Karin Slaughter

Will Trent 04. Hřbitov nadejí

Allison si byla jistá, že kdyby teď zemřela, stala by se pro svět důležitější než zaživa. Nikdy už ale neměla zjistit, jestli byla její domněnka správná…

Když byla v ledových vodách jezera Grant nalezena mrtvola mladé dívky, vše zpočátku ukazovalo na sebevraždu. Brzy však vyšlo najevo, že se dívka stala obětí brutální, chladnokrevně provedené vraždy.

Bývalá soudní lékařka Sára Lintonová přijela do města strávit několik dní volna. Odpočinek však bude muset odložit na jindy, protože o setkání s ní opakovaně žádá hlavní podezřelý v případu zavražděné Allison. Když Sára vstoupí do jeho cely, čeká na ni hrůzyplná podívaná: chlapec je mrtev a na zdi se skví nápis: „Já to nebyl.”

Sářiny pochybnosti o správnosti policejního postupu ji vedou k rozhodnutí povolat k případu agenta FBI Willa Trenta. Ten však v Grant County narazí na hradbu mlčení: obyvatele městečka pojí příliš mnoho vazeb a vzájemných závazků, než aby se svěřovali někomu cizímu.

A jediný člověk, který znal celou pravdu, je už mrtev…

PROLOG

Allison Spoonerová by prázdniny ráda strávila mimo město, ale neměla kam jet. Doma se jí zůstat nechtělo, ale alespoň ušetřila. Přinejmenším měla střechu nad hlavou a v jejím holobytě občas fungovalo topení. Alespoň si mohla v práci dát teplé jídlo. Přinejmenším, alespoň… Proč musí pořád říkat přinejmenším? Kdy konečně začne říkat především?

Allison na sobě měla tenkou bundu a schovávala ruce do kapes. Když se zvedl vítr, zaťala pěsti. Vlastně nepršelo, ale spíš se k zemi snášela lezavá vlhká mlha. Opar studil. Pocit zimy ještě znásoboval ledový chlad vanoucí od jezera Grant. Pokaždé, když zafoukal vítr, Allison měla pocit, jako by se jí do kůže zařezávaly maličké tupé žiletky. Je přece v jižní Georgii, ne na jižním pólu!

Šla po břehu lemovaném stromy a ze všech sil se snažila neupadnout. Připadalo jí, jako by každá vlna, která šplouchne o břeh, o celý stupeň ochladila vzduch. Dokážou ji tenké tenisky ochránit před omrzlinami? V televizi viděla člověka, kterého mráz připravil o všechny prsty na rukou i na nohou. Říkal, že je rád, že je naživu, ale lidé navykládají cokoli, jen aby se dostali do televize. Allison teď žila tak, že by skončila leda v nočních zprávách. Vedle slov Tragická smrt by se nejspíš objevila její příšerná fotografie ze školní ročenky.

Uvědomovala si, že svět by se o ni paradoxně zajímal víc, kdyby byla mrtvá. Takhle si jí vůbec nikdo nevšímal a nikdo netušil, že sotva vyjde s penězi, že sotva stíhá školu a další povinnosti. Druzí by jí věnovali pozornost, jenom kdyby ji našli zmrzlou na břehu jezera.

Znovu se zvedl vítr. Allison se k chladnému proudu vzduchu otočila zády a cítila, jak se jí jeho ledové prsty zatínají mezi žebra a svírají jí plíce. Celá se zachvěla. Dech se jí před obličejem srážel na páru. Zavřela oči a s drkotajícími zuby dokola opakovala své problémy.

Jason. Škola. Peníze. Auto. Jason. Škola. Peníze. Auto.

Přeříkávala tuto mantru navzdory prudkému poryvu větru. Otevřela oči a otočila se. Slunce zapadalo rychleji, než očekávala. Otočila se tváří k vysoké škole. Neměla by se vrátit? Anebo má jít dál?

Rozhodla se jít dál. Sklonila hlavu před skučícím větrem.

Jason. Škola. Peníze. Auto.

Jason byl její přítel, ze kterého se zdánlivě přes noc vyklubal úplný pitomec.

Škola jí také dělala starosti. Allison věděla, že pokud si nenajde víc času na studium, vyhodí ji.

I s penězi to bylo dost špatné. Pokud si úvazek v práci zkrátí ještě o pár hodin, nedokáže přežít, natož chodit do školy.

Auto dnes ráno začalo kouřit, když přidala plyn. Nebyl to nijak zásadní problém, protože kouřilo už několik měsíců, ale tentokrát dým pronikal ventilací topení do kabiny. Cestou do školy se málem udusila.

Allison se vlekla dál. Když obcházela zátočinu jezera, přidala na seznam svých potíží ještě omrzliny. Při každém zamrkání ji přepadl pocit, že má oči potažené tenkou vrstvou ledu.

Jason. Škola. Peníze. Auto. Omrzliny.

Omrzliny jí připadaly nejaktuálnější. Nechtěla si však připustit, že čím víc se jich obává, tím je jí tepleji. Možná jí rychleji tluče srdce. Nebo přidala do kroku, když začalo zapadat slunce a ona si uvědomila, že pokud sebou nehodí, její obavy z umrznutí se doopravdy vyplní.

Napřáhla ruku a chytila se stromu, aby mohla překročit spletené kořeny spadající do vody.

Hmatala po kůře nasáklé vodou. Dnes při obědě jeden zákazník vrátil hamburger s tím, že houska mu připomíná nasáklou houbu. Byl to rozložitý nevlídný muž v lovecké výstroji, u něhož by člověk nečekal, že jídlo místo hartusení jenom mírně přirovná k houbě. Flirtoval s Allison a ona mu oplácela stejnou mincí. Když odešel, nechal jí padesát centů spropitného za oběd za deset dolarů. Dokonce na ni při odchodu mrkl, jako by jí prokazoval kdovíjakou laskavost.

Nevěděla, jak dlouho to ještě vydrží. Možná měla pravdu její babička, která tvrdila, že holky jako Allison na vysokou nechodí. Seženou si práci v továrně na pneumatiky, najdou si chlapa, otěhotní s ním, vezmou si ho, mají několik dalších dětí a pak se rozvedou. Někdy přesně v tomhle pořadí, jindy v trochu jiném. Při troše štěstí je jejich chlapi moc nebijí.

Stála Allison o takový život? Měla ho v krvi. Takhle žila její matka i babička. I teta Sheila, dokud jednoho dne na strejdu Boyda nenamířila brokovnici a skoro mu neustřelila hlavu.

Všechny tři v určitém okamžiku života všechno obětovaly kvůli jednomu ničemovi.

Allison to častokrát pozorovala u matky. Když Judy Spoonerová ležela v nemocnici s vnitřnostmi úplně rozežranými rakovinou, Allison dokázala myslet pouze na její promarněný život. Matka vypadala zničeně. Bylo jí osmatřicet, ale měla prořídlé, hodně prošedivělé vlasy a bezbarvou pleť. Prsty měla od práce v továrně zkroucené jako stařena. Během směny zvedala z pásu jednu pneumatiku po druhé, každou zkontrolovala a vrátila zpátky. Byly jich statisíce. Víc než dvěstěkrát denně dělala stejné pohyby, takže když se v noci doplížila do postele, bolely ji všechny klouby v těle. V osmatřiceti letech rakovinu uvítala jako úlevu.

Jedna z posledních věcí, kterou dceři pověděla, bylo, že je ráda, že umírá, protože už nemusí dál být sama. Judy Spoonerová chovala přesvědčení, že existuje nebe a spása. Věřila, že jednoho dne bude žít v nádherné vilové čtvrti a bude moci zapomenout na existenci v přívěsu.

Allison si jenom myslela, že matce nikdy nebyla dost dobrá. Judy byla pesimistka, a i když jí dcera celé roky projevovala lásku, nikdy jí to nestačilo.

Judy se příliš utápěla v osudu, který jí nadělil bezútěšnou práci a jednoho ničemu za druhým.

V hrůzném osudu, z něhož se nemohla vymanit kvůli dítěti.

Allison se rozhodla zachránit odchodem na vysokou školu. Vynikala v přírodních vědách.

Když se podívala na svou rodinu, nechápala, jak je to možné, ale kupodivu rozuměla chemickým reakcím a pronikla do základů slučování makromolekul. Tím pádem chápala i syntetické polymery. Ze všeho nejdůležitější však bylo, že se uměla učit. Věděla, že někde na zeměkouli vždycky existuje kniha, která obsahuje odpověď na danou otázku, a že nejlepší způsob, jak se odpovědi dobrat, je přečíst si všechny dostupné knihy.

Do posledního ročníku na střední škole nastoupila nedotčená chozením s chlapci, pitím a pervitinem, které zničily skoro všechny její vrstevnice v rodném městečku Elba v Alabamě.

Nehodlala dopadnout stejně jako bezduché vyžilé dívky, které chodily na noční a kouřily mentolové cigarety, protože to mělo styl. Nechtěla mít ve třiceti tři děti s třemi různými muži.

Netoužila se ráno probouzet s nateklýma očima, které se nedaly otevřít, protože ji večer muž zbil pěstmi. Nehodlala umřít sama v nemocnici jako její matka.

To si alespoň myslela, když před třemi lety odešla z Elby. Pan Mayweather, který učil přírodní vědy, se ji ze všech sil snažil dostat na dobrou vysokou školu. Chtěl, aby se dostala co nejdál od rodného města a měla nějakou budoucnost.

Grantská technika se nacházela v Georgii. Nebyla sice daleko od Elby, ale Allison si tam připadala jako v úplně jiném světě. Ve srovnání se střední školou, z níž poslední ročník dokončilo dvacet devět studentů, byla technika obrovská.

Allison celý první týden na škole s úžasem zjišťovala, že člověk si může zamilovat nějaké místo. Měla spolužáky, kteří vyrostli s většími možnostmi než ona a vůbec neuvažovali o tom, že by hned po střední škole nešli na vysokou. Neposmívali se jí, když zvedla ruku, aby odpověděla na otázku. Nepovažovali za zradu, když poslouchala profesorův výklad a snažila se naučit něco víc než jak si vyrobit gelové nehty nebo si prodloužit vlasy.

Škola měla moc hezké okolí. Elba byla hrůzostrašná i na poměry v jižní Alabamě. Město Heartsdale, v němž Grantská technika stála, Allison připomínalo idylická města, která znala jen z televize. Jeho obyvatelé se starali o své zahrady. Hlavní ulici na jaře lemovaly květiny. Na ulici na ni s úsměvem zamávali úplně neznámí lidé. Místní, kteří chodili do bistra, sice dávali mizerné spropitné, ale byli velice milí. Město nebylo moc velké, takže se v něm neztratila.

Bohužel bylo příliš malé na to, aby se vyhnula Jasonovi.

Jason.

Seznámila se s ním, když byla ve druhém ročníku. Byl o dva roky starší, zkušenější a světaznalejší. Když ji pozval na schůzku, nezatáhl ji do kina, aby jí to tam v zadní řadě rychle udělal, než je vyhodí vedoucí podniku. Zval ji do opravdových restaurací, kde měli na stolech látkové ubrousky. Držel ji za ruku. Naslouchal jí. Když spolu souložili, konečně pochopila, proč tomu lidé říkají milování. Jason nechtěl něco lepšího jenom pro sebe. Chtěl to pro Allison.

Myslela si, že jejich vztah je vážný. Poslední dva roky s ním něco budovala. A pak se najednou úplně proměnil. Náhle se všechno, co jí na jejich vztahu připadalo skvělé, stalo příčinou jeho rozpadu.

Stejně jako její matka i Jason ze všeho vinil Allison. Vyčítal jí, že je chladná a odměřená. Že po něm chce příliš mnoho. Že na něho vůbec nemá čas. Jako by Jason byl milující světec, který celé dny jen přemýšlí, jak by ji učinil šťastnou. Allison na rozdíl od něho nechodila na celonoční tahy s kamarády. Ve škole se nebavila s divnými lidmi. Rozhodně to nebyla ona, kdo je dal dohromady s tím hajzlem z města. Jak to mohla být její vina, když toho chlapa nikdy neviděla?

Allison se znovu zachvěla. Jak dál kráčela kolem toho zatraceného jezera, měla dojem, jako by se břeh naschvál prodlužoval o stovky metrů. Nad městem už několik týdnů duněly bouřky.

Bleskové povodně zničily silnice a vyvrátily stromy. Allison vždycky špatně snášela ošklivé počasí. Temné nebe na ni mělo neblahý vliv a vnášelo jí do duše chmury. Byla náladová a chtělo se jí plakat. Toužila všechno zaspat a probudit se, až zase vyjde slunce.

„Do pytle!“ zasyčela. Musela dávat pozor, aby neuklouzla. Nohavice měla dole celé od bláta a boty jí nasákly vodou. Podívala se na zčeřenou hladinu jezera. Na řasách jí ulpíval déšť.

Odhrnula si vlasy z čela a zahleděla se na temnou vodu. Možná by neměla být tak opatrná a měla by sklouznout do jezera. Co by se stalo, kdyby přestala dávat pozor? Jaké by to bylo, kdyby se nechala spodním proudem odnést skoro doprostřed jezera, kde by se už nohama nedotýkala země a nedokázala by se nadechnout vzduchu?

Neuvažovala o tom poprvé. Nejspíš to způsobovalo počasí, neutuchající déšť a pošmourná obloha. Když pršelo, všechno jí připadalo bezútěšnější. Některé věci ji víc deprimovaly. Minulý čtvrtek v novinách psali, že pár kilometrů za městem se ve Volkswagenu Broukovi utopila matka s dítětem. Kousíček od baptistického kostela je smetla blesková povodeň, která se prohnala ulicí. Staří brouci byli navržení tak, aby se udrželi nad vodou, a tento novější model plaval také. Alespoň zpočátku.

Věřící právě dojedli společný oběd sestávající z toho, co kdo přinesl. Bezmocně stáli před kostelem, protože se báli, aby je voda také nesebrala. S hrůzou přihlíželi, jak se brouk ve vodě otočil a pak se převrátil. Voda zaplavila kabinu a matku s dítětem uchvátil proud. Žena, s kterou novináři mluvili, říkala, že až do konce života bude usínat a probouzet se s obrazem ručičky tříletého děcka, která trčela nad hladinu, než se nad tím malým nebožátkem navždy zavřela voda.

Allison na dítě také nepřestávala myslet, i když ve chvíli neštěstí zrovna seděla v knihovně.

Nikdy se sice s tou matkou, dítětem ani se ženou, která mluvila s novináři, nesetkala, ale pokaždé, když zavřela oči, viděla před sebou ručičku napřaženou z vody. Někdy se zvětšila.

Jindy k ní pro pomoc natahovala ruku její matka. Někdy se Allison s křikem probudila, protože ji ruka stahovala pod hladinu.

Allison se však ve skutečnosti k temným myšlenkám upnula dávno předtím, než v novinách vyšel článek o povodni. Nemohla to svádět jenom na počasí, ale neutuchající déšť a neustále zatažená obloha v její mysli opravdu podnítily zoufalství. Nebylo by mnohem snazší prostě se svým pocitům poddat? Proč by se měla vracet do Elby a stát se ztrhanou bezzubou stařenou s osmnácti hladovými dětmi na krku, když může jednoduše vstoupit do jezera a pro jednou svůj osud vzít do vlastních rukou?

Začínala se tolik podobat matce, že skoro cítila, jak jí šedivějí vlasy. Byla stejně hloupá jako Judy. Myslela si, že je zamilovaná, ale jejího kluka zajímalo jenom to, co má mezi nohama.

Minulý týden jí to řekla i teta Sheila, když spolu telefonovaly. Allison si jí stěžovala na Jasona, protože nezvedal telefon, a když mu nechala vzkaz, neozval se jí.

Teta dlouze potáhla z cigarety a vyfoukla kouř. „Mluvíš úplně stejně jako tvoje matka,“

prohlásila.

Kdyby ji bodla do hrudi, bylo by to rychlejší a čistší. Nejhorší bylo, že Sheila měla pravdu.

Allison Jasona milovala. Milovala ho přespříliš. Milovala ho tak, že mu volala desetkrát denně, i když nikdy nezvedl telefon. Každé dvě minuty zapínala pitomý počítač, aby se podívala, jestli jí odpověděl alespoň na jeden z nesčetných e-mailů, které mu poslala.

Milovala ho tak, že tady teď uprostřed noci za něho dělala špinavou práci, na kterou si netroufl.

Allison se o kousek přiblížila k jezeru. Cítila, jak jí podklouzává noha, ale neupadla. Zabránil jí v tom pud sebezáchovy, který se jí automaticky spustil v těle. Přesto jí na nohy šplouchla voda. Ponožky už měla naskrz promočené a skoro necítila prsty. Měla dojem, jako by jejich kůstkami projížděla ostrá bolest. Tak takhle to vypadá, jako pomalé strnutí, které se změní v bezbolestný odchod?

Děsila se toho, že by se mohla udusit. V tom spočíval její problém. Jako dítě měla docela ráda moře, ale když jí táhlo na třináct, změnilo se to. Tehdy ji její pitomý bratranec Dillard držel v městském bazénu pod vodou. Teď se nerada koupala i ve vaně, protože se bála, že se jí do nosu dostane voda a ona zpanikaří.

Kdyby tu s ní byl Dillard, nejspíš by ji do jezera bez ptaní strčil. Potom, co ji topil v bazénu, neprojevil vůbec žádnou lítost. Allison tehdy vyzvracela oběd a vzlykala, až se celá třásla.

V plicích cítila palčivou bolest. Bratranec se jenom krátce zachechtal jako stařec, který člověka bolestivě štípne do paže, jenom aby ho slyšel křičet.

Dillard byl Sheilino jediné dítě a zklamal ji ještě víc než jeho otec, pokud to vůbec bylo možné. Pořád čichal barvy ve spreji, takže jeho nos měl pokaždé jinou barvu. Kouřil krystalický metamfetamin a okrádal mámu. Podle posledních zpráv, které o něm Allison měla, právě seděl ve vězení za pokus o vyloupení obchodu s alkoholem. Vzal si na to vodní pistoli. Než do prodejny dorazila policie, prodavač mu baseballovou pálkou rozbil hlavu. Výsledkem bylo, že Dillard byl ještě pitomější než předtím, ale i tak by si jistě nenechal ujít příležitost Allison ublížit.

Pořádně by do ní strčil oběma rukama, takže by po hlavě sletěla do vody, a přitom by se krátce zachechtal: „He he!“ Ona by zatím máchala rukama a topila by se.

Za jak dlouho by ztratila vědomí? Jakou dobu by prožívala muka, než by zemřela? Znovu zavřela oči a pokusila se představit si, jak ji obklopuje a pohlcuje voda. Byla tak studená, že jí nejdřív připadala teplá. Allison věděla, že bez vzduchu se nedá dlouho žít. Člověk ztratí vědomí. Možná úplně zpanikaří a upadne do jakýchsi hysterických mdlob. Anebo naopak ožije, poháněn adrenalinem, a začne se rvát o život jako veverka polapená do papírového sáčku.

Zaslechla za sebou křupnutí větve a překvapeně se otočila.

„Ježíšikriste!“ Znovu uklouzla, ale tentokrát se na nohou neudržela. Rozhodila rukama a podlomila se jí kolena. Zalkla se bolestí a padla obličejem do bláta. Zezadu ji za krk popadla čísi ruka a přinutila ji zůstat ležet. Allison vdechla lezavý chlad ze země a mokrého bláta.

Instinktivně se bránila. Vzpírala se vodě i panickému strachu, který jí zaplavil mozek. Kdosi jí vrazil koleno do beder a pevně ji přitiskl k zemi. Krkem jí projela palčivá bolest. Allison v ústech ucítila pachuť krve. Tohle nechtěla. Touží žít. Musí žít. Otevřela ústa, aby to vykřikla z plných plic.

Vtom ji pohltila tma.

PONDĚLÍ

1. kapitola

Tělo na dně jezera se díky chladnému počasí naštěstí uchovalo v dobrém stavu. Na břehu byla taková zima, že člověk radši usilovně myslel na srpnové počasí. Představoval si, jak mu do tváře svítí slunce a po zádech mu stékají čůrky potu. Předstíral, že z klimatizace v autě proudí teplý vzduch, protože zařízení ho v horku nezvládá ochladit. I když se Lena Adamsová snažila sebevíc, v deštivém listopadovém ránu se veškeré vzpomínky na teplo rozplynuly.

„Našli ji!“ vykřikl velitel potápěčů, který svým mužům dával ze břehu pokyny. Jeho hlas tlumilo neustálé šumění deště. Lena zvedla ruku, aby na něho zamávala. Po rukávu rozměrné bundy, kterou na sebe hodila, když jí ve tři ráno zavolali, jí stékala voda. Pršelo drobně, ale vytrvale. Déšť jí neustále dopadal na záda a pleskal do deštníku, který měla zaklesnutý v podpaží. Viděla před sebe asi na devět metrů. Vzdálenější předměty zůstávaly skryté v mlze.

Lena zavřela oči a zavzpomínala na svou teplou postel a ještě teplejší tělo, které se k ní tisklo.

Pronikavé zvonění telefonu ve tři hodiny ráno nebylo nikdy příjemné, obzvlášť pokud člověk pracoval u policie. Lena se s bušícím srdcem probudila z hlubokého spánku, navyklým pohybem popadla sluchátko a přitiskla si ho k uchu. Jako služebně nejstarší vyšetřovatelka v pohotovosti musela zavolat dalším lidem v jižní Georgii. Policejnímu náčelníkovi. Soudnímu lékaři. Hasičům a záchranářům. Georgijskému vyšetřovacímu úřadu, aby mu oznámila, že na území státu Georgie se našlo tělo. Také Georgijskému úřadu pro mimořádné události, který uchovává seznam ochotných dobrovolníků z řad civilistů, kteří okamžitě po vyzvání začnou pátrat po mrtvém těle.

Všichni se sjeli k jezeru, ale ti chytřejší vyčkávali ve svých vozech se zapnutým topením.

Auta se ve větru kolébala jako bárky na vodě. V jedné dodávce spal Dan Brock, majitel místního pohřebního ústavu, který zároveň zastával práci soudního lékaře. Hlavu měl na opěrce sedadla zvrácenou vzad a dýchal otevřenými ústy. Dokonce i záchranáři se schovávali v sanitce. Lena viděla, jak vykukují ven okny v zadních dveřích. Ty se občas pootevřely a objevila se napřažená ruka s cigaretou, jejíž konec zazářil v šerém úsvitu.

Lena v ruce držela sáček na důkazy. Obsahoval dopis nalezený nedaleko od břehu. Lístek byl odtržený z linkovaného papíru formátu A5 s okraji. Všechna slova byla napsaná tiskacím písmem. Autorka použila kuličkové pero a vytvořila jenom jediný řádek. Nepodepsala se.

Nebylo to obvyklé nenávistné či lítostivé rozloučení, ale jasné sdělení: MUSÍ TO SKONČIT.

Sebevražda se v mnoha ohledech vyšetřovala hůř než vražda. V případě vraždy vždycky existoval pachatel. Člověk k němu mohl dojít po stopách a dovedl vytvořit jasný vzorec, na jehož základě mohl rodině oběti přesně vysvětlit, proč přišla o milovanou osobu. A pokud ne proč, pak alespoň který darebák ji o ni připravil.

U sebevraždy však oběť byla zároveň vrahem. Osoba, na jejíchž bedrech spočívala vina, byla také osobou, s jejíž ztrátou se muselo okolí vyrovnat. Odešla ze světa a nemusela čelit výčitkám za svou smrt ani přirozené zlobě, kterou cítí každý člověk, který přišel o někoho blízkého. Mrtvý po sobě místo toho zanechal prázdnotu, již nedokázala vyplnit ani všechna bolest a smutek světa. Otec s matkou, sestry, bratři, přátelé a příbuzní neměli koho potrestat za ztrátu, kterou utrpěli.

A lidé vždycky volali po trestu, když někdo nečekaně přišel o život.

Vyšetřovatel proto musel zajistit, aby se prozkoumala každičká píď místa činu a údaje se pečlivě zaznamenaly. Bylo třeba zapsat každý cigaretový nedopalek, každičký odpadek a kousek papíru. Ze všeho se musely sejmout případné otisky prstů a důkazy se pak poslaly na rozbor do laboratoře. Do základního protokolu se zaznamenalo počasí. Uvedla se jména přítomných policistů, záchranářů a hasičů. Pokud se na místo činu seběhli lidé, technici je vyfotografovali. Zkontrolovaly se poznávací značky automobilů. Život sebevražedkyně se prošetřil stejně pečlivě, jako kdyby šlo o vraždu. S kým se přátelila? S kým chodila? Měla manžela? Partnera? Partnerku? Měli na ni sousedé vztek? Záviděli jí spolupracovníci?

Lena měla informace jenom o tom, co zatím našli. Byly to dámské tenisky velikosti třicet osm a půl, které ležely u vzkazu na rozloučenou. V levé botě byl laciný prstýnek z dvanáctikarátového zlata se zašlým rubínem. V pravé ležely bílé švýcarské hodinky s umělými diamanty místo číslic. Pod nimi byl složený vzkaz.

Musí to skončit.

Pozůstalým to moc velkou útěchu nepřinese.

Najednou se ozvalo šplouchnutí a z jezera se vynořil potápěč. Vedle něho se objevil jeho kolega. Namáhavě kráčeli bahnem na dně jezera a táhli z vody tělo, jež okamžitě začal smáčet studený déšť. Mrtvá dívka byla drobná, takže se zdálo, že jenom předstírají, že je těžká. Lena však záhy zjistila, proč se tak lopotí. Dívka měla kolem pasu omotaný tlustý řetěz s jasně žlutým zámkem, který z něj visel a připomínal sponu na opasku. K řetězu byly připevněné dvě tvárnice.

V policejní práci se někdy konal malý zázrak. Utopená si zřejmě chtěla být jistá, že nevyplave, a proto si k tělu uvázala tvárnice. Kdyby ji nedržely na dně, proud by ji nejspíš odnesl doprostřed jezera, kde by ji sotva našli.

Jezero Grant byla téměř třináct tisíc metrů čtverečných velká, uměle vytvořená vodní plocha, která místy dosahovala hloubky kolem jednadevadesáti metrů. Pod hladinou se nacházely opuštěné domy, malé chalupy a boudy, v nichž kdysi žili lidé, než se místo proměnilo ve vodní nádrž. Byly tam obchody, kostely a přádelna bavlny, která přežila občanskou válku, ale musela za velké krize zavřít. Všechno to bylo smeteno hučícími vodami řeky Ochawahee, která okresu Grant zajistila spolehlivý zdroj elektrické energie.

Nejlepší část půdy kolem jezera, něco málo přes čtyři tisíce čtverečných kilometrů, které se táhly podél břehu, vlastnila Národní správa lesů. Les z jedné strany končil u obytné čtvrti, v níž žili šťastnější obyvatelé Heartsdale, a z druhé u Grantské technické univerzity, malé, ale úspěšné státní vysoké školy s téměř pěti tisíci studenty.

Šedesát procent z bezmála sto dvaceti devíti kilometrů břehu vlastnila Státní správa lesů. Mezi lidmi byla nejoblíbenější právě tato část břehu, jíž místní říkali Mys milenců. Smělo se tam tábořit ve stanech. Dospívající mládež tam pořádala večírky a častokrát po sobě zanechala prázdné láhve od piva a použité kondomy. Občas tam museli vyjet hasiči, protože se někomu vymkl oheň z ruky, a jednou kdosi na policii nahlásil, že tam viděl medvěda se vzteklinou, z něhož se vyklubal tmavě hnědý labrador, který se zatoulal z páníčkova tábořiště.

Občas se tam našlo i nějaké tělo. Jednou na tomto místě kdosi zaživa pohřbil mladou dívku.

Několik dospívajících mládenců se při různých vylomeninách utopilo v jezeře. Minulé léto si v zátoce srazila vaz holčička, která po hlavě skočila do mělké vody.

Potápěči se zastavili a nechali tělo trochu okapat. Potom se zase soustředili na svůj úkol. Za přikyvování kolegů mladou ženu nakonec vytáhli na břeh. Tvárnice v písčité zemině zanechaly hlubokou brázdu. Bylo půl sedmé ráno a měsíc jako by zamrkal na slunce, které pomalu stoupalo nad obzor. Dveře sanitky se otevřely a záchranáři z nich vysunuli nosítka. Všichni láteřili na lezavou zimu venku. Jeden z nich měl přes rameno velké štípací kleště. Udeřil rukou do kapoty dodávky, v níž spal Dan Brock. Ten se vyděsil a legračně zamával rukama ve vzduchu. Přísně se na záchranáře podíval, ale zůstal ve voze. Lena se nedivila, že se mu nechce do deště. Oběť stejně pojede jenom do márnice. Není potřeba rozsvítit maják ani spustit sirénu.

Lena přistoupila blíž k tělu. Sáček se vzkazem na rozloučenou si opatrně zastrčila do kapsy a vytáhla propisovačku a kroužkový zápisník. Přidržela si deštník mezi krkem a ramenem a zapsala si datum, čas, počasí, počet záchranářů a potápěčů, počet aut a policistů, typ terénu, ponurost scény i absenci přihlížejících, všechny podrobnosti, které bude muset přesně zanést do protokolu.

Oběť byla podobně vysoká jako Lena, měřila sto šedesát dva centimetry, ale byla mnohem drobnější. Měla křehká zápěstí a hrbolaté, do masa okousané nehty. Černé vlasy kontrastovaly s neskutečně bledou pletí. Mohlo jí být něco přes dvacet. Otevřené oči pokrývala bílá blána a ústa s rozedranými rty měla zavřená. Jako by si rty zaživa neuroticky kousala. Anebo nějaká ryba v jezeře dostala hlad.

Když dívku vytáhli z vody, byla lehčí a na přistavená nosítka ji zvládli přenést tři potápěči. Od hlavy až k patě ji pokrývalo bláto ze dna jezera a z šatů jí kapala voda. Byla oblečená do modrých džínsů, černé fleecové mikiny, bílých ponožek a rozepnuté tmavě modré zateplené bundy s logem Nike na přední straně. Chyběly jí boty. Nosítka se pohnula a dívčina hlava se odvrátila od Leny.

Policistka přestala psát. „Počkejte chvilku!“ vykřikla. Věděla, že tu něco nehraje. Zastrčila zápisník do kapsy a přistoupila blíž k tělu. Vzadu na dívčině krku se cosi zalesklo. Mělo to stříbrnou barvu, možná to byl náhrdelník. Oběť měla krk i ramena obalená vodními rostlinami jako rubášem. Lena propisovačkou odhrnula kluzké zelené úponky. Pod kůží se něco pohybovalo, takže se vlnila jako vodní hladina, na kterou dopadá déšť.

Potápěči si pohybu také všimli. Všichni se nad tělem sklonili, aby se pořádně podívali, co to je. Kůže se hrůzostrašně chvěla.

Jeden z mužů začal: „Co to ksakru…“

„Ježíšikriste!“ vyjekla Lena a rychle uskočila stranou. Z řezné rány v dívčině krku vyklouzla malá rybka.

Potápěči se zasmáli tak, jak se muži smějí, když se snaží zastřít strach. Lena si přitiskla ruku na hrudník a doufala, že si nikdo nevšiml, že jí z něj málem vyskočilo srdce. Zhluboka se nadechla. Rybička sebou mrskala v blátě. Jeden z mužů ji zvedl a hodil ji zpátky do jezera.

Velitel potápěčů utrousil předvídatelnou poznámku o tom, že ryba smrdí od hlavy.

Lena na něho vrhla zdrcující pohled a sklonila se nad tělem. Rybka vyskočila z řezné rány, kterou oběť měla vzadu na krku, napravo od páteře. Řez byl široký necelých dva a půl centimetru. Působením vody zkrabatěl, ale původně byl čistý a přesný. Byl vedený velice ostrým nožem.

„Jděte někdo vzbudit Brocka,“ řekla Lena.

Už nevyšetřovali sebevraždu.

2. kapitola

Frank Wallace v luxusním lincolnu, který dostal od okresu, nikdy nekouřil. Čalouněná sedadla však nasákla nikotinovým zápachem, jenž se linul ze všech pórů jeho těla. Leně připomínal postavičku ušmudlaného Pig Pena z komiksu Peanuts. Mohl se celý vydrhnout nebo se pořád převlékat, ale zápachu se stejně nezbavil.

„Co jsi zjistila?“ zeptal se dřív, než stihla zabouchnout dveře auta.

Lena si svlékla mokrou bundu a nechala ji dopadnout na podlahu. Měla pod ní dvě trika s dlouhým rukávem a větrovku, aby jí nebyla zima. V autě sice bylo naplno zapnuté topení, ale Leně i tak drkotaly zuby. Jako by její tělo venku v dešti akumulovalo veškerý chlad a teď, když byla v teple, ho začalo vydávat.

Přiložila ruce k průduchu topení. „Bože, to je zima.“

„Co jsi zjistila?“ zopakoval Frank otázku. Okatě si shrnul rukavici z černé kůže a podíval se na hodinky.

Lena se bezděčně zachvěla. Nedokázala potlačit vzrušení ve svém hlase. Žádný policista by to civilistovi nepřiznal, ale vraždy představovaly ty nejzajímavější případy. Lena měla tak vysokou hladinu adrenalinu, že ji překvapilo, že vůbec cítí zimu. „Není to sebevražda,“

procedila skrz cvakající zuby.

Frank se zatvářil ještě naštvaněji. „Potvrdil ti to Brock?“

Brock během čekání, až záchranáři přeštípnou řetěz, ve své dodávce zase usnul. Lena i Frank to věděli, protože ze svého místa viděli zadní stoličky v jeho ústech. „Brock pozná houby,“ odsekla Lena. Třela si paže, aby se trochu zahřála.

Frank vytáhl placatku a podal jí ji. Rychle se napila. Whisky ji začala pálit v hrdle a pak i v žaludku. Frank si pořádně přihnul a potom placatku zastrčil zpátky do kapsy kabátu.

„Má na krku ránu od nože,“ řekla Lena.

„Brock?“

Lena na něho vrhla zničující pohled. „Ta mrtvá holka.“ Předklonila se a začala v bundě hledat peněženku, kterou našla v kapse dívčiny bundy.

„Mohla se říznout sama,“ oponoval Frank.

„To není pravděpodobné.“ Položila si ruku dozadu na krk. „Ostří jí do něj zajelo asi tady v tom místě. Vrah stál za ní. Nejspíš ji překvapil.“

„To jsi vyčetla z nějaký učebnice?“ zabručel Frank.

Lena držela jazyk za zuby, což u ní nebylo obvyklé. Frank byl poslední čtyři roky zastupujícím náčelníkem policie. Do jeho kompetence spadalo všechno, co se přihodilo ve třech městech, ze kterých se skládal okres Grant. V Madisonu a Avondale se objevovaly obvyklé problémy s drogami a domácím násilím, ale v Heartsdale býval klid. Stála v něm vysoká škola a movití obyvatelé si zločiny nenechávali pro sebe.

Když Frank musel řešit složitý případ, obvykle se začal chovat jako úplný idiot. Vlastně se tak choval i v běžných každodenních situacích. Stačilo, aby měl studenou kávu nebo aby nenastartoval hned na první pokus. Vyváděl, když mu v peru došel inkoust. Nebyl takový vždycky. Lena ho sice znala spíš jako mrzouta, ale v poslední době na něm bylo znát, že v jeho nitru bublá vztek, který každou chvíli může vybuchnout. Dokázal se rozčílit nad čímkoli. Jeho stav zvládnutelné podrážděnosti se v jediném okamžiku dokázal proměnit v otevřenou zlobu.

V tomto konkrétním případě byla jeho neochota zabývat se násilnou smrtí pochopitelná.

Vražda byla po pětatřiceti letech ve službě to poslední, co potřeboval. Lena věděla, že už má plné zuby práce i lidí, s nimiž díky ní přijde do styku. Za posledních šest let ztratil dva nejbližší přátele, které měl. Jediné jezero, u něhož chtěl sedět, se nacházelo někde na slunečné Floridě.

Správně by měl místo peněženky mrtvé holky v jedné ruce držet rybářský prut a v druhé pivo.

„Vypadá jako padělek,“ řekl Frank a otevřel peněženku. Lena souhlasila. Kůže se příliš leskla a logo Prady bylo z umělé hmoty.

„Allison Judith Spoonerová,“ řekla a sledovala, jak se Frank pokouší odtrhnout plastové přihrádky na fotografie od podkladu. „Jednadvacet let. Řidičák jí vystavili v Elbě v Alabamě.

Vzadu má studentský průkaz.“

„No jo, vejška,“ vydechl takřka zoufale Frank. Jako by nestačilo, že Allison Spoonerová byla nalezena na státním pozemku. Ještě musela být přespolní a chodit na Grantskou techniku. Tím se její případ značně zpolitizoval.

„Kde jsi našla tu peněženku?“ zeptal se.

„V kapse její bundy. Kabelku nejspíš neměla. Možná, že vrah chtěl, abychom ji identifikovali.“

Frank si prohlížel fotografii v dívčině řidičském průkazu.

„Co je?“

„Vypadá jako ta malá servírka z bistra.“

Bistro Grant se nacházelo v Hlavní ulici, na opačném konci než policejní stanice. Většina členů sboru tam chodila na oběd, ale Lena se od podniku držela dál. Obvykle si přinesla něco z domova anebo často vůbec nejedla.

„Znal jsi ji?“ zeptala se.

Zavrtěl hlavou a pokrčil přitom rameny. „Byla hezká.“

Měl pravdu. Většina lidí na fotografii v řidičském průkazu nevypadala dobře, ale Allison Spoonerová měla štěstí. V širokém úsměvu jí byly vidět bílé zuby. Vlasy stažené dozadu odhalovaly vysoké lícní kosti. V očích jí zářilo veselí, jako by jí někdo zrovna řekl vtip. Všechno to ostře kontrastovalo s tělem, které vytáhli z jezera. Smrt jí vzala veškerou energii.

„Nevěděl jsem, že studuje,“ poznamenal Frank.

„Studenti ve městě většinou nepracují,“ připustila Lena. Vysokoškoláci obvykle nepracovali vůbec anebo pouze v kampusu. S lidmi z města se nestýkali a místní se jim pokud možno vyhýbali.

„Tenhle tejden je škola zavřená kvůli volnu na Díkůvzdání,“ zdůraznil Frank. „Proč není u rodičů?“

Lena na jeho otázku nenašla odpověď. „V peněžence má čtyřicet dolarů, takže pachatel ji určitě nechtěl okrást.“

Frank stejně prohlédl přihrádku na peníze a tlustými prsty v rukavicích v ní nahmatal jednu dvacetidolarovou a dvě desetidolarové bankovky slepené jezerní vodou. „Třeba se cítila osamělá, a tak se rozhodla vzít nůž a sama to skončit.“

„V tom případě by musela být hadí žena,“ oponovala Lena. „Uvidíš, až ji Brock bude mít na stole. Někdo ji bodl zezadu.“

K smrti unaveně si povzdechl. „A co ten řetěz a tvárnice?“

„Můžeme zkusit Mannovo železářství ve městě. Možná je tam vrah koupil.“

„Jsi si jistá, že ta rána je od nože?“ pokusil se znovu.

Přikývla.

Frank nespouštěl oči z fotografie na řidičském průkazu. „Má auto?“

„Pokud ano, není nikde poblíž.“ Lena se nevzdávala. „Ledaže by lesem pronesla osmnáctikilový náklad tvárnic a řetězu…“

Frank konečně zavřel peněženku a vrátil jí ji. „Proč je každý pondělí posranější než to poslední?“

Lena mu nedokázala odpovědět. Minulý týden nebyl o mnoho lepší. Blesková povodeň odnesla mladou matku s dcerkou. Celé město se z té ztráty ještě nevzpamatovalo. Kdoví, jak zareaguje na vraždu hezké mladé studentky.

„Brad se pokouší sehnat někoho z vysoké, kdo by se mohl dostat do kanceláře tajemníka a dát nám adresu, na které Spoonerová bydlela,“ řekla Lena. Brad Stephens se konečně vypracoval z řadového policisty na detektiva, ale na nové pozici dělal v podstatě totéž co na staré. Pořád vyřizoval pochůzky.

„Až bude místo činu čisté, oznámím úmrtí elbské policii,“ nabídla se.

„Alabama je v jiným časovým pásmu.“ Frank se podíval na hodinky. „Myslím, že bude lepší zavolat rovnou rodičům než takhle brzy po ránu burcovat policajty.“

Lena se podívala na hodinky. Blížila se sedmá hodina ráno, což znamenalo, že v Alabamě bude teprve šest. Pokud se Elba alespoň trochu podobala okresu Grant, detektivové měli v noci pohotovost a na stanici dorazí až v osm. Za normálních okolností by Lena touhle dobou zrovna vstala a zápolila by s kávovarem. „Až se vrátíme na stanici, jenom jim dám vědět, co se tu stalo.“

V autě se rozhostilo ticho. Bylo slyšet jenom kapky deště dopadající na karosérii. Oblohu ozářil tenký a krátký blesk. Lena sebou instinktivně trhla, ale Frank jenom hleděl na jezero před sebou. Potápěčům blesk nevadil. Střídali se v práci s velkými kleštěmi a snažili se odstřihnout mrtvou dívku od tvárnic.

Frankovi zazvonil telefon. Cvrlikal jako pták v deštném pralese. Frank do přístroje řekl: „No?“

Chvilku poslouchal a pak se zeptal: „Co rodiče?“ Několikrát polohlasně zaklel. „Tak se vrať dovnitř a zjisti to.“ Zaklapl mobil. „Pitomec.“

Leně došlo, že Brad zapomněl zjistit informace o dívčiných rodičích. „Kde Spoonerová bydlí?“

„V Taylorově ulici číslo šestnáct a půl. Brad tam za náma přijede, pokud teda přestane myslet kolenem.“ Frank zařadil, jednu ruku zaklesl za opěradlo Lenina sedadla a couval. Les byl hustý a mokrý. Lena se dlaní zapřela o palubní desku, zatímco Frank se pomalu blížil k silnici.

„Šestnáct a půl určitě znamená, že bydlí v předělané garáži,“ poznamenala. Mnozí místní lidé přestavěli své garáže či prázdné kůlny na chatrné byty a pak po studentech z techniky požadovali nehorázné nájemné. Většina studentů zoufale toužila bydlet mimo kampus, a tak ubytováním vzala za vděk.

„Její domácí je Gordon Braham,“ řekl Frank.

„Na to přišel Brad?“

Najeli na hrbol a Frankovi cvakly zuby. „Pověděla mu to jeho matka.“

„Aha.“ Lena přemýšlela, co by o Bradovi řekla kladného. „Byl iniciativní a zjistil, kdo vlastní dům a garáž.“

„Iniciativní,“ opáčil posměšně Frank. „Tomu klukovi jednoho dne někdo ustřelí palici.“

Lena Brada znala přes deset let. Frank ho znal ještě déle. Oba v něm stále viděli praštěného teenagera, ke kterému se nehodí pistole připnutá vysoko u pasu. Brad odsloužil předepsaný počet let v uniformě, prošel příslušnými testy a získal zlatý odznak detektiva. Lena však u policie pracovala dost dlouho a věděla, že mezi papírovým povýšením a povýšením založeném na praxi na ulici je rozdíl. Mohla jenom doufat, že v malém městě, jako je Heartsdale, nebude Bradova nezkušenost na překážku. Uměl dobře vyplňovat hlášení a vyslýchat svědky, ale ještě po deseti letech za volantem policejního auta měl stále sklon vidět v lidech spíš to lepší.

Lena po necelém týdnu u policie přišla na to, že opravdu dobrý člověk neexistuje.

Ji nevyjímaje.

Teď však nechtěla ztrácet čas úvahami o Bradovi. Zatímco Frank couval lesem, prošla fotografie v peněžence Allison Spoonerové. Našla tam snímek rezavé mourovaté kočky, která ležela na slunci, a momentku, na níž byla Allison s ženou, o níž Lena usoudila, že je to její matka. Na třetí fotografii Allison seděla na lavičce v parku. Po její pravici byl muž, který vypadal o několik let mladší než ona. Kšiltovku měl staženou hluboko do čela a ruce měl vražené do kapes plandavých kalhot. Nalevo od Allison seděla výrazně nalíčená starší žena se zplihlými blonďatými vlasy. Byla oblečená do těsných džínsů a v očích se jí zračila tvrdost. Mohlo jí být třicet nebo tři sta let. Všichni tři seděli blízko sebe. Mládenec jednou paží objímal Allison Spoonerovou kolem ramen.

Lena snímek ukázala Frankovi. „Že by rodina?“ poznamenal.

Pořádně si fotografii prohlížela a soustředila se na pozadí. „Vypadá to, že je někdo vyfotil v kampusu.“ Ukázala na snímek. „Vidíš tu bílou budovu vzadu? Řekla bych, že to je studentský klub.“

„Ta holka mi jako studentka nepřijde.“

Mluvil o starší blondýně. „Vypadá jako místní.“ Žena opravdu působila jako nevkusně odbarvená maloměšťačka. Když odhlédli od peněženky, která byla pouhou napodobeninou originálu, připadalo jim, že Allison Spoonerová stála na společenském žebříčku o několik příček výš než žena vedle ní. Ty dvě spolu sotva mohly kamarádit. „Co když Spoonerová brala drogy?“ napadlo Lenu. Společenskými vrstvami nic neprostupovalo tak snadno jako metamfetamin.

Konečně se dostali k hlavní silnici. Zadní kola auta se naposledy otočila v blátě a Frank vyjel na asfalt. „Kdo to nahlásil?“

Lena zakroutila hlavou. „Na tísňovou linku volal někdo z mobilu se skrytým číslem. Byla to ženská, ale nechtěla říct, jak se jmenuje.“

„Co povídala?“

Lena opatrně zalistovala notesem, aby nepotrhala navlhlé stránky. Když našla přepis, začala nahlas číst: „Ženský hlas: ,Moje kamarádka je od dneška odpoledne nezvěstná. Myslím, že se zabila.‘ Operátor tísňové linky: ,Proč si myslíte, že se zabila?‘ Ženský hlas: ,Včera večer se hrozně pohádala se svým klukem. Povídala, že se jde utopit k Mysu milenců.‘ Operátor se ji pokusil udržet na příjmu, ale zavěsila.“

Frank mlčel a ztěžka polkl. Za volantem se hrbil a připomínal gangstera. Možnost, že by se jednalo o vraždu, odmítal od chvíle, kdy Lena nastoupila do auta.

„Co si o tom myslíš?“ zeptala se.

„Mys milenců,“ zopakoval Frank. „Tohle by řek jenom místní člověk.“

Lena zápisník podržela před průduchy topení a pokoušela se osušit jeho listy. „Allisonin kluk bude nejspíš ten na fotce.“

Frank na její myšlenku nenavázal. „Takže zavolala na tísňovku a Brad vyjel k jezeru. Co tam zjistil?“

„Vzkaz byl pod botami, ve kterých ležely hodinky a prstýnek.“ Lena se znovu sehnula, aby našla plastové sáčky na důkazy zapadlé hluboko do kapes bundy. Prošla věci patřící oběti, našla vzkaz a ukázala ho Frankovi.

„Musí to skončit.“

Dlouho na větu hleděl a Lena se začala obávat, že přestal sledovat silnici.

„Franku?“

Auto jedním kolem najelo na okraj asfaltového povrchu. Frank trhl volantem a Lena se přidržela palubní desky. Věděla, že jeho styl jízdy nesmí komentovat. Frank nepatřil k mužům, kteří se ochotně nechají kritizovat, obzvlášť ne od žen. Zejména ne od Leny.

„Zvláštní dopis na rozloučenou. I když je ta sebevražda fingovaná,“ poznamenala.

„Je krátkej a výstižnej.“ Frank jednou rukou držel volant a druhou lovil v kapse kabátu.

Nasadil si brýle a zadíval se na rozmazaný inkoust. „Nepodepsala to.“

Lena se podívala na silnici. Frank zase jel po bílé čáře. „Nepodepsala.“

Frank vzhlédl a nasměroval vůz zpátky do středu pruhu. „Připadá ti to jako ženský písmo?“

Lena o tom vůbec neuvažovala. Pročítala jedinou větu napsanou širokými kulatými písmeny na pruh papíru. „Působí úpravně, ale nejsem schopná odhadnout, jestli to napsal muž nebo žena. Mohli bychom se zeptat nějakého písmoznalce. Allison byla studentka, takže někde bude nejspíš mít zápisky z přednášek nebo eseje a testy. Určitě najdeme něco, s čím vzkaz budeme moct porovnat.“

Frank na její návrhy nic neříkal. Místo toho poznamenal: „Vybavuju si svoji dceru, když byla stejně stará.“ Několikrát si odkašlal. „Nad měkkým i místo tečky dělala kroužek. Kdoví, jestli z toho vyrostla.“

Lena mlčela. S Frankem pracovala celou dobu, co byla u policie, ale o jeho soukromí toho nevěděla o mnoho víc než ostatní lidé ve městě. S první manželkou měl dvě děti. Po rozvodu následovalo mnoho dalších manželství. Oba potomci se odstěhovali z města a Frank s nimi zřejmě nebyl v kontaktu. O své rodině nikdy nemluvil. Leně bylo příliš zima a byla natolik vzrušená, že netoužila po tom, aby teď začal.

Stočila řeč zase na případ. „Takže někdo Allison bodl do krku, připoutal k ní tvárnice, hodil ji do jezera a pak se rozhodl, že to navlékne tak, aby to vypadalo jako sebevražda.“ Zavrtěla hlavou nad hloupostí takového počínání. „Další geniální zločinec.“

Frank souhlasně zasupěl. Lena poznala, že myslí na něco úplně jiného. Sundal si brýle a zadíval se na silnici před sebou.

Nechtěla se ptát, ale nedokázala si pomoci. „Co se děje?“

„Nic.“

„Kolik let spolu jezdíme v jednom autě, Franku?“

Znovu zachrčel, ale docela snadno se podvolil. „Slídí po mně starosta.“

Leně se v krku udělal knedlík. Starosta Heartsdale Clem Waters se už nějakou dobu snažil z Franka udělat stálého náčelníka policie.

„Já tu práci vlastně nechci, ale nikdo jinej se o ni nehlásí,“ řekl Frank.

„Máš pravdu,“ souhlasila Lena. Náčelníka opravdu nikdo dělat nechtěl, zejména protože všichni věděli, že se nikdy nevyrovnají muži, který funkci zastával před Frankem.

„Zaměstnanecký výhody jsou dobrý,“ pokračoval Frank. „Člověk dostane pěknou výsluhu, lepší lékařskou péči i dobrou penzi.“

Lena konečně polkla. „Nedělej si s tím hlavu, Franku. Jeffrey by chtěl, abys to místo vzal.“

„Chtěl by, abych odešel do důchodu dřív, než dostanu infarkt při honičce s nějakým feťákem na dvoře kampusu.“ Frank vytáhl placatku a nabídl ji Leně. Zavrtěla hlavou a sledovala, jak se dlouze napil. Zvrátil hlavu vzad a jedním okem přitom sledoval silnici. Lena nespouštěla oči z jeho ruky. Trochu se mu třásla. Frankovi se poslední dobou hodně třásly ruce, hlavně po ránu.

Pravidelné bubnování deště se najednou změnilo v prudké bušení. Zvuk se v autě rozléhal jako ozvěna a zaplnil celý prostor kabiny. Lena přitiskla jazyk na patro. Měla by Frankovi říct, že chce dát výpověď, protože má zajištěnou práci v Maconu, pokud se k tak velké změně dokáže přimět. Do okresu Grant se přistěhovala, aby byla nablízku sestře, ale ta zemřela skoro před deseti lety. Jejím jediným žijícím příbuzným tak zůstal strýc, který se odstěhoval na západní Floridu. Její nejlepší kamarádka dostala místo v knihovně na severu. Její přítel žil dvě hodiny cesty od Heartsdale. Lenu tu držela jenom neschopnost konat a věrnost muži, který byl čtyři roky mrtvý a nejspíš ji zaživa ani nepovažoval za dobrou policistku.

Frank přidržel volant koleny, aby se neotáčel, a našrouboval na placatku víčko. „Vezmu to, jenom když s tím budeš souhlasit.“

Překvapeně k němu otočila hlavu. „Franku…“

„Myslím to vážně,“ přerušil ji. „Jestli jsi proti, řeknu starostovi, ať si to strčí do prdele.“

Pronikavě se zasmál a chraplavě se rozkašlal. „Můžeš se se mnou jít podívat, jak se ten pitomec bude tvářit.“

Přinutila se říct: „Měl bys to vzít.“

„Já nevím, Lee. Hrozně jsem zestárnul. Děti jsou už úplně dospělý. Manželky maj svý vlastní životy. Většinou si říkám, proč vůbec ráno lezu z postele.“ Znovu se chraplavě zasmál.

„Jednoho dne mě možná najdeš v jezeře s hodinkama v botě. A nebudu to fingovat.“

Únava, kterou slyšela v jeho hlase, se jí nelíbila. Frank pracoval u policie o dvacet let déle než ona, ale Lena měla pocit, jako by únava, kterou slyší v jeho hlase, tížila i ji. Proto každou volnou minutu trávila v seminářích na akademii a snažila se získat bakalářský diplom ve forenzních vědách, aby místo hájení zákona mohla zkoumat místa činu.

Ranní vyzvánění telefonu dokázala zvládnout. Poradila si s prolitou krví, mrtvými těly i pocitem tajemna, který do každého okamžiku lidského života vnáší smrt. Nedovedla však už neustále stát v první linii. Neslo to s sebou moc velkou zodpovědnost. Člověk příliš riskoval.

Jediná chyba mohla někoho stát život. Ne policistu, ale někoho jiného. Mohlo se jí přihodit, že připraví o život něčího syna, manžela či přítele. Člověku poměrně rychle došlo, že když během jeho služby někdo zemře, je to mnohem horší než přízrak jeho vlastní smrti.

„Poslyš, musím ti něco říct,“ ozval se Frank.

Lena se na něho podívala. Jeho náhlá otevřenost ji překvapila. Ještě víc se nahrbil a sevřel volant tak pevně, až mu zbělely klouby prstů. Lena si představila, kvůli čemu všemu by mohla mít v práci potíže, ale to, co jí pověděl, jí vyrazilo dech. „Přijede Sára Lintonová.“

Lena v krku ucítila pachuť whisky a žaludečních šťáv. Na okamžik zpanikařila a měla pocit, že se pozvrací. Nemůže Sáře přijít na oči. Nevydržela by její výčitky a svůj pocit viny.

Vždyť ani nedokáže projet její ulicí! Lena do práce jezdila delší trasou, aby se vyhnula Sářinu domu a nemusela prožívat utrpení, které ji zachvátilo, kdykoli na to místo pomyslela.

Frank mluvil potichu. „Zaslechl jsem to ve městě, a tak jsem zavolal jejímu tátovi. Povídal, že dneska přijede na Díkůvzdání.“ Odkašlal si. „Neřekl bych ti to, ale posílil jsem hlídky před jejich domem. Zjistila bys to z výkazů a nedalo by ti to spát, tak jsem ti to chtěl radši povědět.“

Lena se pokusila spolknout kyselou pachuť v ústech. Jako by polykala sklo. „Dobře,“

vypravila ze sebe. „Díky.“

Frank prudce odbočil do Taylorovy ulice a ignoroval značku STOP. Lena se automaticky chytila dveří, aby nespadla ze sedadla. Usilovně přitom přemýšlela, jak si má uprostřed vyšetřování říct Frankovi o volno. Vezme si na týden dovolenou a pojede do Maconu. Možná se podívá po nějakých bytech k pronájmu. Počká tam, až skončí volno a Sára se vrátí do Atlanty, kam patří.

„Podívej se na toho pitomce,“ zabručel Frank, když zpomalil.

Brad Stephens stál u zaparkovaného služebního vozu, kterým přijel. Měl na sobě až příliš nažehlený světle hnědý oblek. Jeho bílá košile skoro zářila pod modrou proužkovanou kravatou, kterou mu nejspíš ráno spolu s ostatním oblečením připravila maminka. Frankovi očividně dělal starost deštník v Bradově ruce. Byl křiklavě růžový se žlutě vyšitým logem kosmetické firmy Mary Kay.

„Nebuď na něj moc přísný,“ řekla Lena, ale Frank už vystupoval z auta. Zápasil s velkým černým deštníkem, který mu v pohřebním ústavu půjčil Brock, a ztěžka kráčel k Bradovi. Lena čekala v autě a sledovala, jak Frank mladému detektivovi spílá. Věděla, jaké to je být terčem Frankových slovních útoků. Když začala u policie, do všeho ji zaučoval. Když povýšila na vyšetřovatelku, byl jejím partnerem. Jen díky Frankovi od policie neodešla hned první týden.

Byl přesvědčený, že ženy nemají u policie co dělat, a to Lenu motivovalo k pevnému rozhodnutí dokázat mu, že se mýlí.

Jeffrey ji chránil. Lena si před nějakou dobou uvědomila, že má sklon napodobovat druhé.

Když na policii velel Jeffrey, dělali všechno tak, jak měli, nebo alespoň jak nejlépe to dokázali. Náčelník byl dobrý policista a občané mu důvěřovali, protože v každém jeho činu se projevoval jeho charakter. Proto ho starosta také najal. Clem chtěl narušit zažité stereotypy a přenést okres Grant do jednadvacátého století. Odstupující náčelník policie Ben Carver byl pěkný křivák a jeho pravá ruka Frank si s ním ohledně charakteru v ničem nezadal. Pod Jeffreyho velením se ale změnil. Všichni se změnili a chovali se jinak, přinejmenším dokud byl Jeffrey naživu.

Už v prvním týdnu, kdy Frank převzal jeho funkci, začalo všechno jít z kopce. Zpočátku to šlo pomalu a nenápadně. Ztratil se výsledek jedné dechové zkoušky a kamarád, s nímž Frank chodil na lov, unikl trestu za jízdu pod vlivem alkoholu. Najednou chytili velice opatrného dealera marihuany z vysoké školy s obrovským nákladem drogy v kufru auta. Ztrácely se pokutové bločky. Z uzamčené skříně zmizela hotovost. Objevovaly se podezřelé žádosti o zabavení majetku. Auta patřící okresu se nechávala opravovat v autodílně, kterou spoluvlastnil Frank.

A tak to šlo dál. Malé přestupky se změnily ve větší a nakonec všichni členové policejního sboru porušovali zákon. To byl jeden z nejpádnějších důvodů, proč Lena cítila, že musí odejít.

Policisté v Maconu si život nijak neusnadňovali. Město bylo větší než všechna tři města okresu Grant dohromady a žilo v něm okolo sto tisíc obyvatel. Pokud se tam policie k někomu zachovala nespravedlivě, čelila žalobě a obvykle prohrála. V počtu vražd se řadilo na čelní místa v celém státě. Docházelo tam k loupežím, sexuálně motivovaným a násilným zločinům.

Pro vyšetřovatelku to znamenalo mnoho příležitostí, ale ještě víc jich tam bylo pro technika, který ohledává místa činu. Leně chyběly dva kurzy k ukončení studia kriminalistiky. Při shromažďování důkazů se nedaly použít žádné okliky. Technik nanášel daktyloskopický prášek. Vysával z koberce vlákna. Fotografoval krev a další tekutiny. Udělal soupis důkazů.

Potom všechno předal někomu dalšímu. Rozborem důkazů se zabývali experti v laboratoři.

Detektivové chytali zločince. Lena se vlastně stane lepší uklízečkou s odznakem a zaměstnaneckými výhodami garantovanými státem. Zbytek života může strávit ohledáváním míst činu. Pak ještě poměrně mladá odejde do důchodu a bude si přivydělávat jako soukromé očko.

Zařadí se mezi pitomé soukromé detektivy, kteří pořád strkají nos tam, kam nemají.

„Adamsová!“ Frank udeřil rukou do kapoty auta. Voda se rozstříkla, jako když se oklepe pes.

Náčelník přestal řvát na Brada a hledal další oběť, do které by se pustil.

Lena sebrala mokrou bundu z podlahy a oblékla si ji. Pevně utáhla šňůrky na kapuci, aby jí nenapršelo na hlavu. Zahlédla se ve zpětném zrcátku. Vlasy se jí začínaly stáčet do kudrn.

Déšť zdůraznil to, co zdědila po irských předcích svého otce, a potlačil to, co měla po babičce z Mexika.

„Adamsová!“ zařval znovu Frank.

Když vystoupila z auta, zase nadával Bradovi a řval na něho, že mu pouzdro s pistolí visí moc nízko.

Lena se přiměla usmát pevně sevřenými rty, aby Bradovi vyjádřila tichou podporu. Před mnoha lety byla také za hlupačku. Jeffrey si o ní možná rovněž myslel, že za nic nestojí.

Skutečnost, že se z ní snažil udělat něco pořádného, dokládala jeho odhodlanou povahu.

Jedním z mála důvodů proč nepřijmout práci v Maconu byla Lenina představa, že by mohla Bradovi pomoci stát se lepším policistou. Mohla ho uchránit před korupcí a naučit ho pracovat v souladu se zákonem.

Dělej to, co ti říkám. Nenapodobuj to, co dělám.

„Jsi si jistej, že tohle je on?“ zeptal se Frank. Měl na mysli dům.

Brad ztěžka polkl. „Ano, pane. Tuhle adresu měli na vysoké v její složce. Taylorova šestnáct a půl.“

„Zaklepal jsi na dveře?“

Brad si nebyl jistý, jak nejlépe odpovědět. „Ne, pane. Povídal jste, že na vás mám počkat.“

„Máš telefon na majitele?“

„Nemám. Jmenuje se Braham, ale…“

„Ježíšmarjá,“ zabručel Frank a vykročil po příjezdové cestě k domu.

Lena si nedokázala pomoci. Bylo jí Brada líto. Chtěla ho poplácat po rameni, ale mladý muž sklonil křiklavě růžový deštník na špatnou stranu a pořádně ji pokropil.

„Ach,“ vydechl Brad. „Proboha promiň, Leno.“

Zadusila v sobě nadávky, jež se jí draly na jazyk, a přidala se k Frankovi, který kráčel před Bradem.

Taylorova šestnáct a půl byla přízemní garáž. Byla o něco delší a dvakrát širší než minivan.

Nedalo se o ní dost dobře říct, že je přestavěná, protože zvenku nedoznala příliš velkých změn.

Výsuvná kovová vrata zůstala na svém místě a okna zakrýval černý kartón. Obloha byla zatažená a prasklinami ve vnějším hliníkovém plášti stavby prosvítalo světlo. Z garáže vyčuhovaly chomáče růžového izolačního materiálu zplihlého deštěm. Zadní cíp zrezivělé plechové střechy byl přikrytý nepromokavou modrou plachtou.

Lena zírala na garáž a v duchu si říkala, že normální ženská v něčem takovém přece nemůže žít.

„Skútr,“ poznamenal Frank. Vedle garáže stála zaparkovaná nachově červená Vespa a zadní kolo měla řetězem připoutané k ocelovému oku zapuštěnému v betonové cestě. „Není to ten samej řetěz, co jsme našli na tý holce?“

Lena pod kolem zahlédla jasně žlutou barvu. „Vypadá to, že na něm visí stejný zámek.“

Podívala se směrem k domu. Byl dvouúrovňový a vepředu měl úzký špičatý štít. V oknech se nesvítilo. U domu ani na ulici nestálo žádné auto. Budou muset sehnat majitele, aby jim dovolil vstoupit do garáže. Otevřela mobil a chystala se zavolat Marle Simmsové, postarší sekretářce na policejní stanici. Marla a její nejlepší kamarádka Myrna věděly úplně všechno o každém obyvateli města.

Brad přitiskl tvář na okénko ve vratech garáže. Přimhouřil oči a snažil se trhlinou v černém kartónu nahlédnout dovnitř. „Ježíši,“ zašeptal a uskočil tak rychle, že málem zakopl o vlastní nohu. Vytáhl pistoli a dřepl si.

Lena si ani neuvědomila, že také vytáhla zbraň. Srdce jí prudce bušilo a smysly se jí zostřily návalem adrenalinu. Rychle se ohlédla přes rameno a spatřila Franka s pistolí v ruce. Všichni tam stáli a mířili na zavřené dveře garáže.

Lena Bradovi rukou naznačila, že má ustoupit. Přikrčená se pak přesunula k oknu. Trhlina v papíru se teď zdála být větší a připomínala jí mušku zbraně, před niž se chystá nastavit obličej. Rychle nahlédla dovnitř a spatřila muže stojícího u skládacího stolu. Na hlavě měl černou kuklu. Zvedl hlavu, jako by něco zaslechl, a Lena se znovu s bušícím srdcem přikrčila.

Bez hnutí počítala vteřiny a špicovala uši, jestli neuslyší kroky nebo nabíjení zbraně. Když se nic neozvalo, pomalu vydechla.

Ukázala Frankovi jeden prst na znamení, že v garáži je jedna osoba. Ústy naznačila slovo kukla. Frankovi se údivem rozšířily oči. Ukázal na svou pistoli a Lena pokrčila rameny a zavrtěla hlavou. Neviděla, jestli muž drží zbraň.

Brad bez jakéhokoli rozkazu přistoupil z boku ke garáži. Obešel ji zezadu a očividně hledal východy. Lena počítala vteřiny. Když se Brad objevil na druhé straně stavby, napočítala jich dvacet šest. Brad zavrtěl hlavou. Garáž neměla žádné zadní dveře ani okna. Lena mu naznačila, aby šel na příjezdovou cestu a kryl jí a Frankovi záda. Podívají se na to. Brad začal protestovat, ale Lena ho umlčela pohledem. Nakonec se vzdal a svěsil hlavu. Lena počkala, až se vzdálí alespoň na čtyři a půl metru, a pak kývla na Franka, že je připravená k zásahu.

Frank přistoupil ke garáži, sehnul se a sevřel v ruce ocelové madlo na spodku vrat. Podíval se na Lenu a pak madlem pořádně trhl směrem vzhůru.

Muž uvnitř byl překvapený. Oči pod černou lyžařskou kuklou se mu rozšířily. V ruce s rukavicí držel nůž a zvedl ho, jako by chtěl zaútočit. Zbraň měla dlouhé a tenké ostří, které měřilo minimálně dvacet centimetrů. Rukojeť se zdála být potřísněná zaschlou krví. Na betonu pod mužovýma nohama byly tmavě hnědé skvrny. Další krev.

„Zahoď to,“ vyzval ho Frank.

Vetřelec ho neposlechl. Lena udělala několik kroků vpravo a zastoupila mu cestu, aby nemohl utéct. Muž stál u velkého stolu z bistra, na jehož desce byly rozházené papíry.

V místnosti se nacházela velká postel přitisknutá čelem ke zdi a spolu se stolem ji předělovala na dvě poloviny.

„Zahoď ten nůž,“ přikázala Lena zakuklenci. Musela se natočit bokem, aby prošla kolem postele. Na betonu pod lůžkem byla další tmavá skvrna. Vedle ní stál kbelík s hnědou vodou, v níž plavala špinavá houba. Lena muži nepřestávala mířit na hrudník. Opatrně překročila krabice a rozházené listy papíru. Muž se nervózně podíval z Leny na Franka. Nůž stále držel v sevřené pěsti.

„Zahoď ho,“ zopakoval Frank.

Muž pozvolna svěsil ruce. Lena vydechla a pomyslela si, že všechno půjde hladce. Mýlila se. Zakuklenec najednou prudce odstrčil stůl a podrazil jím Leně nohy, takže dopadla zády na postel. Uhodila se o její rám do hlavy a svalila se na betonovou podlahu. Ozval se výstřel. Lena myslela, že nevyšel z její pistole, ale levou ruku měla teplou, skoro jako by jí hořela. Kdosi vykřikl. Zaslechla tlumené zaúpění a s námahou vstala. Oči se jí zamlžily.

Frank ležel na boku uprostřed garáže a jeho pistole byla opodál. Rukou si svíral paži. Lena se nejprve domnívala, že dostal infarkt. Podle krve, která mu protékala mezi prsty, však pochopila, že ho muž bodl.

„Běž!“ vykřikl. „Teď!“

„Do prdele,“ zasyčela Lena a odstrčila stůl stranou. Dělalo se jí zle. Pořád viděla rozmazaně, ale i tak dokázala rozeznat, že černě oblečený podezřelý utíká po příjezdové cestě. Brad tam bez hnutí stál s ústy otevřenými překvapením. Vetřelec kolem něho proběhl.

„Zastav ho!“ vykřikla Lena. „Bodl Franka!“

Brad se rychle otočil a vyrazil. Lena běžela za ním. Boty jí pleskaly o mokrou silnici a do obličeje jí stříkala voda. Na konci příjezdové cesty zahnula a vyběhla na ulici. Viděla, jak Brad před ní dohání podezřelého. Byl vyšší a měl lepší fyzičku. S každým krokem se k zakuklenci přibližoval.

„Stůj! Policie!“ vykřikl.

Všechno se zpomalilo. Déšť jako by zmrzl ve vzduchu a jeho kapičky zůstaly viset v letu.

Podezřelý se zastavil. Otočil se a proťal nožem vzduch. Lena sáhla po zbrani, ale nahmatala jenom prázdné pouzdro. Ozval se zvuk kovu zajíždějícího do masa a hlasité zasténání. Brad padl na zem.

„Ne,“ vydechla Lena. Doběhla k Bradovi a padla vedle něho na kolena. Z břicha mu trčel nůž. Bílou košili mu smáčela krev a barvila ji do nachova. „Brade…“

„Bolí to,“ řekl jí. „Hrozně to bolí.“

Lena na mobilu vyťukala číslo policejní stanice. Doufala, že záchranáři se sanitkou jsou stále u jezera a ještě se nevydali na půlhodinovou cestu na stanici. Zaslechla za sebou hlasité kroky. Kdosi dusal po chodníku. Neuvěřitelně rychle kolem ní se zuřivým řevem proletěl Frank.

Podezřelý se otočil, aby se podíval, jaká pohroma se na něho řítí. Vtom ho Frank srazil na asfalt. Zakuklenci cvakly zuby a zapraskaly kosti v těle. Frank do podezřelého bušil pěstmi a vybíjel si na něm svou bolest.

Lena si přitiskla telefon k uchu. Naslouchala, jak přístroj na stanici marně vyzvání.

„Leno…,“ zašeptal Brad. „Neříkej mámě, že jsem to zvrtal.“

„Nic jsi nezvrtal.“ Zakryla mu obličej rukou, aby mu na něj nepršelo. Brad rychle zamrkal a pokoušel se zavřít oči. „Ne,“ zaprosila Lena. „Tohle mi, prosím tě, nedělej.“

„Promiň, Leno.“

„Ne!“ vykřikla.

Podruhé to nechci!

3. kapitola

Sára Lintonová už okres Grant nepovažovala za svůj domov. Patřil do jiného času i prostoru a připadal jí naprosto vzdálený. Když projížděla periferiemi města, nemohla si nevšimnout, že tam všechno vypadá stejně jako dřív, ale nic se nezdá skutečné. Bývalá vojenská základna dál pozvolna zarůstala keři a trávou. Na straně kolejí, kam spořádaní lidé nechodili, pořád byly kempy s přívěsy. I opuštěný hypermarket proměněný ve sklady stál na svém místě.

Sára byla doma naposledy před třemi a půl roku. Ráda by si myslela, že její život ubíhá tak, jak má, a pozvolna se dostává do normálu. Její současná existence v Atlantě se vlastně hodně podobala životu, jaký by vedla, kdyby tam po ukončení studia zůstala a nevrátila se domů. Byla vedoucím pediatrem na pohotovosti v Gradyské nemocnici a na každém kroku ji pronásledovali studenti. Členové nemocniční ochranky na opascích nosili několik zásobníků s náboji pro případ, že by se gangsteři pokusili dokončit, co začali na ulici. Začal se jí dvořit epidemiolog z Centra pro sledování chorob na Emoryho univerzitě. Přijímala pozvání na večeře a chodila s kamarádkami na kávu. O víkendu někdy vzala své chrty do Stone Mountain Park, aby se pořádně proběhli. Hodně četla. Dívala se na televizi víc, než bylo zdrávo. Vedla naprosto obyčejný a zcela nudný život.

Jakmile spatřila ceduli, která oznamovala, že přejela hranice okresu Grant, její pečlivě vytvořená maska se začala rozpadat. Sevřel se jí hrudník, a tak radši zajela do odstavného pruhu. Psi na zadním sedadle se zavrtěli. Sára se přinutila nepoddat se svým pocitům. Je přece dostatečně silná. Zuby nehty se porvala s depresí, do níž upadla po manželově smrti, a nehodlá se do ní dostat znovu kvůli hloupé ceduli u silnice.

„Vodík,“ řekla. „Helium, lithium, beryllium.“ Už v dětství se naučila vyjmenovávat prvky z periodické tabulky, aby nemyslela na příšery, které se možná schovávají pod postelí.

Nepříjemný pocit konečně pominul. Sára se zasmála při představě, co by Jeffrey řekl tomu, že si na krajnici silnice přeříkává periodickou tabulku. Na střední škole byl miláčkem dívek, hezký, okouzlující a nenuceně uvolněný. Sářinými podivínskými choutkami se vždycky dobře bavil.

Natáhla ruku dozadu a podrbala psy, aby si zase lehli na sedadlo. Nenastartovala, ale chvíli zůstala sedět a dívala se na prázdnou silnici vedoucí do města. Dotkla se límečku své košile a pak prstenu, který nosila na řetízku kolem krku. Byl to Jeffreyho prsten z Auburnské univerzity, kde byl členem fotbalového mužstva, dokud ho neomrzelo vysedávat na střídačce.

Rozměrný kus zlata byl na Sářin prst příliš velký, a tak ho nosila na krku. Když se ho dotýkala, jako by se dotýkala Jeffreyho. Měla ho jako talisman. Někdy ho svírala v ruce a ani nevěděla, jak se jí do ní dostal.

Jedinou útěchu jí přinášelo vědomí, že mezi ní a manželem nezůstalo nic nevyřčeného.

Jeffrey věděl, že ho miluje a náleží mu tělem i duší. Sára měla jistotu, že on to cítí stejně. Než zemřel, jeho poslední slova patřila jí. Náležely jí jeho poslední myšlenky a vzpomínky. Věděla, že i její poslední myšlenky budou patřit jemu.

Políbila prsten, schovala ho zpátky pod košili a opatrně vyjela z odstavného pruhu na silnici.

Když vjížděla do města, hrozilo, že ji pocit ochromení zachvátí znovu. Zapomenout na to, co ztratila, bylo mnohem snazší, když to neměla přímo před očima. Fotbalové hřiště u střední školy, kde se poprvé setkala s Jeffreym. Park, kde spolu venčili psy. Restaurace, kam chodili na večeři. Kostel, do něhož čas od času zašli na popud Sářiny matky, jíž se v nich podařilo probudit pocit provinění.

Musí přece existovat nějaké místo a vzpomínka, které se s ním nepojí. Sára v Grantu žila dávno předtím, než se Jeffrey Tolliver vůbec dozvěděl o jeho existenci. Vyrostla v Heartsdale, chodila tam na střední školu a stala se členkou přírodovědného kroužku. Pomáhala v ženském domově, kde jako dobrovolnice pracovala její matka, a občas vypomáhala otci v jeho živnosti.

Bydlela v domě, do kterého Jeffrey v životě nevstoupil. Jezdila v autě, které nikdy neviděl.

Poprvé se líbala s místním klukem, jehož otec vlastnil železářství. Chodila na taneční večery pořádané farností, účastnila se společných obědů s ostatními rodinami a fandila při fotbalových zápasech.

To všechno bez Jeffreyho.

Tři roky předtím, než jí vstoupil do života, začala na poloviční úvazek pracovat jako soudní lékařka, aby mohla vyplatit kolegu, s nímž napůl vlastnila dětskou kliniku. V práci pokračovala ještě dlouho poté, co splatila půjčku, kterou si na to vzala. Překvapilo ji, že pomáhat mrtvým je někdy vděčnější než zachraňovat živé. Každý případ představoval hádanku a každé tělo skýtalo nepřeberné množství klíčů k záhadě, kterou mohla rozřešit jenom Sára. Pitvání obětí aktivovalo část jejího mozku, o jejíž existenci dosud neměla ani ponětí. Obě práce milovala stejnou měrou. Pracovala na nesčetných případech a při nejrůznějších příležitostech svědčila u soudu proti mnoha podezřelým.

Teď si však nevzpomínala na žádnou podrobnost z jediného případu.

Zato si živě vybavovala den, kdy do města dorazil Jeffrey Tolliver. Starosta ho tam přilákal od policejního sboru v Birminghamu, aby nahradil náčelníka odcházejícího do důchodu. Všechny ženy, které Sára znala, se rozplývaly, sotva padlo jeho jméno. Byl vtipný a okouzlující. Měl vysokou postavu, tmavé vlasy a hezkou tvář. Na vysoké hrál fotbal. Jezdil v třešňově červeném Mustangu a chodil pružně a ladně jako panter.

Celé město včetně Sáry samotné bylo v šoku, že si ji vyhlédl. Hezouni s ní nikdy nechodili.

Vždycky jenom přihlížela, jak hezkého kluka balí její sestra nebo nejlepší kamarádka. Její nezávazné schůzky s Jeffreym se přesto vyvinuly v hlubší vztah, takže za pár let nikoho nepřekvapilo, že ji požádal o ruku. Jejich vztah nebyl jednoduchý a měl i stinné stránky, ale Sára koneckonců věděla, že Jeffreymu patří celou svou bytostí. Ještě důležitější bylo, že on beze zbytku patřil jí.

Sára si za jízdy hřbetem ruky otřela slzy. Nejhorší ze všeho byla touha a fyzická bolest, která jí projela tělem, kdykoli si na Jeffreyho vzpomněla. Každičké místo ve městě jí bolestně připomínalo její ztrátu. Jeffrey dohlížel na bezpečí v ulicích. Místní v něm viděli přítele. Zemřel tady. Město, které tolik miloval, se stalo místem jeho vraždy. Stál tu kostel, kde oplakávali jeho smrt. Byla zde ulice, v níž se zastavila kolona aut, když odváželi jeho rakev.

Stráví tu jenom čtyři dny. Čtyři dny může dělat všechno, co bude chtít.

Skoro všechno.

Sára jela k rodičům oklikou, aby se vyhnula Hlavní ulici a dětské klinice. Prudké bouřky, které ji pronásledovaly celou cestu z Atlanty, konečně ustaly. Z černých mraků na obloze však bylo zřejmé, že je to jenom na chvíli. Počasí v poslední době odráželo její náladu, náhlé, prudké bouře střídaly kratičké záblesky slunečního svitu.

Blížilo se Díkůvzdání, a tak teď v poledne nebyla v ulicích žádná auta. K vysoké škole se pomalu nesunula dlouhá kolona vozů. Nikdo nemířil do centra na nákupy. Sára i přesto v ulici U Jezera nezahnula vpravo, ale vlevo a zajela si přes tři kilometry kolem jezera Grant, aby nemusela jet kolem domu, v němž kdysi bydlela. Kolem svého zmizelého života.

Dům Lintonových byl alespoň příjemně známý. Za léta, co v něm žili, ho různě upravili, vybudovali přístavby, zmodernizovali staré koupelny a postavili nové. Když Sára odešla na vysokou, otec jí nad garáží udělal byt, aby měla kde přebývat, když se na letní prázdniny vrátí domů. Skoro deset let v něm žila Sářina mladší sestra Tessa a čekala, až konečně začne žít. Eddie Linton byl instalatér. Naučil obě dcery svému řemeslu, ale jenom Tessa zůstala doma dostatečně dlouho, aby toho mohla nějak využít. Když se Sára rozhodla jít na medicínu, místo aby se sestrou a otcem lezla po vlhkých půdách, Eddie byl zklamaný.

Dosud se své pocity snažil co nejlépe skrýt. Patřil k otcům, kteří jsou nejšťastnější, když mají dcery nablízku.

Sára nevěděla, jak Eddie snášel Tessin odchod z rodinné firmy. Zhruba v době, kdy ztratila Jeffreyho, se Tessa vdala, odstěhovala se téměř třináct tisíc kilometrů daleko a začala pracovat s dětmi v jižní Africe. Zatímco Sára měla klidnou povahu, Tessa se chovala impulzivně. Když dospívaly, nikoho by nenapadlo, jakými cestami se budou v budoucnu ubírat. Sára si stále Tessu dokázala jen stěží představit jako misionářku.

„Sissy!“ Tessa vyrazila z domu a seběhla po schodech, až jí těhotenské břicho nadskakovalo. „Kde jsi tak dlouho? Umírám hlady!“

Sotva Sára vystoupila z auta, sestra se jí pověsila na krk. Objetí nebylo prostým pozdravem, ale mělo jakýsi hlubší význam. Sára cítila, jak se jí do duše zase vkrádají chmury. Měla obavu, že to zde nevydrží ani čtyři minuty, natož čtyři dny.

„Všechno se tu změnilo, Sissy,“ zamumlala Tessa.

Sára zamrkala, aby se nerozplakala. „Já vím.“

Tessa se od ní odtáhla. „Mají bazén.“

Sára se překvapeně zasmála. „Cože mají?“

„Máma s tátou si pořídili bazén. A vířivku s horkou vodou.“

Sára si otřela oči. Nepřestávala se smát. V tu chvíli sestru nevýslovně milovala. „Kecáš, viď?“

Obě skoro celé dětství škemraly, aby rodiče pořídili bazén.

„A máma z pohovky sundala tu umělinu.“

Sára se na sestru přísně podívala, jako by se jí chtěla zeptat, kdy přijde pointa vtipu.

„Vymalovali pracovnu, vyměnili svítidla, předělali kuchyň, přemalovali znamínka, která táta udělal tužkou na futrech… Jako bychom tam vůbec nikdy nežily.“

Sára nemohla tvrdit, že by jí znamének bylo nějak líto, protože jí vadilo, že je z nich patrné, že se už v osmé třídě stala nejvyšším členem rodiny. Vzala ze sedadla spolujezdce vodítka na psy. „A co pracovna?“

„Strhali všechno obložení. Nahoru na stěny dokonce dali ozdobné lišty.“ Tessa si založila ruce na objemných bocích. „Koupili nový zahradní nábytek. Je z kvalitního proutí, nepíchá do zadku, když si sedneš.“ V dálce zahřmělo. Tessa počkala, až zvuk utichne. „Vypadá jako vystřižený z časopisu Domov.“

Sára si stoupla k otevřeným zadním dveřím SUV a zápolila se svými dvěma chrty. Snažila se je připnout na vodítka dřív, než stihnou vyskočit na ulici. „Zeptala ses mámy, proč všechno změnila?“

Tessa mlaskla a vzala od Sáry vodítka. Billy a Bob vyskočili z auta a posadili se jí k noze.

„Povídala, že když jsme konečně z domu, může v něm mít hezké věci.“

Sára našpulila rty. „Nebudu předstírat, že se mě to nedotklo.“

Obešla auto a otevřela kufr. „Kdy přijede Lemuel?“

„Snaží se sehnat letadlo, ale tihle piloti z buše nevzlétnou, dokud si každá slepice a koza ve vesnici nekoupí letenku.“ Tessa se před několika týdny vrátila do Států, aby tu porodila.

Předchozí těhotenství dopadlo špatně, sestra o dítě přišla. Lemuel pochopitelně nechtěl, aby riskovala, ale Sáře připadalo zvláštní, že za Tessou ještě nepřijel. Za necelý měsíc měla rodit.

„Doufám, že dorazí, než odjedu,“ poznamenala.

„To je od tebe hrozně milé, Sissy. Díky za tu lež.“

Sára se chystala zareagovat další a, jak doufala, i obratnější lží, když si všimla, že ulicí pomalu projíždí policejní auto. Muž za volantem jí zasalutoval. Jejich oči se střetly a Sára měla dojem, že zase začne slzet.

Tessa pohladila psy. „Takhle tu krouží celé dopoledne.“

„Jak mohli vědět, že přijedu?“

„Možná mi to tuhle ujelo v obchodě.“

„Tess,“ zaúpěla Sára. „Víš dobře, že sotva jsi odešla, Jill Juneová určitě obtelefonovala všechny své známé. Nechtěla jsem, aby o mně někdo věděl. Teď se sem nahrne celé město.“

Tessa mlaskavě políbila Boba. „Tak to budeš mít velkou společnost, viď, ty kluku?“ Políbila i Billa, aby se necítil ošizený. „Už ti dvakrát volali.“

Sára z auta vyndala cestovní tašku a zavřela kufr. „Budu hádat. Nejdřív Marla z policejní stanice a pak Myrna tady z ulice. A obě se z vás snažily vytáhnout co nejvíc drbů.“

„Náhodou se pleteš.“ Tessa se Sárou kráčely zpátky k domu. „Nějaká Julie, příjmení jsem nezachytila. Měla mladý hlas.“

Sáře její pacienti často volali domů, ale na žádnou Julii si nevzpomínala. „Dala vám své číslo?“

„Máma si ho napsala.“

Sára vlekla tašku po schodech na verandu. Kde je otec? Nejspíš se povaluje na pohovce, na které už konečně není silonový potah. „Kdo ještě volal?“

„Ta samá holka. Povídala, že potřebuje tvoji pomoc.“

„Julie,“ zopakovala Sára, ale jméno jí stále nepřipadalo povědomé.

Tessa ji na verandě zastavila. „Potřebuju ti něco říct.“

Sára se zhrozila. Instinktivně tušila, že uslyší špatné zprávy. Tessa se chystala promluvit, když tu se otevřely dveře.

„Jsi kost a kůže,“ vyplísnila Sáru Cathy. „Já věděla, že málo jíš.“

„Taky tě ráda vidím, mami.“ Sára ji políbila na tvář. Za Cathyinými zády se objevil Eddie a Sára ho rovněž políbila na tvář. Rodiče hladili psy a šišlali na ně. Sára se pokoušela nevnímat, že chrty přivítali s větším nadšením než ji.

Eddie popadl Sářino zavazadlo. „Vezmu ti to.“ Než stihla něco říct, vyrazil nahoru po schodech.

Sára si zula boty a sledovala otce, jak odchází. „Děje se něco…“

Cathy místo vysvětlení jenom zavrtěla hlavou.

Tessa se vyzula ze sandálů a odkopla je stranou. Nedělala to poprvé, protože čerstvě vymalovaná stěna byla odřená. „Měla bys jí to říct, mami,“ prohodila.

Cathy si s ní vyměnila pohled, při němž se Sáře zježily vlasy na krku.

„Co bys mi měla říct?“

Matka ji nejdřív ujistila: „Všichni jsme v pořádku.“

„Až na koho?“

„Dneska ráno zranili Brada Stephense.“

Brad býval jejím pacientem a pak Jeffreyho podřízeným. „Co se stalo?“

„Když se pokoušel někoho zatknout, ten člověk ho bodl. Leží ve Všeobecné nemocnici v Maconu.“

Sára se opřela o stěnu. „Kam ho bodl? Je v pořádku?“

„Podrobnosti neznám. Teď je s ním v nemocnici jeho máma. Dneska večer nám nejspíš zavolá, jak to s ním vypadá.“ Pohladila Sáru po paži. „Ale nebudeme si s tím předčasně lámat hlavu. Je to v rukou Božích.“

Sára měla pocit, jako by dostala ránu pod pás. „Proč by Bradovi někdo ubližoval?“

„Prý to má něco společného s holkou, kterou ráno vytáhli z jezera,“ vysvětlila jí Tessa.

„S jakou holkou?“

Cathy hovor ukončila. „Oni nic nevědí a my ty nafouklé pověsti nebudeme přiživovat.“

„Mami…,“ naléhala Sára.

„Už se o tom nebudeme bavit.“ Cathy jí krátce sevřela paži. „Radši si připomeneme, za co všechno máme být vděční, například za to, že mám obě své holky pohromadě.“

Cathy s Tessou kráčely do kuchyně a psi je následovali. Sára zůstala na chodbě. Zprávy o Bradovi se na ni navalily tak rychle, že je nestihla pořádně vstřebat. Brad Stephens byl jedním z prvních pacientů na její dětské klinice. Viděla, jak z nemotorného adolescenta roste v dobře stavěného mladého muže. Jeffrey ho držel pěkně zkrátka. Brad nepůsobil jako policista, ale spíš jako štěně. Byl tak trochu maskotem policejní stanice. Sára věděla nejlépe, že práce policisty je i na malém městě nebezpečná.

Přemohla v sobě nutkání zavolat do nemocnice v Maconu a zeptat se, jak na tom Brad je.

Kolem zraněného policisty se pokaždé rojilo plno lidí. Darovali krev, bděli u něho přes noc a přinejmenším dva kolegové byli neustále s jeho rodinou.

Sára však už do tohoto města nepatřila. Nebyla už manželkou policejního náčelníka. Pozice městské soudní lékařky se vzdala před čtyřmi roky. Do Bradova stavu jí nic nebylo. Navíc měla mít dovolenou. Pracovala až do úmoru, aby si mohla vzít volno, a kvůli Díkůvzdání sloužila i o víkendech a za úplňku. Tento týden bude i tak dost náročný. Nemusí strkat nos do cizích věcí. Má dost vlastních problémů.

Podívala se na zarámované fotografie, které lemovaly chodbu. Zachycovaly známé okamžiky z dětství. Kdyby Cathy nenechala nově vymalovat celý dům, vedle dveří by byl velký světlý obdélník v místě, kde předtím visela Jeffreyho a Sářina svatební fotografie. Sára v duchu stále neviděla snímek, ale jejich svatební den. Tehdy jí vítr čechral vlasy, které se jako zázrakem ve vlhkém vzduchu nezkroutily. Na sobě měla světle modré šaty a sandály stejné barvy. Jeffrey měl tmavé kalhoty a nažehlenou bílou košili, která byla tak tuhá, že si ani nemusel zapínat manžety. Stáli vzadu na zahradě a dívali se na nádherný západ slunce nad jezerem. Jeffrey měl ještě mokré vlasy ze sprchy, a když Sára položila hlavu na jeho rameno, cítila známou vůni jeho kůže.

„Ahoj, broučku.“ Na spodním schodu za Sářinými zády stál Eddie. Sára se otočila. Usmála se, protože nebyla zvyklá dívat se na otce zespoda.

„Přivezla jsi nám špatné počasí?“ zeptal se.

„Není tak hrozné.“

„Jela jsi oklikou, viď?“

„Jo.“

Zadíval se na ni se smutným úsměvem. Jeffreyho miloval jako vlastního syna. Pokaždé, když s ní mluvil, cítila jeho ztrátu dvojnásobně.

„Víš,“ začal, „stává se z tebe stejná kráska, jako je tvá matka.“

Sára se nad jeho komplimentem začervenala. „Chyběl jsi mi, tati.“

Vzal její ruku do své, políbil jí dlaň a přitiskl si ji na srdce. „Znáš to o těch dvou čepicích, co visí na věšáku u dveří?“

Zasmála se. „Ne. Co je s nimi?“

„Jedna říká druhé: ,Visíš nakřivo. Nejsi padlá na hlavu?‘“

Sára nad jeho nepovedenou slovní hříčkou zavrtěla hlavou. „To je fakt hrozné, tati.“

Vtom zazvonil telefon. Domem se rozlehl jeho starodávný zvuk připomínající hlas skutečného zvonku. Lintonovi měli dva telefony, jeden v kuchyni a druhý ve velké ložnici v patře. Sára s Tessou směly v mládí používat jenom aparát v kuchyni a jeho dlouhá šňůra byla úplně rovná od toho, jak ji natahovaly, když se s telefonem schovávaly ve spižírně nebo v nějakém koutě, kde měly alespoň nepatrnou trošku soukromí.

„Sáro!“ zavolala Cathy. „Volá ti Julie.“

Eddie ji poplácal po paži. „Tak jdi.“

Sára prošla chodbou a zamířila do kuchyně. Místnost byla tak krásná, že se zarazila uprostřed kroku. „Páni.“

„A to jsi ještě neviděla bazén,“ podotkla Tessa.

Sára prsty přejela po novém kuchyňském ostrůvku. „Je z mramoru.“ Lintonovi v minulosti holdovali oranžovým kachlíkům a skříňkám z borového dřeva. Když se otočila, spatřila novou lednici. „Není od firmy Sub-Zero?“

„Sáro.“ Cathy k ní napřáhla ruku s telefonem, který se jako jediná věc v kuchyni vyhnul modernizaci.

Sára si s Tessou vyměnila rozhořčený pohled a přitiskla si sluchátko k uchu. „Haló?“

„To je doktorka Lintonová?“

„Ano.“ Otevřela dvířka nástěnné skříňky z třešňového dřeva a užasla nad starožitnými skleněnými výplněmi. V telefonu bylo ticho. „Haló? Tady doktorka Lintonová,“

řekla.

„Promiňte. Tady Julie Smithová. Slyšíte mě?“

Spojení bylo špatné. Julie nejspíš volala z mobilu. Navíc skoro šeptala, takže jí nebylo dobře rozumět. Sára ji podle jména neznala, ale podle nosového přízvuku uhodla, že Julie vyrostla v nějaké chudší čtvrti Heartsdale. „Co pro vás můžu udělat?“

„Vomlouvám se. Volám z práce a musim mluvit potichu.“

Sára svraštila obočí. „Slyším vás dobře. Co potřebujete?“

„Vím, že mě neznáte, a vomlouvám se, že vám takle volám, ale mezi pacientama máte Tommyho Brahama. Znáte ho, že jo?“

Sára zavzpomínala na všechny kluky jménem Tommy. Místo obličeje jí na mysli vytanula povaha. Byl to obyčejný kluk, který k ní neustále chodil s obvyklými potížemi. Jednou přišel, protože si do nosu strčil korálek. Jindy mu do ucha zapadlo jadérko z melounu. Nebo měl neurčité bolesti břicha, když se ve škole dělo něco důležitého. Byl zvláštní především tím, že ho na kliniku místo matky vždycky přivezl otec. To Sára z praxe takřka neznala.

„Na Tommyho si vzpomínám,“ řekla dívce. „Jak se má?“

„Kvůli tomu právě volám.“ Zmlkla a Sára slyšela, jak v pozadí teče voda. Počkala, dokud se dívka zase neozvala. „Promiňte. Jak sem řekla, je v rejži. Nevolala bych vám, ale chtěl to po mně. Poslal mi zprávu z vězení.“

„Z vězení?“ Sáře se sevřelo srdce. Hrozně nerada se dozvídala, že některé z jejích dětí se dalo na scestí. Nic na tom neměnila ani skutečnost, že si přesně nevybavuje, jak vypadá. „Co provedl?“

„Vůbec nic. To je právě to.“

„Dobře. Za co ho odsoudili?“ přeformulovala otázku Sára.

„Pokud vim, tak zatim za nic. Vlastně ani neví, jesli je zatčenej nebo ne.“

Sára si domyslela, že dívka si plete cely na policejní stanici s věznicí. „Je na policejní stanici v Hlavní ulici?“ Tessa po ní střelila očima. Sára místo vysvětlení jenom pokrčila rameny.

„Ano. Maj ho tam,“ přitakala Julie.

„Dobře. A co podle policie provedl?“

„Asi si myslej, že zabil Allison, ale to von by nikdy…“

„Takže za vraždu.“ Sára ji nenechala dokončit větu. „Nejsem si jistá, co ode mě chce.“ Cítila potřebu dodat: „V takovéhle situaci nepotřebuje doktora, ale právníka.“

„Jo, já vim, jakej je rozdíl mezi doktorem a právníkem.“ Julii Sářino vysvětlení neurazilo. „Já jenom, že řikal, že hrozně moc potřebuje někoho, kdo by ho vyslech, protože policajti mu nevěřej, že byl celou noc s Pippy. Povídal, že vy ste mu jako jediná dycinky naslouchala a že ta policajtka je na něho hrozně drsná. Pořád na něj čumí jako…“

Sára si přitiskla ruku na hrdlo. „Jaká policajtka?“

„Nevim jistě. Ňáká ženská.“

Sáře to stačilo. Pokusila se nemluvit chladně. „Do tohohle se opravdu nemůžu plést, Julie.

Jestli Tommyho zatkli, tak mu podle zákona musejí dát právníka. Řekněte mu, ať požádá o Buddyho Conforda. Umí velice dobře pomoct lidem v jeho situaci. Ano?“

„Ano.“ Dívčin hlas zněl zklamaně, ale ne překvapeně. „Dobře. Slíbila sem mu, že to zkusim.“

„Takže…“ Sára nevěděla, co by ještě řekla. „Hodně štěstí. Vám oběma.“

„Děkuju. A jak už sem říkala, nezlobte se, že jsem vás votravovala, dyž sou svátky.“

„Nic se nestalo.“ Sára čekala, že dívka nějak zareaguje, ale uslyšela jenom spláchnutí záchodu a pak ticho.

„O co jde?“ zeptala se Tessa.

Sára zavěsila a posadila se ke stolu. „Jeden můj bývalý pacient je ve vazbě. Policie ho podezírá z vraždy. Ne z Bradovy…, jde o nějakou Allison.“

„Který pacient to je? Vsadím se, že je to ten kluk, co bodl Brada,“ řekla Tessa.

Cathy na znamení nesouhlasu přibouchla dveře lednice.

Tessa se však nedala odbýt. „Jak se jmenuje?“

Sára očima pečlivě uhnula před matčiným nesouhlasným pohledem. „Tommy Braham.“

„To je on. Nesekal nám trávu, mami?“

Cathy odsekla: „Ano.“ Dál se hovoru neúčastnila.

„Za nic na světě si nemůžu vzpomenout, jak vypadá,“ přiznala Sára. „Nebyl moc chytrý. Jeho otec je tuším elektrikář. Jak to, že si nepamatuju jeho obličej?“

Cathy zamlaskala a namazala krajíce bílého chleba majonézou. „To je věkem.“

Tessa se blazeovaně usmála. „Ty o tom musíš něco vědět.“

Cathy odsekla cosi kousavého, ale Sára jejich výměnu názorů nevnímala. Ze všech sil se snažila vybavit si další podrobnosti o Tommym Brahamovi a někam si ho zařadit. Lépe než chlapce si pamatovala jeho otce. Byl to nevrlý svalnatý muž, který se na klinice necítil ve své kůži. Jako by mu připadalo, že když otevřeně pečuje o syna, přichází o svou mužnost. Žena mu utekla, alespoň to si Sára pamatovala. Její odchod provázel poměrně velký skandál. Největší roli v něm nejspíš sehrála skutečnost, že rodinu opustila uprostřed noci s mladým baptistickým pastorem.

Sára se s Tommym jako s pacientem poprvé setkala, když mu bylo asi osm či devět let.

V jeho věku všichni chlapci vypadají stejně, mají vlasy ostříhané jako podle hrnce, nosí tričko s krátkým rukávem a neuvěřitelně malé modré džínsy shrnuté přes bělostné tenisky. Líbila se mu? Nevzpomínala si. Nejnápadnější na něm bylo to, že byl hloupý a zpomalený. Pokud spáchal vraždu, pak jedině z donucení.

„Koho měl Tommy zabít?“ zeptala se.

„Studentku z vysoké,“ odpověděla Tessa. „Za svítání ji vytáhli z jezera. Nejdřív si mysleli, že jde o sebevraždu, ale pak změnili názor, a tak zašli k domu, kde bydlela. Náhodou je to ta příšerná garáž, kterou Gordon Braham pronajímá studentům. Víš která?“

Sára přikývla. Jednou o prázdninách otci pomáhala vypumpovat septik u Brahamova domu.

Tento zážitek ji motivoval k tomu, aby ještě víc dřela a dostala se na medicínu.

„No a Tommy stál v garáži s nožem v ruce,“ pokračovala Tessa. „Bodl Franka a utekl na ulici.

Brad za ním běžel, takže ho bodl taky.“

Sára zavrtěla hlavou. Představovala si, že šlo o něco bezvýznamného, o ozbrojené vloupání do obchodu nebo náhodný výstřel ze zbraně. „To mi k Tommymu nesedí.“

„Viděla to polovina čtvrti,“ řekla Tessa. „Brad za ním běžel po ulici, Tommy se otočil a bodl ho do břicha.“

Sára myslela na to, co bude následovat. Tommy nebodl civilistu, ale policistu. Když šlo o strážce zákona, uplatňovala se jiná pravidla. Napadení se posuzovalo jako pokus o vraždu.

Zabití se změnilo ve vraždu prvního stupně.

„Slyšela jsem, že Frank na něj byl trochu drsný,“ zamumlala Tessa.

Cathy, která ze skříněk vyndávala talíře, pohoršeně poznamenala: „Když se lidé, kterých si vážíte, zachovají špatně, je to velké zklamání.“

Sára si scénu pokusila představit. Vepředu běžel Tommy, za ním Brad a úplně vzadu Frank.

Ale nemohl tam být sám. Neztrácel by čas tlučením podezřelého, zatímco by Brad krvácel.

Musel tam být ještě někdo. Někdo, jehož vinou se celá věc nejspíš takhle zvrtla.

Sáře se v hrudi rozlila vlna vzteku. „Kde byla celou dobu Lena?“

Cathy upustila talíř na podlahu. Roztříštil se jí u nohou na kusy, ale ona se nesehnula, aby je sebrala. Pevně stiskla rty do tenounké linky a nosní dírky se jí rozšířily. S přemáháním řekla: „Jméno té odporné ženské v mém domě už nevyslovuj. Slyšíš mě?“

„Ano.“ Sára se podívala na své ruce. Lena Adamsová. Jeffreyho hvězdná vyšetřovatelka.

Žena, kterou Jeffrey neustále chránil. Osoba, jejíž zbabělost způsobila jeho smrt.

Tessa si s námahou klekla a pomohla matce uklidit rozbitý talíř. Sára zůstala stát jako přikovaná na místě.

Zase ji začaly zachvacovat chmury. Byly jako tíživý mrak utrpení, před nímž by se nejradši schoulila do klubíčka. Matčina kuchyň byla vždycky plná smíchu. Rozléhalo se v ní dobrosrdečné hašteření mezi matkou a Tessou a otcovy nevhodné slovní hříčky a kanadské žerty. Sára sem už nepatřila. Měla by se na něco vymluvit a odjet. Měla by se vrátit do Atlanty a nechat rodinu, ať si v klidu užije svátky, místo aby se utápěla v zármutku nashromážděném za poslední čtyři roky.

Všichni mlčeli, dokud nezazvonil telefon. Tessa u něj byla nejblíž, a tak zvedla sluchátko.

„Tady Lintonovi.“ Bez zbytečných okolků sluchátko podala Sáře.

„Haló?“

„Promiň, že tě otravuju, Sáro.“

Franku Wallaceovi jako by pokaždé činilo potíže vyslovit její jméno. Hrál s Eddiem Lintonem poker, když Sára ještě nosila plenky, a říkal jí Květinko, dokud si neuvědomil, že je nevhodné tak familiárně oslovovat manželku svého nadřízeného.

Sára ze sebe vypravila „Ahoj“ a otevřela francouzské okno vedoucí na zadní terasu.

Neuvědomila si, jak jí sálá obličej, dokud ji do něj venku nezastudil vzduch. „Je Brad v pořádku?“

„Ty o tom víš?“

„Samozřejmě, že o tom vím.“ O tom, co se stalo Bradovi, nejspíš věděla polovina města ještě dřív, než na místo přijela sanitka. „Pořád ho operují?“

„Před hodinou skončili. Chirurg tvrdí, že jestli zvládne příštích čtyřiadvacet hodin, má naději.“

Frank mluvil dál, ale Sára se na jeho slova nedokázala soustředit. Stejně byla bezvýznamná.

Čtyřiadvacetihodinová lhůta byla pro chirurgy zlatým pravidlem. Rozhodovala o tom, zda budou muset na týdenní poradě o nemocnosti a úmrtnosti pacientů vysvětlovat další smrt, anebo zapeklitý případ předají dalšímu lékaři, aby si s ním poradil.

Opřela se zády o studenou cihlovou stěnu a čekala, až se Frank dostane k jádru věci.

„Pamatuješ si na pacienta jménem Tommy Braham?“

„Matně.“

„Hrozně nerad tě do toho zatahuju, ale chce s tebou mluvit.“

Sára ho poslouchala jen na půl ucha. Hlavou jí vířily možné výmluvy, kterými odpoví na otázku, již se jí náčelník chystá položit. Zabrala se do nich natolik, že si nevšimla, že se Frank odmlčel. Probudil ji až zvuk jejího jména. „Sáro? Jsi tam ještě?“

„Ano.“

„On prostě pořád brečí.“

„Brečí?“ Zase měla pocit, že jí unikla důležitá část rozhovoru.

„Jo, brečí,“ přitakal Frank. „Totiž, většina lidí, co se dostane do cely na stanici, řve. Ale on je doopravdy mimo. Myslím, že potřebuje nějaký sedativum, aby se uklidnil. Máme tu tři ochlasty a jednoho chlapa, co mlátí svoji ženu. Jestli ten kluk nesklapne, tak všichni prorazej zdi a zaškrtěj ho.“

Sára si v duchu zopakovala jeho slova, ale stále si nebyla jistá, že mu dobře rozuměla.

Byla mnoho let vdaná za policistu. Spočítala by na prstech jedné ruky, kolikrát měl Jeffrey starost o zločince zavřeného v cele na stanici. Obzvlášť o vraha, který zranil jeho kolegu. „To nemáte po ruce nějakého doktora?“

„Jsme rádi, že máme po ruce aspoň nějakýho policajta, broučku. Starosta nám snížil rozpočet na polovinu. Pokaždý, když zmáčknu vypínač, jsem překvapenej, že vůbec funguje elektrika.“

„A co Elliot Felteau?“ zeptala se Sára. Když se stěhovala do Atlanty, koupil od ní její praxi.

Stála přes ulici naproti policejní stanici.

„Má dovolenou a nejbližší doktor je skoro sto kilometrů daleko.“

Sára si zhluboka povzdechla. Podráždilo ji, že si Elliot vzal týden volno, jako by děti mohly s nemocemi počkat, až se vrátí. Také ji rozčiloval Frank, protože se ji do té šlamastyky pokoušel zatáhnout. Ze všeho nejvíc se však zlobila sama na sebe, že vůbec šla k telefonu.

„To mu nemůžeš prostě říct, že Brad bude v pořádku?“

„O to nejde. Dneska ráno jsme z jezera vytáhli jednu holku.“

„O tom jsem slyšela.“

„Tommy se přiznal, že ji zabil. Chvíli to trvalo, ale nakonec jsme to z něj vylámali. Byl do ní zamilovanej. Nechtěla se s ním vyspat. Víš, jak to chodí.“

„V tom případě brečí jenom proto, že má výčitky svědomí,“ odpověděla Sára, i když jí takové chování připadalo zvláštní. Ze zkušenosti věděla, že většina zločinců hned po přiznání usne jako špalek. Mají tak vysokou hladinu adrenalinu, že jakmile si uleví doznáním, padnou vyčerpáním. „Dej mu trochu času.“

„Je to vážnější,“ neustupoval Frank. Jeho hlas zněl podrážděně a trochu zoufale. „Přísahám bohu, Sáro, že tě fakt hrozně nerad prosím, ale ten kluk potřebuje pomoc, aby to všechno zvládl. Přijde mi, jako by mu mělo puknout srdce, když tě neuvidí.“

„Vždyť si ho sotva pamatuju.“

„Ale on na tebe nezapomněl.“

Sára se kousla do rtu. „Kde má tátu?“

„Na Floridě. Nemůžeme ho sehnat. Tommy je úplně sám a ví to.“

„Proč chce zrovna mě?“ Za léta praxe si s některými pacienty vytvořila bližší vztah, ale pokud si vzpomínala, Tommy Braham k nim nepatřil. Proč jen si nedokáže vybavit jeho obličej?

„Tvrdí, že ho vyslechneš,“ řekl Frank.

„Neřekl jsi mu, že přijdu, viď?“

„Jasně, že ne. Ani jsem se tě nechtěl ptát, ale vypadá to s ním opravdu bledě, Sáro. Myslím, že potřebuje doktora. Nemyslím zrovna tebe, ale prostě doktora.“

„Není to kvůli tomu, že…“ Zarazila se, neboť nevěděla, jak otázku dokončit. Pak si řekla, že bude mluvit otevřeně. „Slyšela jsem, že jsi ho zbil.“

Frank opatrně prohlásil: „Když jsem se ho pokoušel zatknout, dost padal na zem.“

Sára ten eufemismus znala. Fungoval jako kód pro odvrácenou stránku chování policistů.

O týrání zatčených s Jeffreym nikdy nemluvila, a to především proto, že nechtěla znát odpověď.

„Má něco zlomeného?“

„Přišel o pár zubů. Nic vážnýho,“ odpověděl Frank nabručeně. „Nebrečí kvůli natrženýmu rtu, Sáro. Potřebuje doktora.“

Sára se francouzským oknem podívala do kuchyně. Matka s Tessou seděly vedle sebe u stolu. Obě se na ni upřeně dívaly. Jedním z důvodů, proč se Sára po medicíně vrátila do Grantu, bylo to, že na venkově chyběli lékaři. Město zavřelo nemocnici a pacienti museli za ošetřením skoro hodinu dojíždět. Její klinika byla pro místní děti požehnáním, ale o svátcích jim zřejmě nesloužila.

„Sáro?“

Promnula si oči. „Co ona? Je tam?“

Frank chvilku váhal. „Není. Je s Bradem v nemocnici.“

Nejspíš si vymýšlí vlastní verzi událostí, v níž je hrdinkou a Brad jenom neopatrnou obětí.

Sáře se zachvěl hlas. „Nemůžu se s ní vidět, Franku.“

„Ani nebudeš muset.“

Smutkem se jí sevřelo hrdlo. Má jít na policejní stanici. Na místo, kde se Jeffrey cítil nejvíc doma.

Mraky vysoko na obloze ozářil blesk. Sára slyšela kapky deště, ale zatím je neviděla. Po hladině jezera běžely zpěněné vlny. Temná, zlověstná obloha hrozila další bouřkou. Sára by v ní ráda viděla znamení, ale nedokázala to, protože v hloubi duše byla vědkyně. Víra jí vždycky dělala potíže.

„Tak dobře,“ uvolila se. „Myslím, že mám v lékárničce nějaký diazepam. Přijdu k vám zadem.“

Odmlčela se. „Franku…“

„Máš moje slovo, Sáro. Nebude tady.“

Sára ochotně vyrazila na policejní stanici. Ačkoli si to nechtěla přiznat, byla ráda, že nemusí zůstat s rodinou. V přítomnosti rodičů a sestry se cítila zvláštně, jako by mezi ně nezapadala.

Všechno bylo stejné jako dřív, ale přesto jiné.

Stejně jako předtím objela jezero, aby se vyhnula domu, v němž bydlela s Jeffreym. Na policejní stanici musela jet Hlavní ulicí. Naštěstí se změnilo počasí a začal padat hustý déšť.

Lidé nemohli vysedávat venku na lavičkách ani se procházet po dlážděných chodnících.

Všechny obchody měly zavřené dveře, aby dovnitř nešla zima. Dokonce i prodavač v Mannově železářství schoval vystavené houpačky dovnitř.

Odbočila do zadní uličky za starou lékárnou. Dlážděná ulice se tu proměnila ve štěrkovou cestu a Sára byla ráda, že sedí v SUV. Dokud žila v Heartsdale, vždycky jezdila v sedanu, ale atlantské ulice byly v mnohem horším stavu než leckterá venkovská silnice. Zely v nich hluboké díry, do kterých se dalo snadno zapadnout, a když delší dobu pršelo, voda se po nich valila proudem. Mohutné BMW bylo nezbytné. Sára si to přinejmenším říkala pokaždé, když u benzínové pumpy zaplatila šedesát dolarů za palivo.

Frank na ni určitě čekal, protože zadní dveře policejní stanice se otevřely dřív, než stihla zaparkovat. Rozevřel velký černý deštník a přišel s ním k autu, aby ji doprovodil na stanici.

Déšť byl tak hlasitý, že Sára promluvila, až když stáli uvnitř.

„Pořád je rozrušený?“ zeptala se.

Frank přikývl a hrál si s deštníkem. Pokoušel se ho zavřít. Na kloubech pravé ruky měl jeden steh vedle druhého. Na zápěstí se mu skvěly tři hluboké škrábance, které mu zatčený udělal v sebeobraně.

„Ježíšmarjá.“ Frank sebou trhl bolestí, když se pokusil pohnout ztuhlými prsty.

Sára mu deštník vzala z ruky a zavřela ho. „Dali ti antibiotika?“

„Něco mi předepsali. Nevím přesně co.“ Vzal si od ní deštník a hodil ho do úklidové komory.

„Řekni mámě, že mě mrzí, že jsem tě hned první den, co tu jsi, vytáhl z baráku.“

Frank Sáře vždycky připadal starý především proto, že byl vrstevníkem jejího otce. Když se na něho teď dívala, napadlo ji, že od doby, kdy ho viděla naposledy, zestárl o sto let. Měl nažloutlou kůži a tvář mu brázdily hluboké vrásky. Když mu pohlédla do očí, všimla si, že má nažloutlá bělma. Očividně nebyl v pořádku.

„Franku?“

Přinutil se k úsměvu. „Rád tě vidím, Květinko.“

Oslovil ji tak, protože chtěl, aby mezi nimi vznikla bariéra. Povedlo se mu to. Dovolila mu, aby ji políbil na tvář. Vždycky páchl hlavně cigaretami, ale dnes mu z dechu byla cítit whisky a žvýkačka. Sára se automaticky podívala na hodinky. Bylo půl dvanácté dopoledne. Když člověk pil v tuto denní hodinu, znamenalo to, že se těší, až půjde z práce. Na druhou stranu dnešek pro Franka nebyl obyčejný den. Jeden z jeho lidí ležel pobodaný v nemocnici. Sára by se ve stejné situaci také nejspíš napila.

„Jak se ti vede?“ zeptal se.

Snažila se nevidět lítost v jeho očích. „Mám se skvěle, Franku. Pověz mi, co se děje.“

Rychle změnil téma hovoru. „Ten kluk si myslel, že se holce líbí. Zjistil, že to tak není, a bodl ji nožem.“ Pokrčil rameny. „Dost mizerně zahladil stopy. Dovedly nás přímo k němu domů.“

Sára byla ještě zmatenější. Frank si Tommyho určitě plete s nějakým jiným chlapcem.

Frank si toho dobře všiml. „Ty si ho opravdu nepamatuješ?“

„Myslela jsem, že ano, ale už si tím nejsem tak jistá.“

„Jako by si myslel, že vás k sobě váže nějaký pouto.“ Když spatřil výraz Sářina obličeje, dodal: „Nemyslím nic divnýho. Je dost mladej.“ Poklepal si prsty na spánek. „Moc mu to nepálí.“

Sára se cítila provinile, že k ní má takovou vazbu chlapec, kterého si skoro nepamatuje. Za léta praxe přišla do styku s tisíci pacienty, ale v paměti jí ulpělo jen několik jmen. Jejich nositelům byla na promoci či na svatbě, některým na pohřbu. Jméno Tommyho Brahama jí až na několik útržkovitých drobností nic neříkalo.

„Tudy,“ řekl Frank, jako by nevěděl, že na policejní stanici byla snad tisíckrát. Plastovou kartou otevřel velké ocelové dveře vedoucí k celám. Zavanul z nich proud horkého vzduchu.

Frank si všiml jejích rozpaků. „Blbne nám kotel.“

Sára si svlékla bundu a následovala ho dovnitř. Když byla malá, chodili se školou na exkurze do cel na policejní stanici, aby je to odradilo od zločinu. Cely už dávno nebyly místnostmi s ocelovou mříží místo stěny. Každou stranu dlouhé chodby lemovaly šestery ocelové dveře. V každých z nich bylo okénko se sklem vyztuženým kovovou síťkou a dole se nacházel obdélníkový otvor na podnosy s jídlem. Sára šla za Frankem a dívala se přímo před sebe, i když koutkem oka viděla, jak u dveří cel postávají muži a sledují ji.

Frank vytáhl klíče. „Asi už přestal brečet.“

Sára si ze spánku otřela kapku potu.

„Řekl jsi mu, že přijdu?“

Zavrtěl hlavou, aby nemusel nahlas vyslovit, co bylo zřejmé, že si nebyl jistý, jestli Sára přijde.

Našel správný klíč a podíval se okénkem do cely, aby se ujistil, že Tommy nebude dělat potíže. „Do prdele,“ zamumlal a upustil klíče. „Ježíšikriste.“

„Franku?“

Rychle sebral klíče ze země a ještě několikrát zanadával. „Ježíšikriste,“ zabručel. Zasunul klíč do zámku a uvolnil západku. Když otevřel dveře, Sára rázem zjistila, proč zpanikařil.

Upustila bundu na zem. Sklenička pilulek, kterou si před odchodem z domu strčila do kapsy, při dopadu na beton zachřestila.

Tommy Braham ležel na boku na podlaze s pažemi napřaženými k posteli před sebou. Hlavu měl natočenou v podivném úhlu a nevidomé zraky upíral ke stropu. Rty měl pootevřené. Sára ho konečně poznala. Muž, v něhož dospěl, se příliš nelišil od chlapce, jímž kdysi býval. Jednou jí přinesl pampelišku, a když ho za to políbila na čelo, celý zrudl.

Přistoupila k němu a přitiskla mu prsty na krk, aby zběžně nahmatala tep. Zcela zřejmě ho někdo bil, měl přeražený nos a podlitinu na oku, ale na to nezemřel. V obou zápěstích mu zely otevřené řezné rány, v nichž bylo vidět maso a šlachy. V cele byl vydýchaný vzduch a na podlaze bylo víc krve než v chlapcově těle. Páchlo to tam odporně nasládle jako v řeznictví.

„Tommy,“ zašeptala a pohladila ho po tváři. „Vzpomínám si na tebe.“

Prsty mu zatlačila oči. Měl ještě teplou, skoro horkou kůži. Jela sem příliš pomalu. Proč jen před odchodem z domu šla na záchod? Proč neposlechla Julii Smithovou a rovnou sem bez okolků nepřijela? Jak to, že si nepamatovala tohoto roztomilého chlapce, který jí přinesl květinu utrženou na trávníku před klinikou?

Frank se sehnul a z kaluže krve tužkou vystrčil dlouhý tenký předmět.

„To je náplň do kuličkového pera,“ řekla Sára.

„Musel si s ní…“

Sára se znovu podívala na Tommyho zápěstí. Na bledé kůži se táhly modré čáry od inkoustu. Než se přestěhovala do Atlanty, pracovala v Grantu jako soudní lékařka a věděla, jak vypadá několikanásobné zranění. Tommy si po zápěstích škrábal kovovou náplní a rozdíral si maso tak dlouho, dokud se mu nepodařilo přeříznout si tepnu. Potom si totéž udělal i na druhé ruce.

„Do prdele.“ Frank se jí díval přes rameno.

Otočila se. Tommy na stěnu cely vlastní krví načmáral slova Já to nebyl.

Sára zavřela oči. Nejradši by nic neviděla a vůbec tu nebyla. „Pokusil se odvolat svou výpověď?“

„Dělaj to všichni,“ odpověděl Frank. Po chvilce váhání dodal: „Napsal doznání. Uznal svoji vinu.“

Sára o výrazu „uznat svou vinu“ věděla. Používal se, když se hovořilo o podrobnostech, které znala pouze policie a zločinec. Otevřela oči. „Proto brečel? Chtěl doznání vzít zpátky?“

Frank rychle přikývl. „Jo, to chtěl. Ale všichni to…“

„Chtěl právníka?“

„Ne.“

„Kde vzal pero?“

Frank pokrčil rameny. Nebyl však hloupý a dokázal odhadnout, co se stalo.

„Na starost ho měla Lena. Dala mu to pero?“

„Jasně, že ne.“ Frank vstal a přistoupil ke dveřím cely. „Ne záměrně.“

Sára se dotkla Tommyho ramena a vstala. „Lena ho měla nejdřív prohledat a teprve pak ho zavřít do cely.“

„Mohl ho schovat do…“

„Předpokládám, že mu pero dala, aby s ním napsal doznání.“ Sáře v útrobách doutnala hluboká, temná nenávist. Byla ve městě necelou hodinu a už se ocitla přímo uprostřed dalšího Lenina velkolepého průšvihu. „Jak dlouho ho vyslýchala?“

Frank znovu zavrtěl hlavou, jako by se úplně mýlila. „Dvě, tři hodiny. Možná ani to ne.“

Sára ukázala na nápis vyvedený Tommyho krví. „Já to nebyl,“ četla nahlas. „Tvrdí, že to neudělal.“

„To tvrděj všichni.“ Z Frankova tónu pochopila, že mu dochází trpělivost. „Podívej, broučku, prostě jeď domů. Všechno mě to mrzí, ale…“ Zarazil se a přemýšlel. „Musím zavolat státní policii, začít papírovat, říct Leně, ať se vrátí…“ Přejel si rukama po obličeji. „Ježíšikriste, to je zlej sen.“

Sára zvedla bundu ze země. „Kde je to jeho doznání? Chci se na něj podívat.“

Frank svěsil paže. Jako by se nemohl pohnout z místa. Nakonec se podvolil a vedl ji ke dveřím na opačném konci chodby. Ve služebně jasně svítily zářivky, které Sáru po pobytu v temné cele skoro oslepovaly. Zamrkala, aby uvykla jejich ostrému světlu. U kávovaru stál hlouček uniformovaných policistů. Marla seděla u svého psacího stolu. Všichni na Sáru zírali se stejnou morbidní zvědavostí jako před čtyřmi lety. To je hrůza, to je tragédie. Kdy se dostanu k telefonu a budu moci někomu povědět, že jsem ji viděl?

Sára jim nevěnovala pozornost, protože nevěděla, co by měla dělat jiného. Polévalo ji horko.

Dívala se na své ruce, aby neviděla Jeffreyho kancelář. Zdalipak v ní všechno nechali tak, jak to bylo? Jeho upomínky na Auburnskou univerzitu, střelecké trofeje a rodinné fotografie. Po zádech jí stékaly čůrky potu. V místnosti bylo dusno a Sára měla pocit, že se jí udělá zle.

Frank se zastavil u svého stolu. „Ta holka, kterou zabil, se jmenuje Allison Spoonerová.

Tommy se snažil, aby to vypadalo jako sebevražda, napsal vzkaz na rozloučenou a strčil jí do tenisek hodinky a prstýnek. Prošlo by mu to, kdyby Le…“ Zarazil se. „Bodnul Allison do krku.“

„Pitval ji někdo?“

„Ještě ne.“

„Jak víš, že si zranění nezpůsobila sama?“

„Vypadalo to…“

„Jak hluboko nůž zajel? V jakém úhlu jí čepel pronikla do těla? Měla v plicích vodu?“

Frank ji nenechal mluvit dál a napůl zoufale řekl: „Na zápěstích měla otlaky od pout.“

Sára na něho zírala. Franka vždycky znala jako poctivce, ale teď by přísahala na štos biblí, že lže, jako když tiskne. „Máš to potvrzené od Brocka?“

Chvíli váhal. Pak zavrtěl hlavou a pokrčil rameny.

Sára cítila, jak v ní sílí vztek. V hloubi duše věděla, že je to absurdní a že její pocity vycházejí z temného místa v jejím nitru, které mnoho let přehlížela. Nemohla to však zastavit, ani kdyby chtěla. „Bylo tělo ve vodě něčím zatížené?“

„Měla k pasu řetězem přivázaný dvě tvárnice.“

„Pokud ve vodě ležela s oběma rukama dolů, mohly se jí na zápěstích udělat posmrtné skvrny. Nebo měla ruce na dně jezera zkroucené a netrénovanému oku to může připadat, že na nich má stopy po provaze.“

Frank se od ní odvrátil. „Viděl jsem je, Sáro. Měla je svázaný.“ Otevřel složku, která ležela na stole, a podal jí list žlutého papíru. Nahoře byl roztřepený, jak ho někdo vytrhl ze zápisníku. Byl z obou stran popsaný. „Ke všemu se přiznal.“

Sáře se při čtení Tommyho doznání třásly ruce. Vypadalo, jako by ho napsal žák prvního stupně základní školy, který hodně tlačil na pero. Stejně nevyzrálý byl i sloh. Pippy je moje fenka. Bylo jí špatně. Snědla ponožku. Potřebovala zrentgenovat břicho. Zavolal jsem tátovi. Je na Floridě. Sára list otočila a našla podstatu celého příběhu. Allison odmítla Tommyho dvoření.

Ztratil nervy a bodl ji. Pak ji odvezl k jezeru, aby se na jeho zločin nepřišlo.

Prohlédla si papír. Tommy svůj život ukončil na necelých dvou stránkách. Sára pochybovala, že rozuměl polovině z toho, co napsal. Čárky používal jenom před dlouhými slovy. Ta psal tiskacím písmem a pod každým písmenem udělal malou tečku, aby se přesvědčil, že ho správně vyhláskoval.

Sára sotva dokázala promluvit. „Navedla ho, co má psát.“

„Je to doznání, Sáro. Většině kriminálníků se musí říct, co maj napsat.“

„Ani nechápal, co píše.“ Přelétla stránky očima a četla: „Chtěl jsem po Allison, aby se mi vzdala.“ Nevěřícně se zadívala na Franka. „Tommy měl IQ něco málo přes osmdesát. Opravdu si myslíš, že by dokázal naplánovat fingovanou sebevraždu? Nechybělo moc a oficiálně ho prohlásili za mentálně postiženého.“

„To jsi vyčetla ze dvou odstavců?“

„Na to jsem přišla, když jsem ho ošetřovala,“ odsekla Sára. Když četla doznání, všechno se jí najednou vrátilo. Vzpomněla si, jak se Gordon Braham zatvářil, když mu naznačila, že jeho syn je na svůj věk nevyspělý. Vybavily se jí testy, které Tommy musel podstoupit, a Gordonovo zoufalství, když mu Sára oznámila, že jeho syn nikdy doopravdy nedospěje. „Tommy byl pomalý, Franku. Neuměl ani spočítat drobné. Dva měsíce se učil zavazovat boty.“

Frank na ni zíral. Bylo na něm znát vyčerpání. „Bodnul Brada, Sáro. Mě pořezal na ruce. Utek z místa činu.“

Sáře se zachvěly ruce a celé tělo se jí roztřáslo vztekem. „Napadlo tě zeptat se Tommyho, proč utekl?“ vyjela na něho. „Anebo jsi neměl čas, protože jsi mu musel rozbít obličej na kaši?“

Frank se podíval na policisty u kávovaru. „Nemluv tak nahlas.“

Sára se nehodlala nechat umlčet. „Kde byla Lena, když se tohle všechno stalo?“

„Byla tam.“

„To je mi jasné. Mohla jsem si myslet, že u toho byla a tahala za provázky. ,Oběť byla svázaná. Určitě byla zavražděná. Půjdeme do jejího bytu. Jen ať se všem okolo mě ublíží, hlavně když já z toho vyjdu maximálně se škrábnutím.‘“ Sáře prudce bušilo srdce. „Kolik lidí musí Lena zranit, nebo spíš zabít –, než ji někdo zastaví?“

„Sáro…“ Frank si přejel rukama přes obličej. „Našli jsme Tommyho v garáži s…“

„Patří jeho otci, takže měl veškeré právo tam být. A vy? Měli jste povolení k prohlídce?“

„Žádné jsme nepotřebovali.“

„Že by se od Jeffreyho smrti změnily zákony?“ Když Frank zaslechl jméno bývalého náčelníka, trhl sebou. „Vytáhla Lena odznak, nebo kolem sebe rovnou začala mávat pistolí?“

Frank jí neodpověděl, a to Sáře stačilo. „Byla to vypjatá situace. Postupovali jsme přesně podle pravidel.“

„Je Tommyho písmo stejné jako písmo ve vzkazu na rozloučenou?“

Frank zbledl a Sára pochopila, že si tuto otázku nepoložil. „Nejspíš ho napsal tak, aby to vypadalo, že autorkou je ta holka.“

„Na nějaké falšování nebyl dost inteligentní. Byl pomalý. Ty to nechápeš? Tommy to v žádném případě nemohl udělat. Nebyl mentálně způsobilý naplánovat si nákup, natož fingovanou sebevraždu. Copak schválně děláš, že to nechápeš? Anebo jenom jako vždycky kryješ Lenu?“

„Dávej si pozor na jazyk,“ varoval ji Frank.

„Tohle se jí jednou vymstí.“ Sára držela doznání jako trofej. Ruce se jí roztřásly ještě víc.

Polévalo ji horko a zima zároveň. „Lena ho úskokem přiměla, aby to napsal. Tommy vždycky chtěl druhým dělat jenom radost. Donutila ho k doznání a pak i k sebevraždě.“

„Tak počkej…“

„Za tohle jí seberou odznak. Měli by ji zavřít.“

„Připadá mi, že ti mnohem víc leží na srdci nějakej chuligán než policajt, kterej bojuje o život.“

Jeho slova ji šokovala víc, než kdyby jí dal facku. „Ty si myslíš, že mě nezajímají policajti?“

Frank si ztěžka povzdechl. „Poslouchej, Květinko, hlavně se uklidni, jo?“

„Neříkej mi, abych se uklidnila. Byla jsem klidná poslední čtyři roky.“ Vytáhla ze zadní kapsy kalhot mobil a hledala v seznamu jisté číslo.

„Co chceš dělat?“ zeptal se Frank vystrašeně.

Sára poslouchala, jak na centrále Georgijského vyšetřovacího úřadu v Atlantě vyzvání telefon. Když se ozvala sekretářka, Sára jí řekla: „Tady Sára Lintonová. Chtěla bych mluvit s Amandou Wagnerovou.“

4. kapitola

Sára seděla v autě na parkovišti u nemocnice a upřeně hleděla do Hlavní ulice. Zařízení před rokem přestalo přijímat pacienty, ale budova vypadala, jako by ji opustili dávno předtím.

Na parkovišti sanitek rostl plevel. Okna v horních patrech nemocnice byla vytlučená. Kovové dveře, které bývaly otevřené kvůli kuřákům, byly zavřené a upevněné ocelovou tyčí.

Nepřestával ji tížit pocit viny kvůli Tommymu Brahamovi, ne kvůli tomu, že si ho nepamatovala, ale protože během několika vteřin využila jeho smrti jako odrazového můstku pro své vlastní představy o pomstě Leně Adamsové. Teď si uvědomovala, že místo aby se do případu vložila, měla ho nechat být. Po sebevraždě v ochranné vazbě vždycky automaticky následovalo státní vyšetřování. Frank by dodržel předepsanou proceduru a povolal by k případu Nicka Sheltona, grantského agenta Georgijského vyšetřovacího úřadu. Nick by si promluvil se všemi zúčastněnými policisty a svědky. Byl dobrý vyšetřovatel. Nakonec by došel ke stejnému závěru jako Sára, že Lena zanedbala své povinnosti.

Sára naneštěstí nebyla dostatečně trpělivá a nedůvěřovala tomu, že se to tak opravdu stane.

Rozhodla se, že se pasuje do úřadu městské soudní lékařky a odstrčí chudáka Dana Brocka stranou. Sama si místo vyfotografovala, načrtla si Tommyho celu a teprve pak dovolila, aby tělo odnesli. Udělala si kopie všech papírů týkajících se Tommyho Brahama, které našla na stanici.

Jejím největším prohřeškem však zůstávala skutečnost, že zavolala Amandě Wagnerové, zástupkyni ředitele GBI. Přehnala to.

„Pitomost,“ zašeptala a opřela se hlavou o volant. Teď by měla sedět doma a prohlížet si mramorový obklad, kterým otec vyzdobil hlavní koupelnu, a ne čekat, až se objeví někdo přímo z ústředí GBI, aby mohla nepřiměřeně ovlivňovat vyšetřování.

Opřela se na sedadle a podívala se na hodiny na palubní desce. Zvláštní agent Will Trent měl téměř hodinu zpoždění. Sára se s ním však neměla jak spojit. Cesta z Atlanty trvala čtyři hodiny. Někdy dokonce méně, pokud člověk spoléhal na to, že když ho zastaví policejní hlídka, vytáhne odznak a vymluví se z pokuty za rychlou jízdu. Znovu se podívala na hodiny a počkala, až se údaj 17:42 změní na 17:43.

Netušila, co mu řekne. S Willem Trentem mluvila několikrát, když vyšetřoval případ pacientky na pohotovosti v Gradyské nemocnici. Tehdy se bez uzardění vetřela do vyšetřování, stejně jako nyní. Will ji nejspíš začne podezírat z voyeurismu na místě činu. Přinejmenším ho zaujme její posedlost Lenou Adamsovou. Nejspíš si pomyslí, že se zbláznila.

„Ach, Jeffrey,“ zašeptala. Co by si myslel o maléru, do kterého se žene? Co by řekl tomu, že se jeho žena ve městě, které se mu stalo druhým domovem a které si zamiloval, cítí mizerně?

Všichni se k ní chovali šetrně a uctivě. Měla by jim za to být vděčná, ale když v jejich očích viděla soucit, z nějakého důvodu jí naskakovala husí kůže.

Už ji hrozně unavovalo být tragickou postavou.

Willův příjezd oznamovalo řvaní motoru. Seděl v krásném starém Porsche černém jako uhel.

Vůz dokonce i v dešti připomínal zvíře, které se chystá ke skoku.

Chvíli trvalo, než z auta vystoupil. Sundal rádio a navigaci z palubní desky a obojí zamkl do přihrádky. Žil v Atlantě, kde každý zamkl dům, i když si šel jenom vybrat poštu ze schránky.

Sára věděla, že v Heartsdale by Porsche klidně mohl nechat na parkovišti s dveřmi dokořán a stalo by se mu leda to, že by někdo přišel a zavřel je.

Will auto zamkl a usmál se na Sáru. Vždycky ho viděla jenom v trojdílném obleku, takže ji překvapilo, že na sobě má černý svetr a džínsy. Byl vysoký, měřil nejméně sto devadesát centimetrů, měl štíhlé atletické tělo a lehký krok. Pískově blonďaté vlasy si nechal narůst, a tak už neměl kratičkého ježka jako při jejich prvním setkání. Sára se původně domnívala, že Will Trent je účetní nebo právník. Ještě teď jí dělalo problémy spojit si ho s jeho skutečnou profesí.

Nevykračoval si zeširoka jako typický policajt. Neměl v očích životem omrzelý výraz, který by prozrazoval, že za pasem nosí pistoli. Přesto byl vynikající vyšetřovatel a podezřelí ho ke své vlastní škodě podceňovali.

Tohle byl jeden z důvodů, proč Sáru potěšilo, že Amanda Wagnerová do Heartsdale poslala právě Willa Trenta. Lena ho bude okamžitě nenávidět. Will mluví moc jemně a na první pohled se zdá být příliš ochotný ke kompromisům. Až Lena zjistí, do čeho se namočila, bude už příliš pozdě.

Will otevřel dveře jejího auta a nastoupil.

„Už jsem myslela, že jste se ztratil,“ řekla Sára.

Pousmál se a nastavil si sedadlo, aby se nebouchl hlavou o strop. „Omlouvám se. Opravdu jsem se ztratil.“ Podíval se jí do tváře a očividně se z ní pokoušel něco vyčíst. „Jak se máte, doktorko Lintonová?“

„Je mi…“ Sára si dlouze povzdechla. Moc dobře ho neznala, což jí kupodivu dovolovalo mluvit s ním upřímně. „Nemám se zrovna skvěle, agente Trente.“

„Agentka Mitchellová vám vzkazuje, že ji mrzí, že nemohla přijet.“

Faith Mitchellová byla Willova partnerka a bývalá Sářina pacientka. V současnosti byla na mateřské dovolené a blížil se jí termín porodu. „Jak to zvládá?“

„Jako vždy trpělivě.“ Jeho úsměv naznačoval, že je tomu právě naopak. „Promiňte, že tak rychle měním téma hovoru, ale co pro vás můžu udělat?“

„Řekla vám Amanda nějaké informace?“

„Pověděla mi, že tu zadržený spáchal ve vazbě sebevraždu a že sem mám co nejrychleji přijet.“

„Řekla vám o…“ Sára čekala, že Will za ni dokončí větu. Když tak neučinil, napověděla mu: „O mém manželovi?“

„Je to důležité? Myslím vzhledem k současným událostem?“

Sáře se sevřelo hrdlo.

„Doktorko Lintonová?“ zeptal se Will.

„Nevím, co je důležité,“ odpověděla konečně. „Ale patří to k mé minulosti. Všichni v tomhle městě o tom vědí a budou předpokládat, že vy o tom víte taky.“ V očích ji už potisící začaly pálit slzy. „Promiňte. Za posledních šest hodin jsem se tolik narozčilovala, že jsem vůbec neuvažovala o tom, do čeho vás zatahuju.“

Napřímil se a ze zadní kapsy kalhot vytáhl kapesník. „Nemusíte se omlouvat. Mě každou chvíli někdo do něčeho zatahuje.“

Will Trent byl kromě Jeffreyho a jejího otce jediný muž, který u sebe ještě nosil kapesník.

Vzala si od něho úhledně složený čtverec bílé látky.

„Doktorko Lintonová?“ zopakoval Will.

Otřela si oči a znovu se omluvila. „Promiňte. Takhle slzím celý den.“

„Návraty jsou vždycky těžké.“ Řekl to s takovou jistotou, že se na něho Sára poprvé od chvíle, kdy k ní přisedl do auta, doopravdy podívala. Will Trent byl atraktivní, ale nedalo se to o něm říct na první pohled. Zdálo se, že se ze všech sil snaží splynout s okolím, zůstat nenápadný a hledět si své práce. Před mnoha měsíci Sáře prozradil, že vyrostl v dětském domově. Matku mu zabili, když byl ještě miminko. Sára měla i přes toto závažné odhalení pocit, že o něm vůbec nic neví.

Když k ní otočil hlavu, uhnula pohledem.

„Zkusíme to takhle,“ navrhl Will. „Povíte mi, co bych podle vás měl vědět. Když budu mít další otázky, pokusím se je klást co nejšetrněji.“

Sára si několikrát odkašlala, aby se jí vrátil hlas. Myslela na to, jak se vyrovnávala s Jeffreyho smrtí, jak celý rok jenom spala, brala prášky a zoufala si. Teď už nic z toho nebylo podstatné. Potřebovala Willovi naznačit, že Lena Adamsová má dlouhodobě sklon ohrožovat životy druhých lidí a někdy kvůli ní někoho i zabijí.

„Lena Adamsová zapříčinila smrt mého manžela,“ řekla.

Will ani nehnul brvou. „Jak to?“

„S někým se zapletla…“ Sára si znovu odkašlala. „Vrah mého manžela byl Lenin milenec.

Přítel. Vlastně je jedno, jak to nazvete. Několik let spolu chodili.“

„Byli spolu, když váš manžel umřel?“

„Ne.“ Sára pokrčila rameny. „Nevím. Měl ji ve své moci. Bil ji. Je možné, že ji znásilnil, ale…“

Sára se zarazila, protože nevěděla, jak by Willovi sdělila, že Lenu nemá litovat.

„Vyprovokovala ho k tomu. Vím, že to zní hrozně, ale skoro jako by chtěla, aby jí ubližoval.“

Will přikývl, ale Sára si nebyla jistá, zda ji skutečně chápe.

„Měli příšerný vztah, ve kterém jeden v druhém probouzeli to nejhorší. Vydržela to do chvíle, než začalo jít do tuhého, a pak do toho zatáhla mého manžela, aby za ni vyžehlil, co napáchala a…“ Sára se odmlčela, protože nechtěla znít zoufale, ačkoli se tak cítila. „Lena mu vlastně namalovala na záda terč. Nikdy se to nedokázalo, ale mého manžela zavraždil její bývalý milenec.“

„Policisté jsou povinni týrání hlásit,“ poznamenal Will.

V Sářině nitru se vznítila jiskřička vzteku, protože měla dojem, jako by Will vinil Jeffreyho z toho, že nezakročil. „Popírala to. Víte, jak těžko se dokazuje domácí násilí, když…“

„Vím,“ přerušil ji Will. „Omlouvám se, že jsem se nevyjádřil jasně. Chtěl jsem říct, že tu povinnost měla vyšetřovatelka Adamsová. Podle zákona musí i policistka ohlásit, že se stala obětí násilí.“

Sára se snažila dýchat klidně. Kvůli případu se natolik rozčílila, že Willovi nejspíš musela připadat trochu jako blázen. „Lena není dobrá policajtka. Lajdá své povinnosti. Kvůli ní je můj muž po smrti. Má na svědomí i Tommyho. Právě kvůli ní nejspíš na ulici bodl Brada. Dostává lidi do krajních situací a dělá z nich živé terče. Pak ustoupí a pěkně z bezpečí sleduje krvavou řež.“

„Dělá to úmyslně?“

Sára měla tak sucho v krku, že sotva dokázala polknout. „Není to jedno?“

„Asi ano,“ připustil Will. „Předpokládám, že v případu vraždy vašeho manžela vyšetřovatelku Adamsovou z ničeho neobvinili.“

„Nikdy ji za nic nehnali k odpovědnosti. Vždycky se jí povede nějak vyklouznout a zmizet.“

Will přikývl a díval se na deštěm smáčené přední sklo. Sára vypnula motor. Před Willovým příjezdem jí byla zima, ale jejich těla společně vygenerovala tolik tepla, že se autu zamlžila okna.

Znovu se podívala na Willa a pokusila se uhodnout, co si myslí. Tvářil se nezúčastněně. Byl pravděpodobně nejhůř čitelným člověkem, jakého Sára znala.

„Určitě vám to z mé strany připadá jako hon na čarodějnice, viďte?“

Chvíli otálel s odpovědí. „Jeden podezřelý ve vazbě spáchal sebevraždu. GBI je povinný to vyšetřit.“

„V Grantu pracuje místní agent Nick Shelton. Když jsem zavolala na centrálu, přeskočila jsem asi deset lidí.“

„Agent Shelton by vyšetřování nesměl vést, protože je ve styku s místní policií. Vyslali by sem mě nebo někoho podobného, aby se na to podíval. V malých městech jsem už pracoval.

Kancelářskou krysu z Atlanty všichni bez výčitek nenávidí.“ Usmál se a dodal: „Samozřejmě kdybyste nezavolala přímo doktorce Wagnerové, možná by se sem někdo dostal až za další den.“

„Omlouvám se, že jsem vás sem zatáhla tak krátce před svátky. Vaše žena určitě zuří.“

„Moje…?“ Chvilku se tvářil udiveně, jako by zapomněl, že má na ruce snubní prsten. Pokusil se to nešikovně zamaskovat tím, že řekl: „Nevadí jí to.“

„I tak se omlouvám.“

„Já to přežiju.“ Vrátil se k záležitosti, o níž právě mluvili. „Povězte mi, co se dnes stalo.“

Tentokrát se jí mluvilo mnohem snáz. Pověděla mu o Juliinu telefonátu, o zvěstech, jak Tommy pobodal Brada, a o Frankově žádosti o pomoc. Skončila tím, jak našla Tommyho v cele a uviděla slova naškrábaná na stěně. „Zatkli ho za vraždu Allison Spoonerové.“

Will svraštil obočí. „Oni Brahama obvinili z vraždy?“

„Tohle je ze všeho nejhorší.“ Sára mu podala fotokopii Tommyho doznání.

Will se zatvářil překvapeně. „To vám dali?“

„Znám se s místními policajty, z minulosti.“ Nevěděla, jak by přesně vysvětlila, že ji Frank nechal vetřít se do případu. „Bývala jsem tu soudní lékařkou. Měla jsem za manžela náčelníka policie. Jsou zvyklí předkládat mi důkazní materiál.“

Will se poplácal po kapsách. „Asi jsem nechal brýle v kufru.“

Zalovila v kabelce a vytáhla své.

Will se při pohledu na brýle zamračil, ale nasadil si je. Několikrát zamrkal a přelétl očima stránku. „Tommy byl místní?“ zeptal se.

„Narodil se a vyrostl tady.“

„Kolik mu bylo let?“

Sára nedokázala ve svém hlase potlačit rozhořčení. „Devatenáct.“

Will zvedl hlavu. „Devatenáct?“

„Přesně tak,“ přitakala. „Nechápu, jak si můžou myslet, že to všechno naplánoval. Nedokázal pomalu ani hláskovat své jméno.“

Will přikývl a vrátil se zase k doznání. Přejížděl očima po stránce sem a tam. Nakonec se podíval na Sáru. „Neměl potíže se čtením, například dyslexii?“

„Dyslexie je jazyková porucha. Tommy nebyl dyslektik. Měl IQ kolem osmdesátky.

Intelektuálně znevýhodnění lidé mívají sedmdesát bodů a méně. Dřív se jim říkalo retardovaní.

Dyslexie s IQ nijak nesouvisí. Dokonce jsem měla několik dětských pacientů, kteří ji přede mnou úspěšně skrývali.“

Pousmál se, jak měl ve zvyku. „Tomu nemůžu uvěřit.“

Také se na něho usmála a pomyslela si, že o ní vůbec nic neví. „Nesuďte ho jenom podle pár chyb v hláskování.“

„Je jich víc než pár.“

„Podívejte se na to takhle. Mohla bych celý den prosedět naproti dyslektikovi a vůbec bych to nepoznala. Tommy by dokázal až do večera vykládat o baseballu nebo fotbalu, ale kdyby měl uvažovat o složitějších věcech, byl by úplně ztracený. Pojmy, které vyžadovaly logické myšlení nebo pochopení příčiny a důsledku, pro něho byly hrozně složité. Dyslektika byste k falešnému doznání nepřinutil jenom proto, že má potíže se čtením. Tommy byl neskutečně důvěřivý.

Nechal se snadno přemluvit k čemukoli.“

Will na ni chvíli beze slova hleděl. „Vy si myslíte, že ho vyšetřovatelka Adamsová přinutila k falešnému doznání?“

„Ano.“

„Domníváte se, že její nedbalost je právně postižitelná?“

„Nevím, jak to vymezuje zákon. Vím jenom to, že svým chováním zapříčinila jeho smrt.“

Will mluvil opatrně a Sára si konečně uvědomila, že ji vyslýchá. „Vysvětlíte mi, jak jste ke svému závěru došla?“

„Kromě toho, že před smrtí vlastní krví napsal na zeď Já to nebyl?“

„Ano.“

„Tommy byl velice snadno ovlivnitelný. Mělo to spojitost s jeho nízkým IQ. V testech mu nevyšlo tak málo bodů, aby se zařadil mezi závažně postižené, ale měl s nimi některé společné znaky, toužil se zavděčit, byl naivní a důvěřivý. Vezměte si, co se dneska našlo, vzkaz, tenisky, špatně zahlazené stopy. Na první pohled to vypadá, jako by všechno provedl pomalejší nebo vysloveně hloupý člověk, ale na Tommyho je to moc složité.“ Snažila se na to podívat Willovýma očima. „Vím, že vám asi připadá, že jdu umíněně po Leně, a máte naprostou pravdu, ale to neznamená, že co říkám, není vědecky podložené. Ošetřovat Tommyho bylo těžké, protože mi pokaždé řekl, že má všechny příznaky, na které jsem se ho zeptala, ať šlo o bolení hlavy nebo o kašel. Kdybych mu to podala správným způsobem, klidně by mi řekl, že má dýmějový mor.“

„Takže vy tvrdíte, že Lena měla poznat, že Tommy je pomalý a…?“

„A ne ho svým chováním dohnat k sebevraždě. To za prvé.“

„A za druhé?“

„Za druhé mu měla zajistit řádnou lékařskou pomoc. Zcela zřejmě byl vyděšený. Pořád brečel. Nechtěl s nikým mluvit…“ Hlas jí odumřel, protože si uvědomila, že její tvrzení má určitý nedostatek. Frank jí zavolal a požádal ji o pomoc.

Will ji na to neupozornil, jenom se zeptal: „Nenese za vězně zodpovědnost policista, který ho přijímá do cely?“

„Strčila ho do ní Lena. Neprohledala ho, nebo aspoň ne dost důkladně, takže u něho nenašla náplň do kuličkového pera, kterou si podřezal žíly. Neupozornila dozorce, že na něho mají dávat dobrý pozor. Prostě z něho vypáčila doznání a odešla.“ Sára se stále víc rozohňovala.

„Kdoví, v jakém citovém rozpoložení ho zanechala. Nejspíš mu namluvila, že jeho život nemá žádnou cenu. Tohle dělá pořád. Vždycky rozpoutá hotové peklo, ale zaplatí za to někdo jiný.“

Will hleděl na parkoviště. Ruce mu zlehka spočívaly na kolenou. I když byla nemocnice zavřená, elektřina stále fungovala. Lampy na parkovišti se rozsvítily. Sára v jejich žluté záři viděla jizvu, která se Willovi táhla po tváři a mizela pod límečkem jeho košile. Měl ji dlouho, nejspíš už od dětství. Když ji spatřila poprvé, myslela si, že si roztrhl kůži při skluzu na baseballovou metu, nebo když prováděl nějaký odvážný manévr na kole. To bylo předtím, než zjistila, že vyrostl v dětském domově. Teď uvažovala, zda k jizvě nepřišel nějakým jiným způsobem.

Will Trent měl na těle šrámů víc. Dokonce i z profilu bylo vidět, že mu někdo nebo něco několikrát za sebou roztrhlo kůži mezi nosem a horním rtem. Měl ji nešikovně sešitou. Jizva byla trochu zubatá a dodávala jeho ústům téměř darebácký výraz.

Will vydechl. Když konečně promluvil, hovořil čistě věcně.

„Takže Tommyho Brahama obvinili z vraždy. Z ničeho dalšího?“

„Jenom z vraždy.“

„Ani z pokusu o vraždu detektiva Stephense?“ zeptal se Will. Sára zavrtěla hlavou. „Náčelník Wallace byl také zraněný, ne?“

Sára cítila, jak začíná rudnout. Frank nejspíš i poté, co Tommyho zbil uprostřed ulice, prohlašoval, že je zraněný. „Zatýkací protokol uvádí jenom vraždu. Nic víc.“

„Mně ale připadá, že tu jde o dvě věci. Za prvé, že podezřelý spáchal sebevraždu, když byl ve vazbě pod dozorem vyšetřovatelky Adamsové. Za druhé nechápu, jak mohla Tommyho Brahama zatknout za vraždu jenom na základě jeho doznání. Nebo spíš na základě nějakého doznání vůbec.“

„Jak to myslíte?“

„Zatknout někoho za vraždu jenom na základě jeho doznání není možné. Musíte mít usvědčující důkazy. Podle šestého dodatku ústavy má obžalovaný právo konfrontovat žalujícího. Být sám sobě žalobcem a odvolat své doznání…“ Pokrčil rameny. „Je to, jako když si pes honí ocas.“

Sáře bylo hloupé, že si to dávno nespojila. Vždyť skoro patnáct let pracovala jako okresní soudní lékařka. Policie mohla člověka zadržet kvůli podezření z vraždy i bez zjištění příčiny smrti, ale aby mohla od soudce dostat zatykač, musela nejprve mít v ruce oficiální závěr, že se skutečně jedná o vraždu.

„Měli dost důvodů zadržet Brahama i bez obvinění z vraždy,“ řekl Will. „Napadení se smrticí zbraní, pokus o vraždu, napadení policisty ve službě, napadení při zatýkání, vyhýbání se zatčení, vniknutí do cizího domu. To všechno jsou závažné zločiny. Mohli by ho rok držet za kombinaci kterýchkoli z nich a nikdo by proti tomu nic nenamítal.“ Zavrtěl hlavou, jako by stále nic nechápal. „Potřebuju se podívat do jejich protokolů.“

Sára se otočila a vzala ze zadního sedadla kopie, které pořídila. „Budu muset počkat, až ráno otevře drogerie, abych mohla nechat vyvolat snímky.“

Will listoval stránkami a žasl nad tím, jaký má Sára přístup k informacím. „Páni. Dobře.“ Při řeči přelétl přes kopie očima. „Vím, že jste přesvědčená, že Tommy tu dívku nezabil, ale dokázat, jestli to bylo tak nebo onak, mám v popisu práce já.“

„Samozřejmě. Nechtěla jsem…“ Sára se odmlčela. Chtěla ho ovlivnit. Proto tu teď seděli.

„Máte pravdu. Vím, že člověk má být nestranný.“

„Jenom potřebuju, abyste byla na něco připravená, doktorko Lintonová. Pokud zjistím, že to Tommy udělal, anebo nenajdu pádný důkaz, že to neudělal, každému bude jedno, jak se k němu policie chovala po zadržení. Všichni si budou myslet, že vyšetřovatelka Adamsová jim ušetřila plno peněz z daní, když se vyhnula soudnímu procesu.“

Sáře se sevřelo srdce. Měl pravdu. Nejednou byla svědkem toho, jak lidé ve městě dělají závěry, které se nezakládají na pravdě. Jemné rozdíly je nezajímaly.

Will jí předestřel další možný scénář. „Na druhou stranu, pokud Tommy tu dívku nezabil, máme tu někde vraha, který buď má ohromné štěstí, nebo je velice chytrý.“

Sára opět až tak daleko nedomyslela. Byla natolik zaujatá Lenou a její vinou, že ji vůbec nenapadlo, že pokud byl Tommy nevinný, musel vraždit někdo jiný.

„Co jste ještě zjistila?“ zeptal se Will.

„Frank tvrdí, že on i Lena si všimli otlaků na zápěstích Spoonerové. Usuzují z toho, že měla svázané ruce.“

Will pochybovačně zabručel. „To se dá dost těžko poznat, když tělo leželo tak dlouho ve vodě.“

Sára cítila zadostiučinění, ale nevychutnala si ho. „Na krku má bodnou ránu, nebo aspoň něco, co za ni považují.“

„Je možné, aby si ji udělala sama?“

„Neviděla jsem ji, ale nedovedu si představit, že by se někdo zabil ranou zezadu do vlastního krku. A i kdyby, z těla by jí vystříklo plno krve, obzvlášť pokud by zasáhla krční tepnu.

Tryskala by hodně rychle, nahoru a dozadu, jako když z hadice plným proudem stříká voda.

Řekla bych, že na místě činu by mohlo být něco mezi dvěma a dvěma a půl litry krve.“

„Co ten vzkaz na rozloučenou?“

„Musí to skončit,“ vzpomněla si Sára.

„To je zvláštní.“ Will zavřel složku. „Je místní soudní doktor k něčemu?“

„Dan Brock? Je ředitel pohřebního ústavu, ne doktor.“

„Takže není.“ Will se na ni zadíval. „Když nechám Spoonerovou s Brahamem převézt do Atlanty, ztratíme další den.“

Byla před ním o krok napřed. „S Brockem jsem mluvila. Ochotně mě nechá oba pitvat, ale musíme začít po jedenácté, abychom nikoho nevyrušovali. Zítra dopoledne pohřbívá. Zavolá mi a řekne mi přesný čas, abychom si mohli zkoordinovat práci.“

„Pitvy se provádějí v pohřebním ústavu?“

Sára ukázala na nemocnici. „Kdysi jsme pracovali tam, ale stát začal šetřit a nemocnice se musela zavřít.“

„Všude je to stejné,“ poznamenal Will a podíval se na mobil. „Asi bych se měl jít představit náčelníku Wallacovi.“

„Zastupujícímu náčelníkovi,“ opravila ho Sára. „Promiňte, vlastně je to jedno. Frank teď není na stanici,“ dodala.

„Nechal jsem mu už dva vzkazy, aby se se mnou sešel. Odvolali ho k případu?“

„Je u Brada v nemocnici. Nejspíš tam bude i Lena.“

„Určitě se domlouvají, co budou říkat.“

„Pojedete tam?“

„Budou mě dost nenávidět i tak. Nemusím ještě chodit do nemocničního pokoje, kde leží zraněný policajt.“

Sára v duchu uznala, že má pravdu. „Co tedy budete dělat?“

„Zajdu na stanici a podívám se, kde drželi Tommyho. Vsadím se, že tam narazím na neskutečně nepřátelského policajta, který mi řekne, že zrovna přišel do práce a vůbec nic neví.

A že Tommy se zabil, protože byl vinen.“ Poklepal na složku.

„Promluvím si s ostatními vězni, pokud je už nepropustili. Předpokládám, že zastupující náčelník Wallace se ukáže až ráno. Aspoň budu mít čas projít si tyhle složky.“ Nadzvedl se, aby mohl ze zadní kapsy kalhot vytáhnout peněženku. „Tady je moje vizitka. Na rubu je číslo mého mobilu.“

Sára se podívala na Willovo jméno vedle loga GBI. „Vy máte doktorát?“

Vzal si od ní vizitku a zadíval se na natištěná písmena. Místo odpovědi řekl: „Čísla mi jdou.

Kde je nejbližší hotel, prosím vás?“

„Jeden je vedle vysoké. Není moc příjemný, ale mají v něm docela čisto. Studenti mají prázdniny, takže tam bude klid.“

„Dám si tam večeři a…“

„Nemají restauraci.“ Sára se za rodné maloměsto zastyděla. „V tuhle večerní hodinu je všude zavřeno. Otevřeno má jenom pizzerie, ale tu nechala hygiena už tolikrát zavřít, že tam na jídlo chodí jenom studenti.“

„V hotelu určitě budou mít nějaké automaty s občerstvením.“ Vzal za kliku dveří, ale Sára ho zarazila.

„Matka uvařila obrovskou večeři a plno jídla zbylo.“ Vzala mu z ruky složku a napsala na přední stranu adresu. „Do háje,“ zabručela a zaškrtala číslo domu. Místo adresy rodičů napsala adresu svého bývalého bydliště. „U Jezera,“ řekla a ukázala na ulici přímo naproti nemocnici.

„Jeďte vpravo. Anebo vlevo, pokud se chcete pokochat krajinou. Je to jeden velký kruh kolem jezera.“ Napsala na složku číslo svého mobilu. „Kdybyste se ztratil, zavolejte mi.“

„Nerad bych přepadal vaši rodinu.“

„Vytáhla jsem vás až sem, takže byste mi aspoň mohl dovolit, abych vás nakrmila. Nebo spíš aby vás nakrmila moje matka, což bude mnohem lepší pro vaše zdraví.“ Protože věděla, že není hloupý, dodala: „Navíc víte, že mě zajímá, jak se případ bude vyvíjet.“

„Nevím, jestli nepřijedu hodně pozdě.“

„Počkám na vás.“

5. kapitola

Will přitiskl čelo na prosklené dveře policejní stanice. Uvnitř bylo zhasnuto a u recepčního pultu nikdo neseděl. Potřetí zaklepal klíči na dveře a pomyslel si, že pokud ještě přitlačí, sklo praskne. Střecha stanice ho před deštěm moc nekryla, a tak měl mokrou hlavu. Hladem mu kručelo v břiše. Byl promáčený a byla mu zima. Zuřil, že ho o dovolené poslali do téhle díry.

Ze všeho nejvíc mu vadilo, že musí řešit případ ve chvíli, kdy vůbec poprvé v práci požádal o celý týden volna. Doma měl rozrytou předzahrádku, protože v ní musel udělat výkop kvůli kanalizační trubce vedoucí od domu na ulici. Devadesát let starou hliněnou rouru porušily kořeny stromů a instalatér chtěl za výměnu za plastovou osm tisíc dolarů. Will kopal ručně, aby nezničil zahradní rostliny za tisíce dolarů, které do zahrady nasázel v posledních pěti letech.

V tu chvíli mu zazvonil telefon. Neexistovalo, aby ho nezvedl. Očekával telefonát od Faith, která mu měla povědět, že její dítě se konečně chystá na svět, anebo ještě lépe že už se narodilo.

Místo Faith mu však volala Amanda Wagnerová. „Vdovu po policajtovi nemůžeme odmítnout,“ prohlásila.

Will výkop zakryl plachtou, ale cosi mu říkalo, že než se vrátí, jeho dvoudenní práci zavalí podmáčená půda. Pokud se domů vůbec dostane. Měl pocit, že mu osud předurčil, aby zbytek života prostál v lijáku před policejní stanicí v tomhle zapadákově.

Chystal se znovu zaklepat na sklo, když se v budově konečně rozsvítilo. Přes vestibul se ke dveřím pomaloučku kolébala zavalitá postarší žena v jasně červených volných šatech, které připomínaly stan. Šedé vlasy měla stočené do drdolu a připevněné skřipcem na temeni.

Ve žlábku mezi plnými ňadry se jí na zlatém řetízku houpal křížek.

Položila ruku na zámek, ale neodemkla. Její hlas zněl za sklem tlumeně. „Přejete si?“

Will vytáhl průkaz a ukázal jí ho. Naklonila se, pozorně si prohlédla fotografii a porovnala ji s mužem za dveřmi.

„S delšími vlasy vypadáte líp.“

„Děkuju.“ Will zamrkal, protože mu do očí padaly kapky deště.

Žena čekala, že ještě něco řekne, ale Will mlčel. Nakonec se vzdala a odemkla.

Uvnitř bylo jen o trochu tepleji než venku, ale alespoň tam nepršelo. Will si prsty prohrábl vlasy, aby je trochu osušil. Zadupal, aby sklepal vodu z bot.

„Pěkně jste tu nadělal,“ poznamenala žena.

„Promiňte,“ řekl Will. Může ji požádat o ručník? Radši vytáhl kapesník a otřel si obličej. Ucítil parfém. Sářin parfém.

Žena se na něho chladně podívala, jako by mu dokázala číst myšlenky a ty se jí vůbec nelíbily. „Budete tu celou noc stát a očichávat kapesník? Musím jít vařit večeři.“

Složil čtverec látky a zastrčil ho zpátky do kapsy. „Jsem agent Trent z GBI.“

„To jsem si přečetla na vašem průkazu.“ Nepokrytě si ho změřila od hlavy až k patě. Očividně se jí vůbec nezamlouval. „Jsem Marla Simmsová. Dělám na stanici sekretářku.“

„Rád vás poznávám, slečno Simmsová. Můžete mi říct, kde je náčelník Wallace?“

„Paní,“ odtušila jedovatě. „Nevím, jestli jste to slyšel, ale jednoho z našich chlapců dneska málem zabili. Na ulici ho bodli nožem, když se snažil pracovat. Máme kvůli tomu trochu napilno.“

Will přikývl. „Ano, slyšel jsem o tom. Doufám, že se detektiv Stephens uzdraví.“

„Pracuje tu od svých osmnácti.“

„Modlím se za jeho rodinu,“ řekl Will. Věděl, že náboženství má na malých městech velkou váhu. „Když tu není náčelník Wallace, můžu si promluvit s přijímajícím policistou v celách?“

Očividně ji rozčílilo, že Will o existenci takové funkce ví. Frank Wallace jí zřejmě dal za úkol pitomce z GBI zdržet. Bylo vidět, že usilovně přemýšlí, jak se vyhnout odpovědi na Willovu otázku.

Zdvořile naléhal: „Vím, že vězně nenecháváte bez dozoru. Máte na starost cely?“

„Vzadu je Larry Knox,“ odpověděla nakonec. „Zrovna jsem byla na odchodu. Už jsem zamkla všechny spisy, takže jestli chcete…“

Will si složku, kterou mu dala Sára, zastrčil vepředu za kalhoty, aby se neumáčela. Vyhrnul si svetr a podal ji Marle. „Mohla byste odfaxovat těchhle dvanáct stránek?“

Nejprve se zdráhala papíry převzít. Nemohl jí to vyčítat. Složka byla teplá od jeho těla.

„Telefonní číslo je…“

„Moment.“ Vytáhla si z vlasů propisovačku, jakou lze najít v každé kanceláři. „Povídejte.“

Nadiktoval jí číslo Faithina faxu. Žena psala pomalu a předstírala, že se jí pletou číslice. Will se rozhlédl po vestibulu. V ničem se nelišil od vestibulů ostatních maloměstských policejních stanic, do kterých kdy vkročil. Stěny byly obložené dřevěnými deskami. Na jedné zdi visely skupinové fotografie uniformovaných policistů s vypnutou hrudí, vystrčenou bradou a ústy roztaženými v úsměvu. Na protější straně stál vysoký pult s branou, která oddělovala vestibul od služebny se stoly vyrovnanými do řad. Bylo tam zhasnuto. „Dobře,“ souhlasila Marla.

„Odfaxuju je, než půjdu domů.“

„Mohl bych si půjčit nějaké pero?“

Podala mu propisovačku.

„Nerad bych vás připravil o poslední propisku.“

„Vezměte si ji.“

„Ne, opravdu,“ trval na svém Will a zvedl obě dlaně. „Nemůžu si vzít…“

„Ve skladu jich máme dvacet krabic,“ odsekla. „Jen si ji vezměte.“

„Tak dobře. Děkuju.“ Zastrčil si propisovačku do zadní kapsy kalhot. „Pokud jde o fax, všechny stránky jsem očísloval a rád bych, abyste je odeslala ve správném pořadí.“

Marla cosi zabručela a kráčela k bráně. Will čekal. Žena se sehnula a hledala tlačítko zámku.

Ozvalo se hlasité bzučení a pak cvaknutí. Willovi připadalo zvláštní, že stanice je tak dobře zabezpečená. Malá města dokázala vynalézavými způsoby utrácet státní peníze určené na ochranu před terorismem. Jednou navštívil vězení, kde měli v každé cele luxusní záchod a poniklované kohoutky na umyvadle.

Marla se točila kolem řady kancelářských přístrojů vedle kávovaru. Will si prohlédl služebnu.

Uprostřed místnosti stály tři řady stolů po třech kusech. Zadní stěnu lemovaly stoly a skládací židle. Na straně otočené do ulice byla kancelář se zavřenými dveřmi. Do služebny z ní vedlo okno se spuštěnými žaluziemi, přes které nebylo vidět.

„Cely jsou vzadu,“ prozradila mu Marla. Položila papíry na stůl a pozorně se na něho zadívala. Will znovu pohlédl na zavřenou kancelář. Měl pocit, jako by Marla zpanikařila. Jako by se obávala, že otevře dveře.

„Tudy?“ zeptal se a ukázal na kovové dveře vzadu ve služebně.

„Je to vzadu, ne?“

„Děkuju,“ řekl Will. „Moc si vážím vaší pomoci.“

Počkal, až se zavřou dveře, pak vytáhl Marlinu propisovačku a rozšrouboval ji. Náplň uvnitř byla plastová, přesně jak očekával. Sára povídala, že ta, kterou si Tommy Braham podřezal žíly, byla z kovu. Pocházela tedy z kvalitnějšího pera, než byla propisovačka, kterou Will držel v ruce.

Složil propisovačku dohromady a kráčel chodbou. Dlážděnou podlahu osvětlovaly tabulky značící nouzový východ. Chodba byla asi osmnáct metrů dlouhá a necelý metr a půl široká.

Will otevřel první dveře, na které natrefil. Objevil za nimi sklad. Ohlédl se přes rameno a teprve pak rozsvítil. Na policích byly krabice s kancelářskými sponkami a dalšími potřebami. Kromě nich tam leželo dvacet krabic obyčejných propisovaček, o nichž se zmínila Marla. Vedle nich stály dva vysoké štosy žlutého poznámkového papíru. Will si představil, jak detektivové chodí do skladu a berou si tam propisovačky a papír, aby měli podezřelí na co sepisovat doznání.

V chodbě byly další troje dveře. Dvoje vedly do prázdných výslechových místností. Měly typický vzhled, v každé z nich stál dlouhý stůl s kovovým okem v desce a kolem byly rozestavěné židle. Ve stěně bylo zabudované jednostranně průhledné zrcadlo. Willa napadlo, že když chce člověk sledovat dění v první místnosti, musí se postavit do skladu. Do druhé se dalo nahlížet z místnosti za třetími dveřmi. Když stiskl jejich kliku, zjistil, že jsou zamčené.

Na konci chodby se otevřely dveře a vyšel z nich uniformovaný policista s čepicí na hlavě.

Když se Will ohlédl přes rameno, objevil v rohu kameru, která ho celou dobu, co šel po chodbě, snímala.

„Co chcete?“ zeptal se policista.

„Vy jste Knox?“

Muž přimhouřil oči. „To jsem.“

„A přijímáte nové vězně?“ zeptal se překvapeně Will. Přijímání zatčených byla potřebná, ale nezáživná práce. Policista zodpovídal za zpracování informací o všech nově zatčených a staral se o dobré podmínky v celách. Tuto práci obvykle dostávali veteráni. Představovala nenáročné vysedávání za psacím stolem, které jim usnadnilo odchod do penze. Občas ji některý policista dostal za trest. Will pochyboval, že je to Knoxův případ. Frank Wallace by tu nenechal ukřivděného podřízeného, který by z pomsty mohl jít agentovi GBI na ruku.

Knox na něho nepřátelsky hleděl. „Budete tady jenom tak stát?“

Will vytáhl odznak. „Jsem zvláštní agent Trent z GBI.“

Muž si sundal čepici. Na hlavě měl chomáč jasně zrzavých vlasů. „Já vím, kdo jste.“

„Náčelník vás určitě informoval. Zavolali nás sem, abychom vyšetřili sebevraždu Tommyho Brahama. Je to docela běžný postup.“

„Zavolala vás sem Sára Lintonová,“ oponoval policista. „Stál jsem vedle ní, když vám volala.“

Will se na něho usmál. Dávno zjistil, že úsměv dokáže snížit napětí v situaci, kdy druzí očekávají, že bude zuřit. „Velice si cením vaší spolupráce při vyšetřování. Vím, že jste v těžké situaci.“

„Fakt, jo?“ Úsměv očividně nezabral. Knox se tvářil, jako by chtěl Willovi dát ránu do ohryzku.

„V maconský nemocnici se dobrej chlap rve o život a vy se staráte o toho sráče, co ho bodnul.

Tak to vidím já.“

„Znal jste Tommyho Brahama?“

Policistu otázka překvapila. „Záleží na tom?“

„Jenom mě to zajímá.“

„Jo, znal jsem ho. Od narození měl o kolečko míň.“

Will přikývl na znamení, že chápe. „Můžete mě zavést do cely, kde Tommyho našli?“

Knox se očividně ze všech sil snažil vymyslet důvod, proč jeho požadavek odmítnout. Will čekal. Každý policista ví, že mlčení je nejlepší způsob, jak někoho přimět mluvit. Lidé mají přirozený sklon hovořit, aby nebylo ticho. Většina policistů si však neuvědomuje, že této technice podléhají stejně jako všichni ostatní.

„Tak jo. Ale nejste mi sympatickej a já nejsem sympatickej vám, takže si na nic nebudeme hrát,“ řekl Knox.

„Dobře,“ souhlasil Will a prošel za ním. Ocitli se v menší chodbě s dalšími dveřmi. Vedle řady skříněk na zbraně stála lavice. Obdobně byla uspořádaná každá policejní stanice, na kterou Will zavítal. Moudré nařízení policistům zakazovalo brát si k celám zadržených zbraň.

Knox ukázal na skříňky. „Nezapomeňte vyndat a vyprázdnit zásobník.“

„Nemám u sebe zbraň.“

Knox se na něho podíval, jako by Will prohlásil, že doma nechal penis.

Policista znechuceně ohrnul ret, otočil se a kráčel k dalším dveřím.

„Říkal jste, že jste tu byl, když doktorka Lintonová volala do GBI. Nastupoval jste zrovna do služby?“ zajímal se Will.

Knox se k němu otočil. „Nebyl jsem tu, když se ten kluk zabil, jestli vás zajímá tohle.“

„Byl jste ve službě?“ zopakoval Will.

Policista znovu zaváhal. Není snad agentovi jasné, že nehodlá spolupracovat?

„Mám za to, že nové zatčené obvykle nepřijímáte,“ řekl Will. „Jste pochůzkář, ne?“

Knox neodpovídal.

„Kdo dneska odpoledne dělal příjem?“

Knox si dal s odpovědí na čas. „Carl Phillips.“

„Potřebuju si s ním promluvit.“

Policista se usmál. „Carl má dovolenou. Odjel dneska odpoledne. Kempuje někde s rodinou.

Nemá u sebe telefon.“

„Kdy se vrátí?“

„Na to se musíte zeptat Franka.“

Knox vytáhl klíče a odemkl dveře. K Willově úlevě se konečně dostali k vazebním celám.

Vedle dalších mohutných dveří se nacházelo okénko, jímž bylo vidět do chodby s povědomými kovovými dveřmi cel. Před celami byla jakási kancelář pro dozorce. Na jedné straně stála velká skříň na spisy. Na druhé se nacházel vestavěný stůl s šesti plochými monitory, které ukazovaly vnitřek pěti cel. Na šestém monitoru byla rozehraná partie pasiánsu. Před klávesnicí ležela Knoxova večeře sestávající z doma vyrobeného sendviče a hranolků.

„Dneska večer tu máme jen tři lidi,“ poznamenal Knox na vysvětlenou.

Will se podíval na monitory. Jeden vězeň přecházel po cele. Druzí dva leželi schoulení na kavalcích. „Kde je videorekordér ke kamerám?“

Policista položil ruku na počítač. „Včera se rozbil. Už jsme volali opraváře.“

„To je opravdu zvláštní, že tak příhodně přestal fungovat.“

Knox pokrčil rameny. „Už jsem vám řekl, že jsem tu nebyl.“

„Propustili jste některé vězně potom, co jste našli Brahama?“

Knox opět pokrčil rameny. „Nebyl jsem u toho.“

Will si jeho odpověď vyložil jako tiché přitakání. „Máte seznam návštěv?“

Policista otevřel jednu skříň na spisy, vytáhl z ní list papíru a podal mu ho. Formulář byl rozdělený do sloupců se jmény a časy návštěv. Podobné dokumenty měli ve všech amerických vězeních. Nahoru na stránku kdosi napsal datum. Jinak byl papír prázdný.

„Sára se asi nezapsala,“ poznamenal Knox.

„Znáte ji dlouho?“

„Než se odstěhovala z města, léčila mý děti. Jak dlouho ji znáte vy?“

Will si všiml, že policistovo nazlobené chování se trochu změnilo. „Docela krátce.“

„Ale když jste s ní hodinu dřepěl v autě před nemocnicí, vypadalo to, že ji znáte hodně dobře.“

Will doufal, že na něm není vidět překvapení. Zapomněl, jak izolovaná a uzavřená jsou některá maloměsta. Rozhodl se zkusit štěstí. „Je to krásná ženská.“

Knox se pyšně nafoukl. Byl přinejmenším o patnáct centimetrů menší než Will a očividně se tento nedostatek chystal kompenzovat vytahováním. „Jeffrey Tolliver byl nejlepší chlap, s jakým jsem kdy dělal.“

„O jeho dobré pověsti se dobře ví i v Atlantě. Právě z úcty k němu mě sem moje šéfová poslala, abych se postaral o jeho lidi.“

Knox přimhouřil oči a Will si uvědomil, že by si jeho slova mohl vyložit mnoha různými způsoby. Zejména by je mohl vnímat jako znamení, že Will bude při vyšetřování z úcty k Jeffreymu Tolliverovi mírný. Zdálo se, že ho to uklidnilo, a tak mu jeho domněnku nevyvracel.

„Sára se občas trochu rozparádí,“ řekl Knox. „Je to citlivka.“

Will by Sáru sotva popsal jako ženu ovládanou city. Nevěřil tomu, že by uspěl s otřepanou frází typu „No jo, ženské!“ a tak jenom přikývl a pokrčil rameny, jako by se chtěl zeptat: „Co uděláte?“

Knox na něho dál zíral a pokoušel se rozhodnout. „Tak dobře,“ řekl nakonec a přiložil k posledním dveřím kartu, aby je otevřel. Klíče měl stále v ruce a při chůzi jimi chřestil. „Tady jeden ožrala vyspává opici. Přivedli ho asi před hodinou.“ Ukázal na vedlejší celu. „A tady sedí smažka, kterej po probuzení dělá peklo. Když jsme se ho posledně pokoušeli probudit, málem jednomu klukovi vykopl zuby.“

„A kdo je v trojce?“ zeptal se Will.

„Ten mlátí svoji ženu.“

„To není pravda!“ ozval se zpoza dveří tlumený výkřik.

Knox mlčky kývl na Willa. „Sedí za to už potřetí. Ale ona proti němu odmítá svědčit…“

„To máš teda pravdu!“ vykřikl muž.

„Je celej poblitej, takže jestli s ním chcete mluvit, budu ho muset nejdřív trochu postříkat hadicí.“

„Promiňte, ale…“ Will pokrčil rameny. „Možná by bylo dobré trochu to urychlit, abychom zase mohli začít normálně žít. Žena mě zabije, jestli na svátky nebudu doma.“

„Rozumím.“ Knox gestem naznačil, aby Will přistoupil k další cele. Měla otevřené dveře.

„Tady to je.“

Krev Tommyho Brahama už byla smytá, ale červená skvrna na betonové podlaze prozrazovala, co se v cele odehrálo. Mrtvý nejspíš ležel nohama ke dveřím a s hlavou zvrácenou vzad. Možná byl na boku a jednu paži měl napřaženou před sebe. Will podle velikosti skvrny odhadoval, že Tommy si nerozřezal jenom jedno zápěstí. Otevřel si žíly na obou, aby si byl jistý, že skutečně zemře.

Will vstoupil do cely s mírně klaustrofobními pocity. Místnost měla stěny z tvárnic a stála v ní postel s kovovým rámem a tenkou matrací. Toaleta z nerezové oceli byla spojená s umyvadlem z téhož materiálu. Záchodová mísa se zdála čistá, ale pronikavě čpěla splašky. Na umyvadle ležel kartáček na zuby, vedle něj stál kovový kalíšek a u něj byla malá tuba zubní pasty jako v hotelu. Will nedal na pověry, ale velice dobře si uvědomoval, že si tu před necelými osmi hodinami zoufalý Tommy Braham vzal život. V místnosti se stále vznášela smrt.

„Já to nebyl,“ ozval se Knox.

Will se otočil. Nechápal, proč to říká.

Knox kývl směrem k omšelé zdi. „To tam napsal. Já to nebyl.“ Nasadil vědoucí tón. „Když jsi to nebyl ty, hochu, tak proč ses zabil?“

Willovi nikdy nepřipadalo užitečné ptát se mrtvých na jejich motivaci, a tak Knoxovi odpověděl otázkou: „Proč myslíte, že pořád tvrdil, že Allison Spoonerovou nezabil?“

„Už jsem vám to říkal.“ Knox se rukou dotkl spánku. „Harašilo mu ve věži.“

„Byl blázen?“

„Ne. Jenom byl úplně blbej.“

„Tak blbý, že by nedokázal nikoho zabít?“

„Hergot, kdyby tak něco takovýho existovalo. To bych nemusel dávat pořádnýho bacha na svoji starou, když ji to jednou za měsíc popadne.“ Hlasitě se zasmál a Will se k němu nuceně přidal. Přestal si představovat, jak Tommy leží v cele na podlaze a ze všech sil si náplní do pera rozdírá zápěstí, aby začal krvácet. Za jak dlouho se mu to povedlo? Zahřála se mu třením kůže? Začínala se zahřívat i kovová náplň? Za jak dlouho ztratil dostatek krve, aby se mu zastavilo srdce?

Will se vrátil k vybledlému nápisu na stěně. Nechtěl pokazit nově vzniklé rádoby kamarádství s Knoxem. „Znal jste Allison Spoonerovou?“

„Dělala v bistru. Znali jsme ji všichni.“

„Jaká byla?“

„Hodná holka. Rychle nosila jídlo. Málokdy jenom stála a žvanila.“ Podíval se na podlahu a zavrtěl hlavou. „Taky byla pěkná. To na ní Tommyho asi zaujalo. Chudák holka. Nejspíš si myslela, že je neškodnej.“

„Měla nějaké přátele? Partnera?“

„Myslím, že akorát Tommyho. Nikdy jsem ji s nikým jiným neviděl.“ Pokrčil rameny. „I když já si jí moc nevšímal. Mý starý vadí, když koukám po jinejch.“

„Vídal jste Tommyho v bistru často?“

Knox zavrtěl hlavou. Will viděl, že přestává být ochotný spolupracovat.

„Můžu si promluvit s tím násilníkem?“

„Ani jsem se jí nedotk!“ vykřikl vězeň a udeřil rukou do dveří cely.

„Máte tu tenké stěny,“ poznamenal Will. Knox se s rukama zkříženýma na prsou opíral o dveře. V pomačkané kapse košile měl zastrčené stříbrné pero. „Poslyšte, můžu si půjčit vaše pero?“

Knox se psacího náčiní dotkl. „Promiňte, ale jiný nemám.“

Will poznal logo známého výrobce psacích potřeb. „Je hezké.“

„Náčelník Tolliver nám je rok před smrtí dal k Vánocům.“

„Všem?“ Knox přikývl. Will tiše hvízdl. „To muselo být drahé.“

„Nejsou zrovna levný.“

„Nedává se do nich speciální náplň? Kovová?“

Knox otevřel ústa, aby odpověděl, ale včas se zarazil.

„Kdo ještě dostal takové pero?“ zeptal se Will.

Knox se posměšně zašklebil. „Jděte do prdele.“

„Nevadí. Zeptám se Sáry, až se s ní uvidím.“

Knox se napřímil a zastoupil mu cestu ke dveřím. „Na vašem místě bych byl opatrnej, agente Trente. Poslední člověk, co byl v týhle cele, nedopadl zrovna nejlíp.“

Will se usmál. „Řekl bych, že se o sebe dovedu postarat.“

„Jste si tím jistej?“

Will se přinutil k úsměvu. „Aspoň doufám, protože se mi zdá, jako byste mi vyhrožoval.“

„Myslíte?“ Knox bouchl do otevřených dveří cely. „Slyšíš to, Ronny? Tady pán od GBI povídá, že mu prej vyhrožuju.“

„Co jsi říkal, Larry?“ zavolal na něho násilník. „Já přes ty tlustý stěny nic neslyším. Vůbec nic.“

Will seděl ve výslechové místnosti a snažil se dýchat ústy. Zíral přitom na okopírované stránky, které mu dala Sára. Knox násilníka nakonec hadicí nepostříkal. Will zápach, který se z muže linul, vydržel dvacet minut a pak výslech vzdal. V Atlantě by Ronny Porter ochotně mluvil, jen aby se dostal na svobodu. Řekl by Willovi všechno, co ví, aby unikl z cely. Na malých městech to chodilo jinak. Místo aby Porter něco přiznal a snažil se dostat na svobodu, bránil všechny policisty na stanici. Dokonce vynášel do nebe Marlu Simmsovou, která ho pravděpodobně kdysi učila v nedělní škole.

Will si před sebe rozložil papíry a pokoušel se je nějak uspořádat. Tommy Braham napsal doznání rukou na žlutý papír, takže kopie byla tmavá. Odložil ji stranou. Policejní protokol vypadal jako každý jiný formulář, který se Willovi v GBI dostal do ruky. Obsahoval políčka na data, časy, počasí a další podrobnosti o zločinu, které se do nich vpisovaly ručně. Zprávu na rozloučenou osvítila kopírka a písmena se rozmazala.

Ležely tam další dva listy s okopírovanými stránkami z malého zápisníku, jaký většina policistů nosí v zadní kapse kalhot. Na jednu stránku A4 se vešly čtyři malé. Dohromady to bylo osm stránek ze zápisníku. Will si prohlížel, jak jsou na větších papírech umístěné. Tam, kde byl linkovaný papír přilepený na list z kopírky, byly nezřetelné stopy po lepicí pásce. Na horní hraně papírů chybělo roztřepení typické pro listy vytržené z kroužkového bloku. Papír byl rovný, jako by ho někdo zastřihl nůžkami. To Willovi připadalo ze všeho nejzvláštnější, nejen proto, že policisté obvykle nebyli příliš pořádní, ale také proto, že se za celou svou kariéru nesetkal s tím, aby některý z nich vytrhl jedinou stránku ze svého zápisníku.

Zatykač našel na poslední kopii. Jako jediný byl vyhotovený na počítači a všechna políčka měl vyplněná strojovým písmem. Nahoře bylo jméno, adresa a telefon podezřelého. Will se podíval na kolonku se jménem Tommyho zaměstnavatele. Naklonil se nad formulář, přimhouřil oči a ukazoval si prstem na malinká písmenka. Pohnul rty a pokusil se slovo říct nahlas. Po jednotvárné cestě autem byl unavený a písmena se mu pletla. Zamrkal a zalitoval, že v místnosti není víc světla.

V jednom měla Sára Lintonová přece jen pravdu. Seděla vedle něho celou hodinu a nedošlo jí, že je dyslektik.

Zazvonil mu mobil. Jeho pronikavý zvuk v malé místnosti Willa vylekal. Poznal číslo Faith Mitchellové. „Nazdar, kolegyňko.“

„Slíbils, že mi zavoláš, až dorazíš na místo.“

„Měl jsem hrozně moc práce,“ vysvětlil jí Will. Vlastně nelhal. Vždycky měl potíže s orientací, a navíc se mu v navigaci nezobrazily některé části Heartsdale mezi Hlavní ulicí a dálnicí.

„Jak pokračuješ?“ zeptala se Faith.

„Zacházejí se mnou nanejvýš uctivě a s pozoruhodnou péčí.“

„Na tvém místě bych pila jenom z neotevřených lahví.“

„To je dobrá rada.“ Opřel se na židli. „Jak to zvládáš?“

„Buď někoho zabiju, nebo spáchám sebevraždu,“ přiznala. „Zítra odpoledne jdu na císařský řez.“ Faith měla cukrovku a lékaři chtěli mít porod pod drobnohledem, aby nedošlo k ohrožení jejího zdraví. Začala Willovi operaci dopodrobna popisovat, ale když podruhé řekla slovo děloha, přestal ji vnímat. Prohlížel se v jednostranně průhledném zrcadle a uvažoval, jestli paní Simmsová měla pravdu, když mu řekla, že s delšími vlasy vypadá lépe.

Faith skončila s vyprávěním a zeptala se: „Cos mi to poslal za fax?“

„Přišlo ti všech dvanáct stránek?“

Slyšel, jak počítá listy papíru. „Dohromady jich je sedmnáct. Ze stejného čísla.“

„Sedmnáct?“ Will se podrbal na bradě. „Nejsou některé dvakrát?“

„Ne. Mám tu policejní protokol, ofocené stránky ze zápisníku, byly z něj odstřižené, to je divné. Policajti si listy z notýsku netrhají. A…“ Nejspíš si četla doznání Tommyho Brahama.

„Nepsal jsi to ty?“

„To bylo hrozně vtipné,“ poznamenal Will. Když mu Sára doznání ukázala v autě, nedokázal rozeznat jednotlivá slova, ale i tak mu Tommyho neobratné písmo plné smyček připadalo divné. „Co tomu říkáš?“

„Připomíná mi to zápisy v Jeremyho čtenářském deníku, když chodil do první třídy.“

Jeremy byl její dospívající syn. „Tommymu Brahamovi je devatenáct.“

„Je retardovaný?“

„Dneska se tomu říká intelektuálně znevýhodněný.“

Faith si odfrkla.

„Sára říkala, že měl IQ kolem osmdesátky.“

„Odkud Sára ví, jaké měl IQ?“ Faith zněla podezíravě. Při posledním vyšetřování také měla pichlavé poznámky o tom, že se jim Sára míchá do případu. „Chodil k ní na kliniku.“

„Omluvila se ti za to, že tě o dovolené vytáhla na venkov?“

„Neví, že mám dovolenou, ale omluvila se.“

Faith chvíli mlčela. „Jak se má?“

Nemyslel na Sáru, ale na vůni, která ulpěla na jeho kapesníku. Nepřipadala mu jako typ ženy, která používá parfém. Možná si jenom umyla obličej nějakým kvalitním, voňavým dámským mýdlem.

„Wille?“

Odkašlal si, aby do něho nezačala rýpat kvůli tomu, že mlčí. „Má se dobře. Byla hodně rozčilená, ale myslím, že k tomu měla docela dobrý důvod.“ Ztišil hlas. „Něco se mi na tom všem nelíbí.“

„Myslíš, že Tommy tu holku nezabil?“

„Zatím nevím, co si mám myslet.“

Faith ztichla, což nebylo dobré znamení. Byla jeho partnerkou přes rok, a zrovna když si Will říkal, že už se naučil rozumět jejím náladám, otěhotněla a všechno bylo úplně jinak. „Aha,“

řekla. „Co ti ještě Sára pověděla?“

„Něco o člověku, který jí zabil manžela.“ Will věděl, že Faith si už dávno zjistila podrobnosti.

Nevěděla však o tom, že do případu je zapletená Lena Adamsová. Rovněž netušila, že podle Sáry má Lena na svědomí Tolliverovu smrt. Will vstal a vyšel na chodbu, aby se ujistil, že tam nestojí Knox. Pro jistotu mluvil tiše. Pověděl Faith, co mu Sára řekla o manželově vraždě. Když domluvil, Faith dlouze vydechla.

„Připadá mi, že Sára má na tu Adamsovou pifku.“

Will se posadil zpátky ke stolu. „Dalo by se to tak říct.“ Nepověděl jí, co ho na Sářině vyprávění zaujalo nejvíc. Celou dobu, co mluvila, ani jednou nevyslovila jméno Jeffreyho Tollivera. Říkala pouze můj manžel.

„Myslím, že nejdůležitější bude najít tu Julii Smithovou,“ prohodila Faith. „Buď vraždu viděla, nebo o ní slyšela. Máš číslo jejího mobilu?“

„Řeknu si o něj Sáře.“

„Řekneš? A kdy?“

Will její otázku přešel. Faith by požadovala, aby jí vysvětlil, proč jde na večeři k Sářiným rodičům, a pak by po něm chtěla, aby jí pověděl, jak návštěva dopadla. „Kde Tommy Braham pracuje, vlastně pracoval?“

Faith prolistovala papíry. „Píše se tu, že byl zaměstnaný v bowlingovém centru. Možná právě proto spáchal sebevraždu, aby nemusel celé dny stříkat do bot dezinfekci.“

Will se jejímu vtipu nezasmál. „Rovnou ho obvinili z vraždy. Ne z napadení, ani z pokusu o vraždu, a ani z kladení odporu.“

„Jak přišli na vraždu? Neměli by nejdřív mít pitevní protokol, laboratorní výsledky a vyjádření soudního lékaře?“

Will jí případ vyložil. „Brad Stephens utržil bodné zranění. Převezli ho vrtulníkem do nemocnice. Adamsová ze všeho nejdřív odvezla Tommyho Brahama na stanici a dostala z něho doznání k vraždě Spoonerové.“

„Ona neletěla s kolegou do nemocnice?“

„Myslím, že s ním letěl náčelník. Ještě se neukázal.“

„Byl tam Brahamův právník?“ Faith si na otázku rovnou odpověděla: „Žádný právník by ho nenechal napsat takové doznání.“

„Obvinění z vraždy zní líp než napadení. Možná je to politické, chtějí, aby se za ně místní lidi postavili a zbytečně nemudrovali nad tím, že vrah spáchal sebevraždu.“ Podobně to vysvětlil i Sáře. Kdyby Tommy Braham Allison Spoonerovou opravdu zabil, lidé by si řekli, že bylo spravedlnosti učiněno zadost.

„To doznání se mi nezdá,“ pokračovala Faith. „Nejdřív tam napíše plno podrobností. Jakmile se dostane k vraždě, shrne ji jen ve třech řádkách: ,Rozzuřil jsem se. Měl jsem u sebe nůž.

Jednou jsem ji bodl do krku.‘ Jako vysvětlení to není nic moc.“ Potom dodala: „Navíc by na místě činu muselo zůstat plno krve. Vzpomínáš si, jak jsme řešili případ té podřezané ženy?“

Will se otřásl. Tehdy bylo všechno postříkané krví, stěny, strop i podlaha. Jako by vešli do barvírny. „Allison Spoonerovou někdo bodl do krku zezadu. V tom je možná ten rozdíl.“

„A jsme u další věci. Mrtvá má v krku jenom jednu ránu. To nevypovídá o afektu. Podle mě to pachatel chladnokrevně naplánoval.“

„Vyšetřovatelka Adamsová nejspíš pospíchala, aby mohla jet do nemocnice. Třeba měla v plánu další výslech. Anebo se na Tommyho později chystal nastoupit náčelník Wallace.“

„Tak se to nedělá. Když podezřelý začne mluvit, a hlavně když se přizná, řekne ti všechny podrobnosti.“

„Místní policajti mi zatím moc schopní nepřipadají. Podle Sáry je Adamsová nedbalá a odvádí lajdáckou práci. Podle toho, co jsem zatím zjistil o vyšetřování vraždy Spoonerové, s ní musím souhlasit.“

„Je hezká?“

Will se nejdřív domníval, že se ptá na Sáru. „Ještě jsem neviděl její fotku, ale policajt, se kterým jsem mluvil, povídal, že ano.“

„Mladá studentka. Toho se hned chytí novináři, hlavně pokud je hezká.“

„Nejspíš,“ uznal Will. To byl další důvod, proč dostat vraha Allison Spoonerové co nejrychleji za mříže. „Pracovala v místním bistru. Řekl bych, že plno policajtů ji znalo.“

„To by vysvětlovalo, proč toho kluka tak rychle zatkli.“

„To je pravda,“ souhlasil Will. „Ale pokud má Sára pravdu a Tommy tu holku nezabil, tak tu stejně někde máme vraha.“

„Kdy bude pitva?“

„Zítra.“ Will jí neprozradil, že se Sára nabídla, že pitvu provede.

„Všechno je to takové velice příhodné,“ zdůraznila Faith. „Ráno najdou mrtvou holku, před polednem zatknou jejího vraha a ještě před večeří ho objeví v cele mrtvého.“

„Pokud to Brad Stephens nepřežije, rodina nejspíš bude muset Tommyho Brahama pohřbít mimo město.“

„Kdy jedeš do nemocnice?“

„Nějak jsem o tom neuvažoval.“

„Wille, v nemocnici leží zraněný policajt. Pokud jsi v okruhu sto šedesáti kilometrů, musíš se za ním jít podívat. Chvíli tam pobudeš a budeš utěšovat jeho ženu nebo matku. Daruješ krev.

Tak se to mezi policajty dělá.“

Will se kousl do rtu. Nesnášel nemocnice. Nikdy nepochopil, proč by do nich člověk měl chodit, pokud zrovna nemusí.

„Není Brad Stephens taky možný svědek?“

Will se zasmál. Pochyboval, že by policista mohl na včerejší události vrhnout nějaké světlo.

„Ten nám toho moc nepoví.“

„I tak musíš předstírat zájem.“ Faith se odmlčela, ale vzápětí pokračovala: „A jelikož jsem policajtka, povím ti, že jedno je jasné, Tommy se zabil ze stejného důvodu, ze kterého se dal na útěk, když ho přistihli v garáži. Byl vinen.“

„Anebo nebyl a věděl, že mu nikdo nebude věřit.“

„Mluvíš jako obhájce,“ podotkla Faith. „Co ty ostatní materiály? Připomínají začátek nějakého románu.“

„Jak to myslíš?“

„Myslím ty ručně psané poznámky z místa činu, kde našli Spoonerovou. ,Na břehu necelých třicet metrů od přílivové linie, tři sta šedesát metrů od velkého dubu se našel pár bílých dámských tenisek značky Nike velikosti třicet osm a půl. Uvnitř levé boty, na modré stélce s nápisem Sport na patě, ležel prstýnek ze žlutého zlata…‘ Co to má být? Tohle není žádná Vojna a mír. To má být protokol z místa činu.“

„Dostala jsi vzkaz na rozloučenou?“

„,Musí to skončit.‘“ Faith na slova zareagovala stejně jako Will. „Není to zrovna rozloučení s krutým světem, jaké by člověk čekal. A papír je utržený z většího listu. To je zvláštní, ne?

Když se člověk chystá napsat vzkaz na rozloučenou, tak ho přece nenapíše na nějaký útržek.“

„Co ti ještě přišlo? Říkala jsi, že jsi dostala sedmnáct stránek.“

„Protokoly o incidentech.“ Faith začala číst z přijatých papírů: „Asi ve dvacet jedna hodin byla policie přivolána na dráhu U Bruslaře v ulici U Staré dálnice číslo 5…“ Odmlčela se a očima přelétla po slovech. „Jo, tady. Tommy se minulý týden pohádal s dívkou, jejíž jméno se neobtěžovali zjistit. Pořád na ni křičel. Řekla mu, aby šel pryč. Odmítl. Přijela policie a nařídila mu, aby odešel. Poslechl. Nikdo nebyl zatčen.“ Faith zase ztichla. „Druhý protokol je starý pět dní. Píše se v něm o psovi, který štěkal v obytné čtvrti. Poslední je o hlasité hudbě. Je starý dva dny. Na poslední stránce je poznámka od policajta, který ho sepsal, že se má spojit s Tommyho otcem, až se vrátí do města.“

„Kdo ty protokoly psal?“

„Ten samý policajt. Nějaký Carl Phillips.“

Willovi jméno připadalo víc než povědomé. „Řekli mi, že když se tohle všechno stalo, Phillips měl službu na příjmu zadržených.“

„To je nesmysl. Pochůzkář přece nemůže přijímat zatčené.“

„Buďto vůbec neumí lhát, anebo se jeho kolegové bojí, že mi poví pravdu.“

„Tak ho najdi a zjisti si to sám.“

„Řekli mi, že zrovna odjel s rodinou kempovat a nemá u sebe mobil. Takže se s ním nedá nijak spojit.“

„To je neuvěřitelná shoda okolností. Jmenuje se Carl Phillips?“

„Ano.“ Will věděl, že Faith si jméno poznamenává. Nesnášela, když se lidé pokoušeli skrývat. „A navíc jim nefungují bezpečnostní kamery v celách,“ informoval ji.

„Nahráli si Tommyho výslech?“

„Pokud ano, tak jim videorekordér i s páskou určitě nešťastnou náhodou spadl do vody a zkratoval.“

„Do háje, Wille. Ty stránky jsi očísloval ty, viď?“

„Jo.“

„Od jedničky do dvanáctky?“

„Ano. Co je?“

„Chybí jedenáctka.“

Will prolistoval originály. Byly pomíchané.

„Jsi si jistý, že jsi je očísloval…?“ zeptala se Faith.

„Číslovat stránky umím, Faith.“ Tiše zaklel, když zjistil, že mezi kopiemi také chybí jedenáctá strana.

„Proč by někdo vyndával jednu stránku a poslal místo ní ty protokoly?“

„Budu se muset zeptat Sáry…“

Zaslechl za sebou nějaký zvuk. Jako by někdo zakašlal, možná kýchl. Knox nejspíš stál ve vedlejší místnosti a naslouchal všemu, co Will říká.

„Wille?“

Vstal, sklepl papíry dohromady a vrátil je do složky. „Pořád se chystáš na Díkůvzdání k mámě?“

Chvíli jí trvalo, než odpověděla. Nepochopila, proč najednou změnil téma hovoru. „Víš, že bych tě pozvala, kdyby…“

„Angie mi chystá překvapení. Víš přece, jak hrozně ráda vaří.“ Vyšel na chodbu, zastavil se před skladem a zaklepal na dveře. „Děkuju za pomoc, Knoxi.“ Dveře se neotevřely, ale Will zaslechl, jak za nimi někdo šoupá nohama. „Ven se dostanu sám.“

Faith se na nic neptala, dokud nedošel do služebny. „Už je vzduch čistý?“

„Ještě chvilku vydrž.“

„Takže Angie hrozně ráda vaří, jo?“ Dutě se zasmála. „Kdy jsi vlastně nepolapitelnou paní Trentovou viděl naposledy?“

Angie se objevila před sedmi měsíci, ale do toho Faith nic nebylo. „Jak se má Betty?“

„Wille, vychovala jsem dítě, takže o tvého psa se taky dokážu postarat.“

Will otevřel prosklené dveře stanice a vyšel do deště. Auto měl až vzadu na parkovišti. „Psi jsou vnímavější než děti.“

„Je znát, že jsi nikdy nečelil trucujícímu jedenáctiletému klukovi.“

Will se ohlédl přes rameno. U okna policejní stanice stál Knox, anebo alespoň postava, která se mu značně podobala. Will kráčel pomalu a nenuceně. Promluvil, až když bezpečně seděl v autě.

„Kolem vraždy té holky se děje ještě něco, Faith.“

„Jak to myslíš?“

„Napovídá mi to vnitřní hlas.“ Will se ohlédl směrem ke stanici. Světla v předních oknech budovy jedno po druhém zhasínala. „Zkrátka je příhodné, že jediná osoba, která by mi nejspíš mohla povědět pravdu o tom, co se skutečně stalo, je po smrti.“

6. kapitola

Lena držela Brada za ruku. Měl ji studenou. Přístroje v pokoji pípaly, kreslily na monitorech křivky a hučely, ale žádný z nich nedokázal lékařům sdělit, jak Bradovi doopravdy je. Před několika hodinami zaslechla, jak jedna sestra říká, že „je to na hraně“, ale Leně kolega připadal pořád stejný. Také stejně voněl. Byl cítit dezinfekcí, potem a pánským sprchovým gelem, který začal používat, protože na něj viděl reklamu v televizi.

„Uzdravíš se,“ ujistila ho a doufala, že má pravdu. Hlavou jí vířily všechny nehezké myšlenky, které ji dnes o Bradovi napadly. Nevyznal se v pravidlech ulice. Nehodil se na práci policisty. Postrádal detektivní schopnosti. Mohla za jeho zranění ona, protože nikomu nic neřekla? Měla Frankovi povědět, že Brad nemá v policejním sboru co dělat? Vždyť to věděl ze všech nejlépe. Poslední dva roky neminul týden, aby nezabručel něco o tom, že ho vyhodí.

Deset minut před tím, než Brad utržil bodnou ránu, mu Frank vynadal.

Mohl za to však opravdu jenom Brad? Lena si události dnešního rána donekonečna přehrávala v hlavě jako film. Brad se rozběhl ulicí. Řekl Tommymu, ať se zastaví. Chlapec ho poslechl. Otočil se. V ruce měl nůž. Jeho ostří zajelo Bradovi do břicha.

Lena si přejela rukama přes obličej. Měla by si blahopřát, že Tommyho Brahama přiměla k doznání. Místo toho v ní neustále hlodal pocit, že jí něco uniklo. Potřebovala si s Tommym znovu promluvit a dostat z něho víc podrobností o tom, co dělal před a po vraždě. Něco před ní tajil. U vražd to nebylo neobvyklé. Nechtěl přiznat svou špatnost. To bylo zřejmé celou dobu, co ho vyslýchala. Krvavým podrobnostem se vyhýbal a Lena ho nechala, protože chtěla, vlastně potřebovala, zajet za Bradem a podívat se, jestli je v pořádku. Nebyla tak vyčerpaná, aby si nevšimla, že Tommy jí může prozradit víc. Jenom se potřebovala vyspat, než se do něho zase pustí. Musela se ujistit, že její práci na případu nebude moci nikdo napadnout.

Největší problém pro ni představovala skutečnost, že s Tommym se skoro nedalo mluvit.

Sotva ho začala vyslýchat, pochopila, že to nemá v hlavě v pořádku. Nebyl jenom pomalý, ale i hloupý. Stačilo, aby ho Lena vedla, a ochotně vyplnil všechny mezery v rozhovoru. Slíbila mu, že když se přizná, pustí ho domů. Když ho pak odvedla zpátky do cely, vůbec to nechápal.

Stále před sebou viděla zmatený výraz jeho obličeje. Teď nejspíš seděl na posteli a nebylo mu ani trochu jasné, jak se mohl dostat do takového průšvihu.

Lena uvažovala o tomtéž. Ráno do sebe všechny části skládanky zapadly tak rychle, že ani neměla čas přesvědčit se, jestli k sobě opravdu patří anebo jestli je jenom násilně vtiskla na jejich místo. Myslela na bodnou ránu v krku Allison Spoonerové. Na vzkaz na rozloučenou, na tísňové volání a na nůž.

Ten pitomý nůž.

V kapse jí zavibroval telefon. Ignorovala ho. Od chvíle, kdy dorazila do nemocnice, nevěnovala ničemu pozornost. Strávila dvě hodiny s Tommym na stanici. Dvě hodiny jela do Maconu. Dalších několik hodin bděla za dveřmi Bradova pokoje. Darovala krev. Vypila příliš mnoho kávy. Delia Stephensová, Bradova matka, před chvílí šla trochu na vzduch. Svěřila syna do Leniných rukou, protože nikomu jinému nedůvěřovala.

Proč? Lena byla poslední, koho by u něho měla nechávat.

Vytáhla ze zásobníku ubrousek a namočila ho v hrnku s vodou vedle postele. Brad byl napojený na dýchací přístroj a kolem úst se mu tvořil povlak ze zaschlých slin. Splaskla mu jedna plíce, měl poškozená játra a silně vnitřně krvácel. Lékaři se báli infekce. Obávali se, že se Brad nedožije rána.

Lena mu otřela bradu a ke svému překvapení zjistila, že na ní má strniště. Vždycky v něm viděla dítě, ale vousy na jeho obličeji a velká ruka, kterou držela v dlaních, jí připomněly, že je z něho dospělý muž. Věděl o nebezpečí, které se pojilo s prací u policie. Byl na místě činu, když zemřel Jeffrey. Dorazil tam jako první. Nikdy o tom nemluvil, ale ten den ho změnil. Byl dospělejší. Náčelníkova smrt mu hrozivě připomněla, že nikdo z nich není před zločinci v bezpečí.

Telefon znovu zavibroval. Lena ho vytáhla z kapsy a podívala se na seznam hovorů. Volala strýci Hankovi na Floridu, že je v pořádku, kdyby náhodou něco o případu viděl ve zprávách.

Když strkala Tommyho Brahama na zadní sedadlo auta, volal jí Jared. Byl policista a o pobodaném kolegovi se dozvěděl přes vysílačku. „Jsem v pořádku,“ řekla jenom a zavěsila.

Potom se rozplakala.

Všechny příchozí hovory byly od Franka. V posledních pěti hodinách se s ní stále pokoušel spojit. Neviděla se s ním od chvíle, kdy s Bradem odletěl v helikoptéře, která přistála uprostřed ulice. Výraz jeho kalných očí jasně vypovídal o něčem, o čem by nejradši nevěděla.

Frank se bál, že to Lena všem prozradí.

Ke strachu měl dobrý důvod.

Telefon jí zazvonil v ruce. Lena pevně stiskla spouštěcí tlačítko a přístroj vypnula. Nechtěla s Frankem mluvit, nechtěla ani poslouchat žádné další výmluvy. Věděl, jaké chyby se dnes dopustil. Na rukou mu ulpívala Bradova krev stejně jako Leně. Možná víc než jí.

Měla by jednoduše odejít. V kapse bundy už několik týdnů nosí sepsanou výpověď.

V rekordním čase z Tommyho vymámila doznání. Podrobnosti ať z něho vypáčí někdo jiný. Ať na jeho přihlouple otevřená ústa další dvě hodiny zírá jiný policajt a pokouší se dovtípit, co se odehrává v jeho miniaturním mozečku. Její práci nikdo kritizovat nemůže. Po dnešních událostech ji tu Jeffreyho duch už neudrží.

Delia Stephensová se vrátila do pokoje. Byla rozložité postavy, ale kolem postele se pohybovala tiše. Naklepala Bradovi polštáře a políbila ho na čelo. Odhrnula mu z čela řídnoucí blonďaté vlasy. „Má svoji práci hrozně rád.“

Lena našla sílu promluvit. „Taky ji dělá moc dobře.“

Delia se smutně usmála. „Vždycky pracoval, jak nejlíp dovedl.“

„A pokaždé měl dobré výsledky,“ zalhala Lena. „Brad je schopný detektiv, paní Stephensová.

Brzy se zase vrátí na ulici.“

Deliiny oči potemněly obavami. Pohladila syna po rameni. „Třeba se mi ho povede přemluvit, aby se strýcem Sonnym radši nabízel pojištění.“

„Budete na to mít plno času.“ Leně se zlomil hlas. Bradovu matku předstíraným optimismem nezmátla.

Delia vstala a sepnula ruce na prsou. „Děkuju vám, že jste mi ho pohlídala. Když je s vámi, hned jsem klidnější.“

Leně se zase zatočila hlava. Pokoj byl příliš malý a bylo v něm horko. „Musím si na chvilku odskočit.“

Delia se usmála. Bylo na ní dobře vidět, jak je Leně vděčná. Lena měla pocit, jako by jí někdo otáčel nožem v hrudi. „Nemusíte spěchat, děvče zlaté. Máte za sebou dlouhý den.“

„Hned se vrátím.“

Kráčela po chodbě se zvednutou hlavou. Přede dveřmi čekárny na jednotce intenzivní péče stáli dva příslušníci okresní policie. Uvnitř se hemžili maconští policisté. Franka Wallace nebylo nikde vidět. Nejspíš někde zapadl do baru a pokoušel se pitím zahnat nepříjemnou pachuť v ústech. Asi bude nejlepší nevidět se s ním. Kdyby stál na chodbě, Lena by mu začala vyčítat pití a lhaní, zkrátka všechno, co poslední čtyři roky přehlížela. Nechtěla v té hře pokračovat. Dnes Frankovi definitivně přestala být naprosto oddaná.

Ještě štěstí, že tu byl náčelník maconské policie Gavin Wayne. Kývl na Lenu, když kolem něho procházela. Před několika týdny jí navrhl, aby se stala členkou jeho týmu. Tehdy přijela vyzvednout po službě Jareda, protože měl auto v opravě. Leně se náčelník Wayne zamlouval, ale Macon bylo velké, rozlehlé město. Wayne byl spíš politik než policista. Ani trochu se nepodobal Jeffreymu. Považovala to za nepřekonatelnou překážku případné spolupráce.

Lena otevřela dveře dámské toalety a s potěšením zjistila, že tam nikdo není. Otočila kohoutkem, pustila studenou vodu a nechala si ji protékat mezi prsty. Stokrát si umyla ruce, ale za nehty jí stále zůstávala Bradova i její krev.

Měla postřelenou ruku. Kulka jí z vnější hrany dlaně strhla kus kůže. Lena na stanici vzala lékárničku a ránu si ošetřila. Kupodivu jí příliš netekla krev. Možná, že jí horká kulka opálila maso. Přesto zranění musela překrýt třemi kusy náplasti. Bolest se zpočátku dala vydržet, ale teď, když odezněl šok, jí cukalo v celé ruce. V nemocnici se nemohla nechat ošetřit. Zranění způsobená střelnou zbraní se musela hlásit. Lena bude muset někde vyloudit antibiotika, aby nedostala infekci.

Alespoň že má zraněnou levačku. Zdravou rukou sáhla po kohoutku a pustila i teplou vodu.

Připadala si špinavá. Namočila papírovou utěrku, nakapala na ni trochu tekutého mýdla ze zásobníku a umyla si podpaží. V rychlosti si opláchla ta nejnutnější místa. Jak dlouho už je vzhůru? Brad jí kvůli tělu v jezeře zavolal kolem třetí ráno. Když se naposledy podívala na hodiny, blížila se desátá večer. Není divu, že je zpitomělá vyčerpáním.

„Lee?“ Ve dveřích se objevil Jared Long v uniformě motorizované jednotky. Měl odřené boty a rozcuchané vlasy. Když ho Lena spatřila, srdce jí poskočilo.

„Co tady děláš?“ vyhrkla.

„Přijel jsem s jednotkou darovat krev.“ Nechal za sebou zapadnout dveře. Lena měla pocit, že trvalo celou věčnost, než přešel místnost a objal ji. Položila si hlavu na jeho rameno.

Zapadala do něho jako chybějící díl skládanky. „Hrozně mě to mrzí, lásko.“

Chtělo se jí plakat, ale slzy jí vyschly.

„Když jsem se doslechl, že jednoho z vás zranili, málem jsem z toho měl smrt.“

„Nic mi není.“

Vzal ji za ruku a uviděl pruhy náplasti, kterými si přelepila ránu. „Co se stalo?“

Zabořila hlavu do jeho hrudi. Slyšela, jak mu tluče srdce. „Bylo to zlé.“

„Já vím, lásko.“

„Ne,“ odporovala. „Nevíš.“ Odtáhla se od něho, ale z náruče se mu nevymanila. Nejradši by mu pověděla, co se doopravdy stalo, aby věděl i o tom, co se neobjeví v hlášeních ani v novinách. Chtěla se mu vyzpovídat ze spoluviny a ulevit své duši.

Když však pohlédla do jeho hlubokých hnědých očí, nedokázala ze sebe vypravit jediné slovo.

Jared byl o deset let mladší. Připadal jí čistý a dokonalý. Neměl vrásky kolem očí ani úst.

K jediné jizvě, kterou měl na těle, přišel na střední škole jako obránce při prudké srážce ve fotbale. Jeho rodiče dosud žili ve šťastném manželství. Mladší sestra ho zbožňovala. Vůbec nebyl Lenin typ. Představoval přesný opak všech mužů, se kterými kdy žila.

Milovala ho tak, až se toho hrozila.

„Pověz mi, co se stalo,“ požádal ji.

Rozhodla se mu říct jenom polovinu pravdy. „Frank byl opilý. Neuvědomila jsem si, jak moc, dokud…“ Zavrtěla hlavou. „Možná jsem si toho jenom nevšímala. Poslední dobou hodně pije.

Většinou to zvládá, ale…“

„Ale?“

„Už toho mám dost,“ řekla Lena. „Chci dát výpověď. Vezmu si dovolenou. Potřebuju si vyčistit hlavu.“

„Můžeš se nastěhovat ke mně, než se rozhodneš, co dál.“

„Tentokrát to myslím vážně. Opravdu dám výpověď.“

„Já vím a jsem rád.“ Jared jí položil ruce na ramena, aby jí viděl do tváře. „Ale teď se o tebe chci postarat. Máš za sebou náročný den. Chci ti být oporou.“

Snadno se poddala. Představa, že několik následujících hodin se bude věnovat jenom Jaredovi, jí připadala jako úžasný dar. „Jdi první. Podívám se na Brada a pak za tebou pojedu v autě.“

Vzal ji za bradu, zvedl jí hlavu a políbil ji na ústa. „Miluju tě.“

„Já tebe taky.“

Zrovna sahal po klice, když se otevřely dveře a objevil se v nich Frank. Nehnutě tam stál a zíral na Jareda, jako by právě spatřil ducha.

„Ježíšikriste,“ zašeptal. Whisky z něho táhla na metr a půl.

„Jdi,“ řekla Lena Jaredovi. „Sejdeme se doma.“

Jared si nenechal tak snadno poroučet. Zůstal stát na místě a nespouštěl z Franka oči.

„Jdi, prosím tě,“ požádala ho Lena. „Buď tak hodný, Jarede.“

Konečně přesunul pohled z Franka na Lenu. „Určitě mě tu nebudeš potřebovat?“

„Nebudu,“ ujistila ho. „Prostě jdi.“

Neochotně odešel. Frank za ním dlouho hleděl. Lena nakonec musela zavřít dveře, aby přestal třeštit oči a podíval se jinam.

„Co to má sakra bejt?“ zeptal se Frank. Musel se rukou přidržet stěny, aby neupadl. „Kolik mu je?“

„Do toho ti vůbec nic není.“ Přesto mu to prozradila: „Pětadvacet.“

„Vypadá tak na deset,“ opáčil Frank. „Jak dlouho s ním chodíš?“

Lena neměla na výslech náladu. „Co tady děláš, Franku? Vždyť se sotva držíš na nohou.“

Otřel si hřbetem ruky ústa.

„Přijel jsi sem autem? Ne, radši nic neříkej.“ Nechtěla myslet na to, kolik životů ohrozil, když se posadil za volant.

„Je náš chlapec v pořádku?“

Mluvil o Bradovi. „Doktoři nevědí. Zatím je stabilizovaný. Pil jsi dneska vůbec něco bez alkoholu?“

Frankovi se podlomily nohy. Nedošel k umyvadlu, ale spíš do něj padl.

Lena pustila vodu. Vzpomněla si na své dětství, kdy se její strýc Hank dokázal opít tak, že se pomočil. Pokusila se udržet emoce na uzdě a vytvořit si odstup od zlosti, kterou cítila.

Nepomohlo to. „Táhne z tebe jako z putyky.“

„Pořád jsem myslel na to, co se stalo.“

„Na co konkrétně?“ zeptala se Lena a sehnula se, takže měla obličej blízko u jeho. „Na to, že jsme se neprokázali jako policajti, nebo na to, že jsme málem zastřelili jednoho kluka za to, že má v ruce nůž na dopisy?“

Frank se na ni zděšeně podíval.

„Byl to loveckej nůž.“

„Byl to nůž na dopisy,“ nedala se Lena. „Tommy mi to řekl, Franku. Dostal ho od dědečka.

Byl to nůž na dopisy. Vypadal jako opravdovský nůž, ale nebylo to tak.“

Frank si odplivl do umyvadla. Leně se při pohledu na jeho tmavě hnědý hlen zvedl žaludek.

„To je jedno. Bodnul s ním Brada, takže je to zbraň.“

„Čím tě pořezal?“ zeptala se Lena. Frank se v garáži svíjel na podlaze a svíral si levou paži.

„Krvácel jsi. Viděla jsem to. Tím to všechno začalo. Řekla jsem Bradovi, že tě ten kluk pořezal.“

„Taky že jo.“

„Nožem na dopisy těžko. Navíc jsem u něj našla jenom autíčko a žvýkačku.“ Frank se na sebe podíval do zrcadla. Lena hleděla na jeho obraz. Vypadal jako chodící mrtvola.

Strhla si z ruky náplasti, takže se objevila rozšklebená červená rána. „Začal jsi střílet nazdařbůh. Všiml sis vůbec, že jsi mě trefil?“

Frank namáhavě polkl. Nejspíš by si rád dal panáka. Vypadalo to, že ho opravdu potřebuje.

„Víš, jak to bylo, Franku? Vytáhl jsi pistoli. Tommy kolem tebe proběhl. Zmáčkl jsi spoušť a trefil jsi mě. Jak jsi přišel k té ráně na paži? Jak to, že ti utekl hubeňour s pitomým nožem na dopisy?“

„Už jsem ti řek, že mě tím nožem pořezal. Na dopisy nebyl.“

„Na policajta lžeš fakt bídně.“

Frank se zachytil umyvadla. Sotva se držel na nohou. „Tommy se v doznání o žádným noži na dopisy nezmiňuje.“

„To jenom proto, že jsem tě nechtěla podrazit, ty dědku, ale příště už tak loajální nebudu.

Řekni mi, co se v té garáži stalo,“ zavrčela Lena.

„Nevím. Nevzpomínám si.“

„Jak to, že ti Tommy utekl? Měl jsi okno? Upadl jsi?“

„To je jedno. Jde o to, že utekl. Za všechno, co se stalo potom, může on.“

„V té garáži jsme se neprokázali. Byli jsme jenom tři lidi, kteří mu mířili pistolemi na hlavu.“

Střelil po ní pohledem. „Rád slyším, jak přiznáváš, že jsi dneska taky něco zvorala, princezno.“

Lenu přemohl vztek. Nejradši by mu něco udělala. „Když Brad vykřikl: ,Policie!‘, Tommy se zastavil a otočil se. V ruce měl nůž na dopisy. Brad na něj naběhl. Tommy ho nechtěl bodnout.

Řeknu to každému, kdo se na to zeptá.“

„Chladnokrevně zabil tu holku. Chceš mi říct, že je ti to fuk?“

„Samozřejmě že ne,“ odsekla. „Ježíšikriste, Franku, netvrdím, že to neudělal. Jenom říkám, že jakmile Tommy dostane advokáta, jsi v háji.“

„Neprovedl jsem nic špatnýho.“

„Doufejme, že s tebou soudce bude souhlasit, jinak zruší zatčení a napadne doznání a všechno, co se dělo, když jsme Tommyho našli v garáži. Tomu klukovi projde vražda, protože ty musíš vypít flašku whisky, aby ses vůbec udržel na nohou.“ Zblízka se na něho podívala.

„Chceš, aby si tě lidi pamatovali takhle, Franku? Jako policajta, který musel pustit vraha na svobodu, protože v práci pořád chlastal?“

Frank znovu pustil vodu a postříkal si obličej a krk. Lena viděla, že se mu zase třesou ruce.

Měl odřené klouby na prstech a po zápěstí se mu táhly hluboké škrábance. Jak silně musel Tommyho uhodit, že mu chlapec prokousl koženou rukavici?

„Je to tvoje vina, že se to zvrhlo,“ řekla. „Tommy ti utekl. Nevím, proč ses válel na zemi, ani jak sis pořezal paži, ale vím, že kdybys normálně fungoval a zastavil ho u dveří…“

„Drž hubu, Leno.“

„Jdi do prdele.“

„Ještě pořád jsem tvůj šéf.“

„Už ne, ty neschopný ožralo.“ Sáhla do kapsy a vytáhla z ní výpověď. Když si ji nevzal, hodila ji po něm. „S tebou jsem skončila.“

Nezvedl papír ani ji nezahrnul proudem nadávek. Místo toho se zeptal: „Jaký pero jsi měla u sebe?“

„Cože?“

„Měla jsi u výslechu pero, co ti dal Jeffrey?“

„Snad se ve mně nesnažíš vzbudit pocit viny, abych tu výpověď stáhla? Chceš pošpinit Jeffreyho památku, abych zůstala a pomohla ti z průšvihu, do kterého ses dostal?“

„Kde máš pero?“ Když neodpověděla, začal jí prohledávat bundu. Lena se bránila, a tak jí uštědřil takovou facku, až dopadla na zeď.

„Nesahej na mě!“ Odstrčila ho zpátky k umyvadlu. „Kruci, co to s tebou je?“

Poprvé od svého příchodu se jí podíval do očí. „Tommy v cele spáchal sebevraždu.“

Lena si přikryla ústa rukou.

„Podřezal si žíly náplní do kuličkovýho pera. Kovovou, jaká se dává do kvalitních kusů. Do takovejch, jaký jsme dostali od Jeffreyho.“

Lena chvíli nedokázala pohnout rukama. Nahmatala pero tam, kde ho vždycky měla, v kroužkové vazbě zápisníku v zadní kapse kalhot. Otočila závitem, ale špička nevyjela. „Do pytle,“ zasyčela a pero rozšroubovala. „Ne… ne…“ Náplň byla pryč. „Jak se dostal k…“ Pocítila takový smutek, až se jí udělalo zle. Sevřel se jí žaludek. „Jak to…“

„Prohledala jsi ho, než jsi ho zavřela do cely?“ zeptal se Frank.

„Samozřejmě že jsem…“ Opravdu? Dala si záležet a prohledala ho, anebo ho co nejrychleji strčila do cely, aby mohla jet do nemocnice?

„Je klika, že nikoho nenapad. Stih už zabít jednoho člověka a pobodat policajta.“

Lena nedokázala stát. Podlomila se jí kolena, takže se svezla na podlahu. „Opravdu je mrtvý? Jsi si jistý?“

„Vykrvácel.“

Lena se chytila za hlavu. „Proč?“

„Co jsi mu řekla?“

„Nic…“ Zavrtěla hlavou, aby se zbavila představy mrtvého Tommyho Brahama ležícího v cele. Když ho zavřela, byl rozrušený, ale že by pomýšlel na sebevraždu? To se jí nezdálo.

Spěchala sice do nemocnice, ale kdyby si myslela, že je třeba Tommyho hlídat, určitě by se o tom zmínila kolegovi na příjmu. „Proč to udělal?“

„Nejspíš jsi mu něco řekla.“

Malicherně si vychutnával odplatu. Poznala to z výrazu jeho očí.

„Aspoň si to myslí Sára Lintonová,“ dodal.

„Co s tím má Sára společného?“

„Zavolal jsem jí, protože tvůj vězeň Tommy nepřestával vyvádět. Myslel jsem si, že by mu mohla dát nějaký prášky na uklidnění. Byla u toho, když jsem ho našel.“

Lena věděla, že by se měla o sebe strachovat, ale dokázala myslet jenom na Tommyho Brahama. Co to do něho vjelo? Co ho přimělo provést takovou věc?

„Zavolala sem nějaký zvíře z GBI, aby se na to podívalo. Knox už s ním měl tu čest. Ten chlap se dovtípil, že Tommymu dal pero někdo z nás.“

Lena cítila pachuť v ústech. Tommy byl její vězeň. Měla ho na starost. Podle zákona za něho zodpovídala. „Vědí, že náplň je z mého pera?“

Frank zalovil v kapse bundy a hodil Leně kartónovou krabičku. Poznala logo firmy, u které Jeffrey objednal pera. Uvnitř byla nová náplň v plastovém obalu.

„To jsi zrovna někde koupil?“ zeptala se.

„Tak blbej nejsem,“ ohradil se. „Kupuju je po internetu. Tady se sehnat nedaj.“

Všichni ostatní to dělali stejně. Bylo to nepříjemné, ale dárek pro ně hodně znamenal, obzvlášť když teď byl Jeffrey po smrti. Lena měla doma v krabici deset takových náplní.

„V tomhle průšvihu lítáme oba,“ poznamenal Frank.

Lena neodpovídala. V duchu se vrátila k okamžikům stráveným s Tommym a pokoušela se přijít na to, kdy se rozhodl vzít si život. Neříkal něco, než ho zamkla v cele? Ne. Možná to bylo jedno z mnoha vodítek, kterých si nevšimla. Když odešla z výslechové místnosti, aby mu přinesla papírové kapesníky, Tommy se až příliš rychle uklidnil. Krátce poté ho odvedla zpátky do cely. Popotahoval, ale mlčel, dokonce i ve chvíli, kdy zavřela těžké kovové dveře. Tradovalo se, že pokud je vězeň klidný, učinil zásadní rozhodnutí. Jak to, že jí to uniklo? Proč si toho nevšimla?

„Musíme držet pohromadě a ujasnit si, co budem říkat,“ prohodil Frank.

Lena zavrtěla hlavou. Jak se dostala do takového průšvihu? Jak to, že sotva se z jednoho vyhrabe, hned spadne do dalšího?

„Sára lační po krvi. Po tvý krvi. Myslí si, že konečně našla způsob, jak tě potrestat za to, co jsi provedla Jeffreymu.“

Lena prudce zvedla hlavu. „Nic jsem mu neudělala.“

„O tom oba víme svý, ne?“

Jeho slova jí projela až do hloubi duše. „Víš, že jsi pěkný hajzl?“

„Jo, nápodobně.“

Lenu rozbolela ruka. Svírala plastový obal tak pevně, že si prořízla kůži. Pokusila se ho otevřít, ale měla příliš krátké nehty. Nakonec ho musela ukousnout a odtrhnout od kartónové krabičky.

„Jak důvěryhodný je to doznání?“ zeptal se Frank.

Vložila novou náplň do pera. „Tommy se ke všemu přiznal. Napsal to na papír.“

„To bys měla pořád rozkřikovat kolem, jinak tě jeho táta u soudu obere o všechno, co máš.“

Lena si odfrkla. „Patnáct let staré auto a hypotéku osmdesát tisíc na dům za šedesát? Klidně mu hned dám klíče.“

„Seberou ti odznak.“

„Asi by to měli udělat.“ Nechala pero perem. Všechno vzdala. Před čtyřmi lety by se zoufale snažila najít způsob, jak své chyby zamaskovat. Teď chtěla jenom říct pravdu a jít dál. „Tohle nic nemění, Franku. Měla jsem Tommyho na starost a ponesu za to následky. Ale ty budeš ty své muset nést taky.“

„Není nutný, aby to zašlo tak daleko.“

Zvedla k němu oči. Náhlá změna tónu ji překvapila. „Jak to myslíš?“

„Tommy tu holku zabil. Myslíš, že někoho bude zajímat, že si nějakej pitomej retardovanej vrah ve vazební cele podřezal žíly?“ Frank si hřbetem ruky otřel ústa. „Tu holku zabil, Lee.

Bodnul ji do krku jako nějaký zvíře. Všechno jenom proto, že mu nechtěla dát.“

Lena zavřela oči. Byla tak příšerně unavená, že nedokázala myslet. Věděla však, že Frank má pravdu. Tommyho smrt nebude nikoho zajímat. To však neznamenalo, že se nic neděje.

Ranní události v garáži se už nedaly vzít zpět a Brad se také nemohl zázračně uzdravit.

„Už to své pití nezvládáš,“ řekla Frankovi. „Neřekla jsem, že Brad je neschopný. Možná se uzdraví, ale možná moje mlčení bude znamenat jeho smrt. Nevím. Nebudu se dívat, jak se ti děje to samé. Nejsi schopen služby, Franku. Neměl bys řídit auto, natož u sebe nosit zbraň.“

Frank si před ní klekl. „Můžeš přijít o mnohem víc než jenom o odznak, Leno. Přemejšlej o tom.“

„Nemám o čem přemýšlet. Už jsem se rozhodla.“

„Vždycky si můžu s Gavinem Waynem popovídat o tom tvým chlapečkovi.“

„Ale než to uděláš, vypláchni si pusu, ať ti z ní netáhne whisky.“

„Oba víme, do jakejch potíží bych tě moh dostat.“

„Jared bude vědět, že jsem udělala chybu,“ řekla Lena. „A taky bude vědět, že jsem si ji odpykala.“

„Kdy jsi začala bejt tak charakterní?“

Neodpověděla. Představa Tommyho Brahama, jak sedí ve vazbě a rozdírá si zápěstí její náplní do pera, ji naplnila pocitem, že je tou nejméně charakterní bytostí na celé zeměkouli. Jak se jí podařilo v tak krátkém čase nadělat tolik hloupostí?

„Zná tě ten tvůj klučina, Leno?“ nedal se odbýt Frank. „Myslím, jestli tě doopravdy zná?“

Roztáhl rty v úsměvu. „Jen si vzpomeň na všechno, cos mi za ty roky řekla. Jak často jsme spolu seděli v autě. Na všechny ty pozdní noci a brzký rána po Jeffreyho smrti.“ Odhalil žluté zuby. „Jsi zkažená policajtka, Lee. Myslíš, že ti to ten tvůj kluk odpustí?“

„Nejsem zkažená.“ Lena se častokrát ocitla na hraně, ale pomyslnou hranici nikdy nepřekročila. „Jsem dobrá policajtka a ty to víš.“

„Jsi si tím jistá?“ zeptal se jízlivě. „Ten kluk Brada bodnul, zatímco tys tam stála a dloubala ses v nose. Svým výslechem jsi dohnala devatenáctiletýho retarda k sebevraždě. Mám ve vedlejší cele svědka, kterej řekne cokoli, co budu chtít, pokud ho pustím domů za ženou.“

Leně se zastavilo srdce.

„Snad si nemyslíš, že se jen tak vzdám penze a vrátím odznak a pistoli jenom proto, že ty sis najednou vzpomněla, že máš svědomí?“ Nehezky se zasmál. „Věř mi, holka. Nenuť mě začít lidem vykládat, co o tobě vím, protože než to všechno stihnu doříct, budeš mít kliku, když nebudeš sedět.“

„To bys mi neudělal.“

„Všude ve městě klidně vystavuješ na odiv svoji špatnou pověst. Nevaroval tě před tím vždycky Jeffrey? Spálila jsi za sebou moc mostů a hodně lidem jsi vrazila kudlu do zad.“

„Zmlkni, Franku.“

„Se špatnou pověstí je to tak, že lidi budou věřit skoro všemu, co se jim o tobě řekne.“ Dřepl si. „Mrtvýmu náčelníkovi by prošla i vražda, protože by nikdo nevěřil, že by něčeho tak hroznýho byl schopnej. Myslíš, že si o tobě lidi myslej to samý? Myslíš, že věří síle tvýho charakteru?“

„Nemůžeš mi nic dokázat a dobře to víš.“

„Nic dokazovat nepotřebuju.“ Znovu odhalil zuby v úsměvu. „Žiju v tomhle městě od narození. Lidi mě znaj a věřej mi, věřej tomu, co jim řeknu. A když jim povím, že jsi zkažená policajtka…“ Pokrčil rameny.

Lena měla tak sevřený hrudník, že sotva dýchala.

„Možná Jaredka pozvu na pivo,“ pokračoval Frank. „Vsadím se, že Sára Lintonová by se taky ráda přidala. Co ty na to? Co kdyby si ti dva o tobě pěkně popovídali?“ Lena na něho vrhla nenávistný pohled. Frank na ni upíral kalné oči. „Nezapomínej, že dokážu bejt pěknej prevít, holčičko. A ani na chvilku nepochybuj, že abych zachránil sám sebe, klidně tě hodím přes palubu. Stejně si nic jinýho nezasloužíš.“

Věděla, že si nedělá legraci. Jeho výhrůžka byla opravdová a nebezpečná jako tikající bomba.

Frank vytáhl placatku. Opatrně odšrouboval uzávěr a zhluboka si přihnul.

„Co ode mne chceš?“ zeptala se Lena pološeptem.

Frank ji obdařil úsměvem, který v ní vzbudil pocit, že je ubohá nicka. „Aby ses prostě držela pravdy. Tommy se přiznal, že Allison zabil. Bodnul Brada. Na ničem jiným nezáleží.“ Znovu pokrčil rameny. „Když budeš hrát podle mejch pravidel, dokud nebude po všem, možná tě potom nechám odjet do Maconu za tím tvým klučíkem.“

„Co ještě?“ zeptala se. Vždycky šlo ještě o něco.

Vytáhl z kapsy plastový sáček na důkazy. Když teď Lena nástroj viděla zblízka, nechápala, jak si vůbec mohla myslet, že je to skutečný nůž. Dívala se na tlustou tupou čepel a koženkovou rukojeť. Byl to nůž na dopisy.

Frank jí sáček hodil do klína. „Zbav se toho.“

7. kapitola

Sára seděla u stolu v jídelně a listovala časopisem. Její sestra a matka hrály karty. Před půlhodinou se k nim připojil také bratranec Hareton, který jako obvykle přijel bez ohlášení.

Hare byl o dva roky starší než Sára. Vždycky spolu ve všem soupeřili, a proto ji také přiměl vyjít ven do deště a podívat se na jeho zbrusu novou limuzínu značky BMW. Nedokázala pochopit, jak si z platu venkovského doktora mohl pořídit takové luxusní auto, ale pochválila mu ho, protože neměla sílu ho kritizovat.

Sára měla bratrance velice ráda, ale někdy jí připadalo, jako by jeho jediným životním cílem bylo lézt jí na nervy. Utahoval si z ní kvůli její výšce. Aby ji pozlobil, říkal jí Tyčko. Nejhorší bylo, že to všem připadalo roztomilé. Dokonce i její matka ho zbožňovala, což Sáru obzvlášť zraňovalo, protože své vlastní děti si Cathy takhle neidealizovala. Sáře na Hareovi ze všeho nejvíc vadilo, že zlehčuje každou životní situaci, což může značně zatěžovat jeho okolí.

Sára dočetla časopis a znovu ho otevřela na první straně. Jak to, že jí jeho obsah nepřipadá ani trochu povědomý? Byla příliš rozrušená na čtení a příliš chytrá na to, aby se pokusila s někým u stolu zapříst hovor. Nechtěla se bavit zejména s bratrancem, který se ze všech sil snažil upoutat její pozornost.

„Co je?“ zeptala se nakonec.

Plácl kartou o stůl. „Jaké je počasí nad mraky, Tyčko?“

Sára na něho vrhla pohled, jakým ho obdařila před třiceti lety, když jí tu otázku položil poprvé. „Příjemné.“

Položil na stůl další kartu. Tessa a Cathy zaúpěly. „Máš dovolenou, Tyčko. Co je s tebou?“

Sára zavřela časopis a potlačila v sobě touhu ironicky se omluvit, že s ní není větší legrace, ale že zkrátka nedokáže vypudit z hlavy pohled na Tommyho Brahama, jak leží mrtvý na podlaze cely. Stačilo, aby se rychle podívala na matku, a bylo jí jasné, že Cathy přesně ví, na co myslí.

„Čekám, až někdo přijede,“ přiznala nakonec. „Jmenuje se Will Trent a je to agent z GBI.“

Cathy přimhouřila oči. „Co tu dělá agent z GBI?“

„Vyšetřuje vraždu u jezera.“

„A úmrtí na policejní stanici,“ doplnila významně Cathy. „Proč k nám má přijet?“

„Nestihl se navečeřet. Říkala jsem si, že bys mu mohla…“

„To mám krmit cizí lidi?“

Tessa situaci jako obvykle nijak nevylepšila. „Kromě toho ho budeš muset ubytovat na noc.“

Obrátila se k Sáře: „Hotel je zavřený kvůli rekonstrukci. Jestli nechceš, aby se tři čtvrtě hodiny harcoval do Cooperstownu, radši jdi uklidit byt nad garáží.“

Sáře málem uklouzla nadávka, ale udržela se. Hare se předkláněl a bradu měl v dlaních, jako by sledoval film.

Cathy znovu zamíchala karty. Jejich zvuk se v napjatém tichu zdál hlasitější. „Odkud toho člověka znáš?“

„Z nemocnice. Policisté jsou tam pořád.“ Její tvrzení nebylo úplně lživé, ale do pravdy mělo dost daleko.

„O co jde, Sáro?“

Pokrčila rameny. Toto gesto jí připadalo tak falešné, že jí činilo potíže zase ramena svěsit.

„Je to složité.“

„Složité?“ zopakovala po ní Cathy jako ozvěna. „To tedy přišlo rychle.“ Pleskla kartami o stůl a vstala. „Asi bych měla tátovi říct, ať si oblékne kalhoty.“

Tessa počkala, až matka odejde. „Mohlas jí to říct, Sissy. Stejně to z tebe nějak dostane.“

„Nic jí do toho není.“

Tessa se krátce zasmála. Jejich matce bylo něco do všeho.

Hare zvedl karty. „No tak, Tyčko, nebereš to trochu moc vážně? Tohle je nejspíš největší vzrůšo Bradova života. Vždyť pořád bydlí s matkou.“

„Tohle není legrace, Hare. Dva lidé přišli o život.“

„Jeden retard a studentka. Truchlí kvůli nim celé město.“

Sára se kousla do jazyka, aby po bratranci neskočila a neroztrhla ho vejpůl.

Hare si povzdechl a zamíchal karty. „No jo. U té holky z jezera se policajti spletli, ale u Tommyho ani náhodou. Nikdo se přece nezabije bezdůvodně. Měl výčitky svědomí, protože tu holku zabil. Proto Brada bodl. Toť vše.“

„Mluvíš jako policajt.“

„No…“ Přitiskl si ruku na prsa. „Jednou o Halloweenu jsem za policajta šel.“ Otočil se k Tesse. „Pamatuješ, jaký jsem měl pásek?“

„To nebyl Halloween, ale oslava mých narozenin,“ připomněla mu Tessa. „Co jsi vlastně dělala ve vazebních celách?“ zeptala se Sáry.

„Tommy potřeboval…“ Neobtěžovala se dokončit větu. „Ani nevím, proč jsem tam šla.“ Vstala od stolu. „Omlouvám se. Mrzí mě, že jsem jela na stanici a zatáhla vás do toho. Mrzí mě, že se na mě máma zlobí. A ze všeho nejvíc mě mrzí, že jsem sem vůbec přijela.“

„Sissy…,“ začala Tessa, ale Sára odešla dřív, než mohla říct něco dalšího.

Sáře téhož dne už poněkolikáté do očí vstoupily slzy. Prošla chodbou a zastavila se u vchodových dveří. Měla by vyjít do patra a promluvit si s matkou. Přinejmenším by se mohla pokusit vysvětlit jí situaci, aby si nedělala zbytečné starosti. Cathy samozřejmě dokázala ihned prohlédnout každou výmluvu, s níž Sára přišla. Velice dobře věděla, že dceři jde jenom o to dostat Lenu do potíží. Bez nadšení by jí sdělila, že by stejně dobře mohla jít ven a křičet k nebi, ať přestane pršet. Do určité míry by měla pravdu. Lena uměla dobře lhát a podvádět. Dovedla udělat cokoli, jen aby se vyhnula potížím. Sára se s ní nemohla měřit, protože postrádala základní prohnanost, s níž Lena přistupovala ke každé životní situaci.

A co mrtvá dívka? V tomhle směru byla Sára stejně hrozná jako Hare. O Allison Spoonerovou se vůbec nezajímala a z její smrti si jenom udělala odrazový můstek k dalšímu výpadu na Lenu. Lidem ve městě, kteří Allison znali, se začínal rozvazovat jazyk. Tessa strávila skoro celé odpoledne u telefonu, a když se Sára vrátila z města, měla pro ni skoro všechny podrobnosti. Allison byla drobná, veselá a příjemná venkovská dívka se zářivým úsměvem pro každého, koho potkala. Přes poledne a o víkendu pracovala v bistru. Někde musí mít rodinu, matku a otce, kteří se právě dozvěděli tu nejhorší novinu, jakou může rodič slyšet.

Určitě už jedou do Grantu a s každým kilometrem jim oběma těžkne srdce.

Na schodech za sebou zaslechla kroky. Byly lehké, takže dolů scházela Cathy. Sára slyšela, jak se matka zastavila na podestě a pak zamířila do kuchyně.

Vydechla. Ani si neuvědomila, že zadržovala dech.

„Květinko?“ zavolal Eddie seshora, kde poslouchal staré desky. Dělal to vždycky, když měl melancholickou náladu.

„Nic se neděje, tati.“ Počkala, až jí nad hlavou zavržou prkna na znamení, že otec se vrací do svého pokoje. Trvalo mu to hrozně dlouho.

Znovu zavřela oči. Otec dal do gramofonu Bruce Springsteena. Když hledal správnou stopu na desce, jehla přejela po jejím vinylovém povrchu. Sára slyšela, jak se matka pohybuje po kuchyni. Ozývalo se odtud řinčení talířů a pánví. Hare nejspíš řekl něco humorného, protože domem se rozlehl Tessin smích.

Sára hleděla na ulici a rukama si třela paže, aby zahnala chlad, který se do ní dal. Věděla, že je hloupé stát u dveří a čekat na muže, který možná vůbec nepřijede. Jen nerada si připouštěla, že od Willa nechce pouze informace. Patřil do jejího atlantského života a svou přítomností jí připomínal, že za hranicemi Heartsdale existuje jiný svět.

Díkybohu, konečně je tady!

Sára už podruhé toho dne sledovala, jak Will ve svém Porsche schovává rádio a navigaci.

Možná teď byla jenom netrpělivější, ale měla pocit, že tentokrát mu to trvá déle. Konečně vystoupil z auta a rozběhl se po příjezdové cestě k domu. Nad hlavou si místo deštníku držel složku, kterou mu dala.

Už už sahala po klice, že mu otevře, ale rozmyslela si to. Nechtěla, aby věděl, že na něho čekala u dveří. V tom případě ale nebylo moc chytré zírat na něho z okna.

„Huso,“ zamumlala a otevřela dveře.

„Zdravím vás.“ Will si z vlasů vytřepal vodu a schoval se pod stříšku nade dveřmi.

„Nechcete, abych…“ Sára sáhla po mokré složce, kterou držel v ruce, a potlačila zklamané zaúpění. Desky byly úplně promočené. Papíry uvnitř budou zničené.

„Mám to tady,“ řekl, nadzvedl si svetr a vyhrnul si spodní triko. Listy, které mu Sára dala, měl přitisknuté na holé kůži. Po břiše se mu rozlézala tmavá vějířovitá modřina a mizela za páskem jeho džínsů.

„Co…“

Rychle si stáhl triko přes břicho. „Díky.“ Podrbal se na tváři. Sára na gesto, které u něho značilo nervozitu, už zapomněla. „Desky můžeme rovnou vyhodit.“

Přikývla, protože nevěděla, co by řekla. Will také těžko hledal slova. Mlčky na sebe hleděli, dokud na chodbě kdosi nerozsvítil.

Ve dveřích kuchyně stála Cathy s rukama v bok. Eddie sešel dolů. Nastal okamžik nejnepříjemnějšího ticha, jaké kdy Sára zažila. Poprvé si uvědomila, že úplně zkazila celý den.

Kdyby se mohla zázračně vrátit na jeho začátek, byla by ještě v Atlantě a její rodina by zůstala ušetřena této příšerné situace. Nejradši by se propadla do země.

Ticho přerušil její otec, který k Willovi napřáhl ruku. „Eddie Linton. Jsem rád, že vám můžeme poskytnout úkryt před tím lijákem.“

„Will Trent,“ odpověděl Will a pevně mu sevřel pravici.

„Já jsem Cathy,“ ozvala se Sářina matka a poplácala Willa po paži. „Ježkovy oči, vždyť vy jste celý promáčený. Eddie, dojdi se podívat po nějakých suchých šatech.“ Když Sářin otec vybíhal po schodech, kdovíproč se pro sebe zasmál. „Sundejte si ten svetr, ať nenastydnete,“

řekla Cathy Willovi.

Will se zatvářil rozpačitě, jak by to udělal každý muž, kdyby mu velmi zdvořilá třiašedesátiletá žena na chodbě svého domu řekla, ať se svlékne. Přesto ji poslechl a přetáhl si svetr přes hlavu. Pod ním měl černé triko s dlouhým rukávem. Když zvedl paže, vyjelo mu o kousek nahoru. Sára bez rozmýšlení popadla jeho spodní lem a přidržela ho na místě.

Cathy se na ni pronikavě podívala a Sára měla pocit, jako by ji přistihla při krádeži.

„Mami,“ začala. Po těle jí vyrazil studený pot. „Potřebuju si s tebou nutně promluvit.“

„Na to budeme mít dost času později, miláčku.“ Cathy se zavěsila do Willa a vedla ho chodbou. „Dcera říkala, že jste z Atlanty.“

„Ano, to je pravda.“

„A z které části? Mám sestru v Buckheadu.“

„Ach…“ Pohlédl na Sáru. „V Poncey-Highlands. Je to poblíž…“

„Úplně přesně vím, kde to je. To bydlíte kousek od Sáry.“

„Máte pravdu.“

„Mámo…“

„Počkej chvíli, miláčku.“ Cathy se na ni potutelně zazubila a odvedla Willa do jídelny. „Tohle je naše mladší dcera Tessa. A tohle Hareton Earnshaw, syn mého bratra.“

Hare si Willa nepokrytě přeměřil pohledem. „Páni, jste pěkný dlouhán.“

„Nevšímejte si ho,“ prohodila Tessa a potřásla Willovi rukou. „Ráda vás poznávám.“

Will se chystal usednout na nejbližší židli a Sáře se zděšením zastavilo srdce. Místo patřívalo Jeffreymu.

Cathy neztratila duchapřítomnost. „Posadíme vás do čela stolu,“ navrhla a jemně Willa postrčila správným směrem. „Hned vám přinesu večeři.“

Sára se svezla na židli vedle Willa a položila ruku na jeho paži. „Moc se vám omlouvám.“

Předstíral, že neví, o čem mluví. „Za co?“

„Jste hodný, že hrajete nechápavého, ale za chvíli se…“ Sára ruku rychle stáhla zpátky.

Matka se vracela s talířem plným jídla.

„Doufám, že máte rád smažené kuře.“

„Mám.“ Will se podíval na obrovskou porci. Nasytila by polovinu města.

„Dáte si ledový čaj?“ zeptala se Cathy. Sára se začala zvedat, ale matka kývla na Tessu, aby přinesla sklenici. „Povězte mi, odkud se znáte s mojí dcerou.“

Will zvedl prst, aby mohl spolknout několik fazolí. „S doktorkou Lintonovou jsem se seznámil v nemocnici.“

Sára by ho za jeho zvláštně formální chování nejradši políbila. „Ošetřovala jsem partnerku agenta Trenta, mami,“ řekla na vysvětlenou.

„Opravdu?“

Will přikývl a ukousl si pořádný kus smaženého kuřete. Sára nevěděla, jestli má takový hlad anebo se jenom ze všech sil snaží vyhnout odpovědi. Nenápadně se podívala na Harea. Ten bídák se výjimečně rozhodl radši mlčet.

„Pracuje vaše manželka taky u policie?“

Will přestal žvýkat.

„Všimla jsem si vašeho prstenu.“

Podíval se na svou ruku. Cathy ho nespouštěla z očí. Několikrát přežvýkl. „Pracuje jako soukromá vyšetřovatelka,“ odpověděl nakonec.

„To si spolu jistě máte hodně o čem povídat. Seznámili jste se při vyšetřování nějakého zločinu?“

Will si otřel ústa. „To jídlo je moc dobré.“ Tessa před něho postavila sklenici čaje. Will se dlouze napil a Sáru napadlo, zdali nelituje, že ve sklenici není něco silnějšího.

Cathy na něho nepřestávala nenápadně vyvíjet tlak. „Těšilo by mě, kdyby mé dcery zajímalo vaření, ale ani jedné nepřirostlo k srdci.“ Odmlčela se, aby se nadechla. „Odkud pochází vaše rodina, pane Trente?“

Sára odolala pokušení chytit se za hlavu. „Vážně, mami. Do toho ti nic…“

„Nic se neděje,“ zarazil ji Will a otřel si ústa ubrouskem. „Vyrostl jsem v dětském domově,“

sdělil Cathy.

„Pro pána krále!“

Will očividně nevěděl, jak na to zareagovat. Znovu se napil čaje.

„Pane Trente, mladší dcera mi připomněla, že místní hotel je zavřený kvůli rekonstrukci,“

pokračovala Cathy. „Doufám, že přijmete mou nabídku, abyste celou dobu, co tu budete, zůstal v mém domě.“

Will se nad čajem zakuckal.

„Nad garáží máme byt. Bohužel to není nic moc, ale bylo by mi trapné nutit vás v tomhle počasí jet až do Cooperstownu.“

Will si otřel čaj z obličeje a prosebně se podíval na Sáru.

Zavrtěla hlavou, protože nebyla schopná zastavit příval matčiny jižanské pohostinnosti.

Renovace v domě Lintonových se vyhnula prádelně. Sára musela sejít po schodech do nedokončené části suterénu, aby odtud Willovi přinesla čisté ručníky. Když rozsvítila, sušička byla stále zapnutá. Sáhla na ručníky. Byly vlhké.

Sára sušičku znovu zapnula. Vyrazila nahoru po schodech, ale v půli cesty se zastavila a posadila se. Většinu dne se chovala pěkně přitrouble, ale nebyla takový blázen, aby se teď vydala matce v plen.

Podložila si bradu rukou. Od chvíle, kdy Cathy uvítala Willa Trenta v domě, se stále červenala.

„Ségra?“ zašeptala seshora ze schodů Tessa.

„Tiše,“ napomenula ji Sára. Rozhodně netoužila upoutat matčinu pozornost.

Tessa tiše zavřela dveře. Jednu ruku si zespoda vsunula pod břicho a druhou se cestou po schodech přidržovala zábradlí. „Není ti něco?“

Sára zavrtěla hlavou a pomohla sestře posadit se na schod nad sebou.

„Divím se, že prádelnu nepřestěhovali nahoru.“

„Její svatyni?“

Zasmály se. V době dospívání se prádelně pečlivě vyhýbaly ze strachu, aby jim matka nepřikázala, že jí mají jít pomoci. Obě se domnívaly, že jsou ohromně chytré, dokud jim nedošlo, že matka je vlastně ráda sama.

Sára položila ruku na sestřino břicho. „Copak je tohle?“

Tessa se usmála. „Řekla bych, že nějaké mimino.“

Sára jí přes vyduté břicho přejela oběma rukama. „Jsi obrovská.“

„Ohromně si to užívám,“ zašeptala Tessa. „Nevěřila bys, jaké příšernosti jím.“

„Teď už tě musí pořád kopat.“

„Malá bude fotbalistka.“

„Malá?“ Sára nadzvedla obočí.

„Jenom tak odhaduju. Lem se chce nechat překvapit.“

„Mohly bychom zítra zajít na kliniku.“ Sářinu praxi koupil Elliot Felteau, ale budovu dál vlastnila ona. „Můžu předstírat, že jako paní majitelka kutím něco důležitého u ultrazvuku.“

„Taky se chci nechat překvapit. Kromě toho bych řekla, že teď máš svých starostí dost.“

Sára zakoulela očima. „Matku.“

Tessa se zachichotala. „Hrála pěkné divadýlko. Hezky se vtírala.“

„Nemůžu uvěřit, jak hrozně se chovala.“

„Tak trochu jsi jí ho pověsila na krk.“

„Myslela jsem…“ Sára zavrtěla hlavou. Co si vlastně myslela?

„Hare nám taky moc nepomohl.“

„Zasáhlo ho to víc, než si myslíš.“

„O tom pochybuju.“

„Tommy mu taky sekal trávu.“ Tessa pokrčila rameny. „Víš, jaký Hare je. Má toho hodně za sebou.“

Harea připravil AIDS o mnoho přátel a o dlouholetého milence. Sáře připadalo, že je v celé rodině jediná, kdo si pamatuje, že než k tomu došlo, bratranec se nechoval zrovna zodpovědně. „Doufám, že Willa neuvedl do rozpaků.“

„Will to s přehledem zvládl.“

Sára zavrtěla hlavou a myslela na to, jakou nepříjemnost všem připravila. „Promiň, Tess.

Nechtěla jsem tě do toho všeho zatáhnout.“

„Co myslíš tím toho všeho?“

Sára se nad její otázkou zamyslela. „Pomstu,“ přiznala. „Myslím, že jsem konečně našla způsob, jak vše odplatit Leně.“

„Změní to něco, sestřičko?“

Sáře se do očí vedraly slzy. Tentokrát se jim nebránila. Tessa ji už viděla v mnohem horším stavu. „Nevím. Jenom chci…“ Odmlčela se, aby se nadechla. „Chci, aby litovala toho, co provedla.“

„Ty myslíš, že toho nelituje?“ otázala se Tessa opatrně. „Je sice hrozná, ale Jeffreyho milovala. Zbožňovala ho.“

„Ne, nelituje. Dokonce ani nepřipustí, že právě kvůli ní umřel.“

„Přece si nemyslíš, že věděla, že ten hajzl, co s ním chodí, se ho chystá zabít.“

„Nejde o to, co chtěla, aby se stalo,“ připustila Sára, „ale o to, čemu nezabránila. Nebýt Leny, Jeffrey by vůbec nevěděl, že ten člověk existuje. To ona ho přivedla do našeho života.

Když někdo hodí granát, nemůžeš ho bránit s tím, že ho nenapadlo, že doopravdy vybuchne.“

„Pojď, už se o ní nebudeme bavit.“ Tessa Sáru objala kolem ramen. „Důležité je jenom to, že tě Jeffrey miloval.“

Sára jenom přikývla. Byla to naprostá pravda. Vůbec nepochybovala, že ji Jeffrey miloval.

„Will je milý,“ překvapila ji Tessa.

Sára se zasmála, ale ani jejím uším to neznělo příliš přesvědčivě. „Je ženatý, Tess.“

„U stolu na tebe celou dobu valil oči.“

„To se jenom bál.“

„Myslím, že se mu líbíš.“

„A já zase, že se ti zbláznily hormony a fantazíruješ.“

Tessa se na schodech zaklonila. „Jenom se připrav na to, že poprvé to bude hrozné.“ Sáru nejspíš prozradil výraz její tváře, protože Tesse poklesla čelist. „Proboha. Ty už jsi s někým spala?“

„Psst,“ sykla Sára. „Mluv potichu.“

Tessa se předklonila. „Tak já chodím kilometry k jedinému telefonnímu automatu někde v Tramtárii, abych ti zavolala, a ty mi ani nepovíš o svém sexuálním životě?“

Sára mávla rukou. „Není o čem mluvit. Máš pravdu. Bylo to hrozné. Bylo to moc brzo a už mi nikdy nezavolal.“

„A co teď? Chodíš s někým?“

Sára si vzpomněla na epidemiologa z Centra pro sledování chorob. Skutečnost, že na něho poprvé za celý týden pomyslela až teď, hovořila za vše. „Vlastně ne. Byla jsem na pár schůzkách, ale… Jaký to má smysl?“ Sára rozhodila rukama. „Už nikdy si k žádnému muži nevytvořím takové pouto jako k Jeffreymu. Po něm už mě žádný nemůže uspokojit.“

„Třeba zjistíš, že to tak není, ale nejdřív to musíš zkusit,“ oponovala Tessa. „Neměla by sis to zakazovat, Sáro. Jeffreymu by se to nelíbilo.“

„Nelíbilo by se mu, kdybych se ještě někdy dotkla chlapa, a ty to víš.“

„Asi máš pravdu.“ Tessa přesto dodala: „Myslím, že Will by se k tobě hodil.“

Sára zavrtěla hlavou. Proč Tessa nezmění téma? I kdyby Will byl volný a nějakým zázrakem se o ni zajímal, Sára by s dalším policajtem stejně nechodila. Nemohla žít s mužem, který ráno vstane z postele a neví, jestli se do ní večer vrátí celý. „Už jsem ti říkala, že je ženatý.“

„Ale je ženatý a ženatý.“ Než se Tessa usadila, vyřádila se víc než dost. Do ložnice by si mohla pořídit otáčecí dveře. „Kde přišel k té jizvě, co má na rtu?“

„Nemám tušení.“

„Člověk by ho nejradši líbal na pusu.“

„Tess!“

„Věděla jsi, že vyrostl v dětském domově?“

„Myslela jsem, že jsi byla v kuchyni, když jsme se o tom bavili.“

„Měla jsem ucho na dveřích,“ vysvětlila jí Tess. „A taky jí jako děti u nás v sirotčinci.“

„Jak to myslíš?“

„Pozná se to podle toho, jak si rukou chrání talíř, aby ho nikdo nemohl připravit o jídlo.“

Sára si toho nikdy nevšimla, ale teď si uvědomila, že je to pravda.

„Nedokážu si představit, že bych vyrůstala bez rodičů. Totiž…“ Zasmála se. „Po dnešním večeru se to jeví jako ideální možnost, ale muselo to pro něho být těžké.“

„Nejspíš.“

„Zeptej se ho na to.“

„To by nebylo slušné.“

„Ty se o něm nechceš dozvědět víc?“

„Ne,“ zalhala Sára. Samozřejmě, že to chtěla. Toužila se dozvědět, jak přišel k jizvám.

Zajímalo ji, jak je možné, že ho poté, co se jako malé dítě dostal do systému státní péče, nikdo neadoptoval. Chtěla vědět, proč působí zcela osamoceně, i když stojí v místnosti plné lidí.

„Děti u nás v sirotčinci jsou šťastné,“ řekla Tessa. „Rodiče jim určitě chybí, ale aspoň můžou chodit do školy. Třikrát denně dostanou najíst a mají čisté oblečení. Nemusejí pracovat. Ostatní děti, které ještě mají rodiče, jim závidí.“ Uhladila si sukni. „Co kdyby ses Willa zeptala, jaké to pro něho bylo?“

„Nic mi do toho není.“

„Pusť na něho ještě jednou mámu a dozvíš se o něm úplně všechno.“ Tessa zabodla prst Sáře do hrudníku. „Uznej, že dneska večer byla ve skvělé formě.“

„Nebudu nic uznávat.“

Tessa napodobila matčin měkký přízvuk: „Povězte mi, pane Trente, dáváte přednost trenkám nebo slipům?“ Sára se zasmála a Tessa pokračovala: „Byla vaše první sexuální zkušenost v misionářské pozici anebo byla spíše psí povahy?“

Sáru smíchy rozbolelo břicho. Otřela si oči. Až teď byla ráda, že je doma. „Chybělas mi, Tess.“

„Ty mně taky, Sissy.“ Tessa namáhavě vstala. „Ale teď radši půjdu na záchod, než se smíchy počurám.“ Pomalu šla po schodech a na každý přitom stoupla oběma nohama. Dveře se za ní tiše zavřely.

Sára se rozhlédla po suterénní místnosti. U okénka v rohu stálo matčino houpací křeslo a lampa. Bylo tam žehlicí prkno připravené k použití. U zadní stěny stály plastové krabice se všemi upomínkami na Sářino a Tessino dětství, přinejmenším s těmi, které jejich matka uznala za hodné uchování. Každá dívka tam měla dvě krabice plné ročenek, školních fotografií, vysvědčení a písemných prací. Tessino dítě časem také dostane vlastní krabici. Budou v ní miminkovské botičky, letáky ze školních divadelních představení a klavírních recitálů. Anebo fotbalové poháry, pokud Tessa prosadí svou.

Sára děti mít nemohla. Během studia na medicíně prodělala mimoděložní těhotenství, po němž zůstala neplodná. S Jeffreym se pokoušeli dítě adoptovat, ale ten sen se rozplynul v den jeho smrti. Někde měl syna, skvělého a silného mladého muže, jenž se nikdy nedozvěděl, že Jeffrey je jeho skutečný otec. Byl jenom vzdáleným strýčkem a Sára vzdálenou tetičkou.

Častokrát ji napadlo, že by se s ním mohla spojit, ale nepříslušelo jí o tom rozhodovat. Měl rodiče, kteří ho velmi dobře vychovali. Připadalo jí kruté všechno pokazit tím, že by mu prozradila, že má otce, s nímž si nemůže promluvit.

Sára velice nerada způsobovala druhým bolest. Jedinou výjimkou byla Lena.

Sušička zabzučela. Ručníky byly připravené. Stejně s nimi bude muset jít deštěm. Oblékla si bundu, a co nejtišeji vyšla z domu. Déšť se opět proměnil v mrholení. Zvedla hlavu k noční obloze. I přes mraky byly vidět hvězdy. Sára už zapomněla, jaké to je mimo dosah městských světel. Venku byla černočerná tma. Vzduch neprotínal jekot sirén, křik ani občasné výstřely.

Bylo slyšet jenom cvrčky a sem tam zavytí osamělého psa.

Sára stála před Willovými dveřmi a nevěděla, jestli má zaklepat. Bylo pozdě. Co když už šel spát?

Otevřel dveře, právě když se otočila. Rozhodně na ni nevalil oči, jak tvrdila Tessa. Vypadal spíš duchem nepřítomný.

„Přinesla jsem vám ručníky,“ řekla Sára. „Nechám vám je tu a půjdu.“

„Počkejte.“

Sára zvedla ruku, aby si chránila oči před deštěm. Hleděla Willovi na ústa a na jizvu nad horním rtem.

„Pojďte dál.“ Ustoupil, aby mohla vejít dovnitř.

Sára náhle byla zvláštně ostražitá. Přesto vešla do bytu. „Moc se omlouvám za svou matku.“

„Mohla by učit vedení výslechu na policejní akademii.“

„Strašně moc se vám omlouvám.“

Podal jí čistý ručník, aby si mohla osušit obličej. „Má vás moc ráda.“

Sára takovou odpověď nečekala. Předpokládala, že muž, který ztratil matku v tak raném věku jako on, bude Cathyinu vtíravost vnímat jinak.

„Byl jste někdy…“ Sára se zarazila. „To nic. Měla bych vás nechat spát.“

„Někdy co?“

„Totiž…“ Sára cítila, že se znovu červená. „Byl jste v pěstounských rodinách? Nebo…“

Přikývl. „V několika ano.“

„Byly dobré?“

Pokrčil rameny. „Některé ano.“

Sára myslela na podlitinu na jeho břiše. Vlastně to vůbec nebyla podlitina, ale něco mnohem příšernějšího. Při práci v márnici viděla dostatečné množství popálenin elektrickým proudem.

Zůstávala po nich charakteristická stopa, která vypadala, jako by se pod kůži dostal střelný prach a zůstal tam napořád. Tmavé cejchování na Willově těle časem vybledlo. Nejspíš k němu přišel v dětství.

„Doktorko Lintonová?“

Omluvně zavrtěla hlavou a instinktivně se rukou dotkla jeho paže. „Nepotřebujete ještě něco? Myslím, že v komoře jsou nějaké další přikrývky.“

„Rád bych se vás zeptal na pár věcí. Máte chvíli čas?“

Zapomněla, proč původně přišla.

„Samozřejmě.“

Ukázal na pohovku. Sára se zabořila hluboko do starého sedadla. Rozhlédla se po místnosti a pokusila se na ni podívat Willovýma očima. Nebyla nijak přepychová. Sestávala z miniaturního kuchyňského koutu, maličké ložnice a ještě menší koupelny. Chlupatý koberec měl nejlepší léta dávno za sebou. Všechny svislé povrchy pokrývaly prolamované dřevěné desky. Pohovka byla starší než Sára. Byla dostatečně velká, aby se na ni pohodlně vešli dva lidé. Proto ji také Cathy přestěhovala z pracovny do horního bytu, když bylo Sáře patnáct. Za Sárou se sice netáhl zástup chlapců, kteří by s ní na pohovce chtěli ležet, ale za Tessou, mladší o tři roky, ano.

Will ručníky položil na kuchyňskou linku. „Nechcete trochu vody?“

„Ne, děkuju.“ Sára ukázala na byt. „Omlouvám se, že jsme vám nemohli nabídnout lepší ubytování.“

Usmál se. „Už jsem měl mnohem horší.“

„Jestli vás to potěší, tak je to tu hezčí než v hotelu.“

„Rozhodně se tu lépe vaří.“ Ukázal na druhý konec pohovky. Nikam jinam se ani nemohl posadit. Přesto se zeptal: „Smím?“

Když si sedl, Sára skrčila nohy pod sebe a zkřížila ruce na prsou, protože si najednou uvědomila, že jsou spolu sami v jedné místnosti.

Opět se mezi nimi rozhostilo nepříjemné ticho. Will si pohrával se snubním prstenem a otáčel si jím na prstu. Myslí na svou ženu? Sára se s ní setkala jednou v nemocnici. Angie Trentová byla žena plná života, která je vždy středem pozornosti a nikdy nevyjde z domu nenalíčená.

Měla dokonale upravené nehty a těsnou sukni. Kvůli jejím nohám by se i papež vzdal úřadu.

Lišila se od Sáry asi tak, jako se zralá broskev liší od ovocného nanuku.

Will sevřel ruce a dal si je mezi kolena. „Děkuju vám za večeři. Vlastně děkuju vaší matce.

Takhle jsem se nenajedl už…“ Zasmál se a pohladil si břicho. „Vlastně mám pocit, že takhle jsem se nenajedl ještě nikdy.“

„Omlouvám se za ten její výslech.“

„Nic se neděje. Já se omlouvám, že jsem se k vám tak vnutil.“

„Zatáhla jsem vás sem.“

„Škoda, že hotel měl zavřeno.“

Sára šla rovnou k jádru věci, protože se obávala, aby zbytek večera nestrávili zbytečným omlouváním. „Na co jste se mě chtěl zeptat?“

Na okamžik se odmlčel a nepokrytě na ni zíral. „První otázka je trochu choulostivá.“

Dala si ruce kolem pasu. „Ptejte se.“

„Když vám náčelník Wallace dneska volal a chtěl, abyste přišla pomoct Tommymu…“ Hlas mu odumřel. „Nosíte u sebe vždycky diazepam? V lékárnách se prodává pod názvem Valium, ne?“

Sára se mu nedokázala podívat do očí. Hleděla na desku konferenčního stolku. Will očividně nezahálel. Laptop měl zavřený, ale dioda na něm pulzovala. Počítač byl připojený k přenosné tiskárně na podlaze. Vedle ní ležely barevné složky zalité v igelitu. Na nich bylo dřevěné pravítko a krabička barevných zvýrazňovačů. Byla tam i sešívačka, kancelářské sponky a gumičky.

„Doktorko Lintonová?“

„Wille.“ Snažila se mluvit klidně. „Nemyslíte, že je načase, abyste mi začal říkat Sáro?“

Podvolil se. „Sáro.“ Když mlčela, zopakoval svou otázku: „Nosíte u sebe vždycky Valium?“

„Nenosím,“ připustila. Styděla se tak, že se dokázala jenom dívat na stolek před sebou. „Měla jsem ho pro sebe. Kvůli téhle dovolené. Pro případ, že bych…“ Nedořekla a jenom pokrčila rameny. Jak mu měla vysvětlit, že na návštěvě u rodiny potřebuje prášky na uklidnění?

„Věděl náčelník Wallace, že u sebe to Valium máte?“ zeptal se Will.

Pokusila se vybavit si rozhovor s Frankem. „Ne. Přinesla jsem ho sama od sebe.“

„Řekla jste mu, že nějaký máte v lékárničce?“

„Nechtěla jsem mu povědět, že jsou pro…“

„To je v pořádku,“ zarazil ji. „Moc mě mrzí, že jsem vám musel položit tak osobní otázku.

Jenom se pokouším přijít na to, jak se všechno přihodilo. Náčelník Wallace vám zavolal a chtěl vaši pomoc, ale jak mohl vědět, že mu ji budete schopná poskytnout?“

Sára k němu vzhlédla. Will její pohled bez mrknutí opětoval. Neposuzoval ji ani ji nelitoval.

Sára si nevzpomínala, kdy se na ni naposledy někdo podíval a skutečně ji viděl. Od chvíle, kdy dopoledne dorazila do města, se to rozhodně nestalo.

„Frank si myslel, že bych si s Tommym mohla promluvit,“ řekla. „Asi měl za to, že ho dokážu uklidnit.“

„Pomáhala jste někdy zadrženým v celách?“

„Vlastně ne. Totiž, párkrát mi zavolali, když se některý vězeň předávkoval drogami. Jednomu jednou prasklo slepé střevo. Všechny jsem je vezla do nemocnice. V celách jsem je neošetřovala ani jsem jim nedávala léky.“

„A když jste telefonovala s náčelníkem Wallacem…“

„Nezlobte se,“ omluvila se Sára, „ale mohl byste o něm mluvit jako o Frankovi? Já jenom…“

„Nemusíte mi nic vysvětlovat,“ ujistil ji. „Když jste předtím do telefonu řekla, že si Tommyho Brahama moc nepamatujete a nemáte k němu žádný vztah, neměla jste pocit, že se vás Frank snaží přimět, abyste přišla na stanici?“

Sára konečně pochopila, kam míří. „Vy si myslíte, že mi zavolal až po tom, co se to stalo. Že Tommy v té chvíli už byl mrtvý.“ Vzpomněla si, jak se Frank díval okénkem ve dveřích do cely.

Klíče mu upadly na zem. Že by to jenom hrál?

„Jak víte, určování času smrti není exaktní věda,“ řekl Will. „Jestli vám zavolal hned po tom, co našel Tommyho…“

„Tělo bylo ještě teplé,“ rozpomněla se Sára. „Ale v celách bylo horko. Frank povídal, že se jim porouchal kotel.“

„Nevíte, jestli se porouchal někdy v minulosti?“

Zavrtěla hlavou. „Na stanici jsem nebyla přes čtyři roky.“

„Dneska večer tam byla normální teplota.“

Sára se zády zabořila do pohovky. Místní policisté kdysi pracovali s Jeffreym. Celý život jim důvěřovala. Jestli si Frank Wallace myslí, že Sára bude něco krýt, velice se mýlí. „Myslíte, že ho zabili?“ Rovnou si na otázku i odpověděla: „Viděla jsem modrý inkoust z pera. Nedovedu si představit, že by Tommyho přidrželi a podřezali mu náplní žíly. Existují jednodušší způsoby, jak někoho zabít a pak to nastrojit tak, aby to vypadalo jako sebevražda.“

„Oběšení,“ řekl Will. „Osmdesát procent zatčených se v cele oběsí. U vězňů je sebevražda sedmkrát pravděpodobnější než u ostatní populace. Tommy takovému profilu dokonale odpovídal.“ Will začal vyjmenovávat: „Měl velké výčitky svědomí. Pořád brečel. Neměl ženu.

Bylo mu mezi osmnácti a pětadvaceti. Byl to jeho první zločin. Doma na něho čekal přísný rodič nebo poručník, který se rozčílí nebo bude zklamaný, až se dozví o jeho uvěznění.“

„Tommy zapadal do všech kategorií,“ přitakala Sára. „Ale proč by Frank zdržoval nález těla?“

„Místní si vás váží. Ve vazbě se zabil zadržený člověk. Když řeknete, že na tom není nic podezřelého, lidé vám budou věřit.“

Sára mu nemohla odporovat. Dan Brock byl majitel pohřebního ústavu, ne doktor. Pokud si někdo vezme do hlavy, že Tommyho zabili v cele, policie bude na Brocka ze všech sil tlačit, aby ty zvěsti vyvrátil.

„Ta náplň do pera, kterou Tommy použil,“ pokračoval Will. „Dneska večer mi Knox řekl, že váš manžel jim všem jednou dal k Vánocům pera. To od něho bylo velice pozorné.“

„Ne tak docela,“ ujelo Sáře samovolně. „Totiž, měl plno práce, a tak mě poprosil…“ Jenom mávla rukou. Když ji Jeffrey požádal, aby pera sehnala, velice se rozčílila. Jako by na rozdíl od něho neměla nic na práci! Přešla to a řekla Willovi: „Vy taky určitě chcete po manželce, aby za vás leccos zařídila, když nestíháte.“

Usmál se. „Pamatujete si, kde jste ta pera koupila?“

Sára se znovu zastyděla. „Požádala jsem Nelly, která mi na klinice vedla kancelář, aby mi je objednala po internetu. Neměla jsem čas na…“ Zavrtěla hlavou. Připadala si hloupě. „Třeba se mi povede najít stvrzenku o platbě kartou, jestli to bude třeba. Je to víc jak pět let.“

„Kolik jste jich pořídila?“

„Asi pětadvacet. Každý člen sboru dostal jedno.“

„Muselo to stát hodně peněz.“

„To ano,“ připustila. Jeffrey jí nedal rozpočet a drahý dárek podle Sářiných představ stál víc než podle jeho. Teď jí to všechno připadalo hloupé. Proč marnili dny tím, že se na sebe vztekali? Proč jim na tom tolik záleželo?

Will ji překvapil. „Tady na jihu mluvíte s jiným přízvukem,“ řekl.

Zasmála se jeho nečekané poznámce. „Jako venkovanka?“

„Vaše matka má krásný přízvuk.“

„Kultivovaný,“ podotkla Sára. S výjimkou dnešního večera vždycky milovala zvuk matčina hlasu.

Znovu ji překvapil. „Tak trochu vás do toho případu zatáhli, ale v mnoha ohledech jste se do něj dostala sama.“

Jeho otevřenost zapříčinila, že se začervenala.

Tvářil se laskavě a chápavě. Zračily se v jeho výrazu jeho skutečné pocity, anebo to byla jedna z jeho výslechových technik? „Vím, že to zní troufale, ale z nějakého důvodu mi připadá, že jste se záměrně chtěla sejít u nemocnice, kam je dobře vidět z Hlavní ulice.“

Sára se znovu zasmála, tentokrát sama sobě a celé situaci. „Tak moc jsem to zase promyšlené neměla. I když to tak teď asi vypadá.“

„Bydlím u vás doma. Lidé uvidí moje auto před domem. Vím, jak to na malých městech chodí.

Budou si myslet, že spolu něco máme.“

„A přitom to není pravda. Vy jste ženatý a já jsem…“

Jeho úsměv působil křečovitě. „Jenomže jak známo, v podobných situacích pravda není celkem k ničemu. To jistě víte.“

Sára se opět podívala na jeho kancelářské potřeby. Gumičky si rozdělil podle barev.

Dokonce i kancelářské sponky měl otočené stejným směrem.

„Něco se tu děje,“ řekl Will. „Nevím, jestli si to myslíte taky, ale něco mi na té stanici nehraje.“

„A co?“

„Ještě nevím, ale měla byste se připravit na nepřátelské reakce.“ Mluvil opatrně. „Policajti nemají rádi, když se jich někdo vyptává. V práci jsou úspěšní částečně proto, že se považují za neomylné.“

„Jsem doktorka a můžete mi věřit, že takhle neuvažují jenom policajti.“

„Chci, abyste byla připravená. Ať na konci vyšetřování zjistím, že Tommy byl vinen nebo že vyšetřovatelka Adamsová něco zkazila, anebo přijdu na to, že vůbec k žádnému pochybení nedošlo, budou vás tu nenávidět, protože jste mě sem pozvala.“

„Nenávist jsem tu už zažila.“

„Budou tvrdit, že jste pošpinila manželovu památku.“

„Nic o něm nevědí. Nemají tušení, jaký byl.“

„Leccos si domyslí. Bude to mnohem horší než teď.“ Otočil se k ní. „A já tomu ještě napomůžu. Schválně udělám pár věcí, které je rozzuří tak, že se prozradí. Nebude vám to vadit?“

„Co když řeknu, že bude?“

„Pak to udělám jinak, abych vás zbytečně nerozrušoval.“

Viděla, že svou nabídku míní vážně, a cítila se provinile, protože předtím pochybovala o jeho pohnutkách. „Nejsem tady už doma. Za tři dny odjedu a je jedno, co se stane. Dělejte, co je třeba.“

„A vaše rodina?“

„Ta při mě stojí.“ Sára si poslední dobou nebyla jistá mnoha věcmi, ale podporou rodiny rozhodně ano. „Možná se mnou nesouhlasí, ale stojí za mnou.“

„To jsem rád.“ Willovi se na tváři zračila úleva, jako by měl to nejtěžší za sebou. „Potřebuju, abyste mi dala telefonní číslo Julie Smithové.“

Sára předpokládala, že ji o to požádá. Vytáhla z kapsy složený list papíru a podala mu ho.

Ukázal na malý telefon vedle pohovky. „Je tady stejná linka jako v domě?“

Přikývla.

„Chtěl jsem se ujistit, že se Julii na displeji zobrazí stejné číslo, na které volala.“ Zvedl sluchátko a zadíval se na kulatý číselník.

Sára obrátila oči v sloup. „Moji rodiče moc nefandí moderním technologiím.“

Will začal vytáčet číslo, ale číselník mu uprostřed pohybu vyklouzl zpod prstu.

„Ukažte,“ řekla Sára a vzala mu telefon dřív, než stihl něco namítnout.

Otočila číselníkem. Osvěžila si zapomenutý pohyb rychleji, než by byla ochotná přiznat.

Will si přitiskl sluchátko k uchu a poslouchal, jak v něm skřehotá automat. Podržel telefon mezi sebou a Sárou, aby oba slyšeli nahraný hlas, který volajícímu oznamoval, že číslo, na které volá, bylo odpojeno.

Will položil sluchátko. „Zítra zavolám Faith, aby mi to číslo vyhledala. Podle mého volala z jednorázového mobilu. Nepamatujete si ještě něco jiného? Něco, co Julie řekla?“

„Poznala jsem, že volá ze záchodu,“ odpověděla Sára. „Povídala, že jí Tommy poslal zprávu, že ho zavřeli. Možná byste mohl sehnat přepis hovoru z jeho telefonu.“

„To může taky zařídit Faith,“ řekl Will. „Co Juliin hlas? Připadal vám mladý nebo starý?“

„Připadal mi hodně mladý a měl hodně venkovský přízvuk.“

„Jak venkovský?“

Sára se usmála. „Ne jako můj hlas. Aspoň doufám. Julie mi připadala spíš jako holka na scestí. Mluvila hodně nespisovně a použila výraz dycinky.“

„Tak se mluví v horách.“

„Opravdu? V dialektech se nevyznám.“

„Před nějakou dobou mě vyslali do Blue Ridge Mountains,“ vysvětlil jí. „Používá se tu ten výraz často?“

Sára zavrtěla hlavou. „Nijak příliš. Nepamatuju si, že by ho tu někdo použil.“

„Dobře, takže máme nějakou mladou holku, která se sem nejspíš přistěhovala ze severní Georgie nebo odněkud z Appalačského pohoří. Řekla vám, že je Tommyho kamarádka.

Necháme si vypsat jeho telefonáty a uvidíme, jestli si někdy volali.“

„Julie Smithová,“ řekla Sára. Jak to, že ji vůbec nenapadlo, že dívka si to jméno mohla vymyslet?

„Možná něco zjistíme z těch výpisů.“

Sára ukázala na fotokopie, které pořídila. „Byly vám k něčemu?“

„Ne tak, jak si myslíte.“ Prolistoval stránky. „Požádal jsem na stanici sekretářku, paní Simmsovou, aby je nafaxovala Faith. Můžete se na ně podívat?“

Sára si papíry prohlédla. Nahoře na každé stránce bylo rukou napsané číslo. Zarazila se u jedenácté. Do rohu kdosi napsal dvanáctku. Dvojka byla obráceně. „Očísloval jste je vy?“

„Ano,“ přitakal. „Když mi je paní Simmsová vrátila, jedna stránka chyběla. Jedenáctá. Zrovna ta, co následovala po protokolu z místa činu od vyšetřovatelky Adamsové.“

Sára se vrátila na druhou stránku. Dvojka byla napsaná správně. Podívala se na třetí a pátou stránku. Obě číslice byly správným směrem. Will tak tlačil na propisovačku, že čísla do papíru vyryl.

„Pamatujete si, co chybí?“ zeptal se Will.

Sára listy znovu prohlédla a místo čísel se soustředila na obsah. „Přepis tísňového volání.“

„Vzpomínáte si, co v něm bylo?“

„Vím, že do telefonu mluvil ženský hlas. Zbytek si opravdu nepamatuju.“

„Zjistili, z jakého čísla žena volala?“

„Neviděla jsem nic, co by tomu napovídalo.“ Zavrtěla hlavou. „Proč si jenom nepamatuju, co v něm ještě bylo?“

„Můžeme to zjistit na dispečinku.“

„Pokud už přepis neztratili.“

„I tak by se nic nedělo,“ řekl Will. „Složku jste dostala od Franka, že?“

„Od Carla Phillipse.“

„Toho, co přijímá zadržené?“

„Ano. Mluvil jste s ním večer?“

„Odjel s rodinou na dovolenou. Nikdo neví, kdy se vrátí. Nemá pevnou linku ani mobil. Nedá se s ním nijak spojit.“

Sára na něho hleděla s otevřenými ústy.

„Pochybuju, že opravdu odjel. Nejspíš ho ke mně nechtějí pustit. Možná, že zítra bude na stanici a zůstane skrytý, i když ho budu mít přímo před očima.“

„Je to jediný Afroameričan ve sboru.“

Will se zasmál. „Díky za tip. To značně zužuje okruh podezřelých.“

„Nemůžu uvěřit, že provádějí něco takového.“

„Policajti nemají rádi, když se jich někdo vyptává. Začnou kolem sebe stavět hradbu, i když vědí, že to není správné.“

Zdalipak se něčeho takového někdy dopustil i Jeffrey? Pokud ano, tak jenom proto, že si své nepořádky chtěl vyřešit sám. Nikdy by nedovolil, aby se mu do toho pletl někdo cizí.

„Kde jste dělala kopie?“ zeptal se Will.

„Ve služebně.“

„Na kopírce na stole vedle kávovaru?“

„Ano.“

„Dala jste si tam kávu?“

„Nechtěla jsem se tam zbytečně zdržovat.“ Všichni se na ni dívali jako na zloducha. Sára jenom chtěla pořídit kopie a co nejrychleji odtud zmizet.

„Takže jste stála u kopírky a čekala jste, až z ní vyjedou ofocené stránky. To zařízení mi připadalo dost staré. Vydává nějaké zvuky?“

Přikývla. Vůbec netušila, kam Will míří.

„Vrčí nebo klape?“

„Obojí,“ odpověděla a jasně zvuky uslyšela v hlavě.

„Kolik kávy bylo v konvici? Přišel někdo ke kávovaru?“

Zavrtěla hlavou. „Ne. Konvice byla plná.“ Kávovar byl starší než kopírka. Připaloval se v něm lógr.

„Mluvil s vámi někdo?“

„Ne. Nikdo se na mě ani nepodí…“ V duchu se viděla, jak stojí u kopírky. Byla stará a papíry se do ní musely dávat po jednom. Aby nemusela bezcílně zírat na zeď, pročítala obsah složky.

„Moment.“

„Na co jste si vzpomněla?“

„Když jsem čekala, až se kopírka zahřeje, zběžně jsem si prohlédla přepis tísňového volání.“

„Co v něm bylo?“

Viděla se, jak stojí na stanici a pročítá dokumenty. „Ta žena říkala, že možná jde o sebevraždu. Že prý se bojí, že si kamarádka něco udělala.“ Přimhouřila oči a ze všech sil se snažila rozpomenout. „Bála se, že se Allison zabije, protože se pohádala s přítelem.“

„Říkala, kde podle ní Allison je?“

„U Mysu milenců,“ vzpomněla si Sára. „Místní tomu tak říkají. Je to zátoka, kde našli Allison.“

„Jak vypadá?“

„Jako obyčejná zátoka.“ Sára pokrčila rameny. „Když jdete na procházku, je romantická. Ale v lijáku a zimě ne.“

„Je odlehlá?“

„Ano.“

„Takže volající říkala, že Allison se pohádala se svým přítelem a ona se bojí, aby si něco neudělala. Taky věděla, že bude u Mysu milenců.“

„Nejspíš to byla Julie Smithová. To si myslíte?“

„Možná, ale proč by volala? Chtěla upozornit na Allisoninu vraždu. Julie Smithová se snažila, aby Tommyho Brahama zprostili obvinění z vraždy. Připadá mi, že ty dvě mají protichůdné záměry.“ Odmlčel se. „Faith se ji pokouší vystopovat, ale k jejímu nalezení budeme potřebovat něco víc než odpojené číslo.“

„Frank s Lenou si nejspíš myslí to samé,“ odhadla Sára. „Proto taky ten přepis schovali. Buď nechtějí, abyste s ní mluvil, anebo si s ní nejdřív chtějí promluvit sami.“

Will se poškrábal na tváři. „Možná.“ Očividně uvažoval i o jiné možnosti. Sára si nedokázala představit, že by Marla Simmsová v průběhu oficiálního vyšetřování zatajovala informace. Na stanici pracovala neuvěřitelně dlouho.

Will se na pohovce napřímil a prolistoval papíry na konferenčním stolku. „Paní Simmsová se uvolila poslat nějaké informace navíc. Požádal jsem agentku Mitchellovou, aby je oskenovala, abych si je mohl vytisknout.“ Našel, co hledal, a podal to Sáře. Formulář poznala. Byl to dvoustránkový protokol o incidentu. Strážníci takových formulářů vyplnili týdně desítky, když zaznamenávali případy, k nimž byli přivoláni, ale nikoho nezatkli. Bylo dobré mít je schované pro případ, že by za nějakou dobu došlo k trestnému činu. Trochu připomínaly dílčí zprávy o postupném vývoji v chování nějaké osoby nebo života v určité části města.

„Tahle hlášení dokumentují Tommyho střety se zákonem,“ řekl Will. Ukázal na stránky v Sářiných rukou. „V tomhle se píše o holce, se kterou na sebe řvali na bruslařské dráze.“

Sára si všimla, že v rohu hlášení je žlutá tečka.

„Pozorovala jste někdy, že by Tommy byl vzteklý?“ zeptal se Will.

„Ne.“ Sára se podívala na zbylé protokoly. Byly dva. Každý obsahoval dvě stránky sešité k sobě a v rohu měl barevnou tečku. Jedna byla červená, druhá zelená.

Znovu se podívala na Willa. „Tommy byl dost vyrovnaný. Děti jako on bývají hrozně milé.“

„Kvůli své mentální úrovni?“

Sára na něho hleděla a vzpomněla si přitom na jejich rozhovor v autě. „Ano. Byl pomalý a velice důvěřivý.“

Jako ona sama.

Vrátila Willovi jiný protokol a dala ho vzhůru nohama. Ukázala doprostřed stránky, kde Carl Phillips popsal incident. „Četl jste tuhle část?“

Sledovala, jak Will upírá oči na červenou tečku. „O tom štěkajícím psovi. Tommy začal křičet na svou sousedku a ta zavolala policii.“

„Správně.“ Vzala třetí hlášení a podala mu ho ve správné poloze. „A pak je tu tohle.“

Ani teď se nepodíval na slova, ale na barevnou tečku. „Před několika dny si na něho stěžovali kvůli hlasité hudbě. Tommy na policajta, který za ním přišel, řval.“

Sára mlčela a čekala, až Will začne znova sondovat.

Chvíli si dával na čas. Potom se zeptal: „Co si o tom myslíte?“

Myslela si, že je neuvěřitelně chytrý. Podívala se na složky a zvýrazňovače. Všechno si označoval různými barvami. Měl neohrabané písmo jako dítě. Napsal číslici dvě obráceně, ale téže chyby se nedopouštěl neustále. Nedokázal rozeznat, jestli je stránka vzhůru nohama nebo ve správné poloze. Za jiných okolností by si toho Sára možná ani nevšimla. Nevšimla si toho, když s ním byla naposledy. Byl u ní doma. Pozorovala ho, jak pracuje, a vůbec si neuvědomila, že s ním něco není v pořádku.

„To má být nějaká zkouška?“ zažertoval.

„Ne.“ Nemůže mu to udělat. Ne takhle. Možná vůbec nikdy. „Dívala jsem se na data.“

Prolistovala formuláře, aby nějak zaměstnala ruce. „Všechny incidenty se přihodily v několika posledních týdnech. Muselo to mít nějakou příčinu. Tommy se začal vztekat teprve nedávno.“

„Uvidím, co se mi povede zjistit.“ Vzal si od ní papíry a položil je na hromádku na konferenční stolek. Byl nervózní, ale nebyl hloupý. Celý život si dával velký pozor, aby se nějak neprozradil a uchoval si své tajemství.

Sára položila ruku na jeho paži. „Wille…“

Vstal a ustoupil z jejího dosahu. „Děkuju vám, doktorko Lintonová.“

Sára také vstala. Neobratně hledala slova. „Mrzí mě, že jsem vám nepomohla víc.“

„Byla jste skvělá.“ Přistoupil ke dveřím a podržel je otevřené. „Prosím vás, vyřiďte vaší matce, že děkuju za její pohostinnost.“

Sára vyšla z místnosti dřív, než ji odtud mohl vystrčit. Sešla po schodech a dole se otočila, ale Will už zašel dovnitř.

„Proboha živého,“ zamumlala cestou po mokré trávě. Povedlo se jí ve Willovi vyvolat nepříjemné pocity ještě lépe než její matce.

Ze silnice se ozvalo vzdálené vrčení motoru a kolem Sáry projelo policejní auto. Policista za volantem jí tentokrát nezasalutoval. Vlastně se zdálo, že se na ni mračí.

Will ji upozornil, že se to stane, že se proti ní město obrátí. Netušila však, že to přijde tak brzy. Zasmála se sama sobě i své situaci. Přešla příjezdovou cestu a vstoupila do domu. Will možná nedovedl přečíst stránku textu, ale velice dobře se vyznal v lidech.

8. kapitola

Jason Howell přecházel sem a tam po maličkém pokojíku na koleji a šoupání jeho nohou se mísilo se šuměním deště za oknem. Na podlaze ležely rozházené papíry. Na psacím stole se válely otevřené knihy a prázdné plechovky od energetického nápoje. Jeho prastarý laptop vydal zvuk podobný vyčerpanému vzdechu a vypnul se. Jason potřeboval pracovat, ale hlava ho neposlouchala. Nedokázal se na nic soustředit déle než pět minut, na rozbitou lampu na stole ani na e-maily, které mu plnily schránku. A už vůbec ne na seminární práci, již měl napsat.

Položil dlaň vedle touchpadu laptopu. Plast úplně žhnul. Větrák, který ochlazoval tělo počítače, začal před několika týdny cvakat. Stalo se to zhruba v době, kdy si Jason na stehnech málem udělal popáleniny třetího stupně, když si laptop položil na klín. Nejspíš byl nějaký problém s baterií a napájecím zdrojem zapojeným do zdi. I teď byl ve vzduchu cítit slabý zápach hořícího plastu. Jason popadl napájecí zdroj a málem ho vyrval ze zásuvky. Pak se zarazil, kousl se do špičky jazyka a upřeně zíral na zkroucený kabel ve své ruce. Chce, aby se přístroj přehřál? Nefunkční laptop by znamenal příšernou katastrofu. Mohl by přijít o veškerou práci, poznámky i výsledky výzkumu. Poslední rok jeho života by se mohl roztavit a proměnit v hroudu smrdutého plastu.

A co pak?

Už ztratil všechny kamarády. Když šel po chodbě, celá kolej se mu vyhýbala. Na seminářích se s ním nikdo nebavil a nikdo si od něho nechtěl půjčit zápisky. Několik měsíců s nikým nebyl v hospodě. Když nepočítal profesory, nevzpomínal si, že by s někým od doby krátce před velikonočními prázdninami vedl smysluplný rozhovor.

Jedině s Allison, ale ta se nepočítala. Poslední dobou spolu stejně vlastně nemluvili. Jenom na sebe pokaždé začali řvát kvůli úplným pitomostem, například kdo měl objednat pizzu nebo kdo zapomněl zavřít dveře. Ani sex nestál za nic. I při něm se chovali jako nepřátelé. Byl mechanický a přinášel jenom zklamání.

Jestli ho Allison zrovna teď nenáviděla, nemohl jí to zazlívat. Vždycky všechno zvrtal. Jeho seminární práce neměla hlavu ani patu. Zhoršil se mu prospěch. Začínaly mu docházet peníze z dědictví po dědečkovi, který mu odkázal dvanáct tisíc dolarů na přilepšenou ke stipendiím a studentským půjčkám. Jasonovi se tato částka kdysi zdála ohromná. Teď, když mu zbýval pouhý rok studia, se mu jevila jako ubohá almužna, jež se navíc den za dnem ztenčovala.

Nebylo divu, že byl tak deprimovaný, že sotva zvedl hlavu.

Ze všeho nejvíc chtěl Allison, starou Allison, kterou donedávna znal. Tu, jež se usmála, když ho uviděla. Allison, která každou chvíli nebrečela a nekřičela na něho, že je hajzl, když se jí zeptal, proč je smutná.

„Kvůli tobě,“ odpovídala pořád, ale na to nebyl nikdo zvědavý. Nikdo nechce poslouchat, jak ho druhý obviňuje ze svého trápení, když má vlastních problémů dost.

A Jason se opravdu trápil. Sálalo to z něho na dálku. Už si nepamatoval, kdy se naposledy sprchoval. Nemohl spát. Nedokázal přimět mozek, aby na dostatečně dlouho vypnul a odpočíval. Sotva ulehl, oční víčka se mu začala pomalu chvět. Ve tmě na všechno začal znovu myslet a za okamžik ho na hrudi tížila příšerná váha osamění, takže měl pocit, že se nedokáže nadechnout.

Ne že by to Allison zajímalo. Bylo by jí fuk, i kdyby zemřel. Od chvíle, kdy se kolej před třemi dny vyprázdnila na Díkůvzdání, neviděl ani živáčka. Dokonce i knihovna v neděli zavřela brzy a poslední opozdilci museli běžet po schodech jako šílení, aby je tam knihovnice nezamkly.

Jason je pozoroval z okna svého pokoje a v duchu se ptal, jestli budou o prázdninách sami anebo je mají s kým strávit.

Na koleji bylo naprosté ticho. Bylo tam slyšet jenom tlumený zvuk neustále zapnuté kabelové televize s animovanými programy a počítačovými hrami a občasné Jasonovo zamumlání.

Několik dní se tam neobjevil dokonce ani správce. Jason by nejspíš v budově vůbec neměl být.

Když odjeli poslední studenti, správce vypnul topení. Jason spal v nejteplejším oblečení, jaké měl, a pokaždé se ještě zachumlal do zimního kabátu. A jediná osoba, kterou by to mělo zajímat, na něho očividně kašlala.

Allison Spoonerová. Jak se mohl zamilovat do holky s tak pitomým jménem?

Několik dní mu jako šílená pořád volala, ale včera přestala, jako když utne. Pokaždé, když se rozsvítil displej jeho mobilu a objevilo se na něm její číslo, nechal přístroj zvonit. V hlasové schránce mu nechávala pořád stejný vzkaz: „Hele, zavolej mi.“ Zabilo by ji, kdyby řekla něco jiného? Zničilo by ji, kdyby řekla, že jí chybí? V hlavě si přehrával rozhovory, v jejichž průběhu jí tyto otázky pokládal a ona pokaždé odpověděla: „Vlastně máš pravdu. Měla bych být lepší přítelkyně.“

Jaképak rozhovory! Spíš iluze.

Telefon mu vyzváněl tři dny. Jason začínal mít obavu, že se Allisonino číslo natrvalo vypálí do displeje. Díval se, jak dílky, které ukazují stav baterie, jeden po druhém mizí. S každým dalším si říkal, že jestli Allison zavolá, než zmizí následující, zvedne telefon. Jenomže nezavolala, dílek zmizel a Jason si řekl, že počká na další. A pak zase na další. Mobil se nakonec vybil, když Jason spal. Zpanikařil a hledal nabíječku. Když ji zastrčil do zásuvky, nic se nedělo.

Allisonino mlčení bylo výmluvné a jasné. Pokud člověk někoho miluje, přece se na něho tak snadno nevykašle. Dál mu volá a nechává mu vzkazy, které v sobě mají něco hlubšího a osobnějšího, než je „Hele, zavolej mi“. Omluví se. Neposílá z internetu každých dvacet minut pitomou rychlou zprávu, ve které stojí „Kde jsi?“ Buší milému na dveře a z plných plic řve, ať pro všechno na světě otevře.

Proč se na něho vykašlala?

Protože Jason nebyl chlap, ale baba. To mu řekla, když spolu naposledy mluvili.

Nepovažovala ho za pořádného chlapa, který udělá, co je třeba. Byl pro ni jenom kluk, který se o ni nedokáže postarat. Možná měla pravdu. Skutečně se bál. Pokaždé, když se bavili o tom, k čemu se chystají, chtělo se mu zvracet. Litoval, že vůbec kdy promluvil s tím hajzlem z města.

Nejradši by všechno vzal zpátky, všechno, co v posledních dvou týdnech udělali. Allison předstírala, že je nad věcí, ale Jason věděl, že se také bojí. Ještě není úplně pozdě. Ještě z toho mohou vycouvat a dělat jakoby nic. Proč Allison nevidí, že rozumná cesta ven neexistuje? Proč Jasona jako jediného v téhle zatracené bryndě pronásledují výčitky svědomí?

Najednou zvenku zaslechl nějaký zvuk. Otevřel dveře dokořán a vyšel na chodbu. Stál ve tmě a rozhlížel se kolem sebe jako šílenec. Nikdo tam nebyl. Nikdo ho nesleduje. Je paranoidní. Není divu, že má nervy na pochodu. Vždyť vypil kdovíkolik energetických nápojů a nacpal do sebe dva sáčky smažených sýrových křupek, které ho tlačí v žaludku jako kámen.

Vrátil se do pokoje a otevřel okno, aby trochu vyvětral. Déšť polevil, ale mezi mraky celé dny nevysvitlo slunce. Podíval se na budík vedle postele, aby zjistil, jestli je ráno nebo noc.

Scházelo několik minut do půlnoci. Vál silný vítr, ale Jason byl už tak dlouho zahrabaný v pokoji, že čerstvý vzduch uvítal, i když byl ledový a dech se mu v něm u úst srážel na páru.

Parkoviště pro studenty bylo prázdné. V dálce štěkal pes.

Posadil se zpátky k psacímu stolu a zadíval se na lampu vedle laptopu. Měla zlomené rameno a stínidlo viselo na dvou drátech. Vypadalo to, jako by lampa zahanbeně klopila hlavu.

Její světlo v pokoji rozhánělo podivné stíny. Jason nikdy neměl rád tmu. Cítil se v ní zranitelný a osamělý. Připouštěl si věci, na které nechtěl myslet.

Díkůvzdání mělo přijít už za několik dní. Minulý týden jako obvykle zavolal matce, ale nechtěla ho vidět. Nikdy o něho nestála. Měla ho z prvního manželství s mužem, který jednoho dne odešel na pivo a nikdy se nevrátil. Její druhý manžel od začátku dával jasně najevo, že Jason není jeho syn. Měli spolu tři dcery, které Jasona skoro nebraly na vědomí. Nikdy ho nezvali na rodinné oslavy, svatby ani svátky. Matka s ním byla v kontaktu pouze přes poštu.

Každé Vánoce a na jeho narozeniny mu poslala šek na pětadvacet dolarů.

Čekal, že s Allison se všechno změní. Měli spolu trávit všechny svátky a založit vlastní rodinu. Tak to bylo poslední rok a jedenáct měsíců. Chodili do kina nebo jedli čínu, zatímco všichni ostatní trčeli u příbuzných, které neměli rádi, a cpali se jídlem, které jim nechutnalo.

Nikdo jim to nemohl vzít. Byli spolu proti celému světu a naplňovala je společná radost, protože měli jeden druhého. Jason nikdy nevěděl, jaké to je mít hezký vztah. Vždycky si připadal jako sirotek, který stojí venku na ulici a s nosem přitisknutým na sklo se dívá na šťastnou rodinu uvnitř domu. Allison mu do života vnesla dobro a teď mu ho zase sebrala.

Ani nevěděl, jestli je ještě ve městě. Možná jela domů za tetou. Anebo utekla s nějakým jiným. Byla atraktivní. Měla na mnohem víc než na Jasona. Nepřekvapilo by ho, kdyby právě teď šukala s nějakým jiným.

S nějakým jiným.

Ta představa ho zraňovala jako ostrý nůž. Představoval si jejich propletené nohy a ruce, její dlouhé vlasy rozestřené po hrudi jiného. Nejspíš má chlupatá prsa jako pořádný chlap, a ne vpadlý tvarohovitý hrudník, který už od druhého stupně základní školy vypadá stejně. Tenhle nový chlap určitě má koule jako dva grapefruity. Popadne Allison do náruče a vrhne se na ni jako zvíře, kdykoli se mu zamane.

Jak může být s jiným? Jason od prvního polibku věděl, že si ji vezme za ženu. Dal jí prstýnek a slíbil jí, že jakmile bude všechno za nimi, koupí jí lepší. Opravdovský. Copak na to Allison zapomněla? Opravdu je tak krutá?

Jason se kousl do jazyka a přejížděl si jím po předních zubech, dokud neucítil krev. Vstal a znovu začal přecházet po místnosti. Ve světle rozbité lampy jeho postava vrhala strašidelný stín, který se pohyboval sem a tam po stěně. Udělal šest kroků tam a šest zase zpátky. Stín zaváhal, zastavil se a trhl sebou. Držel se Jasona jako zlý sen. Když zvedl ruce a nahrbil ramena, stal se z něj přízrak.

Jason svěsil ruce. Jestli s tím nepřestane, začne z toho šílet.

Musí ještě přežít Díkůvzdání a pak všechno skončí. Budou s Allison bohatí, nebo alespoň ne tak chudí jako dosud. Tommy si bude moci koupit dostatek vybavení a zařídí si vlastní zahradnickou firmu. Allison přestane pracovat v bistru a soustředí se jenom na školu.

A Jason… Co udělá Jason?

Koupí Allison ten prsten. Přestane myslet na chlapa s pitomou chlupatou hrudí a bude s Allison žít. Třeba se vezmou a budou mít děti. Oba budou vědci s doktorátem. Koupí si nový dům, nová auta, a když budou chtít, nechají celé léto běžet klimatizaci na šestnácti stupních Celsia. Poslední tři měsíce se stanou vzdálenou minulostí, něčím, o čem se budou bavit za deset či patnáct let, až to všechno bude dávno pryč. Uspořádají večeři pro přátele. Allison bude trochu opilá. Začne se mluvit o divokých časech na vysoké, ona se s úsměvem podívá na Jasona a oči jí ve světle svíček zajiskří.

„Tu vaši historku klidně přetrumfneme,“ řekne a pak všechny ohromí vyprávěním o šílené bryndě, do které se v posledních týdnech namočili.

Nakonec se z toho stane jenom vyprávěnka na večírky, podobně jako historka o tom, jak Jasona tatínek poprvé vzal na lov kačen a on omylem trefil dvě kachny, které sloužily jako návnada.

Nejdřív však musí dopsat tu práci. Teď se nemůže spokojit jenom s titulem. Musí být nejlepší, jednička v celém ročníku, protože i když to Allison neřekla, má ráda hezké věci. Líbí se jí představa, že vejde do obchodu a koupí si všechno, co bude chtít. Nesnášela, že každý měsíc utratí všechny peníze. Jason nehodlá být manželem, který se jí bude ptát, kolik stály nové boty nebo k čemu potřebuje další koktejlky. Bude manželem, který vydělává tolik peněz, že si Allison bude moci nacpat deset skříní značkovým oblečením a ještě jim zbude na to, aby si vyrazili do Cancúnu, St. Croix nebo kam nechutně bohatí lidé létají soukromými letadly na dovolenou.

Jason položil ruce na klávesnici, ale psát nezačal. Jako by měl horečku. Vždycky měl problémy s pocitem viny. Nikdo na světě nedokázal vymyslet horší trest, než bylo utrpení, které Jasonovi přinášel pocit, že zklamal sám sebe. Rozhodně by se měl cítit zklamaný. Měl by se děsit toho, co provedl. Měl Allison před tím vším uchránit, měl jí říct, že to za to nestojí, i když jde o spoustu peněz. Ohrozil ji. Zatáhl do toho i Tommyho, protože byl tak hloupý, že udělal úplně všechno, pokud ho člověk postrčil správným směrem. Jason za oba nesl zodpovědnost.

Měl své přátele chránit, ne je vystavit nebezpečí. Opravdu měly jejich životy tak nízkou cenu?

Šlo nakonec jenom o to, že člověk obětoval něco přes dvacet let života za méně peněz, než si vydělá domovník?

„Ne,“ řekl. Jeho hlas zanikl v bušení deště. Nemůže dopustit, aby do toho všichni spadli.

Allison neměla pravdu. Jason není zbabělec. Má dost odvahy, aby se zachoval jako čestný člověk.

Místo aby pracoval na seminární práci, otevřel internetový prohlížeč.

Rychle vyhledal příslušné stránky a našel kontaktní informace schované v jejich mapě. Klikl na ikonu pro psaní nového e-mailu, ale rozmyslel si to. Nechtěl, aby ho případně dohledali.

Choval se sice jako zbabělec, ale řekl si, že radši bude čestný zbabělec než zavřený udavač.

Že na všem nese vlastní podíl viny. Dopustil se vydírání, podvodu a kdo ví čeho dalšího.

Zajímala by se o to FBI. Možná by se to dalo dokonce klasifikovat jako pokus o vraždu.

Jason otevřel účet u Yahoo, přes který se díval na porno, a vložil do e-mailu kontaktní adresu. Předříkával si, co má napsat: „Nevím, jestli se mám svěřit právě Vám, ale v okrese Grant se děje něco velice nemorálního ve Vaší…“ Jasonovi odumřel hlas. Nemohl najít správné slovo. Má pokračovat výrazem budova? Nebo radši zařízení?

„Nazdar.“

Jason překvapeně trhl hlavou vzhůru. „Ježíši, příšerně jsem se lekl.“ Nemotorně sáhl po myši a chtěl zavřít prohlížeč.

„Není ti nic?“

Jason se nervózně podíval na počítač. „Co tady děláš?“ E-mailový program se pitomě ptal, jestli má zprávu uložit. Jason znovu klikl myší, aby stránku minimalizoval. Program se pořád ptal, jestli má zprávu uložit.

„Co to píšeš?“

„Něco do školy.“ Jason neklikl na uložit, ale stiskl klávesu delete. Program se zavřel. Větrák laptopu cvakal a snažil se dostatečně ochladit procesor, aby mohl splnit zadání. Na monitoru se objevila disertační práce a vzápětí zmizela. Obrazovka byla prázdná.

„Do prdele,“ zašeptal Jason. „Ne, to ne…“

„Jasone.“

„Dej mi minutku.“ Jason se pokusil počítač probudit poklepáním na mezerník. Někdy to stačilo. Přístroj občas jenom potřeboval vědět, že mu věnuje pozornost.

„Řekl sis o to.“

„Co…“ Jason dopadl obličejem na počítač, až mu cvakla čelist. Plast ho pálil do tváře. Mezi klávesy se rozlila kaluž tmavé tekutiny. Mládence napadla šílená myšlenka, že počítač je zraněný a krvácí.

Otevřeným oknem dovnitř prudce zavanul vítr. Jason se pokusil zakašlat, ale hrdlo ho neposlouchalo. Zkusil to znovu. Z úst mu vypadlo cosi vlhkého a tlustého. Zíral na to. Vypadalo to jako kus vepřového masa. Bylo to růžové. Syrové.

Jasonovi se zvedl žaludek.

Díval se na svůj vlastní jazyk.

ÚTERÝ

9. kapitola

Will se proplížil zahradou Lintonových a tiše nasedl do svého auta. Připadal si jako zloděj.

Byl rád, že v prudkém dešti může sklonit hlavu a běžet vpřed. Vrazil klíč do zámku a skočil do auta. Teprve potom si uvědomil, že má cosi pod stěračem. Zaúpěl, otevřel dveře a pokusil se ze sedadla dosáhnout na stěrač, ale měl na to příliš krátkou paži. Déšť mu skoro promočil rukáv. Nakonec vystoupil z auta a sáhl po svačinovém sáčku na předním skle.

Někdo mu nechal vzkaz. Přeložil ho na polovinu a strčil ho do svačinového sáčku, aby zůstal chráněný před vodou. Will se rozhlédl ulicí, jestli někoho neuvidí. Vzhledem k příšernému počasí tam přirozeně nebyla ani noha. Nestálo tam žádné auto se spuštěným motorem. Will rozepnul zip svačinového sáčku a nos mu ovanula povědomá vůně.

Kvalitní dámské mýdlo.

Hleděl na složený kus papíru a uvažoval, jestli si z něho Sára nedělá legraci. Polovinu noci prochodil po bytě nad garáží a v duchu si přehrával posledních pět minut jejich rozhovoru.

V podstatě nic neřekla. Anebo ano? Rozhodně měla v očích zvláštní výraz. Něco se mezi nimi změnilo a jemu to nepřipadalo dobré.

O jeho dyslexii kromě jeho ženy věděli jenom další dva lidé. Každý ho kvůli ní svým charakteristickým způsobem trápil. Jeho nadřízená Amanda Wagnerová občas utrousila vtipnou poznámku o tom, že Willa může považovat buď za profesionálně nemožného, anebo v horším případě za mentálně retardovaného. Faith to s ním v podstatě myslela dobře, ale ke své vlastní škodě byla příliš zvědavá. Jednou ho zahrnula takovým množstvím otázek ohledně jeho poruchy, že s ní celé dva dny nepromluvil.

Jeho žena Angie představovala kombinaci obojího. Vyrostla s ním, pomáhala mu psát školní úlohy a eseje a vyplňovat formuláře. Četla po něm protokoly, aby před kolegy nevypadal jako neandrtálec. Měla však sklon pomáhat mu, jenom když jí na oplátku splnil nějaké přání. A nikdy si nepřála nic dobrého. Přinejmenším ne pro Willa.

Všechny tři ženy mu svým způsobem dávaly najevo, že podle jejich mínění s ním není něco v pořádku. Že má něco s hlavou a divně přistupuje ke každodenním událostem. Nelitovaly ho.

Amanda ho velmi pravděpodobně ani neměla ráda. Chovaly se k němu jinak než k druhým lidem. Jako by měl nějakou nemoc.

Jak by k němu přistupovala Sára? Možná nijak. Třeba jí ani nedošlo, jakou poruchou Will trpí. Anebo se plete? Je chytrá, a v tom právě spočívá část problému. Je mnohem chytřejší než Will. Prozradil se? Má Sára speciální doktorskou léčku na nic netušící hlupáky? Musel říct nebo udělat něco, čím se prozradil. Ale co?

Will se podíval na dům Lintonových, aby se ujistil, že ho nikdo nesleduje. Sára si osvojila podivný zvyk číhat za zavřenými dveřmi. Rozložil papír vytržený z poznámkového bloku. Na spodním okraji byl nakreslený smajlík.

Má ho za malé dítě? Došly jí zlaté lepicí hvězdičky?

Přitiskl si prsty na oči. Připadal si jako idiot. Takřka negramotný pětatřicátník není ani trochu sexy.

Opět se podíval na vzkaz.

Ještě štěstí, že Sára nepoužívá psací písmo ani nepíše jako ostatní doktoři. Will na každé písmeno ukázal prstem a při čtení pohyboval rty. „Pohřeb…“ Prudce se mu rozbušilo srdce, ale rychle se zase zklidnilo. „Pohřební.“ Další slovo znal a čísla mu nikdy nečinila potíže.

Zadíval se na dveře domu. V okně nikoho neviděl. Znovu se podíval na vzkaz. „Pohřební ústav, 11.30.“

Dole byl smajlík, protože Sára se očividně domnívala, že Will je intelektuálně znevýhodněný.

Zastrčil klíč do zapalování. Podle všeho mu sdělovala, kdy provede obě pitvy. Nepokoušela se však zároveň zjistit, jak dobře umí číst? Při představě, že by ho Sára Lintonová zkoumala jako laboratorní krysu, dostal chuť sbalit si věci a odstěhovat se do Hondurasu. Bude ho litovat.

Ba co hůř, možná mu bude chtít pomoci.

„Haló!“

Will nadskočil, až se o strop uhodil do hlavy. Vedle auta stála Cathy Lintonová s přívětivým výrazem ve tváři. Nad hlavou držela velký deštník. Posunkem mu naznačila, že má stáhnout okno.

„Dobré ráno, pane Trente.“ Zase byla samý úsměv, ale Will jí na masku milounké jižanské dámy podruhé skočit nehodlal.

„Dobré ráno, paní Lintonová.“

V chladném vzduchu bylo vidět, jak se jí dech sráží na páru. „Doufám, že jste se dobře vyspal.“

Znovu se podíval na dům. Proč Sára právě teď nepostává za dveřmi? „Ano, madam. Děkuji vám.“

„Zrovna jsem se šla projít. Nejlepší je začít den pohybem.“ Znovu se usmála. „Nechcete jít dovnitř a posnídat s námi?“

Willovi hlasitě zakručelo v břiše. Určitě se otřáslo celé auto. Energetická tyčinka, kterou po ránu našel na dně kufru, mu nestačila. Žena jako Cathy Lintonová určitě umí upéct dobrou buchtu. Na stole bude máslo a šunka. Nejspíš i ovesná kaše. Vejce a pirožky s párkem.

Připadala mu jako baba Jaga, která láká Jeníčka do chaloupky na perníček.

„Pane Trente?“

„Ne, děkuju. Musím se dát do práce. Ale vaší nabídky si velice vážím.“

„Tak přijďte na večeři.“ Uměla své požadavky formulovat tak, že působily jako návrhy. Ve skutečnosti to však byly striktní rozkazy. „Doufám, že vám byt nepřipadal moc hrozný.“

„Vůbec ne. Byl jsem spokojený.“

„Přes den tam zaskočím a trochu tam utřu prach. Od doby, co se děvčata odstěhovala, ho nepoužíváme. Ani se neodvažuji pomyslet, jak to tam asi vypadá.“

Will si vzpomněl na hromadu špinavého oblečení, kterou nechal na pohovce. Když se v Atlantě balil, říkal si, že si všechno vypere v hotelu. „To je v pořádku. Já…“

„Nesmysl.“ Poklepala rukou na dveře auta jako soudce vynášející rozsudek. „Nemůžete přece dýchat všechen ten prach.“

Věděl, že jí to nerozmluví. „Jenom…, eh…, jenom si nevšímejte toho mého nepořádku, prosím. Omlouvám se za něj.“

Tak vlídně jako teď se na něho ještě neusmála. Will pochopil, po kom Sára zdědila krásu.

Cathy napřáhla ruku a jemně se dotkla jeho paže. Sára mu na ni včera večer také často sahala.

Lintonovi podle všeho měli ve zvyku hodně se vzájemně dotýkat. Willovi to bylo úplně cizí a připadalo mu, jako by přiletěli z Marsu.

Cathy mu paži sevřela. „Večeře bude přesně v půl osmé.“

Přikývl. „Děkuju vám.“

„Přijďte včas.“ Obdařila ho povědomým úsměvem. Mrkla na něho, otočila se na podpatku a kráčela zpátky k domu.

Will vytáhl okno nahoru. Zařadil a vyrazil po ulici. Příliš pozdě si vzpomněl, že jede nesprávným směrem. Anebo ne? Sára mu řekla, že ulice U Jezera je jeden velký kruh. Will se poslední dobou pohyboval v tolika kruzích, že jich bude mít až do smrti dost. Kolem domu Lintonových však znovu jet nehodlal.

Ulice byla prázdná, nejspíš protože bylo časně ráno. Will si příjezd na policejní stanici načasoval tak, aby tam dorazil dřív, než většina policistů nastoupí do služby. Chtěl působit nedočkavě a ostražitě. Chtěl v nich vyvolat dojem, že jim šlape na paty.

Zpomalil a projel zatáčku. Silnice připomínala potok, protože po asfaltu se valily proudy dešťové vody. Will zajel na protější stranu ulice, aby mu spodem nenateklo do auta. Deset let ho vlastníma rukama dával dohromady a za opravy utratil značnou část úspor. Většinu času se hrbil nad příručkami a schématy a snažil se pochopit, jak má auto vlastně fungovat. Naučil se svářet a vyklepávat karosérii. Zjistil, že ho ani jedno příliš nebaví.

Motor byl spolehlivý, ale převodovka měla své vrtochy. Když Will podřadil, ucítil, jak proklouzla spojka. Jakmile vyjel ze záplavy, zastavil a nechal motor volně běžet, aby autu pokud možno oschl podvozek. Před ním se v silném větru houpala modrá schránka na dopisy s logem Auburnské univerzity. Vzpomněl si na první číslo domu, které Sára napsala na desky složky, když mu vysvětlovala, jak se dostane k jejím rodičům. Na čísla měl vždycky dobrou paměť.

Sára v Atlantě bydlela ve staré mlékárně, kterou během stavební horečky přeměnili na luxusní loftové byty. Will jednou poznamenal, že se do toho místa nehodí. Všechno tam mělo moc ostré hrany a nábytek se příliš leskl. Willovi připadalo, že Sára by zapadala spíš do teplého a útulného domova, třeba do malého domku.

Nemýlil se.

Schránka s logem Auburnské univerzity patřila k úzkému přízemnímu domku s přerostlou předzahrádkou. Kdysi tu žila Sára. Will v bledém ránu viděl do nádherné zadní zahrady. Jak asi vypadal její život, dokud v domku bydlela? Nepřipadala mu jako žena, která čeká s večeří a skleničkou suchého martini, až přijde manžel domů. Ačkoli někdy si možná na hospodyňku z laskavosti zahrála. Cosi na ní naznačovalo, že je schopná neuvěřitelně silné lásky.

Nade dveřmi domku se rozzářilo světlo. Will zařadil a jel dál kolem jezera. Zapomněl odbočit do Hlavní ulice a musel se vrátit. Nahmatal snubní prsten na své ruce a v duchu si připomněl, že odbočka bude na stejné straně. Správnou stranu uměl určit podle hodinek, ne podle prstenu. Nejspíš proto, že hodinky byly víc nastálo.

Will se s Angií Polaskiovou seznámil, když mu bylo osm. Byla o tři roky starší a do dětského domova se dostala, protože se její matka předávkovala příšernou kombinací heroinu a pervitinu. Zatímco Diedre Polaskiová ležela v kómatu v koupelně, o Angii se v ložnici staral matčin pasák. Nakonec někdo zavolal policii. Diedre připojili k dýchacím přístrojům ve státní nemocnici, kde ležela dodnes, a Angii poslali do Atlantského dětského domova. Strávila tam zbylých sedm let z dětství, o které už dávno přišla. Will se do ní na první pohled zamiloval.

V jedenácti byla protřelá a z očí jí sršela zuřivost. Buď to klukům v šatně dělala rukou, anebo je nelidsky tloukla svými rychlými pěstmi.

Will miloval její prudkost. Když ho začala vyčerpávat, lnul k Angii, protože ji důvěrně znal.

Minulý rok si ho po letech planých slibů a jen tak z hecu vzala. Podváděla ho. Pokaždé ho dohnala na pokraj zhroucení, pak do něho zaťala drápy a strhla ho zpátky do víru života. Vztah s Angií se podobal zvrácenému živelnému tanci. Chvíli s Willem byla a pak najednou zmizela.

Zase se objevila. Pořád s ním lomcovala ode zdi ke zdi.

Will několikrát nesprávně odbočil, až konečně našel Hlavní ulici. Déšť už se z nebe nespouštěl v provazech, a tak se daly rozeznat obchůdky lemující chodník. Jeden z nich byl zřejmě železářství. Další vypadal jako obchod s dámskou módou. Přímo naproti policejní stanici byla čistírna. Will pomyslel na hromadu špinavého prádla na pohovce u Lintonových.

Možná si najde čas, vplíží se zpátky do bytu a odnese ho odtud. Obvykle do práce chodil v obleku a kravatě, ale dnes ráno neměl z čeho vybírat. Zbylo mu jenom triko s krátkým rukávem a trenýrky. Džínsy mu vydrží ještě jeden den. Oblékl si svetr, který na sobě měl včera večer. Kašmírové směsi déšť nesvědčil. Pokaždé, když pohnul rameny, cítil, jak se materiál napnul.

Zaparkoval co nejdál ode dveří stanice. Na označené místo zacouval, takže Porsche bylo otočené předkem do ulice. Úhlopříčně naproti stanici stála malá kancelářská budova s luxferami kolem vchodu. Na vybledlém vývěsním štítu nade dveřmi byl medvídek s několika balónky v tlapce. Nejspíš se jednalo o školku. Ulicí projíždělo policejní auto. Nezastavilo a zamířilo do brány areálu, který byl nepochybně součástí kampusu vysoké školy. Kromě Willa před stanicí nikdo neparkoval, ale uvnitř jistě bude Larry Knox, pokud ho včera večer po Willově odchodu někdo nevystřídal. Buď jak buď, Will nehodlal nejbližších dvacet minut strávit postáváním v dešti za zamčenými dveřmi.

Vytočil číslo Amandy Wagnerové a na okamžik zadoufal, že ještě nedorazila do kanceláře a ozve se mu její asistentka.

Jeho přání zůstalo nevyslyšeno. Amanda telefon zvedla osobně.

„Tady Will,“ řekl. „Jsem před stanicí.“

Amanda zásadně ignorovala presumpci neviny a u Willa toto pravidlo dodržovala zcela beze zbytku. „Vy jste tam dorazil až teď?“

„Přijel jsem včera večer.“ Trochu se mu ulevilo. V hloubi duše se totiž obával, že jeho nadřízené zavolala Sára a požádala ji, aby Willa z případu odvolala. Jistě chce, aby vše vyšetřili nejlepší lidé, jaké GBI má, a ne pologramotný pitomec s kufrem špinavého prádla.

Amanda mluvila úsečně. „Nastiňte mi to, Wille. Ale stručně, nemám na vás celý den.“

Pověděl jí, co zjistil od Sáry. Že jí zavolala Julie Smithová a potom Frank Wallace. Že jela do cel na policejní stanici a našla tam Tommyho Brahama mrtvého. O Sářině nevraživosti na Lenu Adamsovou se jí nezmínil. Místo toho stočil řeč na plnicí pera, která Jeffrey Tolliver věnoval svým podřízeným. „Jsem si naprosto jistý, že náplň, se kterou se Braham podřezal, pochází z jednoho z nich.“

„Hodně štěstí při zjišťování, komu patří.“ Amanda se chytila stejného vodítka, kterého si všiml i Will. „S určitostí se nedá říct, kdy přesně Tommy Braham zemřel, jestli předtím nebo až potom, co Frank Wallace zavolal Sáře.“

„Uvidíme, co ukáže pitva. Provede ji doktorka Lintonová.“

„Konečně nějaká dobrá zpráva.“

„Jsem rád, že je tu někdo, kdo ví, co se tady děje.“

„Neměl byste to být vy, Wille?“

Nechal její poznámku bez odpovědi.

„Jak vidíte vraždu Allison Spoonerové?“ zeptala se.

„Je to padesát na padesát. Možná to udělal Tommy Braham. Možná někdo jiný, kdo si teď myslí, že mu prošla vražda.“

„Rozluštěte to rychle a vraťte se sem, protože jestli dokážete, že ten kluk byl nevinný, moc milí tam na vás nebudou.“

Měla pravdu. Policisté nesnášeli zloduchy, ale mnohem víc jim vadilo, když jim někdo dokázal, že se spletli a označili za zločince nesprávnou osobu. Will byl svědkem, jak jeden atlantský detektiv málem dostal záchvat, když tvrdil, že vzorek DNA, který zprostil jeho podezřelého viny, je určitě nesprávný.

„Dneska ráno jsem zavolala do Všeobecné nemocnice v Maconu,“ informovala ho Amanda.

„Brada Stephense museli znovu operovat. Zapomněli mu zašít krvácející cévu.“

„Je v pořádku?“

„S prognózou jsou opatrní. Zatím je pod vlivem sedativ, takže s nikým hned tak nepromluví.“

„Jsem si dost jistý, že si nebude pamatovat nic užitečného kromě toho, že mu kolegové zachránili život.“

„To je možné, ale pořád je to policajt. Je potřeba, abyste tam někdy zašel a tvářil se jako kamarád. Darujte trochu krve. Kupte mu časopis.“

„Ano, madam.“

„Co máte dál v plánu?“

„Dneska ráno zarachotím několika klecemi a uvidím, jestli z nich něco nevypadne. Faith se snaží vystopovat Julii Smithovou a Carla Phillipse. Mojí prioritou je promluvit si s nimi, ale nejdřív je musíme najít. Chci se podívat na jezero, ve kterém našli Spoonerovou, a pak zajít do garáže, kde bydlela. Připadá mi, že její vražda hraje v případu klíčovou roli. Místní policajti přede mnou tají něco, co má spojitost s její smrtí.“

„Takže si nemyslíte, že se vykrucují kvůli té sebevraždě?“

„Možná ano, ale instinkt mi napovídá, že jde o něco jiného.“

„Ach, ta vaše slavná ženská intuice.“ Amanda si nikdy nenechala ujít příležitost pořádně si rýpnout. „A co Adamsová?“

„Budu ji mít na očích.“

„Jednou jsem se s ní setkala. Bude to dost tvrdý oříšek.“

„Něco jsem o ní už slyšel.“

„Večer mi dejte vědět.“

Zavěsila dřív, než Will stihl odpovědět. Prsty si projel vlasy a uvažoval, zda je má mokré od deště nebo od vlastního potu.

Už podruhé téhož rána nadskočil leknutím, protože někdo zaklepal na okno jeho auta.

Tentokrát to byl postarší Afroameričan, který stál u dveří spolujezdce a usmíval se nad Willovou reakcí. Rukou naznačil, že má stáhnout okno. Will se natáhl ke dveřím a otevřel je.

„Pojďte z toho deště dovnitř,“ nabídl muži. Napadlo ho, že je to první obličej jiné než bílé barvy, který od příjezdu do okresu Grant vidí. Nechtěl dělat ukvapené závěry, ale vsadil by polovinu výplaty, že Afroameričané v tomto městě nemívají ve zvyku navazovat před policejní stanicí kontakty s vyšetřovateli.

Muž zasténal a dosedl na nízké sedadlo. Will si všiml, že má hůl. Jednu nohu měl ztuhlou a zvláštně ohnutou v koleni. Z těžkého kabátu mu odkapávala dešťová voda. Kolem prošedivělého plnovousu se mu dělala řídká mlha. Nebyl tak starý, jak se Will původně domníval, mohlo mu být něco přes šedesát. Mluvil skřípavým hlasem.

„Lionel Harris.“

„Will Trent.“

Lionel si sundal rukavici a potřásli si rukama. „Will se jmenoval můj otec. Zkráceně od William.“

„Já to mám taky tak,“ řekl Will, i když v jeho rodném listě nic takového nestálo.

Lionel ukázal do ulice. „Táta třiačtyřicet let dělal v bistru, co bejvalo tamhle. Pete ho pak v roce dva tisíce jedna zavřel.“ Přejel rukou po kožené palubní desce. „Z kterýho roku je?“

Will usoudil, že mluví o autě. „Ze sedmdesátého devátého.“

„Dal jste ho do kupy sám?“

„Je to tak vidět?“

„Vůbec ne,“ odpověděl Lionel, i když objevil fald na kůži pod madlem odkládací přihrádky.

„Odvedl jste dobrou práci. Opravdu moc dobrou práci.“

„Jak vidím, zajímají vás auta.“

„Moje žena by vám řekla, že mě zajímají až moc.“ Významně se podíval na Willův snubní prsten. „Znáte se se Sárou dlouho?“

„Moc dlouho ne.“

„Léčila mýho vnuka. Měl těžký astma. Zajela za ním klidně i o půlnoci, aby mu pomohla.

Někdy na sobě ještě měla pyžamo.“

Will se pokusil nemyslet na Sáru v pyžamu, i když podle toho, co říkal Lionel, nejspíš nevypadalo jako to, které si představil.

„Sára je z dobrý rodiny.“ Lionel přejel prstem po rámu dveří, který se Willovi naštěstí podařilo potáhnout kůží lépe. Zdálo se, že Lionelovi se líbí. „Poučil jste se ze svejch chyb. Tady v tom rohu jste to zahnul pěkně.“

„Hrál jsem si s tím půl dne.“

„A fakt se vám to povedlo,“ podotkl Lionel. Willovi to připadalo hloupé, ale stejně se zeptal: „Není váš syn náhodou Carl Phillips?“

Lionel se hrdelně, spokojeně zasmál. „Protože je černej a já jsem taky černej…“

„To ne,“ přerušil ho Will. „Vlastně ano.“ Neochotně se dal do vysvětlování. „Nepřipadá mi, že by tady žila nějaká početná menšina.“

„Myslím, že pro člověka z Atlanty je to trochu kulturní šok.“

Měl pravdu. V Atlantě byl se svou bílou kůží v menšině spíš Will. Okres Grant byl naprostý opak k velkoměstu, z něhož přijel. „Promiňte.“

„To nic. Nejste první, koho to napadlo. Chodíme s Carlem do stejnýho kostela, ale jinak ho neznám.“

Will se pokusil odvést pozornost od své hlouposti.

„Jak víte, že jsem z Atlanty?“

„Máte espézetku z okresu Fulton, a ten má hlavní město Atlantu.“

Will se trpělivě usmál.

„No jo, tak dobře,“ vzdal se Lionel. „Přijel jste kvůli Tommymu, ne?“

„Ano.“

„Byl to hodnej kluk.“

„Znal jste ho?“

„Hodně jsem ho vídal ve městě. Byl to ten typ, co dělá třicet různejch věcí najednou, seká trávníky, venčí psy, vynáší odpadky a pomáhá lidem se stěhováním. Znalo ho skoro celý město.“

„Jak se lidé dívají na to, že bodl Brada Stephense?“

„Tak jak se dalo čekat. Jsou z toho zmatený. Zloběj se. Na jednu stranu si myslej, že se musela stát nějaká chyba, a na druhou…“ Hlas mu odumřel. „Trochu mu harašilo na cimbuří.“

„Neměl nikdy v minulosti násilnické sklony?“

„Neměl, ale člověk nikdy neví. Možná ho něco nastartovalo a ruplo mu v hlavě.“

Will ze zkušenosti věděl, že člověk buď násilnické sklony má, anebo ne. Tommyho Brahama nepovažoval za výjimku. „Myslíte, že to se stalo? Že mu najednou přeskočilo?“

„Já už nevím, co si vlastně mám myslet. To je teda čistá pravda.“ Unaveně si povzdechl.

„Bože, dneska si připadám děsně starej.“

„V tomhle počasí člověka bolí kosti,“ souhlasil Will. Před mnoha lety si zlomil ruku a pokaždé, když se ochladilo jako dnes, ho rozbolely prsty. „Bydlíte tu celý život?“

Lionel se znovu usmál a odhalil zuby. „Když jsem byl malej kluk, lidi místu, kde jsme bydleli, říkali Barevný město.“ Otočil se k Willovi. „Věříte tomu? Barevný město. A dneska v naší ulici bydlej profesoři.“ Hrdelně se zasmál. „Za padesát let se toho dost změnilo.“

„U policie taky?“

Lionel na Willa nepokrytě zíral, jako by se pokoušel rozhodnout, kolik mu má prozradit.

Konečně se zdálo, že má jasno. „Když jsem odjel z města, náčelníkem byl Ben Carver. Nebyl jsem jedinej mladej černoch, kterýmu připadalo dobrý odsud odejít, když je šance. Dal jsem se k armádě a za svoji námahu jsem si vysloužil tohle.“ Poklepal si na nohu. Ozval se dutý zvuk a Willovi došlo, že muž má protézu. „To mám z Laosu. Ze čtyřiašedesátýho.“ Lionel se na okamžik odmlčel, jako by přemítal o své ztrátě. „Tehdy se tu jinak žilo bílejm a jinak černejm.

A zrovna tak tu za náčelníka Carvera fungoval dvojí zákon, jeden pro černý a druhej pro bílý.“

„Slyšel jsem, že Carver odešel do důchodu.“

Lionel souhlasně přikývl. „Pak nastoupil Tolliver.“

„Byl to dobrý policajt?“

„Osobně jsem se s ním nikdy nesetkal, ale jedno vám povím: můj táta kdysi pracoval v bistru.

Jednou tu zabili profesorku z vysoký. Všichni viděli černej obličej a hned měli jasno. Náčelník Tolliver strávil celou noc u táty doma, jen aby měl jistotu, že se druhej den ráno probudí živej.“

„To to bylo tak zlé?“

„Náčelník Tolliver byl tak dobrej.“ Lionel pak dodal: „Allison byla taky hodná holka.“

Will měl pocit, že se konečně dopracovali k důvodu Lionelova nečekaného příchodu. „Znal jste ji?“

„Vlastním bistro. Věřil byste tomu?“ Zavrtěl hlavou, jako by to sám stále nechápal. „Před pár lety jsem se vrátil a převzal jsem ho od Peta.“

„Daří se vám?“

„Nejdřív se to rozjíždělo dost pomalu, ale teď máme skoro každej den plno. Moje žena dělá účetní. Někdy se přidá i moje sestra, ale já jsem radši, když se do toho neplete.“

„Kdy jste Allison viděl naposledy?“

„V sobotu večer. V neděli máme zavřeno. Myslím, že kromě Tommyho jsem byl jeden z posledních, kdo ji viděli živou.“

„Jak na vás působila?“

„Jako vždycky. Unaveně. Byla ráda, že jde z práce.“

„Jaká byla jako člověk?“

Lionel ztěžka polkl. Chvilku mu trvalo, než se sebral a mohl pokračovat. „Studenty nikdy nenajímám. Neumějí mluvit s lidma. Dokážou akorát ťukat do počítače nebo do mobilu. Nemají žádnou pracovní morálku a nikdy za nic nemůžou, i když je chytnete rovnou při činu. Kromě Allison. Ta byla jiná.“

„Jak jiná?“

„Práce jí nesmrděla.“ Ukázal na otevřenou bránu na konci Hlavní ulice. „Jedinej z těch študáků neví, co je to poctivě dělat. Ale dnešní ekonomická situace je probere. Budou se muset naučit, že práci si člověk musí zasloužit, ne že ji prostě dostane.“

„Věděl jste toho hodně o Allisonině rodině?“ zeptal se Will.

„Máma jí umřela. Měla tetu, ale moc o ní nemluvila.“

„Měla přítele?“

„Nějakýho ano, ale v práci ji nikdy neotravoval.“

„Víte, jak se jmenoval?“

„Když se o něm zmínila, tak jenom na okraj, třeba když jsem se jí zeptal, co bude dělat o víkendu, a ona mi odpověděla, že se bude s přítelem učit.“

„To jí nikdy nevolal ani za ní nezašel? Ani jednou?“

„Ani jednou,“ potvrdil Lionel. „Víte, ona dobře věděla, že jí platím za práci, a ne za lelkování.

Nikdy jsem ji neviděl telefonovat. Nezvala do bistra kamarády, který by ji zdržovali. Dělala u mě a věděla, že se musí otáčet.“

„Vydělávala dobře?“

„To fakt ne.“ Zasmál se překvapenému výrazu Willova obličeje. „Moc neplatím a mí zákazníci nejsou žádný pracháči, většinou starý dědci a policajti. Občas přijdou študáci, který ze srandy utečou bez placení. Nebo se o to spíš pokusej. Jenom pitomec si může myslet, že zdrhne z podniku plnýho policajtů.“

„Nosila u sebe kabelku nebo školní tašku?“

„Měla růžovou školní tašku se střapcem na zipu. Když byla v práci, nechávala ji v autě. Brala si akorát peněženku. Nebyla to fiflena, co se pořád musí nakrucovat před zrcadlem.“

„Netočil se kolem ní někdo podezřelý? Třeba nějaký dotěrný zákazník?“

„V tom bych si zjednal pořádek, ale ono to nebylo potřeba. Ta holka se vyznala a dovedla se o sebe postarat.“

„Nosila u sebe zbraň? Třeba pepřový sprej nebo kapesní nůž?“

„Nikdy jsem u ní nic takovýho neviděl.“ Zvedl obě ruce. „Ne abyste si myslel, že to byla nějaká drsňačka. Byla vážně hrozně milá. Snažila se s lidma vycházet po dobrém.

Nevyvolávala konflikty, ale když bylo potřeba, uměla se hájit.“

„Nechovala se v poslední době jinak?“

„Připadala mi vystresovanější. Párkrát se mě zeptala, jestli by se mohla v práci učit, když nemáme plno. Abyste mě správně pochopil, jako šéf nejsem žádnej pes, když si podřízený hleděj práce. Když tu nebylo moc lidí, nechal jsem ji kouknout do knížek. A vždycky jsem se postaral, aby si dala něco teplýho k jídlu, než půjde domů.“

„Víte, v jakém autě jezdila?“

„Měla starej Dodge Daytonu s alabamskou espézetkou. Vzpomínáte, jak to auto vypadá? Je stavěný podle Chrysleru G. Má přední náhon a je dost nízký.“

„Bylo čtyřdvéřové?“

„Pěti. Mělo v háji písty na zadních dveřích. Musela kufr přivazovat gumovým lanem. Tipoval bych ho na ročník devadesát dva nebo tři.“ Poklepal si na hlavu. „Už mi to nemyslí tak jako před lety.“

„Jakou mělo barvu?“

„Dalo by se říct, že červenou. Kapota byla spíš jen základová barva a rez. Pokaždý, když nastartovala, hrozně jí čoudil vejfuk.“

„Kde parkovala?“

„Za bistrem. Dneska ráno jsem se na to místo koukal, ale auto tam není.“

„Chodila někdy z práce domů pěšky?“

„Někdy, když bylo hezky. Ale to už hodně dlouho nebylo. Navíc tehdy nešla domů.“ Lionel ukázal za sebe. „Za stanicí a za bistrem je jezero.“ Pak ukázal přes ulici. „Když šla domů pěšky, pokaždý šla předníma dveřma.“

„Znáte Gordona Brahama?“

„Myslím, že dělá u energetiky. Taky chodí s ženskou, co má naproti bistru obchod se zbožím za babku. Tak jednou za tři dny ke mně zajdou na oběd.“

„Zdá se, že toho o lidech víte hodně.“

„Tohle je malý město, pane Trente. Každej tu ví hodně o každým. Proto tu žijeme. Je to levnější než kabelovka.“

„Kdo myslíte, že zabil Allison?“

Lionela otázka zřejmě nepřekvapila. Přišel však s odpovědí, která se dala čekat. „Policie tvrdí, že to byl Tommy Braham.“

„Co si myslíte vy?“

Lionel se podíval na hodinky. „Já myslím, že bych měl jít zapnout gril, než přijdou lidi na snídani.“ Položil ruku na kliku dveří, ale Will ho zastavil.

„Pane Harrisi, jestli si myslíte, že někdo…“

„Nevím, co si mám myslet,“ přiznal Lionel. „Jestli to Tommy neudělal, proč teda bodnul Brada? A proč se zabil?“

„Vy se domníváte, že to neudělal.“ Will se neptal.

Lionel si znovu unaveně povzdechl. „Asi jsem trochu jako starej náčelník Carver. Na světě jsou dobrý a špatný lidi. Allison byla dobrá a Tommy taky. Dobrý lidi dokážou dělat špatný věci, ale ne takhle špatný.“

Znovu se chystal vystoupit.

„Smím vědět…“ Will počkal, až se Lionel zase otočí. „Proč jste za mnou přišel?“

„Protože jsem věděl, že Frank na mý dveře nezaklepe. Moc jsem vám toho stejně neřekl, ale chtěl jsem Allison trochu bránit. Není nikdo, kdo by se za ni postavil. Všechny zajímá Tommy a proč to udělal, ale Allison a to, že to byla hodná holka, je každýmu jedno.“

„Proč myslíte, že by se s vámi náčelník Wallace nebavil?“

„Novej šéf je stejnej jako ten starej.“

Will věděl, že nemluví o Jeffreym Tolliverovi. „Jako Ben Carver?“

„Frank a Ben jsou ze stejnýho těsta. Z bílýho těsta, jestli mi rozumíte.“

„Myslím, že ano.“

Lionel nepouštěl kliku dveří. „Když jsem se po tátově smrti vrátil do města, zjistil jsem, že se tu hodně lidí změnilo. Myslím tím navenek, vevnitř ne. Na to, aby se člověk změnil vevnitř, musí projít hrozným peklem nebo hrozně silnou láskou. Zvenku je to o něčem úplně jiným.“

Přejel si rukou po plnovousu a nejspíš myslel na to, že mu hodně zešedivěl. „Slečna Sára zkrásněla. Jejímu tátovi, panu Eddiemu, zhoustlo obočí. Moje sestra zestárla a ztloustla, což u ženský nikdy není dobrá kombinace.“

„A Frank?“

„Začal bejt opatrnej,“ odpověděl Lionel. „V Barevným městě už nežiju, ale dodneška na krku cejtím jeho botu.“ Stiskl kliku dveří. „Pořiďte si teplovzdušnou pistoli, trošičku s ní nahřejte kůži na přihrádce a ten hrbol krásně srovnáte.“ Nadzvedl si nohu, aby mohl vystoupit z auta. „Ale jenom maličko. Kdybyste ji nahřál moc, propálil byste do ní díru.“ Významně se podíval na Willa. „Jděte na to piánko.“

„Vaší rady si cením.“

Lionel se namáhavě pokoušel dostat z auta. Nakonec se musel chytit za střechu a přitáhnout se, aby mohl vystoupit. Podepřel se holí, a když stál pevně na nohou, napřáhl k Willovi ruku a rozloučil se s ním. Potom opatrně zavřel dveře.

Will se díval, jak se celou vahou opírá o hůl a kráčí ulicí. Zastavil se před železářstvím a zapovídal se s mužem, který z chodníku odmetal sutiny. Přestalo pršet a ani jeden z nich nikam nespěchal. Will si pomyslel, že se nejspíš baví o Allison Spoonerové a Tommym Brahamovi. Grant byl malý okres, ve kterém se nic nedělo, a tak tam lidé přetřásali dokola to samé.

Na parkoviště přijel starý Cadillac, z něhož se linul zpěv gospelového sboru. Doléhal až k Willovi. Marla Simmsová zaparkovala co nejdál od něho. V zrcátku si zkontrolovala make-up a upravila si brýle, aby bylo zřejmé, že Willa ignoruje. Teprve potom vystoupila z auta.

Will k ní zamířil přes parkoviště. „Dobré ráno, paní Simmsová,“ řekl co nejveselejším tónem.

Střelila po něm ostražitým pohledem. „Uvnitř ještě nikdo není.“

„To vidím.“ Zvedl aktovku. „Říkal jsem si, že začnu dřív a připravím se. Můžete mi prosím přinést důkazní materiál od jezera a všechno, co u sebe měl Tommy Braham?“

Marla se neobtěžovala ani přikývnout a zvedla závoru na dveřích. Rozsvítila a vešla do vestibulu. Stejně jako včera se sklonila nad branou do služebny a otevřela si bzučákem. Will dveře zachytil, dřív než na nich zaklapla západka.

„Je tu zima,“ řekl. „Stalo se snad něco s kotlem?“

„Kotli nic není,“ ohradila se.

„Je nový?“

„Vypadám jako kotlář?“

„Abych se přiznal, paní Simmsová, připadáte mi jako člověk, který ví všechno o dění na stanici a možná i v celém městě.“

Vzala skleněnou konvici z kávovaru a cosi zabručela.

„Znala jste Tommyho Brahama?“

„Ano.“

„Jaký byl?“

„Pomalý.“

„A co Allison Spoonerová?“

„Ta pomalá nebyla.“

Will se usmál. „Měl bych vám poděkovat za protokoly, které jste včera večer poslala mé partnerce, paní Simmsová. Je z nich patrný zajímavý vzorec Tommyho chování. Poslední dobou byl vzteklý a dostal se kvůli tomu do potíží. To jste mi chtěla sdělit?“

Podívala se na něho přes brýle, ale mlčela. Přešla dozadu do místnosti. Will sledoval, jak otevírá těžké ocelové dveře. Zůstal sám potmě.

Přistoupil k faxu a podíval se pod stůl. Přece jenom nechtěl Marlu Simmsovou hned podezírat. Na zemi žádné papíry neležely. Nebyl tam zapadlý ani přepis tísňového volání.

Otevřel kopírku, ale uviděl jenom skleněnou skenovací plochu. V jejím středu bylo cosi lepkavého. Will hmotu seškrábl nehtem palce. Kdyby tam zůstala, na každé kopii by byla skvrna. Zvedl si ji k očím. Že by lepidlo? Nebo žvýkačka?

Hodil ji do koše. Ani na jedné kopii, které pro něho včera pořídila Sára, žádná skvrnka nebyla. Možná po ní někdo přístroj použil a nechtěně hmotu nanesl na sklo.

Kancelář po straně služebny byla prázdná, přesně jak se domníval. Vzal za kliku. Dveře nebyly zamčené, a tak vešel dovnitř a vytáhl rolety. Bylo odtud pěkně vidět na stoly detektivů.

Ve stěnách byly dírky po hřebících. V tenkém paprsku světla, který dovnitř zvenku dopadal oknem, spatřil světlé obdélníky v místech, kde kdysi visely fotografie. Na psacím stole stál jenom telefon. Všechny zásuvky byly prázdné. Když se Will posadil na židli, zavrzala.

Kdyby byl hráč, vsadil by deset dolarů na to, že místnost bývala kanceláří Jeffreyho Tollivera.

Otevřel aktovku a vyndal z ní složky. Konečně se mu nad hlavou rozzářila světla. Oknem ve vnitřní zdi uviděl Marlu. Zírala na něho s otevřenými ústy. S pevně utaženým drdolem a špinavými brýlemi připomínala všetečnou babku z kreslených vtipů. Will se usmál a zamával jí. Marla pevně sevřela držadlo skleněné konvice a Will skoro cítil, jak strašně ráda by mu ji rozbila o čelo.

Sáhl do kapsy a nahmatal v ní diktafon. Policisté všude na světě u sebe nosili kroužkový blok, do kterého si zapisovali podrobnosti z vyšetřování. Will si takový přepych nemohl dovolit, ale naučil se zaznamenávat informace alternativním způsobem.

Podíval se z okna, kde je Marla, pak si diktafon přiložil k uchu a stiskl přehrávání. Poslouchal doznání Tommyho Brahama, které namluvila Faith. Will se v noci zbytečně netrápil kvůli školácké zamilovanosti do Sáry Lintonové. Místo toho se na další den připravil tím, že si přečetl každé slovo v protokolech a dokolečka poslouchal doznání Tommyho Brahama, dokud ho neznal skoro nazpaměť. V kanceláři si ho znovu celé poslechl. Znal Faithinu intonaci tak dobře, že by mohl všechno odříkat společně s ní.

Její monotónní hlas zněl nevzrušeně. „Byl jsem u Allison doma. Bylo to včera večer. Nevím, kolik bylo hodin. Pippy je moje fenka. Bylo jí špatně. Snědla ponožku. Potřebovala zrentgenovat břicho. Zavolal jsem tátovi. Je na Floridě. Vzal jsem Pippy k doktorovi. Chtěl jsem po Allison, aby se mi vzdala. Začali jsme se sexem. Rozmyslela si to. Rozzuřil jsem se. Měl jsem u sebe nůž. Bodl jsem ji jednou do krku. Vzal jsem řetěz a zámek a odvezl jsem ji k jezeru. Napsal jsem vzkaz, aby si lidi mysleli, že se zabila sama. Allison byla smutná. Myslel jsem, že to jako důvod bude stačit.“

Ze služebny se ozvalo mručení. Will vzhlédl a spatřil dva policisty v uniformách, kteří na něho nevěřícně zírali. Jeden z nich vykročil ke kanceláři, nejspíš aby se ho šel zeptat, co tam pohledává, ale jeho partner ho zastavil.

Will se opřel a židle znovu zavrzala. Vytáhl mobil a zavolal Faith. Zvedla telefon po čtvrtém zazvonění. Místo pozdravu do něj spíš zavrčela.

„Probudil jsem tě?“

„Je půl osmé ráno. Samozřejmě, že jsi mě probudil.“

„Tak tedy zavolám později.“

„Počkej chvilku.“ Zaslechl, jak se pohybuje. Hlasitě zazívala a Will cítil, jak se mu sama od sebe otevírají ústa. „Našla jsem nějaké informace o Leně Adamsové.“

„A co máš?“

Faith znovu zívla. „Počkej, dojdu si pro laptop.“

Will se neudržel a také zívl. „Nezlob se, že jsem tě vytáhl z postele.“

„Jsem ti k dispozici do čtyř odpoledne. Pak jedu do porodnice.“

Will začal mluvit, aby se mu nepokusila průběh porodu znovu popsat. „To je skvělé, Faith.

Poveze tě tam máma, ne? Určitě je z toho úplně vedle. A co tvůj bratr? Zavolala jsi mu?“

„Mlč, prosím tě. Jsem u počítače.“ Ozvalo se klapání kláves. „Salena Marie Adamsová,“ řekla Faith, která před očima nejspíš měla Leninu osobní kartu. „Výborná vyšetřovatelka. Pětatřicet let. Sto šedesát dva centimetrů, čtyřiapadesát a půl kila.“ Faith zaklela pod vousy. „Bože, to úplně stačí, abych ji rovnou nenáviděla.“

„Co její minulost?“

„Znásilnili ji.“

Willa její úsečnost zarazila. Očekával datum narození a možná nějaké pochvaly. Sára povídala, že má podezření, že Lenu znásilnil její bývalý přítel, ale Will měl za to, že ho oficiálně neobvinila. „Jak to víš?“ zeptal se Faith.

„Objevilo se to, když jsem blíž prověřovala záznamy v její složce. Fakt bys měl víc používat Google.“

„Kdy se to stalo?“

„Před deseti lety.“ Slyšel, jak ťuká do kláves. „Jinak je celkem čistá. Dělala na několika zajímavých případech. Vzpomínáš si na tu bandu pedofilů, která před nějakou dobou řádila v jižní Georgii? Ona a Tolliver to rozlouskli.“

„Má nějaké černé puntíky?“

„Maloměstské sbory svoje špinavé prádlo veřejně neperou,“ připomněla mu Faith. „Před šesti lety si na chvíli dala pauzu. Necelý rok pracovala v ochrance na vysoké a pak se vrátila k policii. Nic víc o ní nemám. Zjistil jsi něco dalšího?“

„Ráno jsem si zajímavě popovídal s majitelem bistra.“

„Co říkal?“

„Vlastně nic moc. Allison byla hodná holka. Pracovitá. O jejím osobním životě moc nevěděl.“

„Myslíš, že ji zabil?“

„Je mu přes šedesát a místo jedné nohy má protézu.“

„Opravdovskou protézu?“

Will si vzpomněl na dutý zvuk, který se ozval, když si Lionel poklepal na nohu. „Zkusím to ještě ověřit, ale kdyby tu nohu měl zdravou, musel by být opravdu výborný herec.“

„U malých měst člověk nikdy neví. Sériový vrah Ed Gein chodil sousedům hlídat děti.“

Faith si nemohla nechat ujít příležitost, aby přirovnala vlídného staříka k jednomu z nejproslulejších sériových vrahů dvacátého století.

„Prověřila jsem Spoonerovou, ale taky jsem nic moc nezjistila. Má bankovní účet s osmnácti dolary a nějakými drobnými. Nejspíš nakupovala za hotové. Jediné šeky, které za posledního půl roku vypsala, byly pro vysokou a knihkupectví v kampusu. Výpisy chodí na adresu v Taylorově ulici. Nepoužívá kreditky. Neodebírá žádné služby, nemá žádné dluhy. Nenašla jsem záznam o mobilu ani o autě.“

„Ten děda z bistra povídal, že jezdí v Dodgi Daytoně s alabamskou espézetkou.“

„Vůz musí být registrovaný na někoho jiného. Myslíš, že místní o autě vědí?“

„Nevím. Můj informátor taky tvrdí, že Allison měla růžovou školní tašku, kterou nechávala v autě, když byla v práci.“

„Počkej chvilku.“ Faith zřejmě něco hledala v počítači. „V databázi není žádný záznam, že by to auto někdo z okresu Grant nebo měst v jeho blízkém okolí hledal.“ Pokud by Frank Wallace o Allisonině voze věděl, obeslal by všechny sousední okresy požadavkem, aby se po něm tamní policie podívala.

„Možná už vědí, kde to auto je, ale nechtějí, abych ho našel,“ podotkl Will.

„Pošlu do všech měst v Georgii upozornění. Ten tvůj náčelník bude muset svým chlapcům ráno na poradě říct, že se po Dodgi mají poohlédnout.“

„Je to staré auto. Allison tu pár let žila s nezměněnou espézetkou.“

„Heartsdale je univerzitní městečko. Tam auta s espézetkami z jiného státu nejsou neobvyklá. Jediný důvod k nezaregistrování vozidla je to, že není pojištěné,“ upozornila ho Faith. „To by mohlo být. Ta holka žila nenápadně. Nejspíš jezdila tak, že ji nezachytil radar.“

Will viděl, že služebna se plní policisty. Skupina se rozrůstala. Bojácnější člověk by ji nazval rostoucím davem. Policisté po Willovi neustále pokukovali. Marla jim nalévala kávu a zlobně se na něho dívala přes rameno. Pak se všichni v tentýž okamžik podívali ke dveřím stanice. Will se domníval, že se uráčil objevit Frank Wallace, ale rychle zjistil, že se mýlí. Ke skupině se přidala žena se snědou pletí a hnědými kudrnatými vlasy po ramena. Byla z nich nejmenší, ale muži se před ní ochotně rozestoupili.

„Myslím, že nás svou přítomností právě poctila vyšetřovatelka Adamsová,“ řekl Will Faith.

„Jak vypadá?“

Lena si ho všimla. V očích jí zaplála zášť.

„Tváří se, jako by mě chtěla zakousnout,“ odpověděl.

„Buď opatrný. Víš, že pro mrchy máš slabost.“

Will se s ní nehodlal dohadovat. Lena Adamsová měla stejnou barvu pleti i vlasů jako Angie, ale očividně měla španělské předky, zatímco ti Angiini pocházeli ze Středomoří. Lena byla menší a měla atletičtější postavu. Byla policistka každým coulem. Chyběla jí Angiina ženskost, ale nikoli atraktivita. Také nejspíš sdílela Angiino nadání dělat kolem sebe rozruch. Několik policistů na Willa nepřátelsky hledělo. Nebude trvat dlouho a některý z nich popadne vidle.

„Co jsi to chtěl v e-mailu?“ zeptala se Faith. Vzápětí si sama odpověděla: „Něco o Julii Smithové. Dobře, zkusím sehnat její telefonní číslo. Povolení k nahlédnutí do výpisu hovorů Tommyho Brahama by neměl být problém, protože je mrtvý, ale možná budu potřebovat oficiální příčinu smrti, abychom ho dostali.“

Will nespouštěl oči z Leny. Něco kolegům říkala. Nejspíš aby se podívali, jestli mají nabité zbraně. „Můžeš to trochu zdramatizovat? Julie Smithová řekla Sáře, že Tommy jí z cely poslal textovku. Přepis by nám mohl pomoct zjistit, kdo to je. Amanda možná zná někoho, po kom by mohla chtít protislužbu.“

„No, to je skvělé. Zrovna s ní toužím po ránu mluvit.“

„Můžeš ji, prosím tě, taky přimět, aby rychle zařídila povolení k prohlídce té garáže? Chci místním ukázat, jak vypadá správný policejní postup.“

„Určitě se přetrhne, aby uspokojila tvé požadavky.“ Faith hlasitě zaúpěla. „Mám ji požádat ještě o něco?“

„Řekni jí, ať mi vrátí varlata.“

„Nejspíš si už z nich nechala udělat trofej.“

Lena si svlékla bundu a hodila ji na stůl. „Musím jít,“ řekl Will.

Zavěsil, zrovna když vyšetřovatelka rázně vykročila ke kanceláři.

Vstal a nasadil milý úsměv. „Vy jste určitě vyšetřovatelka Adamsová. Moc rád vás konečně poznávám.“

Podívala se na jeho napřaženou ruku. Will se chvilku obával, že mu ji utrhne.

„Stalo se něco, vyšetřovatelko?“

Očividně byla tak rozzlobená, že stěží dokázala promluvit. „Tahle kancelář…“

„Doufám, že vám nevadí, že jsem se tu zabydlel,“ přerušil ji Will. „Byla prázdná a já se vám nechci plést do práce.“ Stále k ní napřahoval ruku. „Ještě na tom nejsme tak, abyste mi nemohla ani potřást rukou. Nebo se mýlím, vyšetřovatelko?“

„Jsme na tom tak od chvíle, kdy jste si sedl k tomu stolu.“

Will spustil ruku. „Čekal jsem náčelníka Wallace.“

„Zastupujícího náčelníka,“ opravila ho. Jitřilo ji to stejně jako Sáru. „Frank je s Bradem v nemocnici.“

„Slyšel jsem, že detektiv Stephens měl těžkou noc, ale prý je na tom už lépe.“

Neodpověděla, což mu nevadilo. Mluvila se silným jihogeorgijským nosovým přízvukem a v rozčilení spojovala slova dohromady.

Will ukázal na židli. „Posaďte se, prosím.“

„Zůstanu stát.“

„Doufám, že vám nebude vadit, když si sednu já.“ Židle pod jeho vahou zaskřípěla. Will si propletl prsty. Všiml si, že Lena má v náprsní kapse zastrčené pero. Bylo stříbrné a neslo stejné logo jako to, které měl včera večer na košili připnuté Larry Knox. Will se podíval na policisty, kteří se točili kolem kávovaru. Všichni měli v náprsní kapse zastrčené pero.

Will se usmál. „Náčelník vám určitě pověděl, proč jsem tady.“

Leně zaškubalo v oku. „Kvůli Tommymu.“

„Správně, kvůli Tommymu Brahamovi, a tím pádem i kvůli Allison Spoonerové. Rád bych, abychom to rychle uzavřeli. Určitě to všichni chceme mít z krku ještě před Díkůvzdáním.“

„Na mě ta vaše hra na hodného chlápka neplatí.“

„Oba nosíme odznak, vyšetřovatelko. Nemyslíte, že byste se měla snažit spolupracovat, abychom odhalili pravdu?“

„Víte, co si myslím?“ Zkřížila ruce vysoko na prsou. „Myslím si, že tady nemáte co dělat. Spíte v posteli, na kterou nemáte nárok, a snažíte se dostat plno dobrých lidí do potíží kvůli průšvihu, který se jich netýká.“

Kdosi hlasitě zaklepal na otevřené dveře a objevila se v nich Marla Simmsová. Stála rovně, jako by spolkla pravítko, a v rukou držela středně velkou krabici. Přistoupila ke stolu a krabici na něj hodila. S žuchnutím přistála před Willem.

„Děkuju,“ řekl jejím vzdalujícím se zádům. „Paní Simmsová?“ Neotočila se, ale zůstala stát.

„Když dovolíte, budu potřebovat kazetu s nahrávkou tísňového volání ohledně Allisoniny údajné sebevraždy.“

Vyšla z kanceláře, aniž by dala najevo, že jeho žádost slyšela.

Will se podíval do krabice. Uvnitř leželo několik plastových sáčků na důkazy, které zřejmě pocházely z místa, kde zemřela Allison Spoonerová. V jednom byly zablácené bílé tenisky.

Druhý sáček obsahoval prstýnek a hodinky zmíněné v Lenině protokolu. Will si prohlédl zlatý kroužek. Byl to laciný šperk, jaký svým dívkám pořizovali patnáctiletí studenti, pro něž prstýnek za padesát dolarů ze zamčené vitríny v obchodě představoval veledar.

Podržel si ho před očima. „Jako kluk jsem podobný dal své budoucí ženě.“

Lena se na něho nevraživě podívala. Stejným pohledem ho obdařila Angie, když jí prstýnek věnoval.

Vyndal z krabice další sáček. Uvnitř byla peněženka. Willovi se ji podařilo přes plast otevřít.

Našel v ní fotografii starší ženy vedle mladé dívky a snímek zrzavé kočky. V přihrádce na hotovost bylo několik bankovek. V dalších přihrádkách byl zastrčený Allisonin studentský průkaz a řidičák.

Will se podíval na dívčinu fotografii. Faith měla pravdu. Allison byla velice hezká. Navíc vypadala mladší, než ve skutečnosti byla. Možná to způsobovala její malá postava. Zdála se jemná, skoro křehká. Znovu se podíval na snímek se starší ženou a zjistil, že dívka vedle ní je Allison Spoonerová. Fotografie byla očividně několik let stará. Allison na ní vypadala jako adolescentka.

„Tohle je všechno, co jste v peněžence našli?“ zeptal se Leny. „Dvě fotky, čtyřicet dolarů, řidičák a studentský průkaz?“ vyjmenoval věci jednu po druhé.

Upřeně hleděla na otevřenou peněženku v jeho rukou. „Zapisoval to Frank.“

Její odpověď Willa neuspokojila, ale věděl, že si musí vybrat, čemu bude věnovat pozornost.

Viděl, že v krabici zůstal ještě jeden sáček. Pravděpodobně v něm byl obsah kapes Tommyho Brahama. „Žvýkačka, osmatřicet centů a kovové autíčko ze hry Monopoly.“ Opět zvedl hlavu k Leně. „Neměl u sebe peněženku?“

„Ne.“

„Ani mobil?“

„Vidíte v tom sáčku nějaký?“

Její odbojné odpovědi prozrazovaly víc, než si uvědomovala. „Co jeho oblečení a boty?“

zeptal se Will. „Nebyla na nich krev? Nebo nějaké skvrny?“

„Podle instrukcí pro sebevraždu ve vazbě je Frank poslal do laboratoře. Vaší laboratoře.“

„Do centrální laboratoře GBI v Dry Branch?“

Přikývla.

„A co pouzdro?“

Lena se zatvářila zmateně.

„Tommy ve svém doznání říká, že u sebe měl nůž, kterým Allison zabil. Neměl ho v pouzdře na opasku? V pouzdře na nůž?“

Zavrtěla hlavou. „Nejspíš se ho zbavil.“

„V doznání se nezmiňuje, jaký nůž použil.“

„To je pravda.“

„Našli jste v domě, kde Tommy bydlel, nějaké nože?“

„Nemůžeme jeho dům prohledat bez soudního povolení k domovní prohlídce nebo povolení jeho otce, který nemovitost vlastní.“

Alespoň že zná zákony. Proč se je rozhodla právě teď dodržovat, Willovi částečně zůstávalo záhadou. „Domníváte se, že Tommy stejným nožem, kterým zabil Allison Spoonerovou, bodl i detektiva Stephense?“

Lena chvíli mlčela. Měla bohaté zkušenosti s vedením výslechů a poznala, kdy je člověk zahnaný do kouta. „Za dobu své praxe jsem zjistila, že je lepší nevytvářet si domněnky o tom, co podezřelý udělal nebo neudělal.“

„To je cenná zkušenost pro každého policistu,“ uznal Will. „Z jakého důvodu jste důkazy z případu Spoonerové neposlali do centrální laboratoře?“

Znovu zaváhala. „Nejspíš protože případ je uzavřený.“

„Jste si tím jistá?“

„Tommy utíkal před policií. Bodl policistu. Ke svému činu se přiznal. Zabil se, protože neunesl vinu. Nevím, jak to děláte vy v Atlantě, ale tady u nás za uzavřené vyšetřování peníze většinou nevyhazujeme.“

Will si třel zátylek. „Opravdu bych byl rád, kdybyste se posadila. Chvíli to bude trvat a já mám dojem, že když se na vás budu pořád dívat zespoda, strne mi krk.“

„Co bude chvíli trvat?“

„Vyšetřovatelko Adamsová, možná si plně neuvědomujete význam tohoto vyšetřování. Přijel jsem vás vyslechnout ohledně smrti vězně, kterého jste měla na starost a který seděl v cele na vaší policejní stanici. Kromě toho došlo k vraždě mladé ženy a k vážnému zranění policisty.

Nečekejte, že si spolu rychle popovídáme u kávy a koblih. Nejen proto, že mi radili, abych si od vás nebral žádné jídlo, které nebude v neporušeném obalu.“ Usmál se, ale Lena jeho úsměv neopětovala. „Posaďte se, prosím, ať si můžeme promluvit jako dva rozumní lidé.“ Stále se nehýbala, a tak Will zašel ještě dál. „Pokud nechcete sedět v kanceláři mrtvého náčelníka a radši byste šla do některé výslechové místnosti, velice rád vám vyhovím.“

Zaťala zuby. Dlouho se jeden druhému dívali do očí a Will se málem vzdal jako první. Skoro se na Lenu nemohl dívat. Ve tváři se jí jasně zračila bolest a vyčerpání. Měla nateklé oči a zarudlá bělma. Rukou se přidržovala židle před sebou, ale přesto se zapotácela, jako by se jí kolena chystala vypovědět službu.

„Ano,“ řekla nakonec.

„Co má to ano znamenat?“

„Ano, považuju vás za nepřítele.“ Přesto odstrčila židli od stolu a posadila se na ni.

„Cením si vaší upřímnosti.“

„Jasně.“ Nepřestávala rozevírat a svírat pěst. Will si všiml, že má na dlani dvě náplasti tělové barvy. Otékaly jí prsty.

„To jste si udělala včera?“ zeptal se.

Neodpověděla.

Will z aktovky vyndal červenou složku, položil ji na stůl a nechal ji zavřenou. Lena nervózně sklopila oči. „Mám sem zavolat právníka?“

„Budu ho potřebovat?“

„Od vyšetřovatele byste právnickou radu chtít neměla. Co vaše odbory?“

Krátce a ostře se zasmála. „Tady odbory nemáme. Jsme rádi, že jsme dostali uniformy.“

To si Will bohužel neuvědomil. „Mám vám připomenout vaše práva?“

„Ne.“

„Je třeba, abych se zmínil, že lhaní státnímu vyšetřovateli v průběhu vyšetřování je těžký zločin, který může vést k pokutě a až pěti letům vězení?“

„Copak jste to právě neudělal?“

„Asi ano. Kam ji bodl?“

Zaskočil ji nepřipravenou. „Cože?“

„Allison Spoonerovou. Kam ji pachatel bodl?“

„Sem.“ Prsty se dotkla krku kousek od páteře.

„Jinou ránu neměla?“

Otevřela ústa, ale vzápětí je zavřela. „Frank si všiml, že má otlačená zápěstí,“ odpověděla nakonec.

„Zpozorovala jste to taky?“

„Tělo bylo dlouho ve vodě, takže můžu s určitostí říct jen to, že jsem viděla ránu na krku.“

Tato podrobnost Willovi dělala vrásky na čele, zejména protože to byl první bod, v němž se tvrzení Franka Wallace rozcházelo s Leniným. „Našli jste auto Spoonerové?“

„Žádné nemá.“

„To mi připadá zvláštní.“

„Tohle je univerzitní městečko. Studenti všude chodí pěšky nebo jezdí na skútrech.“ Lena pokrčila rameny. „Když potřebují jet někam dál, většinou stopují.“

„Mohla Allison mít auto, aniž byste o tom věděli?“

„Ve škole ne. Když zaberete dvě parkovací místa, odtáhnou vás. Tohle si v kampusu hlídají.

Ve městě taky není moc míst, kde by člověk mohl nechat auto. Na ranní poradě můžu požádat, aby se na ostatní stanice zavolalo, ať se po něm podívají, ale bude to zbytečné. Tady nejsme v Atlantě. Když tu někdo vidí opuštěné auto, zavolá na policii.“

Will si Lenu prohlížel a pokoušel se jí vyčíst z tváře, jestli nelže. „Co Allisonin šéf v bistru?

Mluvili jste s ním?“

„Lionel Harris. Frank povídal, že s ním mluvil včera večer. Nic neví.“

Frank buďto lhal, anebo si Lena vymýšlela.

„Mohl by pan Harris být vrah?“ zeptal se Will.

„Má jen jednu nohu a je starý jako Metuzalém.“

„Takže to není pravděpodobné.“ Will otevřel červenou složku. Navrchu v ní ležela kopie doznání Tommyho Brahama. Na Leně bylo vidět, že ji poznala. „Povězte mi, jak to bylo.“

„Co přesně chcete slyšet?“

Věděl, že Lena očekává, že půjde rovnou k věci, k bodnutí a k tomu, co se dělo před garáží.

Vzal to z opačného konce, aby ji vyvedl z míry. „Začneme u toho, jak jste Tommyho Brahama přivezla na stanici, a odtud budeme pokračovat na začátek. Říkal v autě něco?“

„Ne.“

Will ještě neviděl vstupní fotografie zadrženého ani snímky, které v cele pořídila Sára, ale věděl, že jeden policista utržil bodnou ránu v přítomnosti dvou tělesně zdatných kolegů.

Zkusmo odhadl, co se dělo potom. „V jakém rozpoložení byl v tu chvíli Tommy?“

Bezvýrazně se na něho podívala.

„Upadl několikrát při zatýkání?“

Znovu si dala na čas. „Na to se musíte zeptat Franka. Byla jsem u Brada.“

„Viděla jste Tommyho v autě. V jakém byl rozpoložení?“

Lena ze zadní kapsy kalhot vytáhla kroužkový zápisník a pomalu nalistovala příslušné stránky. Měla je v bloku přilepené páskou a Will usoudil, že to jsou originály, které Sára předešlé noci okopírovala.

Lena si odkašlala. „Včera jsem podezřelého Thomase Adama Brahama zhruba v půl deváté ráno přivezla na stanici.“ Zkoumavě na Willa pohlédla. „Vy si nebudete dělat poznámky?“

„Proč? Chcete mi snad půjčit pero?“

Trošičku ji vyvedl z míry a Will spatřil to, co chtěl vidět od první chvíle, kdy vešla do místnosti.

O Tommym Brahamovi si mohla myslet, co chtěla, ale jeho smrt ji zasáhla. Ne proto, že by kvůli ní mohla mít potíže, ale protože Tommy byl lidská bytost, za niž zodpovídala.

„Vaše poznámky jsem už četl, vyšetřovatelko. Povězte mi o tom, co jste si nepoznamenala.“

Začala škubat náplastí na své ruce.

„Kdo rodinám oznámil úmrtí?“

„Já.“

„Spoonerovým i Brahamovým?“

Přikývla. „Allison byla z Elby. Je to malé město. Detektiv, se kterým jsem mluvila, s ní chodil do školy. Povídal, že její matka před osmi lety zemřela. Otec je neznámý. Má tetu, Sheilu McGheeovou, ale ta moc nebývá doma. Pracuje pro firmu, která renovuje zdevastované motely na severozápadní Floridě. Detektiv se ji pokusí vystopovat. Nechala jsem jí na záznamníku vzkaz, ale poslechne si ho, až když se vrátí domů nebo si tam zavolá, aby si vybrala zprávy.“

V tu chvíli mluvila jako skutečná vyšetřovatelka. „Mobil nemá?“ zeptal se Will.

„Žádný jsem nezjistila.“

„Neměla Allison doma nějaký adresář?“

„Byt jsme nestihli prohledat.“ Znovu mluvila odměřeně. „Včerejšek byl nabitý událostmi. Na ulici mi málem vykrvácel kolega.“

„Budu rád, když mi dáte vědět, až se vám paní McGheeová ozve.“

Lena přikývla.

„Co Tommyho příbuzní?“

„Má jenom otce, jmenuje se Gordon. Mluvila jsem s ním dneska brzy ráno a řekla jsem mu, co se stalo.“

„Jak na to reagoval?“

„Žádný otec neslyší rád, že se jeho syn přiznal k vraždě.“

„Jak reagoval na jeho sebevraždu?“

„Tak jak se dalo čekat.“ Lena se podívala do zápisků, ale Will věděl, že se jenom potřebuje sebrat. „Gordon sem jede z Floridy. Nevím, za jak dlouho tu bude. Za sedm, možná osm hodin.“

Will by rád věděl, jakou roli ve všem sehrál Frank Wallace a proč to nejtěžší z celého případu připadlo Leně. „Znala jste Allison Spoonerovou?“ zeptal se.

„Znala ji polovina města. Pracovala v bistru tady v ulici.“

„Vy jste ji znala?“

„Nikdy jsem se s ní nesetkala.“

„Vy do bistra nechodíte?“

„Proč vás to zajímá?“ Nečekala na odpověď. „Udělal to Tommy. Máte před sebou jeho doznání. Povídal, že se s ní chtěl vyspat. Ona nechtěla, a tak ji zabil.“

„Jak dlouho trvalo, než se přiznal?“

„Asi hodinu se vytáčel a pak jsem to z něho dostala.“

„Řekl vám, že má alibi? Myslím na začátku.“

„Povídal, že byl u veterináře. Má fenku Pippy. Myslím, že snad sežrala ponožku. Tommy ji vzal na veterinární ambulanci v Confordské ulici. Zaměstnanci nejsou schopni potvrdit, že tam byl celou dobu.“

„Má auto?“

„Zelený Chevrolet Malibu. Je v opravně, protože prý zlobí startér. Včera ráno hodil klíč Earnshawovi do schránky.“

Tohle Will nečekal. „Earnshawovi?“

„To je Sářin strýc.“

„Máte záznam z bezpečnostní kamery na parkovišti?“

„Ne, ale zavolala jsem do autoopravny. Chevrolet tam je.“ Pokrčila rameny. „Tommy ho tam mohl nechat potom, co zabil Allison.“

„Prohledala jste ten vůz?“

„Plánovala jsem to na dnešek.“ Z tónu jejího hlasu bylo zřejmé, že Will je hlavní překážkou, která ji zdržuje od práce.

Will neustoupil. „Odkud se Tommy s Allison znali?“

„Pronajímala si od jeho otce garáž přestavěnou na byt.“ Lena se podívala na hodinky.

„Jaký byl Tommy?“

„Hloupý,“ odpověděla. „Moc mu to nemyslelo. Sára vám o tom už určitě všechno řekla.“

„Podle doktorky Lintonové měl Tommy IQ okolo osmdesáti bodů. Nebyl chytrý, ale měl práci v bowlingovém centru. Byl to hodný kluk. Jenom poslední dobou dělal problémy.“

„Vraždu bych nenazvala zrovna problémem.“

„Měl jsem na mysli protokoly o incidentech.“

Dovedla dobře skrýt překvapení, ale v očích se jí objevila otázka.

„Vím, že za poslední měsíc se na stanici sešly tři protokoly s podrobnostmi o nějakých hádkách. Paní Simmsová byla tak laskavá, že mi je poskytla.“ Lena mlčela, a tak se zeptal: „Vy jste o nich věděla?“

Neodpovídala. Will jí protokoly přistrčil po stole, aby na ně viděla.

Přelétla očima shrnutí incidentů. „Není to nic závažného. Očividně byl vzteklý.“

„Kdo vám nařídil, abyste Tommyho zatkla za vraždu Allison?“

„Frank…“ Zatvářila se, jako by jméno chtěla vzít zpátky. „Frank a já jsme to prodiskutovali.

Rozhodli jsme se společně.“

Alespoň věděl, jak se Lena tváří, když lže. Nepříjemné bylo, že vypadala skoro stejně, jako když mluvila pravdu.

„Kdy jste se dozvěděla, že v jezeře leží tělo?“

„Asi ve tři ráno mi zavolal Brad. Probudila jsem ostatní a začala vyšetřovat.“

„Mluvila jste s některým z Allisoniných učitelů?“

„Všichni odjeli na Díkůvzdání. Mám jejich telefonní čísla, ale zatím jsem žádnému nevolala.

Chtěla jsem je začít obvolávat dneska ráno, ale…“ Rozpřaženýma rukama naznačila prostor mezi nimi.

„Co jste ještě chtěla zjistit?“ zeptal se Will. Poté vyjmenoval její dosavadní plány: „Hodláte vyslechnout učitele. Možná taky pracovníky na veterinární klinice. Podívat se na Tommyho auto. Pokusit se vystopovat Allisoniny kamarády. O těch byste něco zjistila ve škole anebo možná od Lionela Harrise, ne?“

Pokrčila rameny. „Možná.“

„Měla jste v plánu znovu vyslechnout Tommyho? Samozřejmě pokud by zůstal naživu.“

„Ano.“

„Proč?“

„Chtěla jsem si jeho doznání nahrát. Jasně se usvědčil.“

„Ale všechno ostatní vám dávalo smysl, motiv i bodná rána do krku?“

„Chtěla jsem si něco vyjasnit. A taky najít vražednou zbraň. Předpokládám, že bude někde v jeho garáži. Anebo v jeho autě. Určitě Allison k jezeru odvezl. Jistě tam zůstaly stopy.

Zastavte mě, pokud vám něco z toho bude připomínat poučky z učebnice ve škole GBI.“

„Slovo učebnice, nebo spíš učebnicový mi připadá opravdu výstižné,“ poznamenal Will.

„Na to, že jste případ považovala za uzavřený, se mi zdá, že jste si naplánovala dost práce.

Před několika minutami jste mi přece řekla, že je uzavřený.“

Znovu se na něho zadívala. Will věděl, že čeká, až se jí zeptá na tísňové volání.

„Určitě jste unavená,“ řekl.

„Vůbec ne.“

„Máte za sebou náročný den.“ Ukázal na její zápisky z terénu. „Včera vám kolem třetí ráno zavolal Brad a řekl vám o pravděpodobné sebevraždě. Jela jste k jezeru. Zjistila jste, že Spoonerová je mrtvá a možná ji někdo zavraždil. Jela jste k ní domů a tam zranili vašeho šéfa a bodli vašeho partnera. Zatkla jste Tommyho. Přiznal se. Určitě jste celou noc strávila v nemocnici.“

„Kam tím míříte?“

„Byl Tommy zlý?“

„Nebyl,“ odpověděla bez okolků.

„Dal při výslechu najevo zlost?“

Znovu mlčela a usilovně přemýšlela. „Nemyslím, že chtěl Bradovi ublížit. Ale opravdu ho bodl. A zabil Allison, takže…“

„Takže?“

Znovu zkřížila ruce na prsou. „Podívejte, jenom se točíme pořád dokola. Co se stalo Tommymu, bylo zlé, ale přiznal se, že zabil Allison Spoonerovou. Bodl mého partnera. Frank byl zraněn.“

Will opatrně zvažoval její slova. Očividně byla přesvědčená, že Tommy Allison Spoonerovou zabil. Když mluvila o pobodaném Bradu Stephensovi a pořezaném Franku Wallacovi, nemluvila už tak jistě.

Lena se znovu podívala na hodinky. „Skončili jsme?“

Hrála to dobře, ale nemohla to vydržet donekonečna. „Jezero je prý za stanicí.“

„Ano.“

„Mezi vysokou a Mysem milenců.“

„Není přesně mezi nimi.“

„Mohl bych si půjčit bundu?“

„Cože?“

„Pršiplášť. Bundu. Cokoli máte.“ Will vstal od stolu. „Rád bych se s vámi prošel.“

Déšť nepolevoval. Po nebi se valily temné mraky a dštily litry vody, které jako by všechny dopadaly přímo Willovi na hlavu. Měl na sobě erární policejní bundu, která byla ušitá na muže mnohem robustnější postavy. Rukávy mu byly dlouhé a kapuce mu padala do očí. Přední a zadní reflexní díl mu při každém kroku narážely do těla.

Will měl vždycky potíže sehnat oblečení, které by mu sedělo, ale většinou to bylo z opačného důvodu, rukávy byly příliš krátké a švy na ramenou ho škrtily. Očekával, že mu Lena zlomyslně nabídne některou ze svých bund. Zřejmě však dostala lepší nápad. Will se cestou kolem jezera podíval na šití na náprsní kapse. Bunda patřila Carlu Phillipsovi.

Zvedl se vítr a Will zastrčil ruce do kapes. Nahmatal v nich latexové rukavice, pásmo, umělohmotnou propisovačku a malou baterku. Alespoň doufal, že je to baterka. Bunda byla i přes Leninu zlomyslnost příjemná. Byla ušitá podle známé outdoorové značky a měla plno kapes se zipy a dostatečné zateplení, které nepropouštělo vítr. Will měl doma originál. Nevzal si bundu s sebou, protože v Atlantě chladné počasí nikdy nevydrželo déle než několik dnů, v jejichž průběhu stejně vyšlo slunce a zahnalo zimu. Představa bundy visící v šatníku v něm kupodivu vyvolala touhu po domově.

Lena se zastavila a otočila se čelem k policejní stanici. Zvýšila hlas, aby ji bylo slyšet přes šumění deště. „Vysoká je tamhle, za stanicí.“

Will odhadoval, že jdou asi patnáct minut. Několik budov na zakřiveném břehu jezera nebylo za policejní stanicí skoro vidět.

„Allison neměla vůbec žádný důvod jít tímhle směrem,“ řekla Lena.

„Kde je Mys milenců?“

Ukázala na druhou stranu. „Je to zátoka asi osm set metrů odsud.“

Will se podíval za jejím prstem k proláklině v břehu jezera. Zátoka byla menší, než si původně myslel. Anebo tak možná vypadala z této vzdálenosti. Na břehu ležely velké balvany.

Za lepšího počasí tam lidé jistě tábořili u ohně. Místo bylo jako stvořené pro dlouhý rodinný piknik.

„Budeme tady jenom tak stát?“ Lena měla ruce hluboko v kapsách a skláněla hlavu před větrem. Will nemusel být věštec, aby mu došlo, že jí není příjemné potulovat se venku v lijáku. U vody byla taková zima, že se musel ze všech sil držet, aby nezačal cvakat zuby.

„Kde jste říkala, že jsou ty silnice?“ zeptal se.

Vrhla na něho pohled, z něhož bylo jasné, že jeho hru už moc dlouho nevydrží. „Tamhle.“

Ukázala na vzdálený horizont. „Tam je silnice pro hasiče. Celé roky se nepoužívá. Prohlédli jsme ji, když jsme vytáhli tělo z jezera. Nic jsme nenašli.“

„Ale jinudy se odsud na Mys milenců přece dostat nedá.“

„Už jsem vám to ukazovala na mapě na stanici.“

Will se v mapách nikdy moc nevyznal. „Támhleto místo,“ ukázal na prostor hned za zátokou, „to je druhá silnice, po které tam lidi normálně jezdí, ne?“

„Už jsem vám říkala, že je prázdná. Prošli jsme to tam, víte? Nejsme úplní pitomci. Hledali jsme auta, stopy pneumatik, otisky nohou. Podívali jsme se na obě silnice a ani jedna nevypadala, že by po ní někdo jel nebo šel.“

Will se pokusil zorientovat. Nesvítilo slunce a obloha byla tak tmavá, že by místo dopoledne klidně mohla být noc. „Kde je rezidenční čtvrť?“

Ukázala na opačný břeh jezera. „Tam bydlí Sára. Vlastně její rodiče. A tady,“, ukázala o něco dál, „celý ten břeh včetně místa, kde stojíme, patří Státní správě lesů.“

„Jezdí tu lidi na loďkách?“

„U kampusu je přístaviště pro školní veslice. Hodně místních v létě chodí na loďky. Nikdo není takový hlupák, aby tu byl teď v tomhle dešti.“

„Kromě nás,“ řekl Will, jak nejveseleji dovedl. „Pojďme dál.“

Vlekla se před ním. Viděl, že má úplně promočené boty. Běžecké boty, které našel v kufru svého auta, nevypadaly o mnoho lépe. Allisoniny tenisky, či přinejmenším tenisky nalezené poblíž jejího těla, byly špinavé, ale ne obalené blátem. Pokud dívka šla kolem jezera, bylo to v době, kdy byl terén mnohem pevnější než teď. Willovi na červeném georgijském jílu podkluzovaly nohy.

Včera večer se na internetu podíval na týdenní předpověď počasí. Toho rána, kdy našli Allison, bylo chladněji než dnes, ale večer předtím lilo stejně jako nyní. Byl to příhodný okamžik na vraždu. Pachatel věděl, že stopy na břehu do rána zmizí a studená voda téměř znemožní odhad, kdy k činu došlo. Nebýt tísňového volání, nikdo by netušil, že v jezeře leží tělo.

Lena na blátě uklouzla. Will se k ní napřáhl a zachytil ji, aby nespadla do vody. Byla tak lehká, že by ji uzvedl v jedné ruce.

„Ježíšikriste.“ Opřela se rukou o strom a prudce oddechovala. Will si uvědomil, že šla rychle, aby mezi nimi udržela určitou vzdálenost.

„Jste v pořádku?“ zeptal se.

Odstrčila se od stromu a zatvářila se odhodlaně. Will sledoval její nohy, když překračovala velké kořeny a spadané větve na břehu jezera. Nemohl nijak zjistit, jestli Allison šla k Mysu milenců stejnou cestou. Jeho cílem bylo dostat Lenu Adamsovou z policejní stanice, kde byla ve svém živlu, a přimět ji tak mluvit. Vzhledem k dešti a sychravému počasí ho napadlo, že by možná bylo moudřejší vytyčit si méně náročný cíl. Například že u jezera nezmrznou.

Lena si byla neochvějně jistá, že Allison Spoonerovou zabil Tommy Braham. Naproti tomu Sára byla stejnou měrou přesvědčená, že to neudělal. Will si připadal jako mezi dvěma mlýnskými kameny. Uvědomoval si, že by nebylo správné nechat se jednou nebo druhou ženou ovlivnit. Měl za to, že kdyby Lena připustila Tommyho nevinu, nesnesitelně by ji trápilo svědomí. Musela by uznat, že se chlapec zabil zbytečně a že mu poskytla prostředek a motivaci vzít si život. Pro Sáru by zase uznání, že Tommy je vrah, znamenalo připustit, že Lena není tak bezohledná, jak si ona myslí.

Déšť zeslábl. Will to necítil, ale spíš slyšel. Hlasité pleskání vody do listů se změnilo v tiché ševelení. Kdesi zahvízdal pták a ozvalo se několik cvrčků. Přes cestu ležel statný strom, jehož tlusté kořeny trčely do vzduchu. Ze zpřetrhaných vláken odpadávala mokrá hlína. Lena se zachytila větve, nadzvedla se a překročila kořeny. Will následoval jejího příkladu. Rozhlédl se a znovu se pokusil zorientovat. Měl za to, že se nacházejí poblíž silnice pro hasiče.

„Tam,“ řekla Lena a ukázala na hromadu narovnaných klád. „Tam silnice končí.“ Sundala si kapuci a Will udělal totéž. Od asfaltu vedly dvě koleje vyjeté v hlíně na šířku auta, avšak po několika metrech mizely v hustém lese. Will chápal, proč je Lena přesvědčená, že tudy nikdo nejel. Dál by se dostal jenom buldozér.

„Lidi většinou jezdí po silnici na druhé straně, ale ta je asi devadesát metrů západně od zátoky. Říkala jsem vám, že jsme tu museli proklestit cestu, aby se sem dostaly sanitky a hasiči.“

Will usoudil, že cestou k sebevraždě nikdo stopy pneumatik nehledal. Jakékoli stopy dalšího auta u zátoky nejspíš úplně zničili. „Jestliže Allison neměla auto, jak se sem dostala?“

Lena se na něho zadívala. „Přivezl ji sem Tommy.“

„Ale před chvílí jste říkala, že jste zjišťovali, jestli tu není auto.“

„Měl skútr. Mohl ji přivézt na něm.“

Will souhlasil, ale nedovedl si představit, jak by Tommy manévroval lesem s mrtvým tělem na řídítkách. „Kde byla, než ji zabil?“

„Doma. Čekala na smrt.“ Zadupala, aby se trochu zahřála. „Dobře. Univerzitní knihovna v neděli zavřela v poledne. Mohla být tam.“

„Copak nepracovala?“

„Bistro je v neděli zavřené.“

„Šla by Allison domů touhle cestou?“

Lena zavrtěla hlavou. „Šla by přes les naproti stanici. Za deset minut by byla doma.“ Lionel Harris řekl Willovi totéž. „Tak co tu dělala?“ zeptal se.

Zvedl se vítr a Lena zastrčila ruce do kapes.

„Vyšetřovatelko?“

„Byla tu, protože ji sem přivezl Tommy.“ Znovu namáhavě vykročila bahnem. Boty jí při každém kroku zamlaskaly.

Will dělal dvakrát tak dlouhé kroky jako Lena a snadno ji dohonil. „Uděláme si vrahův profil.“

Posměšně si odfrkla. „Vy těm hovadinám věříte?“

„Vlastně ne, ale máme trochu času.“

„To je pitomost.“ Znovu uklouzla, ale neupadla. „Opravdu mě chcete nutit, abych s vámi došla až do té zátoky?“

Kdyby ji Will mohl k něčemu nutit, přiměl by ji, aby mu pověděla pravdu. Nezdálo se to však možné, a tak řekl: „Zkusíme ten profil.“

„Jistě,“ zabručela a šla dál. „Je to retardovaný kluk mezi devatenácti a devatenácti a půl, který jezdí v zeleném Chevroletu Malibu a bydlí se svým otcem.“

„Tommyho z toho teď na chvíli vynecháme.“

Obezřele se na něho podívala.

„K čemu došlo?“ zeptal se Will.

Lena obešla další vyvrácený strom.

„K čemu došlo?“ zopakoval Will.

Dala si záležet, aby bylo slyšet, že odpovídá s velkým sebezapřením. „Myslíte vraždu?“

„Přesně tak. Co se stalo?“

„Allison Spoonerovou někdo v neděli v noci nebo v pondělí brzo ráno bodl do krku.“

„Tekla krev?“

Pokrčila rameny, ale pak řekla: „Nejspíš ano. V krku jsou různé tepny a žíly. Musela hodně krvácet, což vysvětluje, proč měl Tommy v Allisonině bytě kbelík a houbu. Pokoušel se tam uklidit.“

„Proč se to stalo?“

Nevěřícně se zasmála. „Tomuhle říkáte skládání profilu?“

Will tomu tak říkal. Nesdílel Leninu jistotu. Byla naprosto přesvědčená, že má ohledně Tommyho Brahama pravdu. Vůbec neuvažovala o tom, že si v tu chvíli možná na další oběť někde brousí nůž brutální vrah. „Proč se pachatel rozhodl zabíjet? Měl vztek? Příležitost? Chtěl peníze?“

„Zabil ji, protože se s ním nechtěla vyspat. Přečetl jste si vůbec jeho doznání?“

„Měl jsem za to, že Tommyho z toho vynecháme.“ Lena zavrtěla hlavou a Will se ji znovu pokusil přesvědčit. „Prostě mi udělejte radost, vyšetřovatelko. Řekněme, že existuje záhadný vrah, který si přál Allisoninu smrt. A nebyl to Tommy Braham.“

„Vzhledem k tomu, že se k vraždě přiznal, mi to připadá jako fantazírování.“

Vzal ji za loket a pomohl jí překročit velkou louži. „Přinesl si na místo činu zbraň?“

Zdálo se, že Lena o otázce uvažuje. „Možná. Taky měl tvárnice, řetěz a zámek.“

Podle Willa pachatel tvárnice i řetěz na místo činu dopravil s předstihem, ale teď mu nepřipadalo vhodné se o své teorii zmínit. „Takže to bylo předem naplánované.“

„Anebo se ty věci válely u něho doma.“ Ještě dodala: „V Taylorově ulici.“

Will se na vějičku nechytil. Pokud Allison přišla o život u jezera místo v garáži, celá Lenina teorie o Tommyho vině se začínala rozpadat. „Byl vrah rozzlobený?“

„Rána v jejím krku svědčí o značném násilí.“

„Ale ne o zuřivosti. Ovládal se a udělal to s rozvahou.“

„Nejspíš ztratil nervy, když mu do obličeje vystříkla krev.“ Přeskočila louži. „Co dál?“

„Podíváme se, co víme. Vrah je systematický a nespoléhá na náhodu. Dobře se tu vyzná.

Zná Allison. Jezdí autem.“

Přikývla. „S tím bych souhlasila.“

„Zrekapitulujte, jak se věci udály jedna po druhé.“

Lena se zastavila. Byli asi devět metrů od zátoky. „Dobře. Takže Tommy nebo náš tajemný pachatel zabil Allison a dopravil ji sem.“ Přimhouřila oči. „Pravděpodobně ji položil na břeh.

Omotal jí kolem pasu řetěz, připevnil k němu tvárnice a hodil ji do vody.“

„Jak ji tam hodil?“

Lena se zadívala na zátoku. Will viděl, jak usilovně přemýšlí. „Musel by ji nést. Našli ji asi čtyři a půl metru od břehu, v místě, kde se dno svažuje. Tvárnice byly těžké. Možná ji nejdřív dostrkal od břehu na hloubku a teprve pak k ní řetězem přivázal tvárnice. To zní věrohodněji.

Není možné, aby ji do vody hodil ze břehu a ona na místo nálezu doplavala.“

Will ji dál vedl. „Takže vrah s ní šel do vody a teprve pak ji zatížil. Tu noc byla zima.“

„Musel na sobě mít vysoké rybářské boty nebo něco podobného. Vrátil se do auta a odjel.

Takže hodil tělo do jezera, aby se ho zbavil. Ale k čemu mu to bylo, když si do auta nanosil plno vody?“

„Možná nebyla až taková hloupost stoupnout si do jezera.“

„To je pravda. Musel být celý od krve.“

„Nechtěl, aby se tělo našlo. Zašel s ním až na hloubku, aby tam zůstalo, a zatížil ho.“

Lena se zase odmlčela, ale Will věděl, že je chytrá a myslí si totéž, co on.

„Někdo chtěl, aby se tělo našlo,“ řekl za ni. „Ta žena, která zavolala na tísňovou linku.“

„Třeba něco viděl některý z Tommyho sousedů.“

„A šel za ním k jezeru, viděl, jak do něj hází tělo a…“

„Myslíte, že měl komplice?“

„Co si myslíte vy?“

„Já? Že přinejlepším máme skutečnou svědkyni. Časem si s ní budeme muset promluvit.

Proč je to ale důležité, když člověk, který se k vraždě Allison přiznal, je mrtvý?“

Will se rozhlédl. Stáli po kotníky v blátě. Hlína tu byla tmavší a kolem vody měla skoro černou barvu. Allison měla na teniskách černé bláto, ne červený jíl.

„Zmínil se vám Tommy, jestli měla Allison přítele?“ zeptal se Will.

„Kdyby se zmínil, už bychom ho vyslýchali, nemyslíte?“

Will zpozoroval, jak na jeden strom rychle vyšplhala tlustá veverka. Hýbala přitom ocasem.

Strom měl zlomených několik větviček a podrost pod ním byl sešlapaný. Z dálky se ozvalo auto. „Vede tu poblíž nějaká silnice?“

„Asi jeden a půl kilometru odsud.“ Lena ukázala směrem, ze kterého k nim doléhal hluk. „Je tam dvouproudá silnice.“

„Bydlí tam někdo?“

Lena sevřela rty. Nepodívala se na něho.

„Vyšetřovatelko?“

Zadívala se na zem a oklepla si z boty bláto. „Tím směrem bydlel Tommy.“

„A taky Allison Spoonerová.“ Will se zase podíval na jezero. Voda se čeřila. Vítr vanoucí od hladiny ho mrazil na kůži. „Slyšela jste někdy jméno Julie Smithová?“

Lena zavrtěla hlavou. „Kdo je to?“

„Zmínil se Tommy o nějakých kamarádech? Svých nebo Allisoniných?“

„Kvůli tomu jsem ho nevyslýchala,“ odsekla. „Pokoušela jsem se ho přimět, aby se přiznal k vraždě, ne aby mi vykládal o svém životě.“

Will nespouštěl oči z jezera. Díval se na případ z nesprávného úhlu. Vrah byl chytrý. Věděl, že voda zahladí stopy. Věděl, že musí s tělem zajít na hlubinu. Nejspíš si všechno dobře promyslel a pak sem Allison vylákal. Mokrý terén, bláto i podrost mu pomohly zahladit stopy.

Vyhrnul si nohavice džínsů. Boty už měl promáčené, a tak si je ani nezul a rovnou vstoupil do jezera. Okamžitě mu do nich natekla studená voda.

„Co to děláte?“

Poodešel kousek od břehu a prohlédl si ho. Pozorně se díval na stromy i podrost.

Lena si založila ruce v bok. „Zbláznil jste se? Vždyť se podchladíte.“

Will pečlivě zkoumal každý strom, větev, vodní rostliny a mech. Když konečně našel, co hledal, necítil nohy. Vydal se k rozložitému dubu, který se tyčil blízko vody. Jeho sukovité kořeny do ní sahaly jako otevřená dlaň. Will se zprvu domníval, že na kůře vidí stín, ale pak si připomněl, že by muselo svítit slunce nebo nějaký jiný zdroj světla.

Stál před stromem a boty se mu bořily do usazeného bahna na dně jezera. Holá koruna listnáče sahala přinejmenším do výšky třiceti a půl metru. Kmen dubu měl průměr asi devadesát centimetrů a odkláněl se od vody. Will nebyl žádný pěstitel stromů, ale kolem Atlanty rostlo dost dubů, takže věděl, že rezavé rýhy v jejich kůře stářím ztmavnou. Šupinatá kůra stromu nasála dešťovou vodu jako houba, ale Will ze své výhodné pozice ve vodě spatřil ještě něco jiného. Nehty seškrábl kousek kůry. Žmoulal mokrou rezavou drť mezi prsty a vymačkával z ní tekutinu.

Krev byla skutečně hustší než voda.

„Co máte?“ zeptala se Lena a s rukama v kapsách se naklonila nad vodu.

Will si vzpomněl, že má v bundě baterku. „Podívejte.“

Posvítil na tmavou skvrnu rozstříknutou po kmeni. Myslel na to, co Sára říkala o Allisonině zranění, že by se krev rozstříkla daleko, jako když se naplno pustí voda hadicí. Dva nebo něco přes dva litry krve.

„Musela ležet na břiše jenom kousíček od vody,“ řekl Will. „Krev vystříkla vysoko a dozadu.

Vidíte? Dole na kmeni, u kterého měla krk, je jí nejvíc. Směrem vzhůru jí ubývá.“

„To není…“ Lena se zarazila. Viděla totéž, co Will. Poznal to podle šokovaného výrazu jejího obličeje.

Podíval se na oblohu. Z mraků padaly řídké kapky. Počasí je nešetřilo, ale na tom nezáleželo. Strom se nedal zcela očistit, ledaže by z něj seškrábali kůru. Dřevo nasáklo smrtí jako kouřem z ohně.

„Pořád si myslíte, že vrah byl devatenáctiletý kluk, který bydlí s otcem?“ zeptal se Will.

Zatímco Lena hleděla na strom, od jezera zafoukal vítr. Začala slzet. „Přiznal se,“ řekla roztřeseným hlasem.

„Rozzuřil jsem se. Měl jsem u sebe nůž. Jednou jsem ji bodl do krku,“ citoval Will. „Našli jste v garáži krev?“ zeptal se.

„Ano.“ Otřela si spodní částí dlaně oči. „Když jsme tam dorazili, zrovna ji umýval. Viděla jsem kbelík a na podlaze…“ Hlas jí odumřel. „Na podlaze byla krev. Viděla jsem ji.“

Will si sroloval nohavice. Boty se mu bořily do bahna u paty stromu. Všiml si, že půda má tmavě červený nádech. Barva se vsákla do síťoviny na špičce jeho boty.

Lena si toho všimla také. Padla na kolena, zabořila prsty hluboko do země a nabrala ji do dlaně. Hlína nebyla nasáklá jenom dešťovou vodou. Nechala ji dopadnout zpátky na zem.

Ruku měla tmavě rudou od krve Allison Spoonerové.

10. kapitola

Lena si na krk přitiskla navlhčenou papírovou utěrku. Seděla opřená zády o plastovou stěnu toalety v šatně. Právě nasucho dávila, když se dovnitř pokoušel dostat jeden pochůzkář. Beze slova odešel.

Nikdy neměla silný žaludek. Strýc Hank jí vždycky říkal, že na život, jaký si vybrala, má slabý žaludek. Nepotěšilo by ho, kdyby viděl, že měl pravdu.

„Proboha,“ zašeptala. Po dlouhé době to byla ta nejvroucnější modlitba, na jakou se zmohla.

Do čeho se ten pitomý kluk zapletl? Co jí ještě uniklo?

Zavřela oči. Právě teď vůbec ničemu nerozuměla. Nic do sebe nezapadalo tak jako včera ráno.

Udělal to. Lena věděla, že Tommy Allison zabil. Nevinný člověk se přece nepřizná k vraždě.

Kromě toho necelou čtvrthodinu poté, co dívku vytáhli z jezera, našli Tommyho v jejím bytě, jak se jí hrabe ve věcech. Na hlavě měl černou lyžařskou kuklu. Když na něho mluvili, utekl. Bodl Brada, i když jenom nožem na dopisy. Lena na vlastní oči viděla, jak ho bodl. Slyšela Tommyho doznání. Viděla jeho hloupé formulace na papíře. Navíc spáchal sebevraždu.

Přemohl ho pocit viny, a tak si podřezal žíly. Věděl, že Allison provedl hroznou věc.

Proč o sobě Lena tedy pochybuje?

Podezřelí vždycky lžou. Nikdy se nechtějí přiznat ke všem ohavnostem, které spáchali. Přou se o maličkosti. Přiznají se ke znásilnění, ale ne k vraždě. Připustí, že do někoho strčili, ale ne že ho zbili. Uznají, že oběť bodli, ale ne že ji zabili. Opravdu je to tak jednoduché? Lhal Tommy, když tvrdil, že Allison zabil v garáži, protože chtěl, aby se jeho zločin zdál pochopitelnější, aby to vypadalo, že ho spáchal v afektu?

Lena přitiskla hlavu na zeď.

Pořád se jí vracel pitomý profil, se kterým přišel Will Trent. U jezera došlo k chladnokrevnému, dopředu naplánovanému, do detailu promyšlenému zločinu. Tommy ho nemohl spáchat. Nebyl dost chytrý, aby promyslel všechny možnosti. Musel by si všechno dopředu naplánovat, připravit si tvárnice a řetěz a s předstihem je dopravit k jezeru. I kdyby to udělal až po vraždě, musel by předpokládat, že bude stříkat krev, a počítat s tím, že jeho stopy smyje déšť.

Všechna ta krev. Hlína jí byla úplně nasáklá.

Lena si s námahou klekla a naklonila se nad záchodovou mísu. Sevřel se jí žaludek, ale už v něm nezbývalo nic, co by mohla vyvrhnout. Dřepla si a dívala se na nádržku. Studený porcelán jí pohled vracel. Kabinka byla její, jenom její. Toaleta byla jediným územím ve společné šatně, které se jí podařilo zabrat výhradně pro sebe. Pisoáry byly flekaté jako stařecké zuby. Další dvě kabinky byly odporné a i po několikerém umytí páchly po výkalech.

Dnes ráno to nebyly jen kabinky. Páchla celá stanice. Ryba smrděla od hlavy.

Lena si otřela ústa papírovou utěrkou. V postřelené ruce jí škubalo. Nejspíš dostala infekci.

Kůži měla až k zápěstí horkou. Zavřela oči a pevně je stiskla. Nejradši by někam utekla.

Toužila ležet s Jaredem v posteli. Chtěla by se vrátit do včerejšího dne a třást Tommym Brahamem tak dlouho, dokud by jí nepověděl, co se doopravdy stalo. Co dělal v Allisonině bytě? Proč se jí hrabal ve věcech? Proč měl na hlavě lyžařskou kuklu? Proč utíkal? A proč se pro lásku boží zabil?

„Leno?“ Skřípavý hlas Marly Simmsové skoro šeptal. „Můžeš na chviličku?“

Lena se podepřela a vstala. Neunikla jí ironie toho, že jediné místo, které v téhle ubohé díře může nazývat svým výsostným územím, je právě záchod.

Marla tam stála se složeným listem papíru v ruce. „Jsi v pořádku?“

„Nejsem,“ odpověděla Lena, protože nemělo smysl lhát. Stačilo podívat se do zrcadla a hned věděla pravdu. Měla rozcuchané vlasy a na zarudlém obličeji jí naskákaly skvrny. Byla vyčerpaná nevyspáním a měla tak podrážděné nervy, že jí připadalo, jako by celá vibrovala, i když stála bez hnutí na místě.

„Tohle chtěl agent Trent.“ Marla papír držela ve dvou prstech a významně se na Lenu dívala, jako by byly dvě špiónky, které si před budovou Kremlu předávají aktovku s tajnými dokumenty.

„Včera večer to neviděl.“

Lena musela list Marle vytrhnout z ruky. Poznala svůj rukopis. Okopírovaná stránka pocházela z jejího zápisníku a obsahovala přepis tísňového volání. Pokusila se rozluštit jednotlivá slova, ale oči se jí zamlžily. „Myslela jsem, že chtěl nahrávku.“

„Jestli chce víc než tohle, bude si pro to muset zajet do Eatonu.“ Marla si založila ruce na široké boky. „A můžeš mu ode mě vzkázat, že nejsem jeho sekretářka. Kdo si myslí, že je, když takhle poroučí druhým?“

Will byl člověk, který klidně mohl zavřít jejich stanici, pokud neudělají všechno, co řekne.

„Mluvila jsi ráno s Frankem?“

„Nejspíš se tu stavil pozdě večer. Když jsem přišla do práce, měla jsem ve složkách pěkný binec.“

Lena už věděla, že Frank ukradl Tommyho telefon a vytáhl fotografii z Allisoniny peněženky, ale teď se jí zúžil dech. „V jakých složkách?“

„Ve všech. Nevím, co hledal, ale doufám, že to našel.“

„Dala jsi Trentovi ty protokoly.“

„No a co?“

„Proč?“

„O mrtvých se sice má mluvit jen dobře, ale já to nedodržím a povím to každému, kdo se zeptá. Tommy se v poslední době nechoval normálně. Dělal potíže, řval na lidi a vyhrožoval jim. Aby bylo jasno, býval to hodný klouček. Měl roztomiloučké blonďaté kudrnky a hezounké modré oči. To si pamatuje Sára. Ale neví, jak se choval v poslední době. Řekla bych, že mu prostě přeskočilo. Možná to tak bylo celou dobu a nikdo z nás si toho nevšiml, protože jsme to nechtěli vidět.“ Marla krátce potřásla hlavou. „Je to prostě průšvih. Dokonalý průšvih.“

Lena Marle poprvé věnovala větší pozornost. Starší žena ji neměla zrovna v lásce.

Přinejlepším na ni dokázala kývnout, když ráno vešla na stanici. Většinou se ale ani neobtěžovala vzhlédnout od stolu. „Proč jsi mě oslovila? Nikdy se mnou přece nemluvíš.“

Marla se naježila. „Tak promiň, že jsem se ti snažila pomoct.“ Otočila se na podpatku a vydusala ze šatny.

Lena se dívala, jak se dveře pomalu zavřely. Místnost jí připadala malá, skoro v ní měla klaustrofobii. Celý den tam zůstat nemohla, ale nedokázala přemoci instinktivní nutkání skrýt se před Willem Trentem. Larry Knox Frankovi řekl, že Will není policajt, ale panák v obleku. Leně tak napoprvé také připadal. Will v kašmírovém svetru a s metrosexuálním účesem vypadal jako člověk, kterému je nejlépe za psacím stolem, v pět hodin odejde z práce a vrací se domů k ženě a dětem. Stará Lena by ho zavrhla jako podvodníka, který je pod její úrovní a nezasluhuje si odznak.

Stará Lena se však ve svých unáhlených soudech tolikrát mýlila, že málem sama sebe zničila. Teď se dokázala přenést přes svou automatickou reakci a viděla pravdu. Willa sem poslala zastupující ředitelka, jejíž slovo mělo stejnou váhu jako slovo jejích nadřízených. Lena se s Amandou Wagnerovou setkala před mnoha lety. Byla to stará tvrďačka. Amanda by sem v žádném případě neposlala nějakého pitomce, zvlášť když ji o to požádala Sára Lintonová.

Will byl nejspíš jeden z nejlepších vyšetřovatelů v jejím týmu. Určitě to tak bylo. Za necelé dvě hodiny dokázal na kousíčky rozmetat Lenina obvinění proti Tommymu Brahamovi.

Musí vyjít ven a zase mu stanout tváří v tvář.

Po dlouhém chození lesem ji stále bolely nohy a měla úplně promočené boty. Přistoupila ke své skříňce. Sotva otočila kolečkem zámku, vypařil se jí z hlavy číselný kód, který na něm nastavila. Přitiskla čelo na chladný kov. Co tu ještě dělá? Willu Trentovi nedokáže dál lhát.

Nepamatuje si všechny lži a polopravdy, do kterých se zapletla. Will na ni neustále líčí pasti a Lena do některé z nich určitě spadne. Měla by jít domů, než začne moc mluvit. Pokud ji Trent bude chtít zastavit, bude jí muset nasadit pouta.

Vzpomněla si na kombinaci, nastavila ji na číselníku a otevřela skříňku. Podívala se na bundu do deště, na toaletní potřeby a různé krámy, které za léta u policie nashromáždila. Ze všech těch věcí stála jenom o suché boty na dně skříňky. Málem ji zase zavřela, ale na poslední chvíli se zarazila. V krabičce s tampóny byla Jaredova fotografie pořízená před třemi roky. Stál před Sanfordovým stadionem na Georgijské univerzitě. Stadion byl plný lidí. Škola zrovna hrála s Louisianskou státní univerzitou. Kolem Jareda postával hlouček studentů, ale on se jako jediný díval do objektivu fotoaparátu. Díval se na Lenu.

V tu chvíli se do něho zamilovala. Před hlučícím stadionem, mezi neznámými opilci. Podařilo se jí zachytit na film přesný okamžik, kdy se jí změnil celý život. Kdo zaznamená chvíli, kdy se všechno zase vrátí do starých kolejí?

Nejspíš policista na příjmu, který ji vyfotografuje, než ji zavře do cely.

Dveře šatny se otevřely a dovnitř vešli čtyři pochůzkáři. Byli tak zabraní do hovoru, že si Leny skoro nevšimli. Zastrčila si Jaredovu fotografii do zadní kapsy kalhot. Měla úplně mokré ponožky, ale stejně si nazula suché boty. Chtěla odtud hlavně vypadnout. Projde služebnou, přímo pod nosem Willu Trentovi, nasedne do auta a pojede domů k Jaredovi.

Dnes večer začne balit. Přidá se k lidem, kteří odejdou z domu a bance nechají klíč ve schránce na dopisy. Auto jí dobře funguje. Má dostatek úspor na tři měsíce. Možná i čtyři, pokud po ní Jared nebude chtít, aby mu přispívala na nájem. Nastěhuje se k němu a pokusí se přes všechno přenést. Zkusí žít i bez policejního odznaku.

Pokud nebude sedět ve vězení za maření vyšetřování nebo ji neodsoudí za zanedbání povinnosti. Pokud ji Gordon Braham nezažaluje a nepřipraví ji o všechno, co má, nebo Frank nenapovídá něco hrozného Jaredovi. Něco, čemu Jared bude věřit. Na lžích je totiž úžasné, že jim lidé snadno uvěří, pokud nejsou příliš daleko od pravdy.

Lena přibouchla dvířka skříňky a přitiskla na chladný kov ruku.

„Když ten debil od GBI náhodou uklouzne a praští se do hlavy, nikdo z nás nebude brečet,“

řekl jeden pochůzkář.

Všichni se oblékali do nepromokavých věcí. Will vyfotografoval kůru stromu a půdu kolem něj. Odebral z nich vzorky a nařídil zevrubnou prohlídku lesa. Požadoval další fotografie, kresby a náčrty. Chtěl, aby si policisté uvědomili, že udělali chybu. Že Lena udělala chybu.

„Posranej dement,“ zanadával další policista.

Lena přesně nevěděla, jestli má na mysli Willa nebo Tommyho, ale naoko hrála statečnou.

„Moc mu to nezapaluje, takže ani neví, jak je blbý.“

Když odcházela ze šatny, všichni se smáli. Oblékla si bundu, a když procházela služebnou, tvářila se mnohem sebevědoměji, než se cítila. Potřebovala, aby se jí vrátila jistota. Musela se obrnit před dalším přívalem otázek, které na ni Will Trent vychrlí. Čím méně odpovědí mu poskytne, tím lépe pro ni.

V ruce držela list papíru, který jí dala Marla. Cestou přes služebnu očima přelétala po slovech na stránce, aby se s nikým nemusela bavit. Když došla ke dveřím, zastavila se a znovu si pročetla přepis. Slova byla psaná její rukou, ale několik posledních řádek telefonátu chybělo.

Volající se zmínila, že Allison se pohádala se svým přítelem. Proč ta část chybí?

Podívala se na Marlu sedící u psacího stolu. Marla její pohled opětovala s jedním obočím pozvednutým nad obroučku brýlí. Buď byla stále ještě naštvaná, anebo se Leně snažila něco naznačit. Dalo se to těžko odhadnout. Lena se znovu podívala na přepis. Chybějící část někdo pečlivě odstřihl, takže to vypadalo, jako by tam nikdy nebyla. Manipulovala Marla s důkazy?

Včera večer se jí ve složkách přehraboval Frank. Proč by přepis upravoval za Leninými zády?

Vždyť má původní znění v zápisníku v zadní kapse kalhot. Stačí, aby ho Trent chtěl vidět, a mohl ji obvinit z manipulování s důkazy a maření vyšetřování.

Dveře stanice se otevřely, ještě než k nim stihla dojít. Willa Trenta očividně omrzelo čekat venku.

„Vyšetřovatelko,“ řekl místo pozdravu. Přezul se do elegantních bot a svlékl si bundu Carla Phillipse. Zdál se stejně dychtivý jako Lena neochotná.

Podala mu papír. „Marla mi řekla, že vám to mám dát. Nahrávku si budete muset sám sehnat v Eatonu.“

„Děkuju vám, paní Simmsová!“ zavolal Will na Marlu, vzal si od Leny list a rychle ho přelétl očima. „Vy jste ten telefonát slyšela, ne?“ Zvedl hlavu. „A přepsala jste ho z pásky.“

„Nadiktovali mi ho z monitoru. Audiokazety se skladují mimo stanici. Získáte je celkem snadno.“ Lena zadržela dech a doufala, že ji nepožádá, aby zjistila, kde jsou.

„Máte představu, kdo mohl volat?“

Zavrtěla hlavou. „Byl to ženský hlas. Číslo bylo utajené a volající neudala žádné osobní informace.“

„Okopírovala jste to vy?“

„Ne. Dala mi to Marla.“

Ukázal na černou tečku na stránce. „Měli jste na skle v kopírce kousek žvýkačky.“

Proč jí to sakra říká? Will Trent se ani trochu nepodobal policistům, se kterými se za svou kariéru setkala. Nepokládal přímé otázky. Občas utrousil poznámku či postřeh, který zdánlivě nikam nevedl, a najednou bylo pozdě a Leně se kolem krku utahovala oprátka. Hrál vysokou hru, kterou ona nezvládala.

Také se pokusila rozptýlit jeho pozornost. „Měli bychom vyrazit na místo činu, abyste se stihl vrátit včas na pitvu.“

„Právě jsme z místa činu přišli.“

„Ale nevíme jistě, co se tam stalo. Tommy mohl lhát. To se v Atlantě stává taky, ne? Že zločinci lžou poldům.“

„Častěji než je mi milé.“ Will přepis zastrčil do aktovky. „V kolik hodin má začít pitva?“

„Frank povídal, že v půl dvanácté.“

„Řekl vám to, když jste s ním včera večer mluvila?“

Lena se pokusila vzpomenout, co Willovi odpověděla poprvé, když jí tuto otázku položil.

S Frankem mluvila dvakrát. Pokaždé jí vtloukal do hlavy, co má říkat o Tommyho doznání.

V obou případech jí také znovu pohrozil, že ji zničí, pokud nebude krýt jeho opilecká záda.

Lena vyrukovala s neurčitou odpovědí a doufala, že se Will chytí. „Už jsem vám to řekla.“

Otevřel před ní dveře. „Máte tušení, proč se tu nerojí novináři?“

„Novináři?“ Kdyby nebyla po kolena v průšvihu, zasmála by se. „Noviny mají na svátky zavřeno. Thomas Ross každý rok touhle dobou jezdí na lyže.“

Will se srdečně zasmál. „Maloměsta jsou prostě skvělá.“ Zavál studený vítr, a tak ramenem zavřel dveře a zastrčil ruce do kapes svých džínsů. Spodní lemy nohavic měl stále mokré.

„Pojedeme vaším autem.“

Nebylo jí příjemné, že by se měl posadit do jejího auta, a tak kývla směrem k Frankovu služebnímu vozu. Vytáhla z kapsy klíč. Okres měl málo peněz, takže se o auto museli dělit.

Stiskla tlačítko dálkového ovládání a odemkla vůz.

Will do něj nenastoupil. Místo toho se zakabonil, když ucítil zápach, který zavanul ranním vzduchem. „Vy kouříte?“

„Já ne. Frank,“ odpověděla. Puch byl silnější než obvykle. Včera večer musel celou cestu z Maconu kouřit jednu cigaretu za druhou.

„Tohle je auto náčelníka Wallace?“ zeptal se Will.

Přikývla.

„Pokud je tohle jeho auto, kde je náčelník Wallace?“

Lena ztěžka polkla. „Jel policejním autem do nemocnice.“

Will nic neříkal, ale Lena odhadovala, že si její odpověď dobře zapamatuje. Frank si vzal auto s majáčkem, aby se cestou nemusel zdržovat. Překračovat povolenou rychlost, když se nejelo k naléhavému případu, se nesmělo, ale policisté tímto způsobem porušovali zákon vlastně pořád.

„Umíte řídit bez automatu?“

Teď se pro změnu zakabonila Lena. Samozřejmě že ano!

„Pojedeme mým autem,“ řekl Will.

„Děláte si legraci?“ Lena se o Porsche doslechla dřív, než ráno dorazila na stanici. Povídalo si o něm celé město, kolik muselo stát a jak to, že ho řídí státní vyšetřovatel. Nejvíc se však přetřásala skutečnost, že celou noc stálo zaparkované před domem Lintonových.

Will se ani nepodíval, jestli jde za ním, a kráčel na opačný konec parkoviště. Cestou k autu mluvil a zlehka pohupoval aktovkou, kterou měl v ruce. „Ta Allison Spoonerová mě zajímá.

Říkala jste, že byla z Alabamy?“

„Ano.“

„A studovala na Grantské technice?“

„Byla na ní zapsaná,“ odpověděla Lena opatrně.

Will se k ní otočil. „Takže to znamená, že tam studovala?“

„Znamená to, že je tam zapsaná. Ještě jsme nemluvili s jejími vyučujícími. Nevíme, jestli opravdu chodila na semináře. Touhle dobou nám často volají rodiče, kteří nevědí nic o svých dětech ani o jejich prospěchu.“

„Myslíte, že Allison Spoonerová nechala studia?“ zeptal se Will znovu.

Zkusila jinou strategii. „Myslím, že vám nic neřeknu, dokud si nebudu stoprocentně jistá, že je to pravda.“

Podle svého zvyku rychle přikývl. „Rozumím.“

Lena čekala další otázku, další narážku. Will však mlčky kráčel dál. Jestli si myslí, že ji touhle novou technikou zlomí, šeredně se mýlí. Lena tichému nesouhlasu čelila celý život a naučila se ho úplně ignorovat.

Sklonila hlavu, aby jí nebyla taková zima. V duchu se vracela k předchozímu rozhovoru s Willem. Strašně zuřila, že se posadil v Jeffreyho kanceláři, takže zpočátku pořádně nevnímala, co říká. Když však vytáhl Allisoninu peněženku, uviděla, že v ní chybí třetí fotografie.

Allison na snímku seděla vedle chlapce, který ji objímal v pase. Po její levici seděla starší žena. Měly mezi sebou mezeru. Všichni byli na lavičce před studentským klubem. Lena se na fotografii dívala dost dlouho a zapamatovala si podrobnosti. Chlapec byl asi stejně starý jako Allison. Kapuci mikiny měl staženou hluboko do čela, ale i tak bylo vidět, že má hnědé vlasy i oči. Na úzké bradě měl řídkou bradku. Od každodenního vysedávání ve škole a nocí proseděných u počítačových her byl boubelatý jako většina studentů techniky.

Žena na fotografii očividně pocházela z chudé části města. Bylo jí asi pětačtyřicet, možná i víc. U životem zkoušených žen se věk za určitou hranicí dal špatně odhadnout. Na jednu stranu bylo dobré, že přestaly stárnout. Na druhou stranu předčasně vypadaly na devadesát.

Z každé vrásky v obličeji neznámé bylo patrné, že kouří. Její suché odbarvené blond vlasy připomínaly slámu.

Mezi důkazy také chyběl Tommyho mobil. Frank ho Leně podal na ulici. Našel ho v zadní kapse chlapcových kalhot, když ho prohledával, než ho naložil do policejního auta. Lena přístroj uzavřela do plastového sáčku, popsala ho a zařadila ho mezi důkazy.

Včera večer se však fotografie z Allisoniny peněženky i Tommyho mobil ztratily.

Důkazy mohl schovat jedině Frank. Marla povídala, že se jí hrabal ve složkách. Nejspíš také upravil přepis tísňového volání. Ale proč? Jak snímek, tak telefonát svědčily o tom, že Allison měla přítele. Možná se ho Frank pokoušel vystopovat dřív, než ho vypátrá Will Trent. Řekl Leně, že by se oba měli držet pravdy nebo alespoň co nejpravdivější verze událostí. Proč za jejími zády hledal dalšího podezřelého?

Lena si rukou otřela oči. V ostrém větru jí slzely a teklo jí z nosu. Potřebovala být deset či patnáct minut o samotě, aby si mohla všechno promyslet. Dokud byla s Willem, pořád se bála dalších otázek a nic jiného nevnímala.

„Připravená?“ zeptal se Will. Došli k jeho Porsche. Bylo starší, než Lena čekala, a nemělo dálkové odemykání dveří. Will auto otevřel a podal jí klíč.

Lena pocítila další vlnu nervozity. „Co když nabourám?“

„Budu velice rád, když se vám to nepovede.“ Will sáhl dovnitř a zastrčil aktovku za přední sedadlo.

Lena se nemohla ani pohnout. Připadalo jí, že je v pasti, ale nevěděla proč.

„Děje se něco?“ zeptal se Will.

Vzdala se a usedla do nízkého sedadla, které spíš připomínalo křeslo. Když natáhla nohy k pedálům, měla lýtka jenom kousek nad podlahou.

Will otevřel dveře spolujezdce. „Vy nemáte služební auto?“ otázala se Lena.

„Moje nadřízená chtěla, abych sem dojel co nejdřív.“ Aby se mohl posadit na sedadlo spolujezdce, musel ho nejprve posunout dozadu. „Vepředu to má páčku,“ řekl Leně. Sáhla dolů a přitáhla se blíž k volantu. Will měl nohy skoro o půl metru delší než ona. Když konečně dosáhla na spojku a plyn, byla vlastně přitisknutá k volantu.

Willovi také dalo práci správně si nastavit sedadlo. Nejprve ho po kolejnicích odstrčil úplně dozadu a pak ho pákou nastavil co nejníže, aby se hlavou nebouchal o strop. Nakonec se do auta naskládal jako harmonika. Lena počkala, až si zapne bezpečnostní pás, a nenápadně se na něho podívala. Až na svou výšku byl docela obyčejný. Byl štíhlý, ale měl široká svalnatá ramena, jako by trávil hodně času v posilovně. V minulosti mu zřejmě někdo přerazil nos. Na obličeji měl takřka nezřetelné jizvy, k jakým se dá přijít v pěstním souboji.

Will nebyl žádný poskok Amandy Wagnerové.

„Tak můžeme,“ řekl, když konečně bezpečně seděl.

Chtěla strčit klíč do zapalování, ale žádné nenašla.

„Na druhé straně.“

Startér byl nalevo od volantu.

„Takhle to mají závodníci v Le Mans. Aby mohli jednou rukou nastartovat a druhou rovnou zařadit.“

Lena byla stoprocentní pravačka a klíčem se jí podařilo otočit teprve po několika pokusech.

Motor zařval a sedadlo se pod ní rozechvělo. Cítila, jak ji spojka tlačí do nohy.

Will ji zarazil. „Nechte ho chvilku zahřát, prosím vás.“

Lena stáhla nohu z pedálu a zadívala se přes ulici. Auto stálo daleko ode dveří stanice a předkem směřovalo do ulice. Bylo odtud dobře vidět na dětskou kliniku na protější straně. Na Sářinu kliniku. Zaparkoval tu schválně? Zdálo se, že všechno dělá velice promyšleně. Anebo je Lena už tak paranoidní, že jí stačí vidět, jak se mu při dýchání zvedá a klesá hruď, a už si myslí, že je to součást dokonalého plánu na její dopadení?

„Co si myslíte o tom tísňovém volání?“ položil jí další ze svých nahodilých otázek.

„Nelíbí se mi, že přišlo z utajeného čísla,“ odpověděla po pravdě.

„Ta holka oznámila fingovanou sebevraždu. Proč?“

Lena zavrtěla hlavou. Volající žena teď byla to poslední, na co myslela. „Možná s ní Tommy mluvil. Třeba to byla kolegyně z práce. Komplic. Nebo žárlivá přítelkyně.“

„Tommy mi nepřipadal zrovna jako playboy.“

Také jím nebyl. Lena ho při výslechu požádala, aby mluvil jasně, protože si nebyla jistá, že chlapec ví, co je to sex.

„Zmínil se Tommy, že s někým chodí?“ zeptal se Will.

Zavrtěla hlavou.

„Můžeme se na to poptat po městě. Dívka, která volala kvůli fingované sebevraždě, věděla, že něco není v pořádku. Řekl bych, že chtěla, aby Tommy vypadal jako nevinný.“

Lena prudce otočila hlavu. „Jak jste na to přišel?“

„Z telefonátu. Povídala, že Allison se pohádala s přítelem. Proto se bála, že spáchala sebevraždu. O Tommym se vůbec nezmínila.“

Leně ztuhla krev v žilách. Pevně sevřela volant. Po Frankových úpravách v přepisu o příteli nezůstala jediná zmínka. Will už určitě zavolal do call centra v Eatonu. Proč tedy po Marle chtěl nahrávku?

Aby nastražil past. Lena do ní právě spadla.

Mluvil klidným tónem. „Toho přítele budeme muset najít. Nejspíš nás dovede k volající. Měla Allison v bytě nějaké fotografie? Nebo milostné dopisy? Počítač?“

Fotografie. Ví Will o chybějícím snímku? Lena měla tak vyschlo v krku, že nemohla polknout.

Zavrtěla hlavou.

Will sáhl za sedadlo pro aktovku a otevřel ji. Leně v uších zavřeštěl poplašný alarm. Měla sevřenou hruď a zamlžené oči. Nevypadá takhle záchvat paniky?

„Hm,“ zamumlal Will a hrabal se v aktovce. „Zapomněl jsem si brýle.“ Napřáhl k ní ruku s přepisem. „Můžete mi to přečíst?“

Leně se rozbušilo srdce. Will držel papír v ruce. Jeho hrana se třepotala v proudu vzduchu, který vyfukovala klimatizace.

Když promluvila, skoro šeptala. „Proč tohle děláte?“

V každém jejím slovu zazníval strach. Will se na ni dlouze zadíval, tak dlouze, že měla pocit, jako by jí úplně obnažoval duši. Nakonec svým charakteristickým způsobem přikývl, jako by se právě k něčemu rozhodl. Vrátil přepis do aktovky a zaklapl na ní zámky.

„Pojedeme do Allisonina bytu.“

Do Taylorovy ulice to ze stanice bylo necelých deset minut, ale Leně připadalo, že cesta trvá několik hodin. Panikařila a radši několikrát zpomalila, protože si myslela, že se pozvrací.

Potřebovala se soustředit na Franka, aby si ujasnila, kolik hřebíků jí zatluče do rakve, ale místo toho myslela na Tommyho Brahama.

Zemřel pod jejím dozorem. Byl její vězeň a ona za něho zodpovídala. Než ho zavřela do cely, pořádně ho neprohledala. Měla za to, že když je pomalý, nedokáže být záludný. Kdo teď vypadá jako hlupák? Lena si myslela, že chlapec dokáže zabít, ale zároveň ho považovala za tak neškodného, že ho nechala vejít do cely s ostrým předmětem schovaným pod oblečením.

Frank měl pravdu, měla štěstí, že Tommy někomu neublížil.

Kdy vyndal inkoustovou náplň z jejího pera? Schoval ji před Lenou, takže musel vědět, že ji použije k nějaké nekalosti. Když dopsal doznání, plakal. Krabice s papírovými kapesníčky byla prázdná. Lena šla pro nové a nechala ho na půl minuty o samotě. Když se vrátila do místnosti, Tommy měl ruce pod stolem. Utřela mu nos jako malému dítěti. Uklidňovala ho, hladila ho po rameni a říkala mu, že všechno dobře dopadne. Připadalo jí, že jí věří. Vysmrkal se a osušil si oči. Tehdy se domnívala, že se odevzdal svému osudu. Možná však, že se osud, pro který se rozhodl, značně lišil od toho, který si představovala.

Nechala si nůž na dopisy, kterým bodl Brada Stephense, ze soucitu s Tommym nebo z čirého pudu sebezáchovy? Včera večer ho chtěla hodit do řeky z jednoho ze stovek betonových mostů mezi Heartsdale a Maconem, ale nakonec to neudělala. Nástroj zůstával v sáčku a ležel pod rezervou v kufru jejího auta. Lena ho nechtěla mít doma. Teď se jí nezamlouvalo, že nůž je tak blízko policejní stanice. Frank upravil dokumenty. Porušil postup při převzetí podezřelého do vazby. Falšoval důkazy. Nepřekvapilo by ji, kdyby jí prohrabal auto.

Proboha. Čeho dalšího je ještě schopen?

Odbočila vpravo do Taylorovy ulice. V noci lilo jako z konve a déšť spláchl krev z asfaltu.

Přesto před sebou všechno viděla. Jak Brad mrkal, aby mu nepršelo do očí. Jak mu zešedivěla kůže ještě dřív, než přistála helikoptéra.

Zajela na opačnou stranu ulice a zastavila. „Tady Brada bodl.“

„Kde je byt Spoonerové?“ otázal se Will.

Ukázala do ulice. „Čtyři domy odsud, na levé straně.“

Upřeně se díval před sebe. „Jaké má číslo?“

„Šestnáct a půl.“ Lena zařadila a projela kolem místa, kde byl zraněn Brad. „Adresu nám dali na vysoké. Přijeli jsme se podívat, jestli tu nemá spolubydlící nebo domácího, abychom si s nimi promluvili.“

„Měli jste povolení k domovní prohlídce?“

Už se jí na to ptal. Odpověděla mu stejně jako předtím. „Ne. Nepřišli jsme dům prohledat.“

Čekala, jestli se bude tázat dál, ale Will mlčel. Lena vlastně nevěděla, jestli mu pověděla pravdu. Kdyby Tommy nebyl v Allisonině bytě, stejně by se do garáže dostali. Gordon Braham nebyl doma. Jak znala Franka, vylomil by zámek a stejně by se do Allisonina příbytku dostal.

Poznamenal by, že je lepší prosit o odpuštění než o svolení. Obyčejné násilné vniknutí do objektu by nikomu nevadilo, protože byla zavražděna mladá studentka.

„Vyslechli jste sousedy?“

Lena zastavila před domem Brahamových. „Obešli je pochůzkáři. Všichni viděli to samé, to, co se tu stalo.“

„A co se přesně stalo?“

„Tommy bodl Brada.“

„Povězte mi to od začátku. Zastavili jste tu…“

Pokusila se nadechnout, ale plíce se jí naplnily vzduchem jenom z poloviny. „Přiblížili jsme se ke garáži…“

„Ne,“ přerušil ji. „Vraťte se úplně na začátek. Přijeli jste na místo činu. Co se dělo pak?“

„Brad už tu byl.“ O růžovém deštníku ani o Frankově řvaní mu nepověděla.

„Vystoupili jste z auta?“ pobídl ji Will. Opravdu ji chtěl přimět, aby mu událost popsala krok za krokem.

Otevřela dveře auta. Na obličej jí pomalu dopadlo několik velkých kapek. Will také vystoupil.

„Přestalo pršet a byla dobrá viditelnost,“ řekla Lena a vykročila po příjezdové cestě. Will šel vedle ní s aktovkou v ruce. Potom uviděla, že dveře garáže jsou přelepené žlutou policejní páskou. Frank se včera večer musel vrátit. Anebo sem poslal hlídku s páskou, aby to vypadalo, že celou věc berou vážně. Nedokázala už odhadnout, co náčelník udělá a proč.

Will otevřel aktovku a vytáhl z ní list papíru. „Povolení k prohlídce přišlo, když jste si odešla pro bundu.“

Podal Leně dokument. Viděla, že ho vydal soudce z Atlanty.

„A co dál?“ zajímal se Will. „Předpokládám, že vrata garáže byla zavřená, když jste se k nim přiblížili.“

Lena přikývla. „Všichni tři jsme stáli někde tady. Bylo zhasnuto. Na příjezdové cestě ani na ulici nebyla žádná auta.“ Ukázala na zablácený skútr. „Zámek i řetěz vypadaly stejně jako tyhle,“ řekla a zadívala se na vozidlo. Z bláta na pneumatikách měla radost. Tommy mohl na skútru jet do lesa. Stopy se sice nenajdou, ale bláto na kolech se bude shodovat s blátem kolem jezera.

„Vyšetřovatelko?“

Lena se otočila. Přeslechla, na co se ptal.

„Zaklepali jste na dveře?“

Podívala se na dům. Stále v něm byla tma. Ke dveřím někdo položil malou kytici. „Ne.“

Will se sehnul a otevřel kovová vrata garáže. Když se zdvihala vzhůru, hlasitě rachotila. Zvuk musela slyšet polovina sousedů. Lena uviděla postel, stůl a rozházené noviny a časopisy.

V místě, kde u vchodu dopadl Frank na zem, byla malá kaluž krve potažená tenkou vrstvou ledu. Rána v jeho paži tedy byla hlubší, než se Lena domnívala. Nemohl ji způsobit nůž na dopisy. Bodl se snad Frank sám?

„V tomhle stavu jste garáž našli?“ otázal se Will.

„V podstatě ano.“ Lena zkřížila ruce na prsou. Cítila, jak jí pod bundu zalézá chlad. Po Tommyho doznání se měla vrátit na místo činu a prohledat Allisoniny věci, aby našla vodítka, která by potvrdila chlapcovu verzi. Teď už na to bylo příliš pozdě. Nejlepší bude, když začne uvažovat jako vyšetřovatelka a přestane se chovat jako podezřelá. Vražedná zbraň je nejspíš tady. Skútr je dobré vodítko a skvrna u postele ještě lepší. Tommy mohl Allison uhodit do hlavy, odvézt ji do lesa a tam ji zabít. Možná ji chtěl utopit v jezeře. Dívka se však probrala, a tak ji zezadu bodl do krku. Tommy celý život strávil v okrese Grant. V zátoce byl nesčetněkrát. Věděl, kde se dno jezera prudce svažuje. Věděl, že musí tělo odtáhnout do hloubky, aby ho snadno nenašli.

Lena vydechla. Konečně mohla dýchat. Dávalo to smysl. Tommy jí o způsobu vraždy sice lhal, ale určitě Allison zabil.

Will si odkašlal. „O kousek se vrátíme. Všichni tři jste stáli tady. Garáž byla zavřená.

Vypadalo to, že dům je prázdný. Co se dělo potom?“

Leně chvíli trvalo, než našla ztracenou rovnováhu. Pověděla mu, jak Brad uvnitř garáže spatřil vetřelce v kukle a oběhl dům. Jak se potom rozptýlili, aby konfrontovali podezřelého.

Zdálo se, že Will jejímu výkladu naslouchá jenom na půl ucha. Stál s rukama za zády pod vyklopenými vraty garáže a prohlížel si věci v místnosti. Lena mu říkala, že Tommy odmítl odhodit nůž, když si všimla, že Will se pozorně dívá na hnědou skvrnu u postele. Vešel do garáže a klekl si, aby na ni lépe viděl. Vedle něho stál kbelík s kalnou vodou, který Lena viděla včera. U kbelíku ležela ztvrdlá houba.

Will k ní zvedl hlavu. „Pokračujte.“

Lena se musela na chvíli zamyslet, aby správně navázala. „Tommy stál u stolu,“ řekla a kývla na křivý stůl.

„Ta vrata při vyklápění dělají docela rámus. Měl už Tommy nůž v ruce, když jste je otevřeli?“

Lena se zarazila a pokusila se vzpomenout si, co Willovi odpověděla, když se jí na to zeptal poprvé. Chtěl vědět, jestli měl Tommy na opasku pouzdro. Zajímalo ho, jestli byla stejným nožem zabita Allison Spoonerová.

„Když jsem ho viděla, měl už nůž v ruce,“ řekla. „Nevím, kde ho vzal. Možná na stole.“

Samozřejmě, že ho sebral ze stolu. Ležela tam pootevřená obálka se slevovými kupóny, o které nikdo nestál.

„Čeho jste si ještě všimla?“

Ukázala na kbelík s hnědou vodou u postele. „Uklízel. Usuzuju, že ji uhodil do hlavy nebo ji tu rovnou přizabil. Položil ji na skútr a…“

„V doznání se ale o úklidu nezmínil.“

Byla to pravda. Lenu ani nenapadlo, aby se ho na kbelík zeptala. Myslela jenom na Brada a na to, že když ho viděla naposledy, měl popelavou barvu. „Podezřelí lžou. Tommy nechtěl přiznat, jak to udělal. Vymyslel si zkazku, ve které se jevil v lepším světle. Je to naprosto běžné.“

„Co se stalo potom?“ zeptal se Will.

Lena polkla a snažila se neustále nemyslet na Brada. „Přiblížila jsem se k podezřelému z pravé strany.“

Will otevřel aktovku, kterou předtím položil na postel. „Z vaší pravé strany nebo z jeho?“

„Z mojí.“ Lena zmlkla. Will z aktovky vytáhl jakousi cestovní soupravu. Lena poznala tři skleněné lahvičky, které vyndal z plastového pouzdra. Chystal se provést test přítomnosti krve.

Nevybídl ji, aby pokračovala ve vyprávění. Vzal z pouzdra čistý tampón, otevřel první lahvičku a kapátkem na bavlněný materiál nanesl etanol. Jemně tampón koulel po skvrně, aby se na něj hnědá látka přichytila. Z druhé lahvičky přidal fenolftalein. Lena zadržela dech, když na skvrnu nakonec nakapal peroxid vodíku. Tento postup se naučila ve škole a stokrát ho sama provedla. Pokud je hnědá skvrna lidská krev, špička tampónu se rychle zbarví dorůžova.

Nezbarvila se.

Will skládal soupravu. „Co se dělo pak?“

Lena ztratila pevnou půdu pod nohama. Nedokázala od skvrny odtrhnout oči. Jak to, že to není krev? Skvrna má přece stejný tvar i barvu jako kaluž krve. Tommy byl v Allisonině bytě a hrabal se jí ve věcech. Byl oblečený jako zloděj. Stál s nožem v ruce asi půl metru od kaluže její krve.

Jenže ten nůž byl na dopisy.

A skvrna nebyla Allisonina krev.

Will ji vybídl, aby pokračovala. „Takže jste na Tommyho šla zprava. Zastupující náčelník Wallace stál po vaší pravici?“

„Po mé levici, po vaší pravici.“

„A v tu chvíli jste Tommymu ukázali policejní odznaky?“

Lena zadržela dech. Bude muset zalhat. V žádném případě mu nemůže říct, že si nevzpomíná, protože by to pochopil jako doznání, že při útoku na podezřelého nejednala podle základních pravidel, jaká v takovém případě platí.

„Vyšetřovatelko?“

Lena pomalu vydechla a pokusila se o sarkastickou poznámku. „Vím, jak mám postupovat při práci.“

Will s vážnou tváří přikývl. „V to doufám.“ Místo aby ji ještě víc skřípl, povolil tlak. „Povězte mi, co se dělo pak.“

Lena pokračovala ve vyprávění a Will chodil po garáži. Byla malá a on ji úplně celou prozkoumal. Pokaždé, když se zastavil, aby se na něco blíže podíval, podpěry u zadní stěny nebo pruh kovu, který trčel z kolejnice garážových vrat –, jí poskočilo srdce v hrudi.

Přesto mu pověděla, jak Tommy vyběhl na ulici a Brad ho začal honit. I to, jak chlapec Brada bodl a jak přiletěli záchranáři s vrtulníkem. „Helikoptéra se vznesla a já jsem šla k autu. Tommy už byl uvnitř a měl pouta. Odvezla jsem ho na stanici. Dál už to znáte,“ uzavřela své vyprávění.

Will se podrbal na tváři. „Tommy vás povalil na zem. Za jak dlouho jste se zvedla?“

„Nevím. Za pět, možná deset vteřin.“

„Uhodila jste se do hlavy?“

Lenu modřina na hlavě stále bolela. „Nevím.“

Will stál vzadu v místnosti. „Všimla jste si tohohle?“

Neochotně vstoupila do garáže a podívala se za prstem, kterým ukazoval na díru ve zdi. Byla kulatá, měla zubaté okraje a vypadala jako od kulky. Lena se bez rozmýšlení podívala do přední části garáže, kde při zásahu stál Frank. Trajektorie střely odpovídala. Na zemi neležely žádné prázdné nábojnice. Usilovně doufala, že Franka napadlo podívat se za garáž. Kulka ji škrábla do ruky, udělala díru do kovové stěny a vylétla ven. Nejspíš někde ležela utopená v blátě.

„Střílel tu některý z vás?“ zeptal se Will.

„Já ne.“

Podíval se na náplasti na její ruce. „Takže vy jste ležela na zemi.“ Přistoupil k posteli a zastavil se na místě, kde upadla.

„Ano.“

„Vstala jste a zjistila jste, že Frank Wallace taky leží na zemi. Byl na břiše? Nebo na boku?“

„Na boku.“ Lena Willa následovala do přední části garáže. Překročila časopisy, jež s kolegou rozházeli při potyčce, a zahlédla model staršího Fordu Mustang přitisknutý k mantinelu autodráhy.

Will ukázal na zubatý kus kovu trčící z kolejnice garážových vrat. „Vypadá to nebezpečně.“

Znovu otevřel aktovku. Pevnou rukou vzal pinzetu a odtrhl z ostrého kovu několik světle hnědých nití. Frank měl kabát právě takové barvy. Lena ho v jiném svrchníku nikdy neviděla.

Will jí podal soupravu na zjišťování přítomnosti krve. „Určitě s tím umíte zacházet.“

Roztřesenýma rukama si od něho vzala pouzdro. Zopakovala tentýž postup, který předtím použil Will, a nakapala na místo fenolftalein. Když tampón dostal jasně růžovou barvu, napadlo ji, že to ani pro jednoho není velké překvapení.

Will se otočil a podíval se do garáže. Lena skoro slyšela, jak mu v hlavě šrotují mozkové závity. Oproti němu měla výhodu, že se všeho zúčastnila, a tak si snáze dokázala složit pravdivý obrázek události. Tommy proti ní strčil stůl. Frank zpanikařil nebo se lekl, těžko říct…

Zkrátka kdovíproč nakonec stiskl spoušť pistole. Střela nekontrolovaně vylétla z hlavně a škrábla Lenu do dlaně. Frank pistoli upustil. Její zpětný ráz mu nejspíš nečekaně škubl rukou.

Anebo byl náčelník tak opilý, že neudržel rovnováhu. Zavrávoral na stranu a přitom si o ostrý kus kovu, který trčel z kolejnice vrat, roztrhl paži. Dopadl na zem. Když Lena vstala, svíral si ji zdravou rukou. Tommy už utíkal po příjezdové cestě s nožem na dopisy v ruce.

Scéna jako vystřižená z Policejní akademie. Jako policajti byli k smíchu.

Kolik toho Frank včera ráno vypil? Seděl s placatkou v autě, zatímco Lena se dívala, jak kolegové vytahují Allison z jezera. Cestou na místo činu si třikrát či čtyřikrát přihnul. A co předtím? Kolik toho teď musí vypít, aby ráno vůbec vstal z postele?

Will mlčel. Vzal si od ní tampón a lahvičky a všechno vrátil do pouzdra. Čekala, že něco poznamená o místě činu a o tom, co se skutečně stalo. Místo toho se zeptal: „Kde je tu koupelna?“

Lena byla tak zmatená, že se zmohla pouze na: „Cože?“

„Koupelna.“ Ukázal do prostoru. Uvědomila si, že má pravdu. Místnost vlastně připomínala velkou krabici. Neměla koupelnu, a dokonce ani šatník. Byla spartánsky zařízená. Stála v ní vlastně jenom postel, která vypadala, jako by ji koupili ve vojenském skladu, a skládací stůl, na jaký se vystavovalo pečivo při dobročinném bazaru v kostele. V rohu se nacházela malá televize s anténou obalenou hliníkovou fólií. Zepředu k ní byla připojená hrací konzola. Místo komody na prádlo bylo na stěnách několik kovových polic. Leželo na nich plno triček, džínsů a kšiltovek.

„Jak vám Tommy vysvětlil, že má na hlavě kuklu?“ zeptal se Will.

Lena měla pocit, jako by spolkla hrst štěrku. „Prý protože mu byla zima.“

„Je tu pěkná zima,“ souhlasil Will a schoval soupravu do aktovky. Když na ní zaklapl zámky, Lena sebou trhla. Zvuk se místností rozlehl jako výstřel z pistole. Anebo jako dveře cely, které se právě zavřely.

V garáži se povalovaly časopisy o autech. Povlečení na posteli bylo špinavé. Chybělo tu nejzákladnější příslušenství. V tomhle holobytě v žádném případě nemohla bydlet Allison Spoonerová.

Bydlel tu Tommy Braham.

11. kapitola

Brockův pohřební ústav se nacházel v jedné z nejstarších budov v okrese Grant. Viktoriánský hrádek s věžičkami si na samém počátku dvacátého století nechal postavit muž, který měl na starost údržbu vlaků v železniční vozovně. Po nějaké době státní zástupce dokázal, že správce depa stavbu financoval ze zpronevěřených peněz železniční společnosti. Hrádek nakonec na schodech soudní budovy vydražil majitel místního pohřebního ústavu John Brock.

Sára slyšela od dědečka Earnshawa, že si celé město oddechlo, když se Brockovi odstěhovali z Hlavní ulice. Nejvíc se ulevilo řezníkovi, který měl tu smůlu, že bydlel hned vedle nich. Suterén a přízemí viktoriánského domu se proměnily v pohřební ústav a v prvním patře bydlela Brockova rodina.

Sára s Danem Brockem vyrostla. Byl to neohrabaný vážný chlapec, který si rozuměl lépe s dospělými než s vrstevníky. Sára byla očitým svědkem šikany, kterou Dan zakusil na základní škole. Tyrani na něho doráželi jako piraně a přestali ho trápit až v prvním ročníku střední školy, kdy Dan přerostl výšku sto osmdesát centimetrů. Sára jako nejvyšší dívka ve třídě a spolu s ním i nejvyšší osoba v celé škole vždycky měla ráda jeho společnost.

Přesto si nedokázala pomoci, a kdykoli se na něho podívala, pokaždé před sebou viděla vytáhlého desetiletého chlapce, na kterého děvčata v autobuse ječela, že má breberky od mrtvých lidí.

Když vjela na parkoviště, z budovy právě vycházeli pozůstalí. Se smrtí se čile obchodovalo i v sebehorší ekonomické situaci. Viktoriánský dům byl hezky udržovaný. Měl čerstvou omítku a novou taškovou střechu. Sára sledovala, jak pozůstalí odchází od domu, nasedají do aut a vyjíždějí na krátkou cestu na hřbitov.

Na hřbitově stál mramorový náhrobek s Jeffreyho jménem. Sára si jeho popel odvezla do Atlanty, ale jeho matka najednou začala nábožně požadovat řádný pohřeb. Během obřadu se zaplnil kostel, takže museli otevřít zadní dveře, aby lidé venku na schodech slyšeli kazatelův hlas. Lidé radši šli na hřbitov pěšky, než aby jeli v autech za pohřebním vozem.

Každý z těch, kdo měli k Jeffreymu nejblíž, mu do rakve dal něco, co mu jeho přítele, nadřízeného a učitele připomínalo. Kamarádi ze školy přinesli seznam fotbalových zápasů s Jeffreyho fotografií na obalu. Eddie k němu přidal kladivo, s nímž mu Jeffrey pomohl postavit boudu v zadní zahradě. Sářina matka přinesla svou starou pánev, protože ho v ní učila smažit kuře. Tessa věnovala pohled, který jí poslal z Floridy. Vždycky ho bavilo dělat si z ní legraci.

Na pohledu stálo: Ještě že tu nejsi s námi.

Několik týdnů před tím, než Jeffreyho zabili, mu Sára dala podepsané první vydání románu Andersonville od MacKinlaye Kantora. Velice těžko se s knížkou loučila, i když věděla, že to musí udělat. Nemohla dopustit, aby Jeffreyho rakev plná vzpomínek zmizela pod zemí bez jejího příspěvku. Dan Brock s ní celé hodiny seděl v obýváku jejího domu, dokud knížku nepustila z ruky. Podívala se na každou stránku a prsty se dotkla míst, na nichž spočinuly Jeffreyho ruce. Dan byl trpělivý a klidný, ale když nastal čas odchodu, srdceryvně se rozplakal stejně jako Sára.

Vyndala z přihrádky papírový kapesníček a otřela si oči. Pokud na to bude dál myslet, rozbrečí se jako malé dítě. Na sedadle spolujezdce měla bundu, ale neoblékla si ji. V kapse našla sponku a stáhla si vlasy dozadu. Podívala se do zrcátka, jak se jí kroutí a cuchají. Ráno se měla trochu namalovat. Takhle jsou jí víc vidět pihy na nose a má pobledlou kůži. Odtáhla se od zrcátka. Teď už s tím nic nenadělá.

Do pohřebního konvoje se zařadilo poslední auto. Sára vyskočila ze svého SUV a málem šlápla do hluboké louže. Lilo jako z konve, a tak si celkem zbytečně zakryla rukama hlavu.

Brock stál ve dveřích domu a mával na ni. Vlasy na temeni měl trochu prořídlé, ale stále byl vytáhlý a v obleku s vestičkou vypadal skoro stejně jako na střední škole.

„Nazdar.“ Rychle se na ni usmál. „Jsi tady první. Řekl jsem Frankovi, že začneme kolem půl dvanácté.“

„Myslela jsem si, že bych mohla přijít dřív a všechno si připravit.“

„Možná jsem tě v tom předběhl.“ Věnoval jí úsměv, kterým nejspíš obvykle oblažoval pozůstalé. „Jak to zvládáš, Sáro?“

Pokusila se jeho úsměv opětovat, ale nedokázala mu odpovědět. Když si včera přijel pro tělo Tommyho Brahama, vynechala zdvořilostní fráze a teď si v jeho přítomnosti připadala trochu divně. Brock to jako obvykle zamluvil.

„No tak, pojď sem,“ řekl a sevřel ji v medvědím objetí. „Vypadáš skvěle, Sáro. Opravdu. Jsem hrozně rád, že jsi přijela na svátky. Tvoje máma má určitě radost.“

„Rozhodně ji má táta.“

Objímal ji kolem ramen a vedl ji do domu. „Pojď, schováme se před tím hrozným počasím.“

„Páni.“ Zarazila se ve dveřích a rozhlédla se po prostorné vstupní hale. Nejen její rodiče nedávno zrenovovali své obydlí. Původně usedlá výzdoba domu nabyla značně moderního rázu. Těžké sametové závěsy a tmavě zelené koberce byly nahrazeny roletami a orientálním kobercem v tlumených barvách, který ležel na krásné dřevěné podlaze. Rekonstrukcí prošly i obřadní síně, jež se přestaly podobat viktoriánským salónům.

„Mámě se to vůbec nelíbí, takže se mi to muselo aspoň trochu povést,“ poznamenal Brock.

„Moc se ti to povedlo,“ ujistila ho Sára, protože věděla, že ho za změnu nejspíš nikdo nepochválil.

„Daří se mi dobře.“ Brock ji rukou držel za zády a vedl ji halou. „Musím přiznat, že ta věc s Tommym mě opravdu vzala. Byl to hodný kluk. Sekal mi trávu.“ Brock se zastavil. Podíval se na Sáru a jiným tónem řekl: „Vím, že mě lidi mají za naivu, který si o druhých většinou myslí jen to dobré, ale já si prostě nedokážu představit, že by něco z toho udělal.“

„Myslíš sebevraždu nebo vraždu té dívky?“

„Obojí.“ Brock se chvíli kousal do spodního rtu. „Tommy byl pohodový kluk. Vždyť jsi ho taky znala. Nikdy nikomu neřekl křivé slovo.“

Sára byla opatrná. „Lidi tě můžou překvapit.“

„Leda tak svojí ignorancí, když jsou schopní si myslet, že jenom proto, že to Tommymu pomalu myslelo, mu jednoho dne ruplo v hlavě a začal vyvádět.“

„Máš pravdu.“ Tommy byl mentálně zaostalý, ale ne psychotický. Ty dvě věci spolu neměly nic společného.

„Nejde mi na rozum, že ji nezabil brutálně, ve vzteku.“

„Jak to myslíš?“

Zahákl si prsty za knoflíky na vestě. „Prostě bych čekal víc, to je všechno.“

„Víc?“

Zase rychle změnil tón. „Poslouchej, ty jsi doktorka. Uvidíš sama. Možná zjistíš mnohem víc, než bych dokázal já.“ Položil jí ruku na rameno. „Jsem opravdu rád, že jsi zase tady, Sáro.

A chci, abys věděla, že ti to přeju. Ostatní neposlouchej.“

Sáře se nelíbilo, co říká. „Co mi přeješ?“

„Toho nového chlapa.“

„Nového chla…“

„Povídá si o tom celé město. Máma včera celý večer visela na telefonu.“

Sára zrudla. „Brocku, vlastně Dane. On není…“

„Pššt,“ varoval ji. Na schodech nad nimi se ozvaly šouravé kroky. Brock zvýšil hlas. „Jdu na hřbitov pomoct Billinghamovým, mami. Sára bude dole pracovat, tak ne abys ji vyrušovala.

Slyšela jsi?“

Stará Audra Brocková mluvila roztřeseně, ale bylo dost pravděpodobné, že je všechny přežije. „Co jsi říkal?“

Dan znovu zvýšil hlas a šel rovnou k jádru věci. „Povídal jsem, že máš nechat Sáru na pokoji.“

Ozvalo se tiché zabručení a pak zase šoupání nohou, jak se stařena vracela do svého pokoje.

Brock obrátil oči v sloup, ale nepřestával se dobromyslně usmívat. „Dole je všechno pořád tak, jak jsi to tam nechala. Asi za hodinu se vrátím a pomůžu ti. Mám tomu tvému chlapovi nechat na dveřích vzkaz?“

„On…“ Sára se zarazila. „Já ho napíšu.“

„Pořád mám kancelář v kuchyni, i když jsem ji trošku vylepšil. Pak mi řekni, jak se ti líbí.“

Zamával jí a odešel.

Sára šla dozadu do domu. Kabelku nechala v autě, takže u sebe neměla papír ani propisovačku a nemohla Willovi napsat vzkaz. Kuchyně vždycky fungovala jako kancelář.

Brock se konečně zbavil starého dřezu a odkapávače a trochu víc místnost přizpůsobil obchodu se smrtí. V jídelním koutě stály vystavené vzorky rakví. Na mahagonovém stolku byly umně rozložené katalogy květinových výzdob. Brockův psací stůl byl vyrobený ze skla a oceli.

Na to, že jeho majitel byl dost starosvětský, měl velice moderní design.

Vzala z psací podložky samolepicí papírek a začala Willovi psát vzkaz. Vtom se zarazila. Měl se objevit Frank. Co může na malý čtvereček papíru napsat, aby Willovi bylo jasné, kam má jít, aniž by Frank pojal nějaké podezření?

Sára šla k domovním dveřím a klepala si propisovačkou do zubů. Nakonec se rozhodla pro dolů po schodech. Napsala slova zvlášť pod sebe. Aby vzkaz byl co nejsrozumitelnější, přikreslila ještě velkou šipku špičkou dolů. Možná to stejně nepomůže. Každý dyslektik byl jiný, ale většina z nich sdílela určité typické rysy. Hlavním z nich byl naprostý nedostatek prostorové orientace. Sára se vůbec nedivila, že se Will cestou z Atlanty ztratil. Kdyby mu tehdy zavolala a řekla mu, kudy má jet, ničemu by to nepomohlo. Instruovat dyslektika, aby zahnul vpravo, bylo stejně užitečné jako chtít po kočce, aby stepovala.

Sára papírek přilepila na tabulku skla v domovních dveřích. Když ráno psala vzkaz, který Willovi zastrčila pod stěrač, lámala si nad ním hlavu. Napsala ho šesti různými způsoby, podepsala ho a pak ho zase nechala bez podpisu. Smajlík připojila na poslední chvíli, aby Willovi dala najevo, že je mezi nimi všechno v pořádku. I slepý by včera večer viděl, jak je rozrušený. Sáře bylo hrozně, protože ho uvedla do rozpaků. Smajlíky nikdy nekreslila, ale tentokrát udělala oči a ústa do rohu papíru, než ho v sáčku zastrčila pod stěrač Porsche.

Doufala, že Will si symbol vyloží správně.

Připadalo jí velice nepatřičné nechávat na dveřích pohřebního ústavu smajlík, ale přidala ke třem slovům dvě malé oči a usměvavá ústa s tím, že alespoň dostane body za důslednost.

Nad hlavou jí zavrzala podlaha a Sára rychle odběhla do kuchyně. Dveře do suterénu nechala otevřené dokořán a brala schody ob dva, aby se vyhnula Brockově matce. Dole na podestě se nacházely bezpečnostní dveře. Černé kovové mříže a perforovaná ocelová deska zabraňovaly ve vstupu do balzamovací místnosti. Člověk by si pomyslel, že dolů nikdo nepůjde, pokud nemusí, ale původní dveře před mnoha lety rozkopl pár studentů z vysoké a ukradl formaldehyd, který si uživatelé drog rádi přidávali do práškového kokainu. Sára předpokládala, že se číselná kombinace na tabulce s tlačítky nezměnila. Vyťukala na ní čísla 1, 5, 9 a dveře se s cvaknutím otevřely.

Brock nechával prostor hned za dveřmi prázdný pro případ, že by se někdo náhodou podíval přes ocelovou desku, aby neviděl něco, co neměl. Prázdná zóna pokračovala i v dlouhé, dobře osvětlené chodbě. Na policích byly různé chemikálie a přípravky s etiketami otočenými ke zdi, aby případný návštěvník nevěděl, na co se dívá. Poslední kovová skříňka obsahovala malé krabice od bot s popelem, který si nikdo nepřišel vyzvednout.

Na konci chodby Brock pověsil ceduli, kterou Sára znala z márnice v nemocnici. Stálo na ní: Hic locus est ubi mors gaudet succurrere vitae. Nápis se zhruba dal přeložit jako: Toto je místo, kde smrt s radostí pomáhá životu.

Létací dveře balzamovací místnosti byly otevřené a založené starými cihlami z domu. Od bílých kachlíkových stěn se odráželo umělé světlo. Zatímco horní patro se od základu změnilo, podzemí vypadalo přesně tak, jak si ho Sára pamatovala z dřívějška. Uprostřed místnosti stály dva vozíky z nerezové oceli a nad nimi na pružinách visela velká světla. U nohou každého vozíku byl dřez s odsáváním přímo napojeným na odpad. Brock připravil všechny nástroje potřebné k pitvě, pilky, skalpely, lékařské kleště a nůžky. K rozstřižení hrudní kosti stále používal zahradnické nůžky, které Sára kdysi koupila v železářství.

Zadní část místnosti byla plně zasvěcena pohřební práci. Vedle hlubokého mrazáku stála dřevěná skříňka s trokarem, jímž se před balzamováním propichovaly a čistily orgány. V rohu byl hezky schovaný balzamovací přístroj, který vypadal jako kříženec velkého kovového ohřívače kávy a mixéru. Ve dřezu ochable visela kanyla. Na umyvadle ležely tlusté gumové rukavice. Byla tam řeznická zástěra, svářečské brýle, rouška a velká krabice s rolemi bavlněné vaty na zachycení tekutin.

Na krabici s vatou ležel fén na vlasy a otevřená krabička s make-upem, které se sem vůbec nehodily. Uvnitř byly kelímky podkladového krému, různé odstíny očních stínů a lesků na rty.

Na vnitřní straně víka bylo vyražené logo firmy Peasonův make-up pro pohřební ústavy.

Sára si z krabice na stěně vzala chirurgické rukavice na jedno použití a otevřela mrazák.

Ovanul ji ledový vzduch. Uvnitř našla tři černé vaky s těly. Podívala se na štítky, aby zjistila, ve kterém je Allison Spoonerová.

Vak se jako obvykle špatně otvíral, protože objemný černý plast se zachytával do zipu.

Allisonina kůže měla měňavou voskovou barvu. Dívčiny rty byly tmavě modré. Na kůži a oblečení se jí přilepila stébla trávy a úlomky větviček. Na ústech a tvářích se jí nadělaly malé modřiny. Sára si navlékla chirurgické rukavice a jemně dívce odchlípla spodní ret. V měkké tkáni byly otisky zubů, které vznikly, když pachatel dívku přitiskl obličejem k zemi. Než zemřela, zranění krvácelo. Vrah ji přitlačil ke břehu, aby ji mohl zabít.

Sára dívce opatrně otočila hlavu na stranu. Posmrtná ztuhlost už povolila a vzadu na krku byla dobře viditelná otevřená bodná rána.

Brock měl pravdu. Pachatel ji nezavraždil brutálně. Na těle nebyly žádné stopy po zuřivosti, ale jediný smrtelný, dokonale provedený řez.

Sára ránu roztáhla, aby určila, jak asi vypadala v okamžiku, kdy došlo ke zranění. Nůž byl tenký, s ostřím něco přes centimetr na šířku a necelých devět centimetrů na délku. Čepel do těla zajela šikmo. Spodní hrana řezu byla zakřivená, což znamenalo, že pachatel nožem otočil, aby oběti co nejvíc ublížil.

Sára dívce povytáhla bundu nahoru, aby se podívala, jestli díra v materiálu odpovídá ráně na krku. Přinejmenším v tomhle měla Lena pravdu. Pachatel dívku bodl zezadu. Sára odhadovala, že byl pravák a měl jistou ruku. Rána byla nejen smrtelná, ale i rychlá. Rukojeť nože zanechala kolem řezu podlitinu. Člověk, který Allison zabil, se nerozpakoval zabodnout čepel co nejhlouběji a ještě s ní otočit, aby si mohl být stoprocentně jistý účinkem.

Tohle neudělal Tommy Braham.

Sára vak s námahou zapnula. Než odešla od mrazáku, položila ruku na Tommyho nohu.

Samozřejmě nemohl nic cítit, protože na útěchu už bylo pozdě, ale Sára měla lepší pocit, když věděla, že ho bude ohledávat ona, a ne někdo jiný.

Cestou dozadu do suterénu si sundala rukavice a hodila je do koše. Vzadu se nacházela malá místnost bez oken, v níž se v devatenáctém století skladovalo víno. Stěny, podlaha i strop tu byly z červených cihel. Brock místnost využíval jako kancelář, přestože v ní bylo mnohem chladněji než jinde. Sára popadla bundu, která visela u dveří, ale když z ní ucítila Brockovu vodu po holení, rychle ji vrátila na její místo.

Na psacím stole ležely jenom formuláře pitevních protokolů a plnicí pero. Brock pro ohledání vytvořil dva balíčky a na každý přilepil papírek se jménem, datem narození a poslední známou adresou každé z obětí.

Georgijský zákon vyžadoval pitvu jenom za určitých okolností. Násilná smrt, úmrtí na pracovišti, úmrtí za podezřelých okolností, náhlá smrt, úmrtí beze svědků a smrt při chirurgickém zákroku vyžadovaly další prozkoumání. O každém mrtvém se většinou shromáždily tytéž informace, skutečné jméno, pseudonymy, věk, výška, váha a příčina úmrtí.

Udělaly se rentgenové snímky. Prohlédl se obsah žaludku a zvážily se orgány. Prozkoumaly se tepny, žilní záklopky a žíly. Zaznamenaly se podlitiny, poškození, stopy po kousání, strie, tržné rány, jizvy, tetování a mateřská znaménka. Každý zajímavý i nezajímavý detail, který se našel na těle, se musel zanést do příslušného formuláře.

Než Sára vystoupila z auta, zastrčila si do kapsy košile brýle na čtení. Teď si je nasadila na nos a dala se do vyplňování formulářů. Většinu z nich bylo třeba vypsat až po pitvě, ale každá cedulka připojená k vzorkům musela obsahovat její jméno, místo, správné datum a čas. Navíc k tomu musel každý formulář mít na spodním okraji napsané stejné informace spolu s jejím podpisem a číslem oprávnění. Když měla z poloviny vyplněný druhý balíček, kdosi zaklepal na kovové dveře.

„Haló?“ Suterénem se nesl Willův hlas.

Sára si protřela oči. Měla pocit, jako by se probudila z dřímoty. „Už jdu.“ Zvedla se od stolu a šla ke schodům. Will stál na opačné straně bezpečnostních dveří.

Odstrčila závoru. „Takže moje vzkazy zafungovaly,“ řekla.

Pozorně se na ni zadíval, skoro jako by ji chtěl varovat.

Sára mu gestem naznačila, že má jít do pitevny.

„Je to tu docela velké,“ poznamenal Will, rozhlédl se po místnosti a zastrčil ruce do kapes.

Nohavice džínsů měl dole mokré a zablácené.

„Jak to ráno šlo?“ zeptala se Sára.

„Pozitivní je, že jsem zjistil, kde byla Allison zavražděná.“ Pověděl jí o své procházce lesem.

„Měli jsme štěstí, že všechno nesmyl déšť.“

„Krev je pětkrát hustší než voda. Z půdy by se vyplavila až za několik týdnů. Vsadila bych se, že dub černý ji bude zadržovat i několik let.“ Na vysvětlenou dodala: „Plazma se rozpadne, ale velké množství mikročástic proteinů a globulinu zůstane v kůře.“

„Přesně to jsem si taky myslel.“

Usmála se. „A jaké negativní zprávy máte?“

Položil ruku na vozík, ale pak ji zase stáhl. „Prohledal jsem nesprávnou budovu a kontaminoval jsem důkazy.“

Sára mlčela, ale ve tváři se jí muselo zračit překvapení.

„V garáži nebydlela Allison, ale Tommy. Na povolení k domovní prohlídce, které mi opatřila Faith, byla uvedená adresa garáže. Všechno, co jsem našel, je kontaminované. Pochybuju, že by nám to u soudu k něčemu bylo.“

Sára potlačila smutný smích. Konečně Will na vlastní kůži zažívá, jak se Leně daří všechno zpackat a každého kolem sebe dostat do průšvihu.

„Co jste našel?“

„Pokud se ptáte na krev, tak nic moc. Frank Wallace utržil řeznou ránu, když stál u vchodu do garáže. Skvrna u postele je nejspíš od toho, jak se Tommyho fenka Pippy pokoušela vyzvrátit ponožku.“

Sáře zacukaly svaly v obličeji. „Pořád si myslíte, že to udělal Tommy? Jeho doznání neodpovídá skutečnosti.“

„Lena razí teorii, že Tommy Allison odvezl na skútru do lesa a tam ji zavraždil.

Předpokládám, že seděl na tvárnicích, jako když malé dítě posadíte u stolu na telefonní seznamy, aby na něj dosáhlo.“

„To zní naprosto uvěřitelně.“

„No právě.“ Will se podrbal na tváři. „Už jste ohledala Allisonino tělo?“

„Zatím jsem se jenom předběžně podívala na ránu. Útočník stál za ní. Většina ran do krku je vedená zezadu, ale čepel do těla obvykle zajede zepředu a dost často dojde k částečnému oddělení hlavy od těla. Na Allison vrah zaútočil zezadu, ale řez vedl taky zezadu směrem dopředu. Udělal to jediným, velice dobře promyšleným pohybem, skoro jako při popravě. Pak nožem ještě otočil, aby si byl jistý, že je mrtvá.“

„Takže bodnutí bylo smrtelné?“

„Potvrdit to budu moct, teprve až ji budu mít na stole.“

„Ale nějakou představu máte.“

Sára vždycky nerada vyslovovala názor, když ho neměla podložený pádným medicínským faktem. „Nechci dělat předčasné závěry.“

„Ani tady dole? Slibuju, že to nikomu nepovím.“

Nejasně si uvědomovala, že se příliš snadno poddává. „Rána byla vedená v takovém úhlu, aby smrt nastala okamžitě. Ještě jsem tělo neotevřela, takže si nejsem jistá…“

„Ale?“

„Vypadá to, že došlo k proříznutí obalu krční tepny. Ta byla tím pádem okamžitě přerušená, stejně jako vnitřní krční žíla. Takhle se větví.“ Sára to naznačila ukazováky obou rukou. „Krční tepnou se vysokou rychlostí dostává krev ze srdce do hlavy a krku. Krční žíla není tepna a ovlivňuje ji gravitace. Odvádí neokysličenou krev z hlavy a krku a horní dutou žilou ji vrací do srdce, kde se krev znovu okysličí a celý proces se opakuje. Chápete?“

Will přikývl. „Tepny jsou jako vodovod, žíly jako odpad. Je to uzavřený systém.“

„Správně,“ souhlasila Sára a v duchu ho pochválila za přirovnání cévního systému k instalaci v domě. „Všechny tepny kolem sebe mají malý sval, který se stahuje a povoluje, a tím reguluje průtok krve. Když některou tepnu přeříznete na dvě poloviny, sval se stáhne a zkroutí se jako přetržená gumička. Tím pomůže zastavit tok krve. Ale když tepnu jenom naříznete a nerozpůlíte ji, oběť obvykle velmi rychle vykrvácí. Je to otázka vteřin, ne minut. Krev vytryskne, raněný zpanikaří, a tím se mu prudčeji rozbuší srdce. Krev tudíž začne stříkat rychleji a člověk je za chvíli mrtvý.“

„Kde je ta tepna?“

Sára se prsty dotkla průdušnice. „Na každé straně krku máte jednu. Ráně se budu muset vyhnout, ale vypadá to, že nůž do těla vnikl tímhle směrem, blízko šestého krčního obratle, a projel podél čelisti.“

Will jí upřeně hleděl na krk. „Je těžké bodnout člověka tímhle způsobem?“

„Allison je hodně malá. Hrdlo má asi tak široké jako já dlaň. Vzadu v krku toho je hodně, svaly, cévy, obratle. Abyste trefil přesné místo, musel byste chvíli počkat a mířit. Nemohl byste k ní prostě přiskočit a bodnout. Musel byste na ni jít zezadu a trochu ze strany. Se správným nožem ve správném úhlu byste měl dost velkou šanci, že proříznete jak krční tepnu, tak krční žílu.“

„Se správným nožem?“

„Řekla bych, že měl asi osm a půl až deset centimetrů dlouhou čepel.“

„Takže to byl kuchyňský nůž?“

Očividně nedovedl odhadnout rozměry. Naznačila mu délku ostří ukazovákem a palcem.

„Necelých devět centimetrů. Představte si, jak široké má Allison hrdlo. Anebo třeba já.“ Dál držela prsty od sebe a přiložila si je na krk. „Kdyby ostří bylo delší, vyšlo by předem ven.“

Will zkřížil ruce na prsou. Sára nevěděla, jestli ho názorné předvedení potěšilo, anebo zda ho rozčílilo. „Jak široká podle vás byla ta čepel?“ zeptal se.

Přiblížila k sobě oba prsty. „Asi dva centimetry. Kůže je pružná. Určitě se bránila. Řez je dole širší, což znamená, že vrah jí nůž vrazil do těla po rukojeť a pak jím otočil, aby se ujistil, že rána bude co nejúčinnější. Čepel nebude širší než dva a půl centimetru.“

„To by mohl být velký zavírací nůž.“

Podle podlitiny od rukojeti Sára usoudila, že Will má pravdu, ale nahlas řekla: „Opravdu se na ránu potřebuju podívat na lepším místě, než je vnitřek mrazáku.“

„Bylo ostří zubaté?“

„Myslím, že ne, ale když mě necháte, abych se podívala, budu vám schopná říct všechno, co potřebujete vědět.“

Kousl se do rtu. Očividně přemýšlel o tom, co mu před chvílí řekla. „Na to, aby nůž probodl kůži, stačí pořádně přitlačit.“

„A mít pořádně ostrou a špičatou čepel.“

„Připadá mi, že by to dobře zvládl lovec.“

„Lovec, doktor, funebrák nebo řezník.“ Cítila potřebu dodat: „Nebo kdokoli s dobrým internetovým vyhledávačem. Na webu se určitě dají najít nejrůznější anatomické náčrty. Je otázkou, jestli jsou spolehlivé, ale ten, kdo tohle provedl, se rozhodně vyznal. Nerada se opakuju, ale Tommy měl IQ osmdesát bodů. Dva měsíce se učil zavazovat tkaničky. Opravdu si myslíte, že ten zločin spáchal?“

„Nerad spekuluju.“

Odpověděla mu jeho vlastními slovy: „Ani tady dole? Slibuju, že to nikomu nepovím.“

Will se nevzdal tak snadno jako předtím ona. „Chodil Tommy na lov?“

„Pochybuju, že by mu Gordon dovolil mít zbraň.“

Willovi chvíli trvalo, než jí položil další otázku. „Proč ji neutopil? Stála přece u jezera.“

„Voda určitě skoro zamrzala. Bylo možné, že se bude bránit. Mohla by křičet. Můj dům je, byl, na druhé straně jezera naproti Mysu milenců. Někdy, když vítr foukal směrem k nám, jsem slyšela hudbu a smích mládeže. Dívku, která křičí, protože se ji někdo pokouší zabít, by určitě slyšelo hned několik lidí.“

„Nebylo by jednodušší vést ránu zepředu než zezadu?“

Sára přikývla. „Když se prořízne průdušnice, oběť nemůže mluvit, natož volat o pomoc,“

řekla.

„Nůž většinou používají ženy,“ zdůraznil Will.

Sára o té možnosti neuvažovala, ale byla ráda, že Will přestává za pachatele považovat Tommyho. „Allison byla malá. Žena by ji bez problému zvládla přemoct a odnést do vody.“

„Byl vrah levák nebo pravák?“

„No…“ Sára se ho chtěla zeptat, jestli to není jedno, když nerozezná rozdíl mezi stranami, ale místo toho odpověděla: „Myslím, že pravák.“ Zvedla pravou ruku. „Útočník musel mít výhodnější pozici. Když jí zabodl nůž do krku, stál nad ní. Možná na ní dokonce obkročmo seděl.“

Odmlčela se. „Proto nerada dopředu dělám závěry. Potřebuju se podívat na její žaludek a plíce.

Jestli v nich najdeme vodu z jezera, pak to znamená, že když ji bodl, nejspíš ležela obličejem ve vodě.“

„Když budu vědět, jestli Allison při útoku ležela ve vodě nebo v blátě, hodně mi to pomůže při vyšetřování.“

Svraštila čelo. „Nechytračíte trochu, agente Trente?“

„Podle vašeho tónu soudím, že bych měl odpovědět záporně.“

Sára se zasmála. „Skvělé.“

„Děkuju, doktorko Lintonová.“ Rozhlédl se po balzamovací místnosti a otřásl se. „Je tady pěkně chladno. Není vám zima?“

Sára si uvědomila, že Will má na sobě totéž oblečení jako včera. Jenom místo černého trika měl bílé. „Vy jste si nevzal kabát?“

Zavrtěl hlavou. „Se šaty to mám hodně špatné. Dneska večer se budu muset zeptat vaší maminky, jestli můžu použít její pračku a sušičku. Myslíte, že jí to nebude vadit?“

„Ne. Určitě ne.“

„Ozval se vám dneska Frank Wallace?“

Zavrtěla hlavou.

„Začíná mě rozčilovat, že se ještě neukázal. Mívá ve zvyku všechnu nepříjemnou práci nechávat na Leně?“

„Nevím, jak spolu teď fungují. V minulosti poletovala mezi Frankem a mým mužem podle toho, který z nich ji zrovna potřeboval.“

„Zajímalo by mě, jestli Franka informuje anebo jestli si každý dělá svoje.“ Will mávl rukou směrem k vozíkům. „Můžu vám s něčím pomoct?“

„Jak moc jste choulostivý?“

„Nemám rád krysy a nedělají mi dobře zvratky.“

„Myslím, že ani jedno vás tady nepotká.“ Sára chtěla začít, aby na pitevně nezůstala přes půlnoc. „Pomůžete mi položit Allison na stůl?“

Kamarádské žertování rychle ustoupilo vážné spolupráci. Pracovali v tichosti. Zajeli s vozíkem k mrazáku a společně zvedli tělo. V podlaze byla zabudovaná váha, na jejímž digitálním počítadle se automaticky odečetla tíha vozíku. Sára Allison Spoonerovou zvážila.

Displej ukázal čtyřicet šest kilogramů a dvacet šest gramů.

Když si na ruce natáhla chirurgické rukavice, Will následoval jejího příkladu. Pomohl jí rozepnout vak a natočit dívku doleva a pak doprava, aby mohli černý plast vytáhnout zpod jejího těla. Will podržel jeden konec pásma, aby Sára mohla Allison změřit.

„Sto šedesát centimetrů,“ řekl Will.

„Musím si to zapsat.“ Sára věděla, že si všechna čísla nezapamatuje. Na zadní stěně nad pultem visela bílá tabule. Sára vzala značkovač zavěšený na provázku a zapsala na tabuli Allisoninu výšku a váhu. Aby údaje byly úplné, přidala ještě věk, pohlaví, rasu a barvu vlasů.

Dívka měla otevřené oči, a tak zaznamenala, že mají hnědou barvu.

Když se Sára otočila, zjistila, že Will se na čísla dívá. Při psaní použila zkratky, které by připadaly nesrozumitelné i člověku, který nemá problémy se čtením. Ukázala na písmena.

„Tohle je datum narození, výška, váha…“

„To jsem pochopil,“ přerušil ji. Tak úsečně na ni promluvil poprvé.

Sára by mu nejradši pověděla, že jeho porucha je stejně zřejmá a je hloupost se za ni stydět.

Rozhodla se však mlčet. Will svou dyslexii skrýval celý život a ona to sotva mohla změnit tím, že s ním o ní začne mluvit v suterénu pohřebního ústavu. Nehledě na to, že jí do toho vůbec nic není.

Přistoupila k vysoké uzamykatelné skříňce, kde Brock vždycky skladoval přístroje a zásoby materiálu. „Do háje,“ zamumlala. Na dvou policích pokrytých sametem ležel fotoaparát a jeho příslušenství. Sára vzala do ruky objektiv. „Nevím, jak se to skládá dohromady.“

„Zkusím to. Dovolíte?“ Will nečekal na odpověď. Vzal objektiv a našrouboval ho na fotoaparát. Potom k přístroji připevnil reflektory, blesk a kovové měřidlo hloubky. Stiskl několik tlačítek a LCD displej fotoaparátu se rozzářil. Will procházel všechny zobrazené ikony, dokud nenašel tu, kterou hledal.

Sára měla dva vysokoškolské diplomy a certifikát opravňující podnikat v jejím oboru, ale za živého boha by nedokázala přijít na to, jak má s fotoaparátem zacházet. Její rozhodnutí nekomentovat Willovu dyslexii přebila zvědavost. „Dělali vám někdy testy?“

„Ne.“ Stál za Sárou a držel fotoaparát tak, aby na něj viděla. „Tímhle se zvětšuje,“ řekl a posunul páčku na přístroji.

„Možná byste mohl…“

„Tímhle uděláte makrofotografii.“

„Wille…“

„A tohle je funkce supermakro.“ Nepřestával mluvit. Nechtěl jí dát možnost říct, co má na srdci. „Tady tím přizpůsobíte barvu. Tohle je reflektor. Tímhle se stabilizuje obraz a tímhle se odstraňují červené oči.“ Předváděl vlastnosti přístroje jako instruktor v kurzu fotografie.

Sára to nakonec vzdala. „Co kdybych vám ukazovala a vy fotil?“

„Dobře.“ Stál toporně narovnaný a bylo na něm vidět, že je podrážděný.

„Omlouvám se, že jsem…“

„Neomlouvejte se, prosím vás.“

Sára se mu ještě chvilku dívala do očí a toužila svou chybu nějak napravit. Co by však mohla povědět, když ji ani nechtěl nechat, aby se omluvila?

„Tak začneme,“ řekla.

Will podle jejích instrukcí obcházel stůl a fotografoval Allison Spoonerovou od hlavy až k patě. Její zateplenou bundu. Bodnou ránu v jejím krku. Rozříznutý materiál bundy v místě, kde do ní zajelo ostří. Kousnutí v dívčiných ústech.

Sára odhrnula dívčiny roztržené džínsy a odhalila jí koleno. Byla na něm půlkruhová tržná rána, z níž visel kus kůže. Lemovala ji tmavá podlitina. „Taková rána vznikne při nárazu na tupý předmět. Nejspíš dopadla celou vahou na koleno, určitě na něco tvrdého, například na kámen.

Při nárazu se jí roztrhla kůže.“

„Můžeme se jí podívat na zápěstí?“

Dívce se rukávy bundy shrnuly do varhánků. Sára je vyhrnula vzhůru.

Will pořídil několik snímků. „Má nějaké otlaky?“

Sára se sklonila nad mrtvou, aby se na ruku lépe podívala. Prohlédla i druhé zápěstí. Dívka měla světle modré žíly. V místech, kde se jí ucpaly a nahromadila se v nich krev, byly pod kůží patrné červené čáry.

„Tělo vyplave na hladinu po dvou hodinách nebo až po dvou dnech ve vodě,“ vysvětlila Willovi. „Rozklad začíná rychle, jakmile přestanou fungovat srdce a plíce, tělo začne samo sebe ničit. Ze střev uniknou bakterie. V břišní dutině se nahromadí plyny a způsobí, že mrtvola vyplave. Allison v tom zabránily tvárnice. Studená voda zpomalila rozklad. Nevím, jaká byla teplota jezera, ale řekla bych, že kolem nuly. Nejspíš v ní ležela na břiše a ruce měla před sebou. Posmrtné skvrny se jí udělaly nejdřív na konečcích prstů a pak se rozšířily na zápěstí.

Ta světlá místa by se asi dala splést s otlaky od provazu. Tehdy po ránu byla tma.“ Sára už Franka nemohla dál omlouvat. „Abych byla upřímná, když mi to Frank poprvé řekl, podezírala jsem ho, že lže.“

„Proč by o tom lhal?“ zeptal se Will. „Bodná rána je dostatečný důkaz, že něco vůbec nebylo v pořádku.“

„Na to se budete muset zeptat Franka.“

„Chystám se ho zeptat na plno věcí. Jestli se vůbec ukáže.“

„Nejspíš je u Brada. Zná ho od dětství. Jako my všichni.“

Will jenom přikývl.

Sára k Allisoninu zápěstí přiložila pravítko, aby ho mohl vyfotografovat. Když byl hotov, otočila dívčinu ruku. V záhybu zápěstí se objevila vybledlá jizva. Sára se podívala i na druhou ruku. „Jednou už se o sebevraždu pokusila. Žiletkou, možná ostrým nožem. Tipovala bych, že v posledních deseti letech.“

Will si prohlédl plastické bílé čáry. „Jaký byl Tommy?“

Sáru jeho otázka překvapila, protože se soustředila na Allison. Předešlé noci se moc nevyspala, a tak měla dost času o Tommym přemýšlet. „Byl veselý,“ odpověděla. „Myslím, že jsem nikdy neviděla, že by se mračil. Usmíval se, dokonce i když mu bylo špatně.“

„Viděla jste ho někdy rozzlobeného?“

„Ne.“

„Měl často zlomeniny nebo modřiny?“

Sára zavrtěla hlavou. Věděla, kam Will míří. „Gordon se k němu choval velice hezky.

Naštvaného jsem ho viděla jenom jednou, a to bylo, když Tommy snědl tubu lepidla.“

Will se rozněžněle usmál. „Taky jsem ho jedl.“ Ruku s fotoaparátem spustil podél těla.

„Jestlipak je stejně chutné jako kdysi?“

Sára se zasmála. „Radši to nezkoušejte zjistit. Tommymu bylo několik dní zle.“

„Neřekla jste mi, že Lenu znásilnili.“

Jeho poznámka přišla náhle a vyvedla Sáru z míry. Právě to nejspíš chtěl. „Je to už dávno.“

„Faith to našla na internetu.“

Otočila se k zadnímu pultu a zpod skříňky vytáhla roli hnědého papíru, na který chtěla rozložit Allisoniny šaty.

„Je to důležité?“

„To nevím, ale dělá mi starosti, že jste se o tom nezmínila.“

Sára rozložila papír. „Plno žen bylo znásilněno.“ Když neodpovídal, zvedla hlavu. „Nelitujte ji, Wille. Umí si dobře zařídit, aby ji ostatní litovali.“

„Myslím, že ji mrzí, jak dopadl Tommy.“

Sára zavrtěla hlavou. „Od ní se nedá čekat nic dobrého. Není to normální člověk. Nemá v sobě ani trochu laskavosti.“

„V životě jsem potkal hodně opravdu nelaskavých lidí,“ řekl pomalu Will a významně se na Sáru podíval.

„I tak…“

„Nemyslím si, že Lena úplně postrádá duši. Podle mého je naštvaná, má sklony se ničit a cítí se jako lapená v kleci.“

„Taky jsem si to kdysi myslela. Litovala jsem ji. To bylo krátce předtím, než zavinila smrt mého muže.“

Poté už Sára nevěděla, co by řekla. Rozepnula Allison košili a pokračovala ve svlékání. Will do aparátu vložil novou paměťovou kartu a dál fotografoval podle Sářiných pokynů. Když přes Allisonino tělo přetahovala čisté bílé prostěradlo, nepožádala ho o pomoc. Přátelský duch mezi nimi se vytratil. Místo něj zavládlo silné napětí, z něhož Sáru rozbolela hlava. Zlobila se na sebe, že jí na tom záleží. Will Trent nebyl její kamarád. Jeho dyslexie, jeho svérázný smysl pro humor ani jeho špinavé oblečení se jí netýkaly. Potřebovala jenom, aby odvedl svou práci a vrátil se domů k manželce.

V chodbě bouchly kovové dveře a do místnosti za okamžik vstoupil Frank Wallace s kartónovou krabicí. Na sobě měl dlouhý nepromokavý kabát a kožené rukavice. Měl zmoklé vlasy.

„Náčelníku Wallaci! Rád vás konečně poznávám. Už jsem si začínal myslet, že se mi vyhýbáte,“ řekl Will.

„Můžete mi laskavě vysvětlit, proč jste zbytečně vyhnal polovinu mejch lidí ven do deště?“

„Myslím, že jste už slyšel, že jsme našli místo činu, kde pachatel bodl Allison Spoonerovou.“

„Proved jste zkoušku krve? Vždyť může bejt zvířecí.“

„Ano, provedl, přímo na místě. Je to lidská krev,“ odpověděl Will.

„Dobře, takže ji zabil v lese.“

„Vypadá to tak.“

„To pátrání jsem odvolal. Jestli se chcete brodit do půl lejtek v bahně, přivezte si na to vlastní lidi.“

„To je velice dobrý nápad, náčelníku Wallaci. Asi sem zavolám naše lidi.“

Frank byl s Willem očividně hotov. Hodil krabici Sáře k nohám. „Tohle jsou veškerý důkazy, co máme.“ Sára zadržovala dech, dokud se od ní nevzdálil. Silně zapáchal. Byl cítit směsicí ústní vody, potu a tabáku.

„Doufám, že vám nebude vadit, náčelníku,“ pokračoval Will, „že jsem požádal vyšetřovatelku Adamsovou, aby ještě jednou obešla Tommyho sousedy a promluvila s Allisoninými vyučujícími.“

„Dělejte si, co chcete,“ zabručel Frank. „Já jsem s ní skončil.“

„Stalo se něco?“

„Kdyby se nic nestalo, tak byste tu nebyl.“ Frank si odkašlal do ruky v rukavici. Sáře při tom zvuku zacukaly svaly ve tváři. „Lena to celý podělala od začátku až do konce. Nehodlám ji už dýl krejt. Je to mizerná policajtka. Odvádí lajdáckou práci. Vždyť se jí povedlo zabít člověka.“

Významně se podíval na Sáru. „Myslím někoho jinýho.“

Sáru polilo horko i chlad zároveň. Frank říkal přesně to, co chtěla slyšet. To, co v hloubi duše věděla. Jenže z jeho úst ta slova zněla odporně. Využíval Jeffreyho smrt, kdežto Sára se ji pokoušela pomstít.

„Lena mi řekla, že jste včera večer mluvil s Lionelem Harrisem. Je to tak?“ otázal se Will.

Frank jako by najednou znervózněl. „Lionel nic neví.“

„Ale mohl by mít nějaké informace o Allisonině soukromí.“

„Lionel ví, co se sluší. Ví, že kolem bílý holčiny z vysoký se nemá co ochomejtat.“

Sára údivem otevřela ústa.

Frank nad jejím překvapením pokrčil rameny. „Víš dobře, jak to myslím, Květinko.

Třiašedesátiletej černoch toho s jednadvacetiletou bílou holkou moc společnýho nemá. Teda aspoň pokud se nechce dostat do průšvihu.“ Kývl směrem k Allison. „Co jste zjistili?“

Sára marně hledala slova.

„Ránu nožem na krku,“ informoval ho Will. „Přesnou příčinu smrti zatím nevíme.“

Podíval se na Sáru. Souhlasně přikývla, ale šok z Frankových slov ji ještě nepřešel. Před jejími rodiči takhle nikdy nemluvil. Eddie by mu ukázal dveře, pokud by ho Cathy nepředběhla.

Sára by to ráda připsala na vrub jeho vyčerpání. Rozhodně vypadal hůř než předešlého dne.

Veškeré oblečení od laciného obleku po nepromokavý kabát měl zmačkané, jako by v něm spal. Kůži na tváři měl povadlou. Oči se mu v umělém osvětlení leskly. Kožené rukavice si nesundal.

Will narušil ticho. „Náčelníku, už jste dopsal protokol o incidentu v garáži?“

Frank ještě víc zaťal zuby. „Dělám na tom.“

„Mohl byste mi v krátkosti zrekapitulovat, co se tam dělo? Jenom to nejdůležitější. Na podrobnosti se podívám, až odevzdáte hlášení.“

„Tommy byl v garáži a v ruce měl nůž. Řekli jsme mu, ať ho odhodí. Neposlech,“ řekl Frank úsečně, aby bylo jasné, že se mu vyptávání vůbec nelíbí.

Sára čekala, že bude pokračovat, ale Will ho musel pobídnout: „A pak?“

Frank znovu ledabyle pokrčil rameny. „Kluk zpanikařil a odstrčil Lenu stranou. Šel jsem jí na pomoc. Přiskočil ke mně s nožem a říz mě do paže. Pak si pamatuju jen to, jak běžel po příjezdový cestě. Brad se rozběh za ním. Řek jsem Leně, ať se dá za nima.“ Zarazil se. „Dost jí to trvalo.“

„Váhala?“

„Když začne hořet, Lena většinou veme nohy na ramena.“ Podíval se na Sáru, jako by od ní očekával souhlas. Sára však ze zkušenosti věděla, že pravdou je pravý opak. Lena se vždycky postavila co nejblíž k ohni, aby mohla zblízka sledovat, jak se druzí spálí.

„Rozběhla se za nima. Nakonec to odnes Brad,“ pokračoval Frank.

Will se zády opřel o pult a jednu ruku položil na jeho hranu. Měl značně neobvyklé výslechové metody. Kdyby v ruce držel pivo, vypadal by jako někdo, kdo se na grilování baví o fotbale. „Vystřelil někdo z vás z pistole?“

„Ne.“

Will pomalu přikývl a položil Frankovi další otázku: „Když jste otevřeli vrata garáže, měl už Tommy nůž v ruce?“

Frank se sehnul a vytáhl z krabice sáček na důkazy. „Jo. Tenhleten nůž.“

Will si od něho sáček nevzal, a tak po něm sáhla Sára. Lovecký nůž měl ostří z jedné strany zubaté a z druhé dobře nabroušené. Měl velkou rukojeť. Ostří bylo minimálně dvanáct a půl centimetru dlouhé a skoro tři centimetry široké. Byl zázrak, že Brad bodnutí přežil. Bez rozmýšlení vyhrkla: „Tímhle nožem Allison nezabili.“

Will si od ní zbraň vzal a vrhl na ni pohled, jemuž Tommy Braham čelil nejspíš celý život.

„Připadá mi nový,“ řekl Frankovi.

Frank se na nůž zběžně podíval. „No a?“

„Byl Tommy fanda do nožů?“

Frank znovu zkřížil ruce. Na čele mu vyrazila krůpěj potu. Ačkoli v suterénu bylo chladněji, zdálo se, že je mu v kabátě a rukavicích vedro. „Nejspíš měl minimálně dva. Přesně jak říkala tady doktorka. Tímhle tu holku nezabil.“

Sára by se nejradši propadla do země.

„Jak jste došel k podezření, že Tommy má prsty v Allisonině vraždě? Tedy kromě nože v jeho ruce?“

„Byl u ní v bytě.“

Will mu neřekl, že to bylo jinak, ale Sára viděla, že se mu podařilo dostat odpověď na svou otázku. Pokud Lena s Frankem mluvila, nezmínila se mu, že v garáži nebydlela Allison, ale Tommy.

Frankovi očividně došla trpělivost. „Poslyš, synku, já v týhle branži dělám už hrozně dlouho.

Takovouhle věc chlap udělá ženský ze dvou důvodů: kvůli sexu a zase kvůli sexu. Tommy se doznal, tak proč tyhle řečičky?“

Will se usmál. „Doktorko Lintonová, já vím, že jste Allison Spoonerovou ještě neohledala, ale můžete nám říct, jestli jsou na jejím těle patrné známky sexuálního násilí?“

Sáru překvapilo, že ji zatáhli zpátky do rozhovoru. „Žádných jsem si nevšimla.“

„Měla potrhané šaty?“

„Má na koleni roztržené džínsy, protože upadla. Bundu jí pachatel prořízl nožem.“

„Jsou na těle nějaké další významné rány kromě té na krku?“

„Žádné jsem nenašla.“

„Takže Tommy se chtěl s Allison vyspat. Odmítla ho. Neroztrhl jí šaty a nijak se ji k aktu nesnažil přinutit. Položil ji na skútr a odvezl ji k jezeru. Tam jí zasadil jednu ránu do krku. A pak ji hodil do vody s řetězem a tvárnicemi, napsal falešný vzkaz na rozloučenou a vrátil se do garáže, aby tam uklidil. Takhle nějak to bylo, náčelníku?“

Frank vystrčil bradu. Sršel nenávistí.

„Ten vzkaz mi dělá starosti,“ řekl Will. „Proč ji prostě nehodil do jezera a nenechal to tak?

Nikdo by ji nenašel. Jezero je dost hluboké, ne?“ Když Frank neodpovídal, podíval se na Sáru.

„Je to tak?“

Přikývla. „Ano.“

Jako by Will čekal na Frankovu odpověď, která však nepřicházela. Sára si myslela, že se zeptá na tísňové volání a Allisonina přítele. Will mlčel. Jenom se opíral o pult a čekal, až Frank něco řekne. Náčelník jen stěží hledal vysvětlení.

Nakonec ze sebe vypravil: „Ten kluk byl retardovanej. Mám pravdu, doktorko?“

„Byla bych radši, kdybys to slovo neužíval. On…,“ začala Sára.

„Prostě je to tak,“ přerušil ji Frank. „Tommy byl blbej a s blbcema není domluva. Že ji bod jen jednou? No a? Nechal vzkaz? A co má bejt? Byl retardovanej.“

Will nechal Frankova slova chvíli viset ve vzduchu. „Vy jste Allison znal, viďte? Z bistra.“

„Párkrát jsem ji tam viděl.“

„Už jste našli její auto?“

„Ne.“

Will se usmál. „Prohledali jste Tommyho auto?“

„Je mi blbý to říkat, Einsteine, ale ten retard se přiznal. Tečka.“ Frank se podíval na hodinky.

„Nemůžu se tu s váma vybavovat celej den. Jenom jsem chtěl, abyste měli všechny důkazy.“

Kývl na Sáru. „Jestli se mnou budeš potřebovat mluvit, chytíš mě na mobilu. Musím zpátky za Bradem.“

Will proti jeho náhlému odchodu nic nenamítal. „Děkuju vám, náčelníku. Vážím si vaší spolupráce.“

Frank si nebyl jistý, jestli to nemyslí ironicky. Dělal, že Willovu poznámku přeslechl, a obrátil se k Sáře: „Ohledně Brada ti dám vědět.“ Potom vydusal z místnosti.

Sára nevěděla, co má říct. Will nedostal odpověď na žádnou důležitou otázku a nechal to tak. Jeffrey byl při výslechu mnohem agresivnější. Jakmile by Franka dostal, nedovolil by mu odejít. Otočila se k Willovi. Stále se opíral o pult.

Nehodlala přehlížet další do očí bijící věc. „Proč jste se Franka nezeptal na toho přítele?“

Will pokrčil rameny. „Lživá odpověď nemá žádnou cenu.“

„Připouštím, že se choval jako pitomec, ale zároveň byl i vstřícný.“ Stáhla si rukavice a hodila je do koše. „Napadlo vás, že nemá tušení, že Lena falšuje důkazy?“

Will se podrbal na tváři. „Ze zkušenosti vím, že lidé zatajují pravdu z různých důvodů.

Například když nechtějí někoho poškodit. Domnívají se, že jednají správně, ale přitom to tak vůbec není. Vlastně jenom maří vyšetřování.“

Sára netušila, kam míří. „Znám Franka dlouho. O Lionelovi sice mluvil jako přihlouplý ignorant, ale není to špatný člověk.“

„Květinko.“

Obrátila oči v sloup. „Já vím, že to vypadá, jako bychom měli poněkud blízký…“

„Měl hezké rukavice.“

Sára zatajila dech. „Pěkně jsem to zvrtala, co?“

„Tommy dostal nakládačku.“

Povzdechla si. Jejím prvním popudem bylo Franka chránit. Vůbec ji nenapadlo, že Will věc uvidí v pravém světle, jako zatajování důkazů. „Frank měl celou ruku pořezanou. Určitě mu ji v nemocnici zašili.“

„Nepředpokládám, že se ho nějak moc vyptávali.“

„Nejspíš ne.“ Dokonce ani v Gradyské nemocnici se nad podezřelými zraněními u policistů nikdo nepozastavoval.

„Jaké zdravotní nebezpečí může vzniknout, když vám kulka vytrhne kus masa z ruky?“

„Koho postřelili?“

Will neodpověděl. „Dejme tomu, že vám o ruku škrtne kulka a vy nevyhledáte doktora, aby vám to ošetřil. Máte jenom lékárničku, takže si ránu vyčistíte a zalepíte ji náplastí. Jaká je pravděpodobnost, že dostanete infekci?“

„Hodně vysoká.“

„A jak vypadají příznaky?“

„Záleží na typu infekce, na tom, jestli se vám dostane do krve, nebo ne. Může to začít horečkou se zimnicí a skončit selháním orgánů a poškozením mozku.“ Zopakovala svou otázku: „Koho postřelili?“

„Lenu.“ Will zvedl ruku a ukázal si na dlaň. „Tady ze strany.“

Sáře se sevřelo srdce, i když kvůli Leně to nebylo. Ta se o sebe dokázala velice dobře postarat. „Střelil ji Frank?“

Pokrčil rameny. „Nejspíš ano. Viděla jste ránu na jeho paži?“

Sára opět zavrtěla hlavou.

„Podle mě si ji způsobil o kus kovu, který trčí z garážových vrat.“

Sára se musela rukou přidržet pultu. Frank jí do očí tvrdil, že ho Tommy pořezal nožem. „Proč by lhal?“

„Je přece alkoholik.“

Zavrtěla hlavou, ale tentokrát to bylo spíš proto, že se cítila zmatená. „V práci nikdy nepil.

Aspoň jsem si toho nevšimla.“

„A teď?“

„Včera pil. Nevím, jak moc, ale když jsem přišla na stanici, táhlo z něho. Myslela jsem si, že je otřesený z toho, co se stalo Bradovi. Jeho generace…“ Hlas jí odumřel. „Nepozastavila jsem se nad tím nejspíš proto, že Frank sloužil ještě v dobách, kdy bylo normální trochu se přes den napít. Můj muž by to nikdy nedovolil. Tedy pokud by Frank byl ve službě.“

„Od jeho smrti se mnohé změnilo, Sáro,“ řekl Will jemně. „Tohle už není Jeffreyho policejní sbor. Po jeho odchodu je nemá kdo držet na uzdě.“

Sáře vstoupily slzy do očí. Otřela si je a sama sobě se zasmála. „Bože, Wille. Proč se ve vaší přítomnosti vždycky rozpláču?“

„Doufám, že to není mojí vodou po holení.“

Nejistě se zasmála. „A co teď?“

Will si klekl a začal se hrabat v krabici s důkazy. „Frank ví, že Allison měla auto. Lena to netušila, ale zato ví, že Allison nebydlela v garáži, což zase netuší Frank.“ Našel dámskou peněženku a otevřel ji. „Připadá mi divné, že nespolupracují.“

„Frank jasně řekl, že s ní skončil. Má hodně pádných důvodů dát od ní ruce pryč. A to ze mě nemluví touha po pomstě.“

„Pochopil jsem, že toho spolu hodně prožili. Proč by si nad ní teď myl ruce?“

Sára na to nenacházela odpověď. Will měl pravdu. Frank kryl plno chyb, které Lena za svou kariéru nadělala. „Možná je to prostě ta příslovečná poslední kapka. Tommy je mrtvý a Brad vážně zraněný.“

„Cestou sem jsem po telefonu mluvil s Faith. Žádnou Julii Smithovou nenašla. Číslo, které jste mi dala, patřilo mobilu s dobíjecím tarifem zakoupenému v obchodě v Cooperstownu.“

„To je asi tři čtvrtě hodiny odsud.“

„Tommy s Allison určitě taky používali jednorázové telefony. Ani jeden neměl telefon u operátora. Abychom zjistili, kde si mobily koupili, budeme potřebovat jejich čísla, ale myslím, že nám to stejně moc nepomůže.“ Zvedl nůž, který jim přinesl Frank. „Připadá mi, že na něm není krev. Je možné, aby ho očistili, když mu šili ruku?“

„Doktoři by ho polili jódem, ale takhle by ho nevyčistili.“ Sára si zbraň prohlédla. „Čekala bych, že na rukojeti bude krev.“

„Máte pravdu,“ souhlasil Will. „Požádám místního agenta, aby nůž poslal do laboratoře. Můžu vám tu nechat nějaké vzorky, aby si všechno mohl vyzvednout, až skončíte?“

„Mluvíte o Nicku Sheltonovi?“

„Vy ho znáte?“

„Celou dobu spolupracoval s mým mužem. Až skončím, zavolám mu,“ navrhla.

Will si před očima podržel vzkaz na rozloučenou a zadíval se na slova. „Nerozumím tomu.“

„Je tam napsáno Musí to skončit.“

Střelil po ní pohledem. „Děkuju, Sáro. Já vím, co je tam napsáno. Chtěl jsem říct, že mi nejde na rozum, kdo to napsal.“

„Možná vrah?“ napadlo ji.

„Možná.“ Will si dřepl a zadíval se na řádek textu, který se táhl nahoře po papíře. „Podle mého tu máme dva lidi, vraha a volající na tísňovou linku. Vrah si to vyřídil s Allison a volající se mu kvůli tomu snaží zavařit. A pak je tu Julie Smithová, která se snažila dostat Tommyho z průšvihu tím, že vás požádala o pomoc.“

„Připadá mi, že jste ho vyškrtl ze svého seznamu podezřelých.“

„Měl jsem za to, že nerada děláte předčasné závěry.“

„Ale nevadí mi, když je dělají druzí.“

Will se zasmál, ale nespouštěl oči ze vzkazu. „Pokud to napsal vrah, komu vzkazuje, že to musí skončit?“

Klekla si a podívala se mu přes rameno. „Myslím, že tohle není Tommyho písmo.“ Ukázala na M na začátku věty. „Vidíte? Tommy v doznání použil velké písmeno s…“ Uvědomila si, že nemá smysl mu to vysvětlovat. „Dobře, tak jinak: když je první tah kulatý a má na koncích zobáčky… Vlastně ne zobáčky, ale spíš je zatočený…“ Odmlčela se. Jeho jazykový handicap spočíval právě v tom, že si nedovedl vybavit tvar písmen.

„Je to frustrující,“ souhlasil Will. „Kdyby radši napsal něco jednoduššího. Třeba mohl nakreslit smajlík.“

Sáru od odpovědi vysvobodilo vyzvánění jeho telefonu.

„Will Trent,“ řekl do něj. Minimálně minutu poslouchal a pak řekl: „Ne. Pokračujte ve výsleších. Řekněte mu, že tam budu za pár minut.“ Zavřel přístroj a prohlásil: „Dneska je to jedna špatná zpráva za druhou.“

„Co se stalo?“

„To byla Lena. Máme dalšího mrtvého.“

12. kapitola

Will jel v Porsche za Sárou do kampusu. Začínal nacházet orientační body, domy s ploty a prolézačky s klouzačkami, které mu připadaly dostatečně povědomé, aby si podle nich pamatoval, kde má odbočit. Kampus představoval neprobádané území. Stejně jako u většiny škol to vypadalo, že ho nepostavili podle žádných přesných plánů. Nové budovy se přistavovaly, když na ně zrovna byly peníze. Následkem toho se areál rozkládal na několika desítkách čtverečných metrů a připomínal ruku s příliš vysokým počtem prstů.

S Lenou Adamsovou strávil dopoledne a měl dojem, že v jejích náladách se už vyzná. Do telefonu mluvila nervózně. Blížil se okamžik, kdy se zlomí. Will na ni chtěl ještě trochu přitlačit, ale teď ji nemohl vzít na místo činu. Sára mu dala jasně najevo, že nebude v jedné místnosti se ženou, o níž je přesvědčená, že jí zabila manžela. Will teď potřeboval Sářino trénované oko víc než Lenino přiznání.

Cestou podél jezera vytočil Faithino číslo. Viděl přístřešek na čluny, který mu předtím ukázala Lena. Byly pod ním naskládané kánoe a kajaky.

„Ještě tři hodiny jsem ti k dispozici,“ řekla Faith místo pozdravu.

„Máme další oběť. Prý se jmenuje Jason Howell.“

„To ráda slyším.“ Faith nepatřila k optimistům, ale měla pravdu. Nová oběť znamenala nové místo činu a nová vodítka. O Allison Spoonerové nezjistili vůbec nic užitečného. Její tetu se nedařilo nalézt. Allison neměla doma ani ve škole žádné známé. Nad její ztrátou truchlil zřejmě jen Lionel Harris z bistra a toho mohli jen stěží považovat za jejího blízkého přítele. Smrt Jasona Howella však určitě přinese nová vodítka. Další tělo znamená další vyšetřování. Stačí najít jeden detail, osobu, přítele či nepřítele, který spojuje Allison Spoonerovou a Jasona Howella, a ten je možná dovede k vrahovi. I nejopatrnější vrah dělá chyby. Dvě místa činu znamenají dvakrát tolik chyb.

„Povolení k prohlídce všech pokojů na koleji dostaneš dost těžko,“ řekla Faith.

„Doufám, že mi škola vyjde vstříc.“

„A já doufám, že moje mimino bude mít v ruce pytlík zlata, až se narodí.“

Měla pravdu. Vysoké školy byly nechvalně známé svou snahou držet všechno pod pokličkou. „Jak to vypadá s povolením k prohlídce Allisonina pokoje?“

„Myslíš toho skutečného?“ Hovor ji nejspíš bavil. „Je to asi deset minut, co jsem ho odfaxovala na stanici. Brahamovi nemají pevnou linku, takže tudy cesta nevede. Zjistil jsi něco při pitvě?“

Pověděl jí o Allisonině zranění. „Je neobvyklé, že vrah ji do krku bodl zezadu, místo aby jí ho podřízl zepředu.“

„Podívám se do ViCAPu.“ Měla na mysli program FBI, v němž se daly zjistit podrobnosti o chování brutálních sériových vrahů. Pokud Allisonin vrah v minulosti zabíjel stejným způsobem, v databázi o tom bude záznam.

„Prosím tě, zavolej taky Nicku Sheltonovi,“ požádal ji Will. „Je to místní agent tady v okrese.

Sára ho zná. Chci, aby mi něco odvezl do ústřední laboratoře. Sára mu dá vědět, až bude mít všechno hotové.“

„Co dalšího?“

„Pořád potřebuju nahrávku toho tísňového volání. Chci Sáře přehrát ten hlas, aby mi řekla, jestli patří Julii Smithové.“

„Dokážeš říct jednu větu, ve které není Sára?“

Will se podrbal na tváři a dotkl se jizvy, která se mu táhla po obličeji. Zase znervózněl, skoro stejně jako když mluvil se Sárou v suterénu pohřebního ústavu.

„Víš, že tenhle týden je Charlie v centrální laboratoři?“ zeptala se Faith.

„Nevím.“ Charlie Reed byl člen Amandina týmu. Byl to nejlepší specialista na ohledání místa činu, s jakým Will pracoval. „Je to sem hodina cesty.“

„Mám mu zavolat a zeptat se ho, jestli za tebou může přijet?“

Will myslel na garáž a na místo činu v lese. Teď pracoval na dvou případech, v tom prvním stál proti Leně Adamsové a Franku Wallaceovi. V druhém proti muži, který zabil Allison Spoonerovou a pravděpodobně i poslední oběť. „Řekl jsem místnímu náčelníkovi, že sem povolám tým lidí. Takže bych to vlastně mohl splnit.“

„Zavolám mu,“ nabídla se Faith. „ViCAP nenašel vraha, který by oběti bodal zezadu do krku a poškodil obal krční tepny, krční tepnu, krční žílu nebo krční tepnu i žílu dohromady.

Prozkoumala jsem i to otočení. Nepodobá se žádnému modu operandi v databázi.“

„To je, myslím, dobře.“

„Anebo vůbec ne,“ oponovala. „Ta rána je čistá, Wille. Takhle nepracuje začátečník. V tomhle musím souhlasit se Sárou. Neumím si představit, že by to provedl ten retardovaný kluk.“

„Intelektuálně znevýhodněný.“ Slovo retardovaný se mu poté, co ho Sára upozornila na jeho nevhodnost, také přestalo líbit. Připadalo mu, že by vůči Tommymu Brahamovi měl pociťovat solidaritu, protože má také problém. „Zavolej mi, až se spojíš s Charliem.“

„Provedu.“

Will zavřel telefon, a ukončil tak hovor. Sářino auto před ním odbočilo do kruhové ulice vedoucí k třípatrové cihlové budově. Zaparkovala za vozem vysokoškolské bezpečnostní služby, který stál před vchodem. Nepřestávalo pršet. Sára si na hlavu natáhla kapuci a vyběhla po schodech ke dveřím.

Will vystoupil z auta a běžel za ní loužemi. Od rána, kdy vstoupil do jezera, mu neuschly ponožky a teď mu dřely nohy a dělaly mu velký puchýř na patě.

Sára na něho čekala v malém prostoru mezi dvojími skleněnými dveřmi. Z rukávů bundy jí kapala voda. Zaklepala na dveře. „V autě před budovou nikdo není.“ Udělala stříšku z prstů a přitiskla ruce na sklo. „Má tu někdo být?“

„Ochrankář měl nařízeno zůstat v budově, dokud nepřijedeme.“ Will stiskl několik tlačítek na panelu vedle dveří. Displej zůstal tmavý. Will se otočil a pokoušel se najít kameru.

„Zadní dveře jsou otevřené.“

Will se podíval přes sklo. Budova byla široká, ale úzká. Naproti hlavním dveřím se nacházelo schodiště a po jeho straně vedla dlouhá chodba. Úplně vzadu nad otevřeným únikovým východem svítila tabulka.

„Kde je policie?“ zeptala se Sára.

„Řekl jsem Leně, ať nikomu nevolá.“

Sára se otočila a podívala se na něho.

„Zavolali jí na mobil. Zřejmě má s ochrankou kampusu domluveno, že jí můžou kdykoli zavolat.“

„Nevolala Frankovi?“

„Ne. Legrační, ne?“

„Legrační mi nepřipadá jako nejvhodnější výraz.“

Will neodpovídal. Sářino uvažování ovlivňovaly její osobní vazby. Nevnímala věc jako kriminalistické vyšetřování. Kdykoli se objevili dva podezřelí, člověk je musel štvát jednoho proti druhému a čekat, který z nich začne mluvit jako první, aby ze situace vyvázl lépe. Nad loajalitou obvykle zvítězil pud sebezáchovy. Garáž, kde bydlel Tommy, Frankovi ani Leně nevěstila nic dobrého. Teď šlo jen o to, kdo promluví jako první.

Sára se zase podívala skrz skleněné dveře. „Už jde.“

Will uviděl, jak k nim chodbou kráčí malý Afroameričan. Byl mladý a hubený. Košili pod sakem uniformy měl podkasanou jako dámskou halenku. Blížil se k nim a k hrudi si pevně tiskl mobilní telefon. V druhé ruce držel kartu k otevírání dveří. Přejel s ní panel u dveří, zámek cvakl a dveře se odemkly.

Sára vpadla dovnitř. „Jste v pořádku, Marty?“

Will chápal, proč je tak ustaraná. Muž byl bledý jako stěna.

„Doktorko Lintonová,“ řekl. „Omlouvám se, ale zrovna jsem se byl venku nadýchat čerstvého vzduchu.“

„Pojďte, na chvilku se posadíme,“ řekla Sára a dovedla ho k lavičce u dveří. Držela ho kolem ramen. „Máte u sebe inhalátor?“

„Zrovna jsem si dýchl.“ Napřáhl k Willovi ruku. „Omlouvám se za to, jak vypadám. Jmenuju se Marty Harris. Myslím, že jste se ráno potkal s mým dědou.“

„Will Trent.“ Will mu potřásl rukou. Marty měl slabý stisk.

Ochrankář zamával telefonem ve vzduchu. „Říkal jsem Leně, co se stalo.“ Zakašlal. Pomalu se mu vracela barva do tváře. „Promiňte, ale zase mě to rozrušilo.“

Will se opřel zády o stěnu a zastrčil ruce do kapes. Dávno pochopil, že dávat najevo podráždění mívá opačný výsledek, než jakého chce docílit. „Můžete mi povědět, co jste vyšetřovatelce Adamsové pověděl?“

Marty ještě několikrát zakašlal a Sára ho pohladila po zádech. „Už je to dobré,“ řekl jí.

„Jenom si nemůžu vzpomenout. Něco takového jsem v životě neviděl.“

Will se ze všech sil snažil zůstat trpělivý. Rozhlédl se po chodbě. Stále se tam nesvítilo, ale jeho oči si na přítmí zvykaly. U vstupních dveří nebyla kamera. Panel u vchodu nejspíš sloužil k monitorování studentů a návštěv, které šly do budovy. Nad únikovým východem vzadu však kamera visela a bylo zřejmé, že je otočená vzhůru ke stropu.

„Když jsem přišel, už takhle byla,“ řekl Marty. Schoval mobil do kapsy košile a postrčil si brýle nahoru.

„Kdy to bylo?“

„Asi před půlhodinou.“ Marty se podíval na hodinky. „Ale připadá mi, jako by to bylo mnohem dřív.“

„Povíte mi, co se tu stalo?“

Marty si poklepal rukou na prsa. „Zrovna jsem byl na obchůzce. Dělám to každé tři hodiny.

Koleje jsem neprocházel, protože studenti odjeli na prázdniny. Objíždíme to autem, abychom měli jistotu, že přední i zadní dveře budov jsou zavřené, ale dovnitř nechodíme.“ Odkašlal si do dlaně a pokračoval: „Když jsem byl v knihovně, všiml jsem si, že ve druhém patře je otevřené okno. Ve druhém patře téhle koleje.“ Odmlčel se, aby se mohl nadechnout. „Říkal jsem si, že se určitě otevřelo větrem. Tahle stará okna se nedovírají. V tomhle dešti jsem ho nemohl nechat otevřené, protože voda by nadělala plno škody.“ Znovu se zarazil. Will si všiml, že se potí, přestože v budově je chladno. „Šel jsem tam, uviděl jsem ho a…“ Zavrtěl hlavou. „Zavolal jsem na číslo, které máme pro případ nouze.“

„Ne na oficiální tísňovou linku?“

„Dali nám přímé číslo, na které máme zavolat, pokud se v kampusu něco stane.“

„Děkan nechce, aby se o takových věcech dozvěděla veřejnost,“ vysvětlila Sára.

„Ani se nedivím. Je to příšerné.“ Marty se pronikavě zasmál. „Bože, ten kluk je ale zřízený.

Nejhorší je ten puch. Asi ho budu pořád cítit v nose.“

„Přišel jste předními nebo zadními dveřmi?“ zeptal se Will.

„Předními.“ Marty ukázal na únikový východ. „Vím, že jsem neměl chodit ven těmi zadními, ale potřeboval jsem na vzduch.“

„Byly zadní dveře zamčené?“

Marty zavrtěl hlavou.

Will viděl, že kolem dveří jsou výstražné červené nálepky. „Když se otevřou, spustí se alarm?“

„Studenti ho obvykle vypnou hned první týden, co jsou na koleji. Nestačíme jim. Sotva ho znovu zapojíme, zase ho odpojí. Bydlí tu plno inženýrů a programátorů. Dělají to z hecu.“

„Oni pro zábavu odpojují alarm?“

„Snáz se pak dostanou do knihovny. Taky je tam zadní vchod do bufetu. Z bezpečnostních důvodů nesmějí chodit přes nakládací rampy, ale oni to stejně dělají.“

Will ukázal na kameru nade dveřmi. „Tohle je jediná kamera v budově?“

„Není. Ale už jsem říkal, že byla otočená nahoru, když jsem přišel. V druhém patře je ještě jedna a ta je taky otočená.“

Willovi bylo jasné, že dostat se nepozorovaně do budovy je snadné. Pokud člověk věděl, kde je umístěná kamera, mohl se pod ni postavit, násadou smetáku nebo něčím podobným ji postrčit vzhůru a vesele pokračovat dál. Přesto se zeptal: „Máte z kamer nějaký záznam?“

„Ano. Všechny se posílají do hlavní budovy v kampusu. Nemám klíč, ale už sem jede můj nadřízený Demetrius. Za hodinu nebo dvě by měl dorazit.“ Marty se otočil k Sáře: „Je u příbuzných svého otce v Griffinu.“

„Co venkovní kamery?“ zeptal se Will.

„Poškodila je zima. Polovina z nich zamrzla a ty ostatní popraskaly. Nedávno jedna spadla jednomu studentovi na auto a rozbila mu zadní sklo.“

Will si zamnul čelist. „Ví ještě někdo, že kamery nefungují?“

Marty chvíli uvažoval. „Demetrius, děkan a možná ještě pár lidí, kteří zvedli hlavu a všimli si toho. Některá poškození jsou ze země dobře patrná.“

„Viděl jsem panel s tlačítky u dveří. Jinak se předními dveřmi projít nedá?“

„Ne. Už jsem se díval do záznamů. Můžu nechat prohlédnout systém v panelu. Od soboty odpoledne předními dveřmi nikdo neprošel. S výjimkou Jasona Howella. Je přihlášený k ubytování v pokoji, ve kterém leží.“ Marty řekl Sáře: „Nevím, proč tady zůstal. Netopí se a kampus je zavřený. Knihovna zavřela v neděli v poledne. Myslel jsem, že je tu úplně prázdno.“

„Vy za nic nemůžete,“ ujistila ho Sára, i když Willovi se nelíbilo, že Marty otevřel dveře únikového východu. Napravila to otázkou: „Mohl byste nám udělat seznam všech studentů, kteří tu bydlí? Agentu Trentovi by se mohl hodit.“

„To není vůbec žádný problém. Můžu vám ta jména rovnou vytisknout.“

„Pamatujete si, na co jste nahoře sahal?“ zeptal se Will.

„Na nic. Dveře byly pootevřené. Měl jsem takový hodně nepříjemný pocit. Strčil jsem tam nohu, uviděl jsem ho a…“ Marty se podíval na zem. „Nejradši bych si vzal nějaký prášek, abych na všechno mohl zapomenout.“

„Nezlobte se, že na vás naléhám, pane Harrisi, ale nevzpomínáte si, jestli bylo rozsvíceno nebo zhasnuto?“ zeptal se Will.

„Všechny vypínače jsou dole,“ odpověděl Marty a ukázal na několik vypínačů vedle schodů.

Byly umístěné vysoko, nejspíš aby studenti nerozsvěceli a nezhasínali, kdy je napadne. „Než jsem vyšel nahoru, rozsvítil jsem, ale pak jsem zase zhasl.“

„Děkuju vám za ochotu, pane Harrisi.“ Will kývl ke schodům na znamení, že je připravený k odchodu.

Sára vstala, ale nehnula se z místa. „Znal jste Jasona?“

„Ne, madam. Ale viděl jsem tu dívku z bistra, tu Allison. Znáte dědečka, pořádně ji proháněl. Usmíval jsem se na ni, ale nikdy jsme spolu nemluvili. Když se pak stane něco takového jako teď, uvědomíte si, že byste měla lidem kolem sebe věnovat větší pozornost.

Když si pomyslím, že jsem tohle všechno třeba mohl zastavit, je to hrozný pocit.“

Will viděl, že Marty je skutečně otřesený. Položil mu ruku na rameno. „Určitě jste udělal všechno, co jste mohl.“

Kráčeli zpátky ke schodům. Sára sáhla do kapsy bundy a vyndala dva páry papírových návleků na boty. Will si je nazul a díval se, jak Sára dělá totéž. Navlékla si latexovou rukavici a stiskla vypínač. Schodiště zalilo světlo.

Will šel jako první. Správně by sem měl poslat tým, který by budovu prozkoumal. Will však věděl, že vrah je dávno pryč. Čerstvá těla nezapáchala.

Budova byla stará, ale bytelná a vládla v ní nepříliš přátelská ústavní atmosféra. Schodiště vedlo rovnou do třetího patra a vytvářelo prostor, kterým proudil studený vzduch. Will se podíval na černou gumu, která pokrývala schody. Budou se muset podívat, jestli není potřísněná krví.

Doufal, že se Faith podařilo spojit s Charliem Reedem. Vrah byl chytrý a dovedl zahladit stopy.

Tentokrát však jeho přítomnost nemohla příhodně smýt voda obrovského jezera. Charlie dokáže odhalit jakékoli pozůstatky, které po sobě zanechal.

Když vyšli do druhého patra, pohled od schodů jim byl povědomý, před nimi se táhla dlouhá chodba lemovaná dveřmi. Až na jednu výjimku byly všechny zavřené. Na konci chodby se nacházel průchod bez dveří, jenž byl ve stínu.

„To budou asi sprchy,“ napadlo Sáru.

Will se otočil a vysoko v rohu vedle schodů spatřil bezpečnostní kameru. Byla otočená ke stropu. Jasonův vrah se nejspíš protáhl podél zábradlí, stoupl si na spodní schod, jímž začínala část schodiště vedoucí do třetího patra, a něčím kameru postrčil vzhůru.

„Cítíte to?“

Will se mělce nadechl. „Nějakou dobu tu už leží.“

Sára přišla připravená. Sáhla do kapsy a vytáhla z ní papírovou roušku. „Tohle by mělo pomoct.“

Will nevěděl, jestli se má zachovat jako gentleman anebo zda se má radši soustředit na to, aby se nepozvracel. „Máte jenom jednu?“

„Já to vydržím.“

Vykročila do chodby. Will si nasadil roušku a vzduch byl o něco málo dýchatelnější. Pokoj Jasona Howella byl blíž ke sprchám než ke schodům. Prostorem se nesla ozvěna jejich kroků a odrážela se od stěn. Čím víc se blížili k pokoji, tím byl zápach silnější. Will si všiml, že na každých dveřích visí nástěnka. Přes fotografie a vzkazy byly připíchnuté noviny. Nástěnka na Jasonových dveřích zela prázdnotou.

Sára si přiložila hřbet ruky k nosu. „To je ale puch.“

Nadechla se ústy a vešla do pokoje. Will zůstal stát ve dveřích. Když se k němu donesl pach smrti, zadržel dech.

Mladík ležel na zádech a krví podlité oči upíral na strop. Měl napuchlý brunátný obličej a přeražený nos. Kolem nosních dírek a úst měl zaschlou krev. Jedna ruka mu visela k zemi.

Měl pořezaný palec a koneček malíčku mu visel na několika proužcích kůže.

„Vypadá to, že je to on.“ Sára našla Jasonův studentský průkaz pověšený na dveřích šatníku.

Ukázala ho Willovi. Podle fotografie bylo patrné, že i přes to, jak má mladík rozbitý obličej, je to on.

Jason byl nezvykle oblečený do několika vrstev oděvu. Přes kalhoty od pyžama měl tepláky.

Přes několik trik přehodil froté župan a navrch zapnutou bundu. Jeho tělo bylo nafouklé, protože se už začínalo rozkládat. Břicho zaplnily plyny a kůže na rukou dostala nazelenalý nádech. Mladík měl volně zavázané boty, ale nohy mu natekly natolik, že se mu tkaničky zařezávaly do ponožek.

V hrudníku mu zelo několik ran po noži a na bundě se mu udělaly tlusté koláče zaschlé krve.

Počítač, zápisníky a rozházené papíry pokrývala krev a kusy mozkové hmoty.

Sára mládenci sáhla na zápěstí a navykle mu hmatala tep, i když to nebylo potřeba.

„Napočítala jsem osm bodných ran v hrudníku a tři na krku. Zápach způsobují bakterie ze střev.

Má je propíchaná a je plný toxických látek.“

„Jak dlouho je asi mrtvý?“ zeptal se Will.

„Podle posmrtné ztuhlosti soudím, že minimálně dvanáct hodin.“

„Myslíte, že to udělal stejný vrah?“

„Myslím, že ten, kdo ho zabil, ho znal. Tyhle rány byly z nenávisti.“ Dotkla se jedné rány na Jasonově krku a napnula kůži zpátky na původní místo. „Podívejte se na tohle. Dole je patrné stejné otočení, jaké jsem viděla u Allison.“ Prohlédla ostatní rány na krku. „Všechny jsou stejné.

Vrah zabodl nůž do těla a ještě jím otočil, aby si mohl být jistý, že zasáhl přesně. Tady jsou modřiny od rukojeti. Podle mého použil stejný typ nože. Nejdřív je oba potřebuju mít na stole, ale předběžně odhaduju, že oba zabil stejný člověk.“

„Jason byl mnohem větší než Allison. Pachatel by ho nepřemohl tak snadno jako ji.“

Jemně vsunula ruku pod hlavu mrtvého. „Má zlomenou lebeční kost.“ Když ruku vytáhla, měla ji ulepenou od krve.

„Okno je zavřené,“ upozornil ji Will. Na podlaze pod ním byla velká louže. Marty do pokoje přece jenom vešel.

Sára si toho také všimla. „Prokázal vám službu. Jinak by na podlaze bylo plno dešťové vody a ta by smyla stopy.“

„Charlie z toho moc nadšený nebude.“ Will si uvědomil, že jí neřekl, že na místo přijede někdo další. „Je to náš forenzní specialista. Nejspíš bude chtít, aby tělo zůstalo tady, dokud neohledá místo činu.“

„Povím to Brockovi. Chcete, abych provedla pitvu?“

Nechtěl na ni tlačit. „Pokud vás tím nebudu příliš obtěžovat.“

„Udělám, co budete chtít.“

Will nevěděl, co na to říct. Byl zvyklý, že ženy mu život spíš komplikují, než aby mu ho ulehčovaly. „Děkuju.“

„Myslíte, že Jason chodil s Allison?“ zeptala se.

„Jsou podobně staří a chodí do stejné školy. Oba zabil tentýž člověk. Myslím, že nejste daleko od pravdy,“ odpověděl Will. „Předpokládám, že nemáte ráda hypotézy, ale co se tu podle vás stalo?“ zeptal se.

Sára si navlékla čisté rukavice a řekla: „Myslím, že Jason seděl u počítače a najednou ho někdo udeřil nějakým předmětem. Podle statistik by to mohla být baseballová pálka. To zjistím dost rychle. Bude mít v pokožce hlavy třísky.“ Ukázala na stříkanec na stěně, kterého si Will zatím nevšiml. Na rozdíl od dubu u jezera byly na bílých stěnách koleje jasně vidět známky násilí, k němuž tu došlo. „Středně velká rychlost. Podle mého rána neměla být smrtelná. Vrah ho chtěl jenom omráčit.“ Ukázala na červené šmouhy na podlaze. „Odtáhl ho k posteli a tam ho pobodal, ale to mi nedává smysl.“

„Proč ne?“

Podívala se pod postel. „Mělo by tu být mnohem víc krve.“ Ukázala na masitý předmět na stole. „Jak vidíte, ukousl si jazyk…“

Willovi se zvedl žaludek. „Promiňte. Pokračujte.“

„Určitě?“

„Ano. Pokračujte, prosím,“ řekl nepřirozeně vysokým hlasem.

Opatrně se na něho podívala a pak pokračovala: „Při úderu zezadu do hlavy je docela obvyklé, že se oběť kousne do jazyka. Obvykle si ho úplně neukousne, ale v tomhle případě se to stalo. To vysvětluje množství krve na klávesnici. Musel jí mít plná ústa.“ Ukázala na stěnu nad psacím stolem. „Tenhle stříkanec odpovídá ráně baseballovou pálkou do hlavy, ale nad postelí jde o něco jiného.“

„Proč?“

„Podle toho, kam byly rány vedené, je zřejmé, že nůž zasáhl hlavní tepny v hrudníku a krku,“

vysvětlila mu Sára. „Představte si to takhle, Jason ležel na posteli. Budeme předpokládat, že byl při vědomí, protože má na ruce ránu od toho, jak se bránil. Skoro přišel o prst. Musel nůž popadnout za ostří. Srdce mu splašeně tlouklo.“ Zabouchala si pěstí do hrudníku, aby naznačila rychlý tep. „Takže krev musela stříkat v rychlých intervalech a byla by po celé stěně.“

Will se na zeď podíval. Sára měla pravdu. Na bílé malbě byly jenom dvě skvrny poblíž těla.

Jinak byla stěna čistá.

„Možná, že vrah na sobě měl pracovní overal nebo něco podobného. Mohl to tu zakrýt igelitem. Musel ho dát po celém pokoji a přilepit ho na stěny. Tohle bylo předem naplánované.“

„To mi připadá trochu složité.“ Will ještě neviděl puntičkářského vraha. „Většina vrahů má ráda jednoduchost. Využívá příležitosti.“

„Neřekla bych, že když si člověk do lesa přinese dvě tvárnice a řetěz se zámkem, využívá příležitosti.“

„Jenom mi připadá, že to vidíte moc složitě. Vrah přece mohl něčím zakrýt Jasonovo tělo a pobodat ho přes to.“

Sára se na mrtvého podívala. „Rány jsou těsně vedle sebe. Nevím. Co máte na mysli?

Igelit?“ Sama pro sebe si přikývla. „Vrah ho mohl zakrýt igelitem. Podívejte se na podlahu. Je na ní nakapáno.“

Will si toho také všiml. Kapky nepravidelně lemovaly postel.

„Igelit nenasakuje,“ řekla Sára. „Stopa by nebyla takhle tenká. Po umělině by krev tekla proudem.“

„Co prostěradlo?“

Sára se sehnula a podívala se na postel. „Obyčejné prostěradlo anebo prostěradlo s gumou.“

„Nebo deka?“ doplnil Will. Mladíkovi byla hrozná zima, takže by si sotva lehl do postele bez přikrývky.

Sára otevřela šatník. „Nic tu není.“ Začala otvírat šuplíky. „Asi máte pravdu. Muselo to být něco, co nasakuje, co…“

Will prošel chodbou ke sprchám. Nesvítilo se tam, ale vypínač byl u dveří. Na stropě zablikaly zářivky a od modrých kachlíků se odrazilo zelené světlo. Will na koleji nikdy nebydlel, ale až do osmnácti sdílel umývárnu s patnácti dalšími chlapci. Společné sociální zařízení bylo všude stejné, vepředu se nacházela umyvadla, vzadu sprchy a po straně byly záchody.

V první kabince objevil zmačkanou přikrývku z modré bavlny. Byla celá nasáklá krví a tvrdá jako kartón.

Do místnosti vešla Sára.

„Jednoduché,“ řekl jí.

Will hledal dům s houpačkami, podle nichž poznal odbočku do Taylorovy ulice. Ačkoli cestu znal, dával se tudy jen nerad. Prohledat pokoj Allison Spoonerové byla nutnost, ale Willovi instinkt napovídal, že v pokoji Jasona Howella se nacházejí mnohem slibnější vodítka. Bohužel nebyl technik a na ohledání tak složitého místa činu neměl příslušné vzdělání ani vybavení.

Musí počkat, až z centrální laboratoře GBI přijede Charlie Reed se svým týmem. Dva studenti byli po smrti a Will netušil, co vraha podněcuje k jeho činům. Čas mu rozhodně nenahrával.

Musel však postupovat podle určitých zásad. Zastavil se na policejní stanici a vyzvedl si tam povolení k prohlídce domu Brahamových. Poslal Faith seznam studentů ubytovaných na koleji, který mu vytiskl Marty Harris. Neměla dostatek času všechny prověřit, ale hodlala s tím začít a zbylá jména před nástupem do porodnice poslat Amandině sekretářce.

Na policejní stanici byl podivný klid. Willa napadlo, že jsou všichni buď na pochůzce, nebo v nemocnici u Brada Stephense, kterého lékaři stále udržovali v umělém spánku. Něco se však dělo. Policisté, kteří se motali kolem psacích stolů ve služebně, se na Willa nedívali s očekávanou nenávistí. Marla Simmsová ho bez ptaní pustila k faxu. Dokonce i Larry Knox hleděl na podlahu, když si šel ke kávovaru dolít hrnek.

Před domem Brahamových stála dvě auta. Jedno patřilo policii a druhým byl čtyřdvéřový pick-up značky Ford. Will za ním zaparkoval. Z výfuku mohutného vozu se kouřilo a v kabině seděly dvě postavy. Na sedadle spolujezdce byla Lena Adamsová a za volantem jakýsi muž.

Okno na své straně měl stažené, i když stále pršelo. V ruce držel cigaretu.

Will k pick-upu přistoupil ze strany řidiče. Vlasy měl přilepené k hlavě a klepal se zimou.

Ponožky měl stále naskrz promočené.

Lena je představila. „Gordone, tohle je agent z Atlanty, o kterém jsem vám říkala. Will Trent.“

Will po ní střelil pohledem a doufal, že z něj pochopila, jak moc ho rozčílila. Vyšetřovali ji kvůli míře zavinění v případu Tommyho smrti. Neměla co mluvit s jeho otcem. „Pane Brahame, je mi líto, že vás poznávám za takovýchto okolností.“

Gordon si strčil cigaretu do úst. Po tvářích mu stékaly slzy. „Vlezte si dovnitř,“ řekl.

Will se vyhoupl na zadní sedadlo. Na podlaze leželo několik sáčků od rychlého občerstvení.

V otevřené aktovce na vedlejším sedadle byly pracovní příkazy s logem Georgijské energetické společnosti. Přestože bylo otevřené okno, v autě visela hustá clona kouře.

Gordon zíral na silnici před sebou. Do kapoty auta bubnovaly kapky deště. „Nemůžu uvěřit, že by můj kluk něco z toho udělal. Neměl v povaze ubližovat druhým.“

Will věděl, že nemá smysl ztrácet čas laskavostmi. „Můžete mi říct, co víte o Allison?“

Gordon znovu potáhl z cigarety. „Nájem platila včas. Uklízela dům. Dával jsem jí slevu za to, že pere a stará se o Tommyho.“

„Potřeboval, aby se o něho někdo staral?“

Gordon se podíval na Lenu. „On o tom ví, že jo?“

Místo Leny mu odpověděl Will: „Vím, že byl pomalý, pane Brahame. Taky vím, že měl několik zaměstnání a lidi ve městě si ho vážili.“

Gordon se podíval na své ruce a roztřásla se mu ramena. „To ano. Byl to pracant.“

„Povězte mi o Allison.“

Gordon se pomalu vzpamatoval, ale nepřestával se hrbit. Když ke rtům přiblížil cigaretu, jako by na rukou měl závaží. „Byla znásilněná?“

„Ne. Na jejím těle po něčem takovém nejsou žádné stopy.“

Gordon si přerušovaně, úlevně oddechl. „Tommymu se líbila.“

„Líbil se i on jí?“

Zavrtěl hlavou. „Nelíbil a věděl to. Hodně brzo jsem ho začal učit, že pokud jde o holky, musí být opatrný. Že se na ně může dívat, ale nesmí na ně sahat. Nikdy neměl žádné potíže. Pro holky byl něco jako štěně. Nebraly ho jako chlapa.“ Ještě dodal: „Ale on byl chlap.“

Will mu dal trochu času a pak se zeptal: „Bydlela Allison v domě?“

Gordon si o nedopalek zapálil další cigaretu. Will cítil, jak se mu kouř vsakuje do mokrých vlasů a oblečení. Snažil se nerozkašlat.

„Nejdřív si pronajímala garáž,“ řekl Gordon. „Byl jsem proti. Taková díra není pro holku.

Začala vést řeči o diskriminaci, o tom, že prý už žila v horších podmínkách, a tak jsem souhlasil. Myslel jsem si, že se do měsíce vystěhuje.“

„Jak dlouho u vás byla v podnájmu?“

„Skoro rok. Nechtěla bydlet na koleji. Povídala, že všechny holky tam jenom běhají za kluky a ponocují. Když ale něco chtěla, uměla to dostat flirtováním. Tommyho si obtočila kolem malíčku.“

Will dělal, že přeslechl výčitku v jeho hlase. „Ale v garáži nebydlela.“

Gordon odpověděl až za chvíli. „To Tommy. Povídal, že není správné, aby tam byla v takové zimě a musela uprostřed noci běhat po domě, když potřebuje na záchod. Vyměnil si s ní pokoj.

Dozvěděl jsem se to, až když to udělali.“ Vyfoukl oblak tmavého kouře, který mu zahalil hlavu.

„Říkal jsem vám, že ho měla omotaného kolem prstu. Měl jsem zasáhnout a víc si jich všímat.“

Prudce se nadechl, aby ho nepřemohly city. „Věděl jsem, že se mu líbí, ale líbily se mu i jiné holky. Byl rád, že se s ním baví. Neměl moc kamarádů.“

Will věděl, že mu nemůže sdělit podrobnosti probíhajícího případu, u kterého hrozí, že by mohl vyústit do hodně nepříjemného procesu. S Tommyho otcem však soucítil a mrzelo ho, že mu o synovi nemůže říct něco, čím by ho utěšil. „Býval jste často doma?“ zeptal se.

„Moc ne. Většinou jsem u své přítelkyně. Plánovali jsme na jaro svatbu. Tommy o tom nevěděl.“ Prudce vydechl. „Plánoval jsem, že až se vrátím z Floridy, poprosím ho, aby mi šel za svědka.“

Will mu dal několik minut, aby se sebral. „Znal jste Allisonina přítele?“

„Jo, nějaký Jay. Nebo James.“

„Nebo Jason?“ odhadl Will.

„Ano, tak.“ Gordon si hřbetem ruky otřel nos. „Moc k nám nechodil. Nechtěl jsem, aby u ní někdo přespával. Holka v jejím věku má na chlapy ještě dost času.“

„Znal se Tommy s Jasonem?“

Zavrtěl hlavou. „Asi ne. Nevím,“ řekl. „Už jsem se mu nepletl do života tolik, jako když byl malý. Byl dospělý. Potřeboval se naučit žít samostatně.“ Pokusil se vdechnout trochu kouře a zajíkl se. „Znám svého syna. Nikomu by neublížil. Vím, co provedl Bradovi, ale to mu není podobné. K tomu jsem ho nevychoval.“

Lena si odkašlala. „Viděla jsem to, Gordone. Tommy běžel, ale pak se otočil. Brad neměl čas zpomalit. Nemyslím si, že ho váš syn chtěl bodnout. Podle mého to byla nešťastná náhoda.“

Will se zevnitř kousal do tváře a přemítal, jestli Lena lže, aby se Gordon necítil tak špatně, anebo jestli mluví pravdu.

Gordon si v duchu zřejmě kladl tutéž otázku. Znovu si otřel oči. „Děkuju. Jste hodná, že mi to říkáte.“

„Nechoval se Tommy v poslední době jinak?“ zeptal se Will.

Gordon ztěžka polkl. „Před týdnem mi Frank volal, že se dostal do nějakého průšvihu.

Hrozně se pohádal s jednou sousedkou. Nikdy předtím na lidi neřval ani nebyl vzteklý. Sedli jsme si spolu a já s ním promluvil. Povídal, že mu nadávají, protože Pippy moc štěká.“ Gordon vyfoukl trochu kouře. „On toho pitomého psa miloval.“

„Pil?“

„Vůbec ne. Nesnášel pivo. Zkoušel jsem ho naučit pít, protože jsem si říkal, že bychom si vždycky v sobotu mohli sednout, dát si pár pivek a koukat spolu na fotbal, ale marně. Nebavilo ho to. Měl rád basketbal. Nedokázal pochytit všechna pravidla fotbalu.“

„Měl nějaké kamarády? Netrápil ho v poslední době někdo?“

„V životě nepotkal cizího člověka,“ odpověděl Gordon. „Ale myslím, že žádného konkrétního blízkého kamaráda neměl. Jak jsem říkal, líbila se mu Allison. Chovala se k němu pěkně, ale spíš jako k mladšímu bráškovi.“

„Chodili spolu hodně ven?“

„Nebyl jsem tu, takže nevím. Hodně o ní mluvil, to nemůžu popřít.“

„Kdy jste se svým synem mluvil naposledy?“

„Asi ten večer, kdy…“ Gordon nedořekl a potáhl z cigarety. „Zavolal mi, protože potřeboval povolení k použití kreditky. Bál se, že mu Pippy sežrala ponožku. Poradil jsem mu, ať ji vezme k veterináři.“

„Nenašli jsme jeho mobil.“

„Řekl jsem mu, ať si pořídí mobil s dobíjením kreditu. Měl dobrou práci a makal jako šroub.

Nevadilo mu za sebe platit.“ Gordon vyhodil cigaretu na ulici. „Nemůžu tu být. Nemůžu jít do toho domu ani vidět jeho věci.“ Otočil se k Leně. „Jděte tam vy a vezměte si, co chcete. Klidně to tam zapalte. Mně je to jedno.“

Will otevřel dveře, ale nevystoupil. „Sbíral Tommy nože?“

„K nožům jsem ho nikdy nepustil. Nevím, kde ho vzal. Vy ano?“

„Ne,“ odpověděl Will.

Gordon z krabičky vyklepl další cigaretu. „Rád rozebíral věci,“ řekl. „Kolikrát jsem přišel do práce, chtěl jsem vypsat objednávku a nefungovala mi propiska, protože Tommy z ní vyndal pružiny. Když jsem dával prádlo do pračky, pár jsem mu jich našel po kapsách. Jednou se kvůli nim dokonce zadrhl motor v sušičce. Nejdřív jsem myslel, že to má něco společného s jeho problémem, ale Sára mi řekla, že si se mnou jenom hraje. Měl rád kanadské žertíky. Rád rozesmával druhé.“ Gordon zdaleka neskončil. Pohlédl do zpětného zrcátka a zadíval se Willovi do očí. „Brzo jsem zjistil, že je jiný. Věděl jsem, že s ním nebudu mít normální vztah, jaký je mezi otcem a synem. Ale miloval jsem ho a vychoval jsem z něho dobrého člověka. Můj kluk není žádný vrah.“

Lena položila ruku na Gordonovu paži. „Byl to hodný mládenec,“ řekla. „Moc hodný mládenec.“

Gordon zařadil, a dal tím jasně najevo, že v hovoru nechce dál pokračovat. Will s Lenou vystoupili a sledovali, jak mohutné auto projíždí ulicí.

Déšť polevil, ale Lena si stejně přes hlavu přetáhla kapuci. Zhluboka se nadechla a pomalu vydechla. „Tommy Allison nezabil.“

Willovi to došlo už před nějakou dobou, ale její slova ho překvapila. „Jak jste na to tak najednou přišla?“

„Skoro celý den jsem zpovídala lidi, kteří ho znali. Udělala bych to, i kdyby ještě byl naživu.“

Zkřížila ruce na prsou. „Byl to hodný kluk. Do potíží se dostal tak, jak se to stává mnoha hodným dětem, ocitl se v nesprávnou dobu na nesprávném místě. A v ruce měl nůž.“

„Asi jste chtěla říct, že byl v nesprávnou dobu na správném místě. Tommy byl ve svém bytě.

Ve svém bytě v garáži.“

Neodporovala mu. „Bodl policistu.“

„Slyšel jsem, že nešťastnou náhodou.“

„Nešťastnou náhodou,“ přitakala. „A my jsme neměli zákonné právo do té garáže vejít. Brad sice našel adresu, ale na domě není číslo. Šli jsme tam na můj popud. To já jsem řekla, že Allison bydlí v garáži. Proto se Brad podíval do okna. Kvůli tomu to všechno začalo.“ Mělce se nadechla. Will viděl, že má strach, ale je rozhodnutá. „Jak se to dělá? Mám učinit nějaké prohlášení? Nebo napsat doznání?“

Will se pokusil zjistit, co má asi v plánu. Tak jednoduché to určitě nebude. „Zastavte na chvíli. K čemu se doznáváte?“

„K nepovolenému prohledání bytu. To je přece neoprávněné vniknutí do objektu. Kvůli mé nedbalosti byl zraněn policista. Vlastně dva. Přinutila jsem podezřelého k falešnému doznání.

Odvedla jsem Tommyho do cely a předtím jsem ho neprohledala. Náplň, kterou se zabil, byla z mého pera. Měla jsem jich pár navíc, takže jsem do něj pak dala novou, ale Tommy ji měl ode mě. Oba víme, že vás celý den zdržuju v pátrání.“ Nuceně se zasmála. „A to je maření vyšetřování, ne?“

„Ano,“ souhlasil Will. „Jste ochotná to sepsat na papír?“

„Můžete si to nahrát.“ Stáhla si kapuci z hlavy a zvedla k Willovi oči. „Co mě čeká?

Zavřou mě?“

„Nevím,“ přiznal Will. Ve skutečnosti však věděl, že se dostala na hodně tenký led.

Nedbalosti se nedopustila úmyslně. Falešné doznání přijala v dobré víře. Teď spolupracovala, i když předtím se chovala vzpurně. Nesváděla svou vinu na druhé. „V tuhle chvíli vás nejspíš suspendují, dokud neskončím přešetření případu. Půjdete před komisi. Možná vás budou posuzovat tvrdě, možná taky ne. Nejspíš přijdete o důchod. Pokud ne, mohla byste využít svá odsloužená léta a na nějaký čas si vzít neplacenou dovolenou. Pokud vám neseberou odznak, budete to mít až do smrti v záznamech. Možná bude složité najít někoho, kdo vás zaměstná.

Taky je možné, že vás Gordon Braham zažaluje.“

Jako by ji nic z toho nepřekvapilo. Sáhla do kapsy.

„Mám vám rovnou odevzdat odznak?“

„Ne,“ odpověděl Will. „Tohle není v mé kompetenci. Já jenom sepíšu protokol. Určitě se do toho politicky vloží městská rada a různé civilní komise. O tom, jestli budete do konce vyšetřování suspendovaná, nejspíš rozhodne náčelník Wallace.“

Smutně se zasmála. „Ten už se, myslím, rozhodl.“

Will měl zvláštně protichůdné pocity. Věděl, že Lena udělala chybu, ale vinu na debaklu nenesla sama. Na základě důkazů v garáži se z té šlamastyky mohla dostat nebo alespoň zmírnit její následky. Nedokázal si pomoci a zeptal se: „Jste si jistá?“

„Tommy byl můj vězeň. Nesla jsem za něho zodpovědnost.“

Will to nemohl popřít. „Proč jste potom, co jste mluvila se mnou, zavolala Martymu Harrisovi?“

Chvíli váhala a Will jí ve tváři viděl záblesk její původní prohnanosti. „Chtěla jsem se dozvědět podrobnosti.“

„Jaké?“

Váhavě mu pověděla totéž, co před hodinou slyšel od Martyho Harrise. „Sehnala jsem Jasonovy kontaktní informace a zavolala jsem jeho matce. Žije v západní Virginii. Nepřipadala mi znepokojená tím, že jí kvůli synovi volá policie.“

„Jak to, že jste si byla tak jistá totožností oběti?“ Will si odpověď uvědomil dřív, než dokončil větu. „Zašla jste do školy.“ Jistě mu volala právě odtud. Tuto maličkost mu však zapomněla sdělit. „Takže?“ vyzval ji.

„Už jsem tam byla a procházela jsem Allisoniny školní záznamy, když mi zavolal Marty.“

Pokrčila rameny. „Potřebovala jsem zjistit, jestli to provedl ten samý vrah.“

„A na co jste přišla?“

„Nevím. Zapadá to do sebe. Jason chodil s Allison. Najednou je někdo s odstupem jednoho dne zavraždil. Tommy mi tam ale nějak nesedí.“

To alespoň zčásti vysvětlovalo, proč tak najednou obrátila. Tommy byl mrtvý ještě předtím, než zabili Jasona. Lena určitě věděla, že prvního zločinu se nedopustil, protože nemohl spáchat ten druhý. „Zavřela jste okno v Jasonově pokoji?“

„Vzala jsem si na to rukavici. Nechtěla jsem, aby déšť smyl stopy. Taky jsem si zakryla boty a vlasy. Byla jsem opatrná, ale na stanici si můžete vyžádat vzorky mé DNA pro porovnání. GBI by je měla mít v evidenci.“

Will nehodlal ztrácet čas výčitkami. „Co jste ve škole zjistila? Říkala jste, že jste procházela Allisoniny záznamy.“

Lena vytáhla kroužkový blok a nalistovala příslušnou stránku. „Allison v tomhle semestru chodila na čtyři semináře. Nebudu vás nudit podrobnostmi, všechno to byla chemie. Povedlo se mi promluvit se třemi z jejích vyučujících. S jedním po telefonu a se dvěma osobně. Allison podle nich byla dobrá studentka, která nijak nevyčnívala a dřela. Nikdy si nevšimli, že by byla v nějaké partě. Byla tak trochu samotářka. Do školy chodila svědomitě a neměla ani jednu absenci. Měla velmi dobrý až výborný prospěch. Ochranka kampusu o ní nevěděla. Nikdy jim nic neoznámila ani ji nikdo kvůli ničemu nenahlásil.“

„A vyučující ze čtvrtého semináře?“

„Alexandra Coulterová. Odjela na svátky z města. Nechala jsem jí vzkaz v hlasové schránce mobilu a na záznamníku na pevné lince.“

„Žádné další známé Allison neměla?“

„Nikdo z nich se neznal s Jasonem, ale to je pochopitelné. Byl o pár ročníků výš a připravoval se na státnice. Allison ještě neměla bakalářskou zkoušku. Mohli se setkávat leda mimo školu. Neměla žádné kamarády. Trochu jsem se vyptala na Julii Smithovou, protože jste se o ní předtím zmínil. Na vysokou nechodí.“

„Dostala jste povolení k prohlídce Allisoniných záznamů?“

„Nikdo po mně žádné nechtěl, takže jsem ho nikomu nevnucovala. Taky jsem mluvila s Tommyho šéfem v bowlingovém centru. Ukázala jsem mu Allisoninu fotku. Povídal, že ji tam viděl s jiným klukem. Prý měl tmavé vlasy a byl oplácaný. Očividně šlo o Jasona Howella.

Tommy je nechával hrát zadarmo, ale když na to přišel vedoucí, zatrhl mu to.“

„Aspoň víme, že se všichni znali,“ poznamenal Will. „Co dál?“

„Ve městě žádná Julie Smithová nebydlí. Podívala jsem se do telefonního seznamu. Našla jsem čtyři Smithovy, tři v Heartsdale a jedny v Avondale. Na všechna čtyři čísla jsem zavolala.

Ani jedna rodina žádnou Julii nezná a ani ji nemá v příbuzenstvu. Povíte mi, kdo to je?“

„Ne,“ řekl Will, ale jenom proto, že sám neznal odpověď. „Ozvala se vám už Allisonina teta?“

„Ne. Před několika minutami jsem volala detektivovi do Elby. Připadalo mi, že je naštvaný, že ho zase otravuju. Povídal, že mi zavolá, až pro mě něco bude mít.“

„Byl naštvaný, protože mu připadalo, že na něho tlačíte?“

„Nepřipadal mi jako typ mužského, který si nechá něco nařizovat od ženské.“

Měl by si vyměnit místo s Willem. „Co dál?“

„Mluvila jsem se všemi sousedy až na paní Barnesovou, která bydlí tamhle.“ Lena ukázala na žlutý dům přes ulici. Vedle schránky na dopisy stála stará Honda Accord. „Ve schránce nemá žádnou poštu. Vzala si dovnitř noviny a pod přístřeškem nestojí auto, takže si nejspíš jela něco vyřídit.“

„Co ta Honda?“

„Podívala jsem se dovnitř. Je úplně čistá. Můžu v databázi prověřit espézetku.“

„Udělejte to,“ řekl Will. „Co říkali ostatní sousedi?“

„Přesně to, co zjistili naši lidi, když je včera zpovídali. Tommy byl skvělý a Allison tichá. Ani jeden z nich nikam nechodil. V téhle ulici bydlí hodně starých lidí. Skoro žádní mladí.“

„Dochází tu k trestným činům?“

„Moc ne. Dva domy tu musely jít do dražby. Kluka z konce bloku před dvěma týdny přistihli, jak se projíždí v mámině cadillacu. Ob dva domy bydlí se svými prarodiči bývalý kuřák cracku.

Pokud víme, je čistý. Ve třetím domě na opačnou stranu bydlí voyeur na invalidním vozíku. Od té doby, co jeho otec odmontoval z přední verandy rampu, se už nedostane ven tak často jako dřív.“

„A to mi tahle čtvrť ze začátku připadala příjemná.“

„Když Tommy bodl Brada, doma byli jenom dva lidi.“ Lena ukázala na třetí dům od obydlí paní Barnesové. „Vanessa Livingstonová. Šla pozdě do práce, protože měla zatopený sklep.

Čekala na řemeslníka a dívala se z okna, zrovna když Tommy Brada bodl.“

„A viděla…“

„Přesně to, co já. Brad honil Tommyho. Tommy se otočil. Tady měl nůž.“ Přidržela si ruku u pasu. „Brad utržil bodnou ránu.“

„A ten druhý soused?“

„Scott Shepherd. Je to profesionální hráč, takže celý den sedí u počítače. Všiml si, že se něco děje, až když bylo po všem, Brad ležel na zemi a já byla vedle něho.“

„A Frank zadržel Tommyho?“

Lena našpulila rty. „Chcete si s Shepherdem promluvit?“

„Poví mi, že Frank tloukl Tommyho, anebo že si nevzpomíná?“

„Řekl mi, že Franka neviděl. Zašel do domu a zavolal na stanici.“

„Ne na tísňovou linku?“

„Scott je dobrovolný hasič. Zná přímé číslo na stanici.“

„To máte štěstí.“

„Jo, připadá mi, že mám fakt ohromnou kliku.“ Lena zaklapla zápisník. „Nic víc nemám.

Gordon říkal, že má pod rohožkou extra klíč. Asi bych měla jet domů a sehnat si právníka.“

„Anebo byste mi mohla pomoct.“

Podívala se mu do očí. „Právě jste mi řekl, že přijdu o odznak.“

„Ale ještě ho máte v kapse, ne?“

„Nekecejte voloviny, člověče. Pokud si pamatuju, jenom dva dny v mém životě byly horší než tenhle, den, kdy mi umřela sestra, a den, kdy jsem ztratila Jeffreyho.“

„Dokážete být dobrá vyšetřovatelka, když chcete.“

„Myslím, že to už je stejně jedno.“

„Co tedy ještě můžete ztratit?“

Will kráčel po příjezdové cestě a naslouchal Leniným krokům za sebou. Ve skutečnosti pomoc nepotřeboval, ale neměl rád, když mu lidé lhali. Frank Wallace vězel až po kolena v průšvihu a úplně klidně nechal veškerou zodpovědnost za své špatné vedení dopadnout na hlavu své podřízené. Will vůči Leně nepociťoval žádnou náklonnost, ale představa, že místní policejní sbor vede nepoctivý opilec, mu nedělala dobře.

Klíč našel pod rohožkou před předními dveřmi. Právě je odemykal, když Lena vstoupila na schody verandy.

„Víte něco o detektivu Stephensovi?“ zeptal se.

„Je na tom pořád stejně. To mi přijde dobré.“

„Proč jste nezavolala náčelníku Wallacovi a neřekla mu o těle na koleji?“

Pokrčila rameny. „Jak jste sám řekl, jsem dobrá policajtka, jenom když chci.“

Will otevřel dveře a pustil Lenu dovnitř jako první. Policistka si jednu ruku založila vysoko v bok. Pravděpodobně si pohyb ani neuvědomovala. Will mnohokrát viděl Faith udělat totéž.

Deset let pracovala jako pochůzkářka a svaly určité pohyby nejspíš automaticky opakovaly.

Hned za dveřmi se nacházel obývací pokoj. Nábytek v něm byl starý a sešlý a polštáře na křeslech byly polepené širokou páskou, aby z nich nevypadávala náplň. Na zemi ležel chlupatý oranžový koberec, který končil až v předsíni. Will cestou do kuchyně cítil, jak se mu lepí na boty. V kuchyni bylo žluté linoleum. Gordon se neobtěžoval nic renovovat. Výjimku činila nerezová mikrovlnná trouba, která stála na desce starého umakartového stolu.

„Nádobí,“ řekla Lena. Na odkapávači ve dřezu byly dva talíře, dvě vidličky a dvě sklenice.

Allison před smrtí s někým jedla a pak umyla nádobí.

Lena z role utrhla papírovou utěrku a dala si ji na ruku, aby mohla otevřít lednici. Doprostřed kdosi nalepil kus modré pásky. Všechny police byly plné limonád. Kromě oschlého pomeranče a pudinku v kelímku tam nebylo žádné jídlo. Otevřela mrazák. Přihrádku dělila stejná páska jako police v lednici, ale působením vlhkosti se trochu odlepila. Jedna polovina mrazáku byla plná hotových jídel. V druhé stála krabice s ovocnými nanuky a několika zmrzlinovými sendviči.

Will hranou ruky nadzvedl víko odpadkového koše v kuchyni. Uvnitř našel dvě prázdné krabice od mraženého pizza chleba. „Zeptám se Sáry na obsah žaludku.“

„Tommy měl víc času na trávení.“

„To je pravda.“ Špičkou boty otevřel dvoukřídlé dveře se žaluziemi. Očekával, že za nimi objeví spižírnu, ale místo ní tam byla koupelna se záchodem, malým sprchovým koutem a ještě menším umyvadlem. Nacházela se vedle zadních dveří. Will usoudil, že je určená nájemníkům v garáži. Vše nasvědčovalo tomu, že ji používal mladý muž. Umyvadlo bylo špinavé a odpad ve sprše byl ucpaný vlasy. Na podlaze se válely ručníky. V koutě ležely zmuchlané špinavé slipy. Na zemi byla kotníková ponožka. Druhá ponožka pravděpodobně pomalu procházela Pippyiným trávicím traktem.

Uvědomil si, že Lena za ním už nestojí. Prošel jídelnou se skleněným stolem a dvěma židlemi a našel ji v malé pracovně vedle druhého obývacího pokoje. Místnost vypadala, jako by ji někdo v rychlosti opustil. Podlahu lemovaly štosy časopisů, novin a starých účtů. Gordon pracovnu nejspíš využíval jako skladiště veškerých papírů, které v životě nashromáždil. Lena prohlédla zásuvky stolu. Will jenom viděl, že jsou plné dalších faktur a účtů. Jediná police v místnosti byla prázdná a zaprášená. Ležel na ní jenom talíř s neidentifikovatelným kusem plesnivého jídla. Vedle něj stála sklenice s kalnou tmavou tekutinou.

Na koberci byly vidět stopy po luxování. Přesto vypadal stejně ušmudlaně jako zbytek domu.

Na stole stál hodně starý monitor. Lena ho zkusila zapnout, ale nic se nestalo. Will se sehnul a zjistil, že obrazovka není připojená ke zdroji energie ani k počítači.

Lena si toho také všimla. „Gordon si počítač asi odvezl k Jill Juneové. To je jeho přítelkyně.“

„Nevšimla jste si v garáži laptopu?“

Zavrtěla hlavou. „Dokázal by s ním Tommy vůbec pracovat?“

„V bowlingovém centru nejspíš obsluhoval přístroje. Všechny jsou řízené počítačem.“ Will pokrčil rameny, protože si nebyl jistý. „Gordon zrušil pevnou linku. Pochybuju, že byl připojený k internetu.“

„Nejspíš nebyl.“ Lena otevřela poslední zásuvku stolu a vyndala z ní list papíru, který vypadal jako účet. „Dvaapadesát dolarů. Tenhle dům musí mít lepší zateplení, než to na první pohled vypadá.“

Will předpokládal, že našla účet za elektřinu nebo plyn. „Anebo Allison málo topila. Vyrostla v chudé rodině. Byla ochotná bydlet v garáži. Nejspíš moc nerozhazovala.“

„Gordon taky ne. Tenhle barák je hotové smetiště.“ Lena hodila účet na stůl. „Plesnivé jídlo na polici. Špinavé oblečení na zemi. Po tomhle koberci bych se bosa neprošla.“

Will s ní v duchu souhlasil. „Ložnice budou asi v patře.“

Domek byl obyčejný. Z druhého obývacího pokoje vedlo do patra schodiště. Zábradlí nedrželo ve zdi a koberec, který schody pokrýval, byl vydřený až na osnovu. Když Will vyšel nahoru, spatřil úzkou chodbu. Na jedné straně byly dvoje otevřené dveře. Na druhé se nacházely jedny zavřené. Na konci chodby byla koupelna obložená růžovými kachlíky.

Will nahlédl do prvního pokoje. Byl prázdný a na chlupatém oranžovém koberci byly přilepené papírky a další odpadky. Druhý pokoj byl o něco větší a chudě zařízený. Na nepovlečené posteli stál koš se složeným prádlem. Lena ukázala na prázdnou skříň a otevřené zásuvky komody. „Někdo se odsud odstěhoval.“

„Gordon Braham,“ doplnil Will a podíval se na koš úhledně složeného prádla. Kdovíproč ho rozlítostnilo, že Allison před smrtí ještě stihla Gordonovi vyprat.

Lena si navlékla latexovou rukavici a teprve potom přistoupila k poslednímu pokoji. Když otevřela dveře, opět navykle položila ruku na služební pistoli. Ani tady je nečekalo žádné překvapení. „Tady určitě bydlela Allison.“

V pokoji bylo uklizeno víc než v ostatních místnostech v domě, což neznamenalo mnoho.

Allison Spoonerová nebyla nejčistotnější žena na světě, ale alespoň neházela oblečení po podlaze. Měla ho hodně. Tyč ve skříni se prohýbala pod tíhou ohromného množství košil, halenek, kalhot a šatů. Ramínka s oblečením byla zavěšená i na konzole na okně a na dveřích skříně. Další kusy oděvu byly přehozené přes staré houpací křeslo.

„Vypadá to, že měla ráda hezké oblečení,“ řekl Will.

Lena z hromádky u dveří zvedla džínsy. „Tohle je značka Seven Jeans. Ty nejsou levné. Kde na ně vzala peníze?“

Will dovedl odhadnout, jak to bylo. Oblečení, které v dětství nosil, si většinou vytáhl ze společné hromady v dětském domově. Nikdy nebylo zaručené, že člověk najde kus, který mu bude sedět, natož který se mu líbí. „Nejspíš po někom oblečení celý život dědila. A teď byla poprvé mimo domov a sama si vydělávala. Možná pro ni bylo důležité mít hezké věci.“

„Anebo je kradla v obchodech.“ Lena džínsy hodila zpátky na hromádku a dál prohledávala pokoj. Zvedla matraci, strčila ruku mezi oblečení, vyndala ze šatníku boty a zase je vrátila zpátky. Will stál ve dveřích a sledoval, jak se pohybuje po pokoji. Připadala mu sebejistější.

Rád by věděl, co ji tak proměnilo. Doznání prospívalo duši, ale její nový přístup se nedal připisovat pouze uznání viny v případě Tommyho. Lena, se kterou se ráno rozešel, vypadala, že se každou chvíli rozpláče. Byla si jistá Tommyho vinou. Tížilo ji ještě něco jiného, ale to teď zmizelo.

Její jistota v něm budila podezření.

„Co je tohle?“ Ukázal na noční stolek. Měl pootevřenou zásuvku. Lena ji rukou v rukavici úplně otevřela. Uvnitř ležel blok, tužka a velká baterka.

„Četla jste někdy příběhy vyšetřovatelky Nancy Drewové?“ zeptal se Will, ale Lena ho předběhla. Přejela tužkou papír, aby ho vyšrafovala.

Ukázala ho Willovi. „Žádný tajný vzkaz tu není.“

„Ale za pokus to stálo.“

„Můžeme to tady prohledat, ale nepřipadá mi, že by tu něco bylo.“

„Žádná růžová školní taška.“

Upřeně se na něho zadívala. „Řekl vám někdo, že Allison měla růžovou školní tašku?“

„Někdo mi řekl taky to, že měla auto.“

„Zrezivělého červeného Dodge Daytonu?“ odhadla. Musela se doslechnout o tom, že Faith auto nechala ráno hledat.

„Zkusíme koupelnu,“ navrhl Will.

Šel za ní po chodbě a pak ji znovu nechal pátrat. Lena otevřela domácí lékárničku. Objevila se obvyklá sbírka dámských propriet, různé intimní potřeby, lahvička parfému, prášky proti bolesti a kartáč na vlasy. Lena otevřela krabičku s antikoncepčními pilulkami. Zbývala jich tam necelá třetina. „Brala je pravidelně.“ Will se podíval na štítek s předpisem na krabičce s antikoncepcí. Logo lékárny mu nebylo povědomé. „Je to z místní lékárny?“

„Ze školní výdejny.“

„Který doktor jí je mohl předepsat?“

Lena se podívala na jméno a zavrtěla hlavou. „Nemám tušení. Nejspíš někdo od nich z Alabamy.“ Otevřela skříňku pod umyvadlem. „Toaletní papír. Tampóny. Vata.“ Podívala se i do krabiček. „Nic, co by sem nepatřilo.“

Will se díval na otevřenou lékárničku. Něco mu na ní nehrálo. Byly v ní dvě poličky a dno skříňky sloužilo jako třetí. Prostřední polička byla pravděpodobně určená na léky. Antikoncepce byla vsunutá mezi balení Ibuprofenu a Nurofenu, která ležela vedle dvířek lékárničky. Další lék proti bolesti byl na opačném konci poličky. Will hleděl na mezeru mezi nimi a uvažoval, jestli tam nechybí balení dalšího léku.

„Co je?“ zeptala se Lena.

„Měla byste si nechat prohlédnout ruku.“

Natáhla prsty. Náplasti se zdály potrhané. „Nic mi není.“

„Vypadá to, že v ní máte infekci. Určitě byste nechtěla, aby se vám dostala do krve.“

Vstala od spodní skříňky. „Jediný doktor ve městě si pronajímá ordinaci na dětské klinice.

Jmenuje se Hare Earnshaw.“

„Sářin bratranec.“

„Ten by mě jako pacientku dvakrát neuvítal.“

„Ke komu obvykle chodíte?“

„Do toho vám opravdu nic není.“ Vytáhla nahoru lacinou krátkou žaluzii na okně. „Na příjezdové cestě před domem paní Barnesové stojí zaparkované auto.“

„Počkejte na mě venku.“

„Proč…“ Zarazila se. „Dobře.“

Will za ní šel po chodbě. Když se zastavil před Allisoniným pokojem, Lena se otočila, ale beze slova sešla po schodech. Willovi nepřipadalo, že by v dívčině pokoji bylo něco, co by stálo za zmínku. Lena ho pečlivě prohledala. Willovu pozornost nejvíc poutalo to, co tu chybělo, nikde tu nebyl laptop ani žádné učebnice. Žádné zápisníky ani růžový batoh. Kromě ohromného množství oblečení tu nebyla jediná známka toho, že v pokoji žije studentka. Sebral snad někdo Allisoniny školní věci? S největší pravděpodobností ležely v jejím autě, o němž nikdo nevěděl, kam se podělo.

Will zaslechl, jak se dveře domu otevřely a zase zavřely. Vyhlédl z okna a spatřil Lenu, jak jde po příjezdové cestě k policejnímu autu. Mluvila do mobilu. Will věděl, že netelefonuje s Frankem. Možná sháněla právníka.

Teď musel myslet na důležitější věci. Zašel do koupelny a fotoaparátem v mobilu vyfotografoval lékárničku. Potom sešel do koupelny Tommyho Brahama v přízemí. Překročil ručníky a spodní prádlo, aby se dostal k tamní lékárničce. Když otevřel dvířka se zrcadlem, zjistil, že uvnitř je jenom lékovka z oranžového plastu. Will se k ní naklonil, aby se na ni podíval. Slova na etiketě byla malá a světlo v koupelně špatné. A Will byl dyslektik.

Pořídil mobilem další fotografii. Tentokrát ji poslal Faith a zprávu doplnil třemi otazníky.

Sára si zase nechala jeho kapesník. Will se rozhlédl po něčem, co by mohl použít místo něj, aby na lékovce nezanechal otisky prstů. Tommyho spodní prádlo ani špinavá ponožka nepřicházely v úvahu. Will z ruličky toaletního papíru na nádržce záchodu odmotal několik dílů, omotal si jimi ruku a vzal lékovku. Víčko nebylo pevně přišroubované. Otevřel lahvičku a uviděl v ní hrst průhledných kapslí s bílým práškem. Jednu si vysypal do dlaně. Nebyl na ní žádný nápis, logo ani značka výrobce.

Policisté ve filmech vždycky ochutnávají bílý prášek, který najdou. Will nechápal, proč drogoví dealeři právě z tohoto důvodu nenechávají ve svých doupatech hromádky jedu na krysy. Postavil lahvičku na okraj umyvadla, aby mohl vyfotografovat kapsli, kterou měl v ruce.

Potom ještě zblízka vyfotografoval štítek s předpisem a obojí poslal Faith.

Will se ze zásady vyhýbal lékařům. Nemohl jim přečíst informace ze zdravotního pojištění, když se k nim chtěl objednat. Nedokázal vyplnit dotazníky, které dostal v čekárně. Angie ho jednou laskavě nakazila syfilidou a on pak musel dva týdny čtyřikrát denně polykat určité množství pilulek. Věděl tedy, jak vypadá štítek s předpisem. Nahoře vždycky bylo logo lékárny.

Pod ním se uvádělo jméno doktora a datum, číslo receptu, jméno pacienta, údaje o dávkování a varování.

Na tomhle štítku nic z toho nebylo. Neměl ani správnou velikost, Willovi připadalo, že je o polovinu menší a užší, než je obvyklé. Na horním okraji bylo natištěno plno čísel, ale ostatní informace byly napsané rukou. Psacím písmem, což znamenalo, že Will netušil, jestli má před očima heroin nebo paracetamol.

Zazvonil mu telefon. „Co to ksakru je?“ zeptala se Faith.

„Našel jsem to v Tommyho domácí lékárničce.“

„Sedm devět devět tři dva šest pět tři,“ četla Faith. „Uprostřed stojí psacím písmem Tommy, tyhle si neber. Na konci je vykřičník. Neber je podtržené.“

Will v duchu poděkoval bohu, že bílý prášek neochutnal. „Je to ženské písmo?“

„Vypadá to tak. Je velké a má hodně kliček. Se sklonem doprava, takže to psala pravačka.“

„Proč by měl Tommy doma lahvičku pilulek, na které je napsáno, že je nemá brát?“

„A co ta tři písmena dole? Vypadají jako D R H nebo D K H.“

Will zíral na drobná písmena v rohu nálepky štítku. Slova byla tak rozmazaná, že ho rozbolela hlava. „Nemám tušení. Poslední fotka je nejpřesnější, jakou dokážu udělat. Řeknu Nickovi, ať to vezme do laboratoře s ostatními věcmi. Našla jsi něco o Jasonu Howellovi?“

„Je to s ním ještě horší než s Allison, jestli je to vůbec možné. Nemá telefon ani adresu, jenom P. O. Box ve škole. V jedné bance v západní Virginii má spořicí účet se čtyřmi tisíci dolary.“

„To je zajímavé.“

„Vlastně ani ne. Ta suma se za poslední čtyři roky pomalu snižuje. Připadá mi to jako nějaký studentský fond. Taky má na sebe registrované auto. Je to zelený Saturn SW z roku devadesát devět. Už jsem po něm vyhlásila pátrání.“

Konečně alespoň nějaký výsledek! „Podívám se u školy, jestli tam nestojí. Jak pokračuje prověřování studentů, kteří bydlí s Jasonem na koleji?“

„Pomalu a je to pěkná nuda. Žádné z těch dětí v životě nedostalo ani pokutu za špatné parkování. Když jsem byla tak stará jako oni, máma už mě musela vysekat z průšvihu za řízení pod vlivem alkoholu a krádež v obchodě.“ Zasmála se. „Prosím tě, slib mi, že mi to nebudeš připomínat, až se do průšvihu dostanou moje děti.“

Will byl natolik šokovaný, že jí nedokázal slíbit vůbec nic. „Vystopovala jsi nahrávku toho tísňového volání?“

„Povídali, že mi ji pošlou e-mailem, ale zatím nic nepřišlo.“ Zadýchávala se a Will předpokládal, že chodí po domě. „Podívám se do počítače na ty iniciály na lékovce.“

„Zeptám se Gordona, jestli jeho syn bral nějaké léky.“

„Jsi si jistý, že bys to měl udělat?“

„Jak to myslíš?“

„Co když Tommy prodával drogy?“

Will si nedokázal představit Tommyho Brahama jako drogového bosse. Přesto připustil: „Tommy znal každého ve městě. Pořád se pohyboval po ulicích. Byla by to dokonalá kamufláž.“

„Čím se živí jeho táta?“

„Myslím, že opravuje elektrické vedení u Georgijské energetiky.“

„Jak žijí?“

Will se rozhlédl po ošklivé kuchyni. „Moc dobře ne. Gordon má asi deset let starý pick-up.

Tommy bydlel v garáži bez záchodu. Pronajímali pokoj v domě, aby vyšli s penězi. Domek musel být před třiceti lety moc hezký, ale od té doby ho nikdo moc neudržuje.“

„Když jsem hledala informace o Tommym, zjistila jsem, že má běžný účet v místní bance. Má na něm zůstatek jednatřicet dolarů šedesát osm centů. Neříkal jsi, že jeho táta je na Floridě?“

Will chápal, kam tím směřuje. Na Floridě začínal významný drogový koridor, který vedl od souostroví Florida Keys přes Georgii do Nové Anglie a odtud do Kanady. „Na drogy mi to nepřipadá.“

„Ta rána nožem do krku mi připomíná gangstery.“

Will nemohl popřít, že má pravdu.

„Máš ještě něco?“ zeptala se Faith.

„Vyšetřovatelka Adamsová usoudila, že bude dobré, když uzná svou část viny na sebevraždě Tommyho Brahama.“

Faith výjimečně neměla okamžitou odpověď.

„Povídala, že Tommy Allison nezabil, a přiznala, že může za to, že se mu podařilo ve vazbě spáchat sebevraždu. Veškerou vinu bere na sebe.“

Faith zamlaskala na znamení, že přemýšlí. „Co před námi skrývá?“

„A co neskrývá?“ kontroval Will. „Nalhala a utajila toho už tolik, že to bude, jako když povolíš provaz na balíku slámy a on se začne rozmotávat.“ Zašel do kuchyně a doufal, že tam najde igelitovou tašku. „Allison měla plno hezkého oblečení.“

„Co na té vysoké studovala?“

„Chemii.“

„Jak to, že se ráno dokážeš obléknout?“ Faith byla frustrovaná jeho pomalostí. „Chemii?

Učila se slučovat chemikálie, aby uměla vytvořit složitější produkty, například vyrobit z pseudoefedrinu metamfetamin.“

Will v poslední zásuvce, do které se podíval, našel krabici uzavíratelných plastových sáčků.

„Pokud Allison vyráběla metamfetamin nebo si ho píchala, byla dost opatrná. Neměla na těle žádné vpichy. V domě ani v garáži nejsou žádné hadičky ani feťácké nádobíčko. Sára během pitvy provede test na toxické látky v těle, ale já tomu moc nevěřím.“

„A Tommy?“

„Budu muset zavolat Sáře.“ Čekal, že Faith pronese nějakou jízlivou poznámku o tom, že moc často říká doktorčino jméno.

Faith si tu příležitost kupodivu nechala ujít. „V okrese Grant žádné D R H ani D K H není.

Zkusím číslo nahoře na štítku. Má osm míst. Na poštovní směrovací číslo je to moc dlouhé.

Telefonní číslo by mělo o jedno místo víc. Číslo sociální pojistky zase o jedno méně. Připojím se na web a podívám se, jestli něco nezjistím.“ Will lékovku uložil do sáčku a zavřel ho. Čekal, s čím Faith přijde.

Faith zaúpěla. „Proboha, to musí opravdu každé vyhledávání skončit u porna?“

„Je to boží dar lidstvu.“

„Já bych radši au-pairku,“ kontrovala. „Nic jsem nenašla. Můžu obvolat policejní stanice v celém státě. Víš, jak to některým buranům trvá, než své případy dají na síť. Zrovna čekám, až pro mě přijede máma a odveze mě do porodnice.“

„Budu rád, když budeš dělat jenom to, co chceš.“

„Jestli uvidím ještě jeden pořad o přestavbě domu, přijedu za tebou a budu doufat, že mi taky někdo zabodne zezadu nůž do krku. Mám příšerné nadýmání. Připadám si jako…“

„Už musím končit. Ještě jednou díky za pomoc.“ Will zavřel telefon, zamkl dům a uložil lékovku do svého auta.

Lena stále telefonovala, ale když Willa uviděla, ukončila hovor. „Ta Honda patří nějaké Darle Jacksonové. Je v podmínce za to, že před dvěma roky zfalšovala nějaké šeky. Už to splatila. Soud obvinění stáhne v lednu.“

„Mluvila jste s ní?“

Lena se podívala přes rameno. „Myslím, že k tomu akorát dostaneme příležitost.“

Will se otočil. Po příjezdové cestě domu na protější straně ulice pomalu šla stará žena a celou vahou se opírala o chodítko s drátěným košíkem. Chodítko mělo na zadních nohách jasně žluté tenisáky. Dveře jejího domu se otevřely a objevila se v nich žena v růžové uniformě ošetřovatelky. „Paní Barnesová! Zapomněla jste si vzít kabát!“ vykřikla.

Stařenu to zřejmě nezajímalo, i když na sobě měla jenom tenkou propínací zástěru a bačkory. Zatímco scházela po strmé cestě, zafoukal silný vítr a nadzvedl jí spodní lem zástěry. Naštěstí měla na froté bačkorách gumové podrážky, takže na betonu neuklouzla.

„Paní Barnesová!“ Ošetřovatelka za ní běžela po příjezdové cestě s kabátem v ruce. Byla mohutná, měla široká ramena a plný výstřih. Když stařenu konečně dohonila, sotva popadala dech. Dala jí kabát kolem ramen a řekla: „Vždyť se příšerně nastydnete.“

Lena se k ženám přiblížila. „Paní Barnesová, tohle je agent Trent z Georgijského úřadu pro vyšetřování.“

Paní Barnesová málem znechuceně pokrčila nos. „Co chcete?“

Will měl pocit, že je zase ve třetí třídě a učitelka na něho křičí kvůli nějaké hrozné klukovině.

„Rád bych si s vámi promluvil o Allison a Tommym, jestli máte chvilku.“

„Připadá mi, že už jste si o tom dávno udělal úsudek.“

Will se podíval na její schránku na dopisy a vzpomněl si, že číslo jejího domu se objevilo v jednom protokolu o incidentu. „Někdo z vašeho domu zavolal na policii, protože Tommyho pes štěkal. Ale vaše jméno v hlášení nebylo.“

„To jsem byla já,“ přiznala se ošetřovatelka. „Starám se o paní Barnesovou večer. Většinou přijíždím až kolem sedmý, ale tehdy potřebovala pomoct s úklidem a já neměla co dělat.“

Will si neuvědomil, jak moc čas pokročil. Když se podíval na mobil, zjistil, že jsou skoro tři hodiny. Faith měla za necelou hodinu jet do porodnice. „Jste tady každý večer?“ zeptal se ošetřovatelky.

„Každej večer kromě čtvrtka a pak mám volno ještě každou poslední neděli v měsíci.“ Will si její slova musel v hlavě zpomalit jako nahranou pásku, aby porozuměl, co mu říká. Člověka s tak silným přízvukem jako ona v okrese Grant ještě nepotkal.

Lena vytáhla propisovačku a zápisník. „Povězte mi, jak se jmenujete,“ požádala ošetřovatelku.

„Darla Jacksonová.“ Sáhla do kapsy a vytáhla z ní vizitku. Na rukou měla jasně červené nalepovací nehty, které dobře doplňovaly silnou vrstvu make-upu na jejím obličeji. „Pracuju v budově E-Medu, U Dálnice 5.“

Lena ukázala na prastarou Hondu zaparkovanou před domem. Odpověď předem znala, ale stejně se zeptala: „To je vaše?“

„Ano. Není to nic moc, ale dluh na ní nemám. Všechny účty platím včas.“ Významně se na ně podívala. Will pochopil, že paní Barnesová o falešných šecích neví.

Lena vizitku podala Willovi. Chvilku na ni hleděl a pak se zeptal Darly: „Proč jste na Tommyho zavolala policii?“

Ošetřovatelka otevřela ústa, aby odpověděla, ale paní Barnesová ji předběhla. „Ten chlapec nikdy nikomu neublížil,“ řekla Willovi. „Měl moc dobré srdce a byl hrozně milý.“

Will zastrčil ruce do kapes. Měl pocit, že mu zimou zkřehlé prsty upadnou. Potřeboval zjistit víc o Tommyho náhlé změně nálady pro případ, že by Faith měla pravdu ohledně kapslí, které našel v chlapcově lékárničce. „V protokolu o incidentu stojí, že Tommy na někoho křičel. To bylo asi na vás, paní Jacksonová, že?“

Ošetřovatelka přikývla. Will nechápal, proč její jméno v protokolu chybí. Připadalo mu zvláštní, že policista ho tam neuvedl společně s ostatními podrobnostmi. „Můžete mi povědět, co se tehdy stalo?“

„No, ze všeho nejdřív chci říct, že jsem nevěděla, že je retardovanej,“ vysvětlila mu skoro omluvně. „Jako diplomovaná ošetřovatelka se snažím vůči lidem se zvláštními potřebami chovat soucitnějc, ale ten pes prostě štěkal jako šílenej a paní Barnesová se pokoušela usnout…“

„Trpím hroznou nespavostí,“ skočila jí do řeči stařena.

„Asi jsem se neovládla. Šla jsem za ním, abych mu řekla, ať to zvíře uklidní, a on na to, že to nejde. Pohrozila jsem mu, že jestli ten pes okamžitě neztichne, zavolám do útulku, ať si pro něj přijedou.“ Zatvářila se, jako by jí bylo trapně. „A pak jsem uslyšela hroznou ránu. Podívala jsem se z předního okna a zjistila jsem, že je prasklý. Vidíte? Slepila jsem ho páskou.“ Will se podíval na dům. Spodek okenní tabulky lemovala zkroucená stříbrná lepicí páska. „To v hlášení nebylo.“

Do hovoru se vložila paní Barnesová. „Měly jsme štěstí, že sem poslali Carla Phillipse. Učila jsem ho v páté třídě.“ Přitiskla si ruku na prsa. „Všichni jsme se shodli, že bude nejlepší probrat to s Gordonem, až se vrátí z Floridy.“

„Jste tady každý večer. Znamená to, že jste tu byla i v neděli a včera večer?“ zeptal se Will ošetřovatelky.

„Ano. Poslední tři noci jsem probděla s paní Barnesovou. Dostala nový léky a vůbec po nich nemůže spát.“

„To je pravda,“ souhlasila stařena. „Nemůžu ani zavřít oči.“

„Neviděla jste, že by se v domě naproti něco dělo? Nepřijížděla a neodjížděla odtud nějaká auta? Nejel Tommy někam na skútru?“

„Ložnice je vzadu v domě,“ vysvětlila mu Darla. „Obě jsme byly celou noc tam, protože je blízko záchodu.“

„Prosím vás, Darlo,“ upozornila ji paní Barnesová. „O tomhle jim nemusíte vykládat.“

„Znala některá z vás Allison Spoonerovou?“ zeptala se Lena. „Bydlela naproti v Tommyho domě.“

Obě ženy zpozorněly. „Viděla jsem ji tam,“ řekla Darla.

„A jejího přítele?“

„Někdy.“

„Věděla jste, jak se jmenuje?“

Darla zavrtěla hlavou. „Chodil sem často. Někdy jsem slyšela, jak na sebe křičej. Hádali se.

Připadal mi docela vzteklej.“

Will ze zkušenosti věděl, že učitelé dokážou na první pohled docela přesně odhadnout druhé. „A co vy, paní Barnesová?“ zeptal se.

„Viděla jsem ho asi jednou nebo dvakrát.“ Víc neřekla.

„Slyšela jste někdy, že by se s Allison hádal?“

Dotkla se prsty ucha. „Nedoslýchám.“

Willovi připadala nezvykle zdvořilá, přestože štěkot Tommyho psa musela slyšet. Avšak o mrtvých nechtěl skoro nikdo mluvit špatně. Minulý týden by toho paní Barnesová o Allison Spoonerové jistě napovídala mnohem víc. „Viděla jste v poslední době na příjezdové cestě její auto?“

„Gordon ji požádal, ať parkuje na ulici, protože jí z auta tekl olej,“ odpověděla paní Barnesová. „Nějakou dobu jsem ho tam neviděla. Určitě tam nebylo o víkendu.“

„Já ho taky neviděla,“ potvrdila Darla.

„Co auto jejího přítele? Všimly jste si, čím jezdil?“

Obě ženy zavrtěly hlavou. Znovu promluvila Darla. „Tohle mi moc nejde. Byl to kombík.

Zelenej nebo modrej. Já vím, že tím vám moc nepomůžu,“ řekla.

„Chodili za Allison nějací kamarádi? Muži nebo ženy?“ zeptal se Will.

„Jenom ten její přítel,“ odpověděla Darla. „Měl takový zlý oči.“

Willovi na hlavu dopadla dešťová kapka. „Mluvila jste s ním někdy?“

„To ne, ale ztroskotance poznám na sto honů.“ Překvapivě drsně se zasmála. „V životě jsem s mnoha chodila.“

„Jde o to, že Tommy té holce nic neudělal,“ prohodila paní Barnesová. Nepřátelsky se podívala na Lenu. „A vy to víte.“

„Vím,“ přitakala Lena.

Stařena zmlkla. Podívala se na ošetřovatelku a řekla: „Asi bych měla jít.“

„Paní Barnesová…,“ začal Will.

„Můj syn je právník,“ přerušila ho. „Jestli máte nějaké další otázky, zeptejte se jeho. Pojďte, Darlo. Začíná můj oblíbený pořad.“

S tím otočila chodítko a začala pomalu stoupat nahoru po příjezdové cestě. Darla omluvně pokrčila rameny a následovala ji.

„Stará žena s chodítkem mi ještě nikdy právníky nevyhrožovala,“ poznamenal Will.

Ve vzduchu se ozvalo bzučení, jako by naráz začal cvrčet roj cikád. Velice jemně mžilo. Will zamrkal. Na řasách se mu srážely kapičky vody.

„Co teď?“ zeptala se Lena.

„Myslím, že to bude záležet na vás.“ Will se znovu podíval na mobil, aby zjistil, kolik je hodin.

Brzy dorazí Charlie. „Můžete se mnou jet zpátky na vysokou anebo si můžete hledat právníka, jestli chcete.“

Odpověď si nemusela dlouho rozmýšlet. „Pojedeme mým autem nebo vaším?“

13. kapitola

Sotva vyjeli z Taylorovy ulice, spustil se prudký liják, takže bylo vidět jenom na pár metrů.

Lena pomalu projížděla zaplavenými ulicemi. Zraněná ruka ji v chladnu bolela. Natáhla prsty, aby se jí trochu rozproudila krev. Určitě dostala infekci. Polévalo ji horko a zima zároveň.

Pozvolna ji začínala vzadu bolet hlava.

Přesto se po dlouhé době cítila lépe. Nejen proto, že přiznala zodpovědnost za Tommyho, ale protože našla způsob, jak se z toho ještě jednou, naposledy dostat. A opravdu to bude naposledy. Od nynějška hodlá všechno dělat tak, jak se má, a nebude hledat zkratky. Nebude riskovat.

Frank jí nemůže vyčítat, že si sama naběhla na nůž. Pokud to zkusí, klidně ho pošle do háje.

Will Trent si dal dohromady všechno, co se stalo v garáži. Bez Leny to však nemůže dokázat a Lena nebude mluvit. To je její páka na Franka, její propustka na svobodu. Jestli se Frank chce upít k smrti nebo hodlá na ulici riskovat život, je to jeho věc. Lena si nad tím myje ruce.

Tíží ji jenom smrt Tommyho Brahama. Potřebuje si promluvit s právníkem o tom, jak má jednat s lidmi z okresu, ale určitě se proti nim nebude stavět. Zaslouží si trest. Tommy byl její vězeň a ona mu v podstatě podala nástroj, jímž ukončil svůj život. Obalamutit systém a najít únikovou skulinku nepřicházelo v úvahu. Možná, že ji zažaluje Gordon Braham. Ale možná také ne. Lena věděla jenom to, že s tímhle městem skončila. Práci policistky sice milovala a toužila po návalu adrenalinu a pocitu, že má práci, kterou skoro nikdo na světě nechce nebo nedokáže dělat, ale potřebovala se pohnout dál.

Will se na sedadle vedle ní zavrtěl. Polovinu dne prostál venku v dešti. Měl mokrý svetr.

Džínsy mu od rána neuschly. Člověk mohl na jeho adresu říct leccos, ale v žádném případě nemohl tvrdit, že mu chybí odhodlání.

„Kdy se do toho dáme?“ zeptala se. „Myslím do mého doznání.“

„Nač ten spěch?“

Pokrčila rameny. Nemohl ji pochopit. V pětatřiceti musela znovu začít všechno budovat od píky, a to v nejhorší situaci na trhu práce od světové krize. Chtěla to prostě mít za sebou. Bylo pro ni těžké nevědět, co bude dál. Ze své situace se dostane, ale jakou oběť bude muset přinést?

„Pořád můžete odejít na dohodu.“

„Na to bych musela mít něco cenného.“

„Já myslím, že to máte.“

Nepřitakala. Oba věděli, že kdyby shodila Franka, pomohla by si. Frank však měl zbraň, o níž Will netušil. Lena musela držet jazyk za zuby, aby jí plán vyšel. Teď už nemohla vycouvat.

„Povězte mi, jak to ve městě vypadá s drogami,“ vyzval ji Will.

Jeho otázka ji překvapila. „Není moc o čem mluvit. Na vysoké většinu menších přestupků řeší ochranka kampusu, když jde o marjánku, nějaký koks, maličko péčka.“

„A ve městě?“

„Heartsdale je dost nóbl a boháči své závislosti skrývají mnohem líp než chudáci.“ Na semaforu v Hlavní ulici naskočila červená a Lena zpomalila. „Avondale je taky docela klidné, nijak nevybočuje z průměru. Bydlí tam většinou střední třída. Jenom pracující matky kouří pervitin, když uloží děti do postele. Zato v Madisonu je to špatné. Je tam velká chudoba a vysoká nezaměstnanost. Všem dětem platí obědy vláda. Pár malých gangů tam obchoduje s pervitinem. Většinou se zabíjejí mezi sebou, civilistům neubližují. Policie tam v rozpočtu nemá dostatek peněz na šťáry. Když je to možné, pochytáme je, ale jsou jako švábi. Jednoho zabijete a na jeho místo se hrne dalších deset.“

„Myslíte, že Tommy mohl prodávat drogy?“

Lena se upřímně zasmála. „Děláte si srandu?“

„Ne.“

„V žádném případě.“ Vehementně zavrtěla hlavou. „Kdyby ano, paní Barnesová by zavolala na policii dřív než ošetřovatelka Darla. Měl kolem sebe moc lidí, kteří ho bedlivě sledovali.“

„A co Allison? Nemohla brát drogy ona?“

Lena o jeho otázce uvažovala vážněji. „Nezjistili jsme o ní nic, co by na to poukazovalo.

Sotva se uživila a bydlela v hrozné díře. Měla dobré známky. Ve škole neměla jedinou absenci.

Pokud prodávala drogy, moc jí to nešlo. Jestli je brala, hodně dobře svou závislost zvládala.“

„Samé dobré postřehy.“ Will změnil téma hovoru. „Jason Howell velice příhodně zemřel dřív, než jsme ho stihli vyslechnout.“

Lena hleděla na červenou na semaforu a uvažovala, jestli by ho neměla prostě ignorovat.

„Myslím, že vrah se bál, že Jason bude mluvit.“

„Možná.“

„Zjistila Sára něco?“

„Nic pozoruhodného.“

Lena se na Willa podívala. Měl talent neprozrazovat druhým informace.

Pokrčil rameny. „Uvidíme, co zjistí během pitvy.“

Konečně naskočila zelená a Lena otočila volantem. Když sešlápla plyn, zadní kola proklouzla. „Podívejte, já vím, že s ní spíte.“

Will se překvapeně zasmál. „Aha.“

„Není na tom nic špatného,“ nerada připustila Lena. „Znala jsem Jeffreyho. Pracovali jsme spolu skoro celou dobu, co jsem u policie. Nepatřil k typům, co všem vykládají o svých pocitech, ale pokud šlo o Sáru, všichni jsme věděli, co k ní cítí. Chtěl by, aby si někoho našla.

Sára nepatří k lidem, kterým svědčí samota.“

Chvíli mlčel. „Je od vás celkem hezké, že to říkáte.“

„To jo. Ale nečekám, že ona o mně říká něco pěkného.“ Nastavila stěrače na rychlý cyklus, protože do auta prudce bušil déšť. „Určitě vám toho o mně hodně pověděla.“

„Co třeba?“

„Nic dobrého.“

„Má pravdu?“

Teď se pro změnu zasmála Lena. „Vy mi pořád dáváte otázky, na které předem znáte odpověď.“ Začal jí zvonit mobil. Interiérem auta se nesly úvodní tóny písničky Barracuda od skupiny Heart. Podívala se na jméno volajícího. Byl to Frank. Lena telefonát nechala spadnout do hlasové schránky.

„Jak to, že na vás na vysoké mají přímé číslo a volají vám, když nastane nějaký problém?“

zajímal se Will.

„Mám známé mezi tamními ochrankáři.“

„Z doby, kdy jste tam taky pracovala?“

Chtěla se ho zeptat, odkud to ví, ale napadlo ji, že by od něho stejně žádnou kloudnou odpověď nedostala. „Ne. Znám je díky tomu, že mi volají, když je problém. Chlapi, se kterými jsem pracovala, už tam dávno nejsou.“

„Frank vám nakládá opravdu hodně práce.“

„Zvládám to,“ odpověděla, ale vzápětí si uvědomila, že už je to jedno. Od této chvíle jí brzy po ránu budou domů volat jenom lidé, kteří si spletli číslo.

„Jaká je struktura bezpečnostních opatření na kampusu? Stejná jako když jste tam pracovala?“

„Po událostech na Virginské technice se toho hodně změnilo.“

Will o nejstrašnějším masakru na vysoké škole v americké historii slyšel.

„Víte, jak fungují instituce, místo prevence čekají, až se něco stane, a teprve pak to řeší.

Většinu obětí na Virginské technice zavraždili v budově strojírenské fakulty, a tak všechny ostatní školy zvýšily bezpečnostní opatření v okolí učeben a laboratoří.“

„První oběti byly zabité na koleji.“

„Jenže ty se těžko hlídají. Studenti musejí mít karty, aby se dostali dovnitř a ven, ale systém stejně není dokonalý. Vezměte si, co udělali u Jasona na koleji. Hlásič požáru dokáže vyřadit z provozu i úplný pitomec.“ Znovu jí začal zvonit telefon. Zase Frank. Lena volání opět nechala spadnout do hlasové schránky.

„Někdo se vám pokouší dovolat.“

„Máte pravdu.“ Lena si uvědomila, že začíná mluvit jako Will. Možná to nebylo až tak špatné, když vzala v úvahu, že ji dosud pokaždé chytře dostal tam, kde ji chtěl mít. Zpomalila na čtyřiadvacet kilometrů v hodině. Auto se chvělo pod proudy deště, které ho bičovaly. Po silnici tekla voda a vypadalo to, jako by asfalt na vozovce byl zčeřený. Stěrače nápor vody nezvládaly. Lena zastavila a řekla: „Nevidím před sebe. Chcete řídit?“

„Nebudu na tom o nic líp než vy. Počkáme v autě a promluvíme si o vrahovi.“

Lena zaparkovala a zadívala se na bílou clonu před sebou. „Myslíte, že jde o sériového vraha?“

„Na to bychom museli mít minimálně tři oběti zavražděné při třech různých příležitostech.“

Lena se na sedadle otočila a podívala se mu do tváře. „Takže máme čekat na třetí tělo?“

„Doufám, že to nebude nutné.“

„Co váš profil?“

„Co je s ním?“

Pokusila se vzpomenout na otázky, které jí před nějakou dobou položil. „K čemu došlo?

Někdo zavraždil dva studenty. Na oba šel s nožem, když byli sami. Proč k tomu došlo? Vrah to měl naplánované. Přinesl si nůž. Oběti znal, nejspíš znal líp Jasona než Allison, protože ho očividně zabil v afektu.“

„Má auto,“ pokračoval Will. „Zná město. Ví, jak vypadá okolí jezera, a ví, kde jsou na koleji kamery. Takže je to někdo, kdo chodil na vysokou anebo na ni ještě pořád chodí.“

Lena zavrtěla hlavou a sama sobě se zasmála. „To je právě ta potíž s profily. Docela dobře byste mohl mluvit o mně.“

„Ty zločiny možná spáchala žena.“

Lena se na něho usmála sevřenými rty. „Včera večer jsem byla se svým přítelem Jaredem a celý den jsem strávila s vámi.“

„Díky za alibi,“ odpověděl Will. „Myslím to vážně. Allison byla drobná. Žena by ji zvládla přemoct. Dokázala by ji odtáhnout na hloubku a zatížit ji tvárnicemi.“

„Máte pravdu,“ připustila. „Ženy rády používají nůž. Je to osobnější.“ Před několika lety u sebe nůž také nosila.

„Jaké ženy se v případu objevily?“

Lena je vyjmenovala: „První byla Julie Smithová, i když nevíme, kdo to je. Pak Vanessa Livingstonová, které voda zaplavila suterén. Allisonina profesorka Alexandra Coulterová.

Allisonina teta Sheila, která se mi zatím neozvala. Paní Barnesová odnaproti. Ošetřovatelka Darla s dlouhými rudými nehty.“

„Paní Barnesová Darle potvrdila železné alibi. Prý s ní obě noci probděla.“

„No, můj strýc Hank taky tvrdí, že vůbec nespí, ale pokaždé, když u něho jsem, chrápe, až se otřásá celý dům.“ Lena vytáhla zápisník. Polilo ji horko, které však nemělo nic společného s infekcí v její ruce. Držela notes tak, aby do něj Will neviděl. Přešla přepis tísňového volání a rychle nalistovala stránku, kam si poznamenala podrobnosti o Darle. „Mobil ženy, která volala na tísňovou linku, má místní předvolbu 912. Darlin mobil má 706.“

„Neměla ta žena nezvyklý přízvuk?“

„Mluvila dost lidově. Jako někdo, kdo se ze dna společnosti vypracuje výš.“

„Ale jako horalka vám nepřipadala.“

Lena na něho nepokrytě zírala. „Mluvila jako všichni, se kterými jsem v jižní Georgii vyrostla.

Jak jste přišel na tu horalku?“

„Víte o nějakých ženách ve městě, které se sem za posledních několik let přistěhovaly z hor?“

Předpokládala, že Will si i tuhle informaci nechá pro sebe. Hodlala mu oplatit stejnou mincí.

„Když o tom teď mluvíte, vzpomínám si, že jsme tu před nějakou dobou nějaké horaly měli, ale ti naložili věci na náklaďák a odstěhovali se do Los Angeles.“

„Do Beverly Hills?“ Will se uznale zasmál a pak zase najednou změnil téma hovoru. „Tu ruku byste si měla nechat prohlédnout.“

Lena se podívala na svou zraněnou dlaň. Měla ji tak zpocenou, že se jí z ní odlepovala náplast. „To nic není.“

„Dneska jsem s doktorkou Lintonovou mluvil o zraněních způsobených střelnou zbraní.“

„Vy dva se bavíte o hrozně zajímavých věcech.“

„Říkala, že pravděpodobnost, že se do neošetřené rány po kulce dostane infekce, je hodně vysoká.“

Lena málem řekla: A do prdele! Místo toho mu však pověděla: „Vrátíme se k tomu profilu, ano?“

Dostatečně dlouho otálel, aby pochopila, že se mu vůbec nelíbí, když téma hovoru změní někdo jiný než on. „Jak vypadá sled událostí?“

Lena se nad otázkou pokusila zamyslet. „Už jsme si ujasnili, co se stalo Allison. Pokud jde o Jasona, podle mého se vrah dostal na kolej, otočil kamery, pobodal ho a zmizel.“

„Přikryl Jasonovo tělo dekou. Věděl, že bude hodně krvácet.“

To Lena nevěděla. „Kde byla ta deka?“

„Našel jsem ji ve sprchách na konci chodby.“

„Měl jste se podívat do odpadů, do…“ Zarazila se. Will určitě věděl, co všechno měl udělat.

Nepotřeboval její pomoc. „Profil jsme sestavovali podle čtyř otázek, ne?“

„Ta poslední je, že se musíte zeptat sama sebe, kdo by tyhle věci udělal v tomhle pořadí a z těchto důvodů.“

„Pachatel zabil Allison dřív než Jasona. Mohla to být výstraha, na kterou Jason nedbal.“

„Byl pořád zalezlý ve svém pokoji. Ani nevíme, jestli o vraždě vůbec věděl.“

„Takže vrah je podrážděný a bojí se, že Jason výstrahu vůbec nezachytil.“ Lenu najednou něco napadlo. „Ten vzkaz na rozloučenou. Vrah ho na místě nechal jako varování. Musí…“

„Správně,“ souhlasil Will. Lena usoudila, že na to už sám před nějakou dobou přišel, ale nic jí o tom neřekl.

Přesto pokračovala: „Dávalo by smysl, že se vrah naštval na Jasona za to, že Allisoninu smrt nepochopil jako varování. Bodl ho minimálně osmkrát nebo devětkrát. Takže dost zuřil.“

Will se podíval na oblohu. „Už tolik neprší.“

Lena si poposedla výš, zařadila a pomalu se rozjela. Silnice byla stále zaplavená. K Hlavní ulici se valily proudy vody. „Allison i Jason byli studenti. Mohli se zaplést do něčeho, co se týkalo školy.“

„Například?“

„Já nevím, třeba šlo o nějaký grant. Vláda vysokým školám dává ze státního rozpočtu různé částky. Například v rámci výdajů na obranu. Strojírenská fakulta pracuje na zdravotnických zařízeních a zabývá se nanotechnologiemi. Polymerové laboratoře testují nejrůznější lepidla.

Točí se v tom stovky miliónů dolarů.“

„Mohl by se student posledního ročníku dostat k takovým penězům?“

Lena se zamyslela. „Ne. Kdyby dělal doktorát, tak možná ano, ale studenti bez titulu nádeničí v laboratořích a ti z prvních třech ročníků si bez dovolení nemůžou ani utřít zadek. Kdysi jsem chodila s klukem, který studoval na inženýra. Nepustí je vůbec k ničemu zajímavému.“

Došli ke koleji, kde bydlel Jason Howell. Venku stály dvě černé dodávky. Každá měla na zadních dveřích logo GBI a na bocích bílý nápis JEDNOTKA PRO OHLEDÁNÍ MÍSTA ČINU.

Lena proti své vůli pocítila vzrušení jako barvář, který zachytil stopu. Její pocit však rychle vymizel. Strávila bezpočet hodin ve škole, aby získala kvalifikaci, kterou stejně nejspíš nikdy nevyužije. Její vzdělání povede přinejlepším k tomu, že se z ní stane protiva, která bude poukazovat na všechny chyby, jichž se dopustili tvůrci seriálu Kriminálka New York.

Will se podíval na mobil. „Potřebuju rychle zavolat své partnerce. Nebude vám to vadit?“

„Jasně, že ne.“ Lena zaparkovala. Nepřestávalo pršet, a tak vyskočila z auta a rychle vyběhla po schodech. Oběma rukama si přitom přidržovala kapuci na hlavě.

Uvnitř seděl Marty a četl si časopis. Lena zaklepala na dveře. Ochrankář rychle zvedl hlavu, až se mu posunuly brýle na nose. Přitiskl kartu ke čtečce a bzučákem Leně otevřel.

„Nevypadáte dobře,“ řekl.

Lenu jeho poznámka překvapila. Prsty si projela vlasy a ucítila vlhkost, která neměla nic společného s deštěm. „Dneska mám dlouhý den.“

„Já taky.“ Marty se posadil zpátky na lavici. „Budu rád, až skončí.“

„Děje se něco?“

„Nahoru šli tři chlapi. Další dva jsou na parkovišti. Ten, co jim velí, má natočený knír jako cirkusák. Našel v pokoji klíč od auta s alarmem. Objížděl to tady a mačkal na něm tlačítko odemykání, dokud auto nezačalo houkat.“

Lena souhlasně přikývla a pomyslela si, že na cirkusáka je ten chlap hodně chytrý.

„Nikdy jsem parkoviště nekontroloval,“ přiznal Marty. „Howellovo auto stálo u nájezdu ve třetím patře.“ Lena to přešla. „Já jsem parkoviště taky nikdy nekontrolovala, když všichni studenti odjeli.“

„Aha. Už jde.“ Marty napřáhl ruku a přitiskl kartu ke čtečce.

Will otevřel dveře a zadupal. „Promiňte,“ omluvil se. „Pane Harrisi, děkuju vám, že se nám dnes věnujete. Mrzí mě, že jsme vás vytrhli z rodinného kruhu.“

„Demetrius mi řekl, že tu mám zůstat tak dlouho, dokud mě budete potřebovat.“

„Můžete mi říct, kdo měl včera večer službu?“

„Demetrius, můj šéf. Střídáme se, abychom oba měli o svátcích trochu volna.“ Odložil časopis. „Nic si nepamatuje, ale rád si s vámi popovídá, kdykoli budete chtít.“

Lena si pomyslela, že Will má v tu chvíli na práci důležitější věci. „Marty mi řekl, že jeden z vašich lidí našel na parkovišti Jasonovo auto. Právě ho ohledávají.“

Will se usmál. Lena skoro cítila, jak se mu ulevilo. „To jsem rád. Děkujeme, pane Harrisi.“

„Demetrius pro vás v kanceláři hledá všechny pásky z bezpečnostních kamer. Dovezu vás za ním, jestli chcete,“ navrhl Marty.

Will se podíval na Lenu. Zírat hodiny na videonahrávky a doufat, že se objeví dvě vteřiny, které poskytnou nějaké vodítko, byla ubíjející práce, při níž měl člověk chuť prohnat si hlavou kulku. Lena by nejradši ohledávala vlákna koberce v Jasonově autě a pátrala po stopách krve nebo otiscích prstů, ale nemělo smysl o tom ani uvažovat.

„Podívám se na ty pásky, jestli chcete,“ navrhla.

„Nebude to legrace.“

„Myslím, že legrace jsem si v poslední době užila dost.“

Lena seděla ve výslechové místnosti na policejní stanici, kde před dvěma dny mluvila s Tommym Brahamem. Přivezla si pojízdný televizní stolek se starým videem a novějším digitálním zařízením, které někdy používali k nahrávání výslechů. Filmy z bezpečnostních kamer z kampusu byly nahrané novou i starou technologií. Záznamy z venkovních kamer byly digitální a ty z vnitřních byly na obyčejné pásce do videa. Náčelník ochranky Demetrius dal Leně všechno, co měl.

Lena věděla, že je na policejní stanici úplně sama. Výjimku tvořila Marla Simmsová, která nikdy nevstávala od svého stolu, a Carl Phillips, jenž ten večer seděl na příjmu vzadu v celách.

Carl byl obrovský chlap, který si od nikoho nenechal nic líbit, a proto mu Frank dával za úkol přijímat zadržené. Byl neskutečně poctivý. Frank se ho ze všech sil snažil udržet co nejdál od Willa Trenta.

Lena už všechno slyšela od Larryho Knoxe, který byl pěkná drbna. Věděla, že Carl protestoval, když Frank po nálezu Tommyho těla propustil některé hovornější vězně z cel.

Frank mu řekl, ať odejde, jestli se mu to nelíbí, a Carl ho vzal za slovo. Jediní vězni, které Frank nenechal jít, byli buď v kómatu, anebo jim to vůbec nemyslelo. Nejpitomější z nich byl Ronald Porter, idiot, který neustále tloukl manželku, až jí rozdrtil obě lícní kosti. Frank Ronnyho nějakým způsobem přinutil mlčet. Pokoušel se manipulovat Carlem. Lhal Willu Trentovi.

Schovával důkazy a nejspíš také zdržoval doručení nahrávky tísňového volání. Domníval se, že vydírá Lenu.

Vzal si toho na svá bedra opravdu hodně.

Lena si protřela oči, aby lépe viděla. V místnosti bylo dusno a horko, ale to jí nevadilo. Byla si naprosto jistá, že má horečku. Ruka se jí potila tak, že se jí úplně promáčela nová náplast, kterou našla v lékárničce. Rána pod ní byla otevřená a horká. Delia Stephensová jí zavolala, že lékaři zítra ráno probudí Brada. Lena tam co nejdřív zajede, vyhledá nějakou sestru a požádá ji, aby se jí na zranění podívala. Nejspíš bude potřebovat injekci a bude muset zodpovědět plno otázek.

Dnes večer však bude čelit horším dotazům. Musí povědět Jaredovi, co se děje. Když ne všechno, tak alespoň část. Nechce ho zatěžovat celou pravdou. Neriskovala pro nic a za nic.

Vzdát se odznaku a ještě k tomu ztratit Jareda? Takovou oběť nebyla ochotná přinést.

Znovu se dala do práce. Videonahrávky, které poslední dvě hodiny sledovala, byly nezajímavé až nudné. Udělala by nejlépe, kdyby prostě odjela domů, ale Lena měla vůči Willu Trentovi zvláštní pocit povinnosti. Ač nerada, musela si přiznat, že si ji podmanil. Připadala si jako Popelka, která bude na záznamy koukat až do půlnoci, kdy se její odznak rozplyne jako pára nad hrncem.

Použitelnou nahrávku objevila docela brzy. Podle časového záznamu byl na Jasonově koleji předešlého večera v jedenáct hodin, šestnáct minut a dvacet dva vteřin otevřený únikový východ. Lena si pamatovala situační plán kampusu z dob, kdy pracovala v tamní ochrance.

Kolej, bufet a zadní trakt knihovny tvořily písmeno U, v jehož středu se nacházely nákladní plošiny. Vedení školy studentům zakazovalo prostor užívat jako zkratku, protože před několika lety jeden z nich z jedné plošiny spadl a natřikrát si zlomil nohu. Škola pak čelila žalobě a musela studentovi vyplatit odškodné. Další peníze byla nucena vydat za xenonové osvětlení, které místo každý večer zalilo světlem jako jeviště na Broadwayi.

Kamera nad únikovým východem nahrávala barevně. Dveře se otevřely a rozsvítilo se modré xenonové světlo. Pak se kamera zatřásla a objevil se strop s trojúhelníkovou výsečí modrého světla. Poté se dveře zavřely a strop potemněl.

V jedenáct hodin, šestnáct minut a dvacet osm vteřin na chodbu v druhém patře vstoupila postava. Kamera nebyla vybavená nočním viděním, ale světlo z otevřených dveří pokoje vykreslilo siluetu. Jason Howell na sobě měl rozměrné oblečení, totéž, které Lena viděla, když mladíka spatřila mrtvého na posteli. Nervózně se rozhlédl. Pohyboval se jako člověk, který se něčeho bojí. Zřejmě zaslechl nějaký zvuk, ale klidně nad ním mávl rukou. V jedenáct hodin, šestnáct minut a třicet sedm vteřin se vrátil do pokoje. Podle proužku světla, který pronikal na chodbu, Lena odhadovala, že nechal pootevřené dveře.

Vrah do schodů nijak nespěchal. Možná chtěl mít naprostou jistotu, že Jasona překvapí.

Kamera ve druhém patře se otočila vzhůru přesně v jedenáct hodin a osmnáct minut. Tentokrát vrah nebyl tak obratný jako v přízemí. Kamera se trochu natočila na stranu, ale přímo na strop nemířila. Lena záznam několikrát zastavila, dokud nezachytila zakulacený konec dřevěné baseballové pálky. Dal se snadno rozeznat, ale teprve logo klubu Rawlings prozradilo, o jaký předmět se přesně jedná. Tvar písmen znala z dob, kdy hrávala softbal.

V jedenáct hodin, dvacet šest minut a dvě vteřiny strop v přízemí znovu osvítilo xenonové světlo, když se otevřely dveře únikového východu. Vrah Jasonův život ukončil zhruba za osm minut.

Na dveře zaklepala Marla a rovnou vstoupila do místnosti. Lena zastavila digitální záznam prázdného parkoviště před knihovnou, který právě sledovala. „Co je?“

„Máš návštěvu,“ odpověděla Marla, otočila se na podpatku a odešla.

Lena odhodila dálkové ovládání a pomyslela si, že až z této stanice odejde, Marla Simmsová jí rozhodně chybět nebude. Když o tom teď uvažovala, vlastně nedokázala jmenovat jedinou osobu ve městě, bez níž by nedokázala žít. Připadalo jí podivné, že se jí skupina lidí, mezi nimiž se posledních několik let pohybuje, zdá tak cizí. Lena okres Grant vždycky považovala za svůj domov a policejní sbor za svou rodinu. Teď dokázala myslet jen na to, jak příjemné bude konečně se jich zbavit.

Otevřela kovové dveře a vešla do služebny. Když spatřila ženu, která čekala na recepci, zarazila se. Okamžitě poznala Sheilu McGheeovou. Byla na fotografii, kterou Frank vytáhl z Allisoniny peněženky. Spolu s neteří a jejím přítelem seděla na lavičce před studentským klubem. Mladík, o němž už Lena věděla, že je to Jason Howell, Allison objímal v pase. Sheila seděla vedle dívky. Dostatečně blízko, ale ne těsně vedle ní. Obloha za nimi měla čistě modrou barvu. Ze stromů začínaly opadávat listy.

Skutečná Sheila McGheeová vypadala hubenější a měla tvrdší výraz ve tváři než na fotografii. Lena ji podle snímku původně pokládala za příslušnici místní spodní vrstvy. Teď viděla, že se trefila, s tím rozdílem, že žena pocházela z Elby v Alabamě. Byla vyzáblá jako všichni lidé, kteří málo jí a moc kouří. Z lícních kostí jí visela ochablá kůže a oči měla zapadlé hluboko do důlků. Žena na fotografii se usmívala. Sheila McGheeová vypadala, že se už nikdy v životě neusměje.

Když se k ní Lena blížila, nervózně sevřela kabelku před tělem. „Je to pravda?“

Marla seděla u svého stolu. Lena napřáhla ruku a stiskla tlačítko bzučáku, aby otevřela bezpečnostní bránu. „Pojďte se mnou dozadu.“

„Jenom mi to řekněte.“ Sheila Lenu popadla za paži. Měla sílu. Žíly na hřbetu její ruky připomínaly spletené provazy.

„Ano,“ potvrdila Lena. „Allison je mrtvá.“

Sheilu to nepřesvědčilo. „Plno holek vypadá jako ona.“

Lena položila dlaň na ženinu ruku. „Pracovala v bistru tady v ulici, paní McGheeová. Většina policistů ze stanice ji znala. Byla moc milá.“

Sheila několikrát zamrkala, ale oči měla suché.

„Pojďte se mnou dozadu,“ navrhla Lena. Neodvedla ji však do výslechové místnosti, ale do Jeffreyho kanceláře. Kupodivu ji náhle přepadl bolestný pocit ztráty. V hloubi duše doufala, že za deset, možná patnáct let tato kancelář po právu připadne jí. Že po tom toužila, si uvědomila, teprve když se její sen rozplynul.

Nyní však nebyla vhodná chvíle na úvahy o nesplněných tužbách. Ukázala na dvě židle na protější straně stolu. „Vaše ztráta mě velice mrzí.“

Sheila se posadila na okraj židle a kabelku složila do klína. „Znásilnili ji? Klidně mi to rovnou řekněte. Určitě znásilnili, co?“

„Ne, neznásilnili.“

Žena se zatvářila zmateně. „Zabil ji ten její kluk?“

„Nezabil.“

„Určitě ne?“

„Určitě.“ Lena se posadila vedle ní a poraněnou ruku spustila do klína. Kůže jí sálala víc než předtím. S každým úderem srdce jí zaškubalo v prstech.

„Jmenuje se Jason Howell,“ řekla Sheila. „Allison s ním chodila už pár let. V poslední době jim to moc neklapalo. Nevím, co měli za problém, asi nějaký spory nebo tak. Allison z toho byla celá špatná, ale já jí říkala, ať ho prostě pustí k vodě. Žádnej chlap nestojí za takový trápení.“

Lena natáhla prsty. „Právě jsem se vrátila z vysoké, paní McGheeová. Jason Howell je mrtvý.

Včera večer ho někdo zavraždil.“

Sheila se zatvářila stejně šokovaně, jako se Lena cítila, když jí Marty tu novinu sdělil.

„Zavraždil? Jak to?“

„Domníváme se, že ho zabil stejný člověk, který má na svědomí vaši neteř.“

„Teda…“ Zmateně zavrtěla hlavou. „Kdo by zabíjel dva studenty? Vždyť neměli ani floka.“

„To se právě snažíme zjistit.“ Lena se odmlčela, aby Sheile dala čas se vzpamatovat.

„Kdybyste věděla o někom, s kým se Allison stýkala, o kom se vám zmínila, nebo o něčem, do čeho se zapletla a nemohla…“

„To je úplnej nesmysl. Co by Allison komu dělala? Nikdy nikomu neublížila.“

„Pověděla vám někdy o svých kamarádech? Nemluvila o nějakých známých?“

„Říkala mi o nějakým Tommym. Je retardovanej a má na ni zálusk.“ Najednou pochopila.

„Mluvili jste s ním?“

„Ano. Nepodezíráme ho.“

Nepřestávala svírat kabelku na klíně. „A co ten její domácí? Přišlo mi, že má žárlivou ženskou.“

„V době spáchání zločinu byli oba na Floridě.“

V očích se jí zaleskly slzy, ale nerozplakala se. Očividně se pokoušela přijít na někoho jiného, kdo by zločin mohl spáchat. Nakonec to vzdala, krátce se nadechla a pootevřenými rty vydechla. Svěsila ramena. „Nic z toho mi nedává smysl. Vůbec nic.“

Lena to nekomentovala. U policie pracovala patnáct let a ještě nevyšetřovala vraždu, která by dávala smysl. Lidé zabíjeli ze zcela hloupých důvodů. Pomyšlení, že život má tak nízkou cenu, ji deprimovalo.

Sheila otevřela kabelku. „Můžu tady kouřit?“

„Bohužel ne. Chcete jít ven?“

„Je tam děsná zima.“ Kousala si nehet na palci a hleděla na stěnu. Nehty na ostatních prstech měla okousané až do masa. Neokoukala Allison zlozvyk od tety? Měla velice krátké nehty.

„Allison měla hroznej vztek na jednoho profesora, protože jí dal špatnou známku,“ řekla Sheila.

„Vzpomínáte si, jak se jmenuje?“

„Williams. Nikdy v životě nedostala za seminárku trojku. Hrozně ji to naštvalo.“

„Podíváme se na to,“ řekla Lena, která však už s Rexem Williamsem mluvila. Od soboty odpoledne byl s rodinou v New Yorku. K potvrzení jeho alibi stačilo zavolat do letecké společnosti Delta. „Měla Allison auto?“

Sheila se podívala na zem. „Patřilo její mámě. Nechala ho napsaný na Judy, protože tak měla levnější pojištění.“

„Pamatujete si, co to bylo za značku a model?“

„Nepamatuju. Bylo starý a drželo pohromadě jen silou vůle. Až se vrátím domů, můžu se podívat.“ Sevřela kabelku, jako by se chystala k odchodu. „Mám to udělat hned?“

„Ne,“ odpověděla Lena. Byla si poměrně jistá, že Allison jezdila v červeném Dodgi Daytoně.

„Telefonovala jste si s neteří často?“

„Jednou za měsíc. Když jí umřela máma, sblížily jsme se.“ Udělala zvláštní grimasu. „Takže jsem vlastně zůstala sama.“ Ztěžka polkla. „Mám syna, ale ten vyráží do plechu espézetky u Holmana. To je asi to jediný, co mu jde.“

Měla na mysli Holmanovo státní vězení v Alabamě. „Za co sedí?“

„Za vlastní blbost.“ Její zlost byla tak citelná, že Lena odolala pokušení pohodlněji se uvelebit na židli. „Pokusil se s vodní pistolí v ruce vykrást obchod s alkoholem. Strávil víc času ve vězení než na svobodě.“

„Je členem nějakého gangu?“

„Sakra, kdo ví?“ odpověděla Sheila otázkou. „Já teda rozhodně ne. Nemluvila jsem s ním, co ho zavřeli. Umyla jsem si nad ním ruce.“

„Byli si s Allison blízcí?“

„Naposledy se viděli, když jí bylo třináct nebo čtrnáct. Šli plavat a on jí držel hlavu pod vodou, dokud se nepoblila. Je to stejnej hajzl jako jeho otec.“ Začala se přehrabovat v kabelce, ale pak si nejspíš vzpomněla, že na stanici nesmí kouřit. Vytáhla tedy balení žvýkaček a strčila si dva kousky do úst.

„Co Allisonin otec?“

„Žije někde v Kalifornii. Nepoznal by ji, kdyby kolem něho prošla po ulici.“

„Chodila na vysoké k psychologovi?“

Sheila se na ni pronikavě podívala. „Jak o tom víte? Udělal to snad on?“

„Nevíme, kdo to udělal,“ připomněla jí Lena. „Ale díváme se na případ ze všech možných úhlů. Víte, jak se ten psycholog jmenuje?“

„Je to ženská. Nějaká Židovka.“

„Jill Rosenburgová?“ Lena psychiatričku znala z jiného případu.

„Jo, to asi bude ona. Myslíte, že by to mohla udělat ona?“

„Je to nepravděpodobné, ale promluvíme si s ní. Proč Allison chodila za doktorkou Rosenburgovou?“

„Povídala, že ji k tomu nutěj ve škole.“

Lena věděla, že studenti prvního ročníku musí psychologa jednou za semestr navštívit povinně, ale v dalších ročnících k němu chodí dobrovolně. Většina studentů znala lepší způsob, jak trávit čas. „Trpěla Allison depresí? Pokusila se někdy o sebevraždu?“

Sheila se podívala na své okousané nehty. Lena na ní viděla, že se stydí.

„Tady o tom klidně můžete mluvit, paní McGheeová. Všichni chceme zjistit, kdo to Allison udělal. Může nám pomoct i zdánlivě bezvýznamná informace.“

Sheila se zhluboka nadechla a pak přitakala. „Když jí před osmi lety umřela máma, podřezala si žíly.“

„Byla na psychiatrické klinice?“

„Pár dní si ji tam nechali a pak tam docházela ambulantně. Měla v tom pokračovat, ale když jste rádi, že vůbec máte co jíst, na doktory vám nezbejvaj peníze.“

„Připadalo vám, že je Allison líp?“

„Chvíli byla nahoře a chvíli dole. Jako já. Nejspíš i jako vy. Všichni máme dobrý a špatný dny, a když ani jedněch není zbytečně moc, tak se máme docela fajn.“ Lena si pomyslela, že tohle je jeden z nejdepresivnějších způsobů, jak prožít život, o jakém kdy slyšela. „Brala nějaký lék?“

„Povídala, že doktorka jí dala na vyzkoušení nějaký nový. Pokud vím, tak jí moc nepomáhal.“

„Stěžovala si na školu nebo na práci?“

„Vůbec ne. Už jsem vám říkala, že se vždycky tvářila vesele. Život je těžkej, ale člověk se nemůže sesypat kvůli každýmu průšvihu, kterej ho potká.“

„Našla jsem v Allisonině peněžence vaši fotografii. Jste na ní s ní a Jasonem. Připadá mi, že všichni sedíte na lavičce před studentským klubem.“

„Ona ji měla v peněžence?“ Sheilina tvář se poprvé uvolnila a objevil se v ní výraz blízký úsměvu. Znovu zaštrachala v kabelce a vyndala z ní stejnou fotografii, jakou měla neteř v peněžence. Dlouho se na ni dívala a teprve potom ji ukázala Leně. „Netušila jsem, že si taky nechala jednu udělat.“

„Kdy jste se fotili?“

„Před dvěma měsícema.“

„V září?“

Přikývla a hlasitě si přehodila žvýkačku v ústech. „Třiadvacátýho. Měla jsem pár dní volno, tak jsem si řekla, že sem zajedu a překvapím ji.“

„Jaký byl Jason?“

„Tichej, arogantní. Všechno si moc bral. Pořád ji držel za ruku a hladil ji po vlasech. Kdyby mě nějakej kluk takhle osahával, zešílela bych, ale Allison to nevadilo. Byla zamilovaná.“

Poslední slovo řekla tak sarkasticky, že znělo jako urážka.

„Jak dlouho jste byla s Jasonem?“ zeptala se Lena.

„Deset, patnáct minut. Povídal, že musí na seminář, ale já myslím, že ze mě byl nervózní.“

Lena chápala proč. Sheila o mužích zřejmě neměla vysoké mínění. „Proč vám Jason připadal arogantní?“

„Prostě se tvářil, jako by byl dokonalej. Víte, jak to myslím?“

Leně obtloustlý student, kterého viděla na studentském průkazu, nešel dohromady s arogantním pitomcem, kterého jí popisovala Sheila. „Řekl něco konkrétního, z čeho tak usuzujete?“

„Zrovna jí koupil takovej prstýnek. Byl to lacinej plíšek, a navíc k ní barevně neseděl, ale on se kvůli němu naparoval jako páv. Povídal, že jí ho dává jako slib, že jí do Díkůvzdání koupí lepší.“

„Ne k Vánocům?“

Sheila zavrtěla hlavou.

Lena se opřela a uvažovala o tom, co jí žena právě řekla. Lidé si k Díkůvzdání žádné dárky nedávali. „Zmínil se některý z nich o tom, že očekává nějaké peníze?“

„Ani jeden z nich žádný peníze čekat nemohl. Byli chudí jako kostelní myši.“ Sheila luskla prsty. „Co ten barevnej děda z bistra?“

Lena si až doposud myslela, že slovo barevný používá už jenom Frank Wallace. „S panem Harrisem jsme mluvili. Nemá s tím nic společného.“

„Dost ji dřel, ale já jí říkala, že bude dobrý, když se naučí dělat s barevnejma. Stačí se podívat na velký korporace. Všechny jsou plný černochů.“

„To je pravda,“ přitakala Lena. Napadlo ji, jestli si Sheila myslí, že její hnědá kůže je výsledkem nepovedeného experimentu v podomácku vyrobeném soláriu. „Mluvila Allison o nějakých dalších kamarádech?“

„Ne. Pořád mlela jenom o Jasonovi. Žila jenom pro něho, i když jsem jí říkala, že nemá sázet všechno na jedinou kartu.“

„Chodila s někým na střední škole?“

„Ne. Zajímaly ji jenom známky. Záleželo jí jenom na tom, aby se dostala na vysokou. Myslela si, že ji to zachrání před…“ Zavrtěla hlavou.

„Před čím?“

Konečně se jí po tváři skutálela slza. „Přesně před tím, jak dopadla.“ Roztřásl se jí ret.

„Věděla jsem, že nemám doufat, že se jí to povede. Věděla jsem, že se jí stane něco zlýho.“

Lena se napřáhla a vzala Sheilu za ruku. „Je mi to opravdu moc líto.“

Sheila se napřímila, aby jasně dala najevo, že nepotřebuje utěšovat. „Můžu ji vidět?“

„Bude lepší, když počkáte do zítřka. Lidi, kteří jsou teď u ní, se o ni dobře postarají.“

Přikývla. Svěsila hlavu, pak ji zase rychle zvedla a upřeně se zadívala na stěnu. Protože celá léta kouřila, hvízdavě oddechovala.

Lena se rozhlédla po místnosti a dala Sheile trochu času, aby se vzpamatovala. Od Jeffreyho smrti až do včerejška do jeho kanceláře nevstoupila. Když zemřel, všechny jeho věci se poslaly k Lintonovým, ale Lena si stále pamatovala, jak kancelář vypadala, na stěnách visely střelecké trofeje a fotografie a na psacím stole stály štosy úhledně srovnaných papírů. Jeffrey měl vždycky vedle telefonu malou Sářinu fotografii v rámečku. Nebyl to obvyklý snímek dokonalé manželky. Sára seděla na nekryté tribuně střední školy a ruce měla zastrčené do kapes objemné mikiny. Vlasy jí vlály ve větru. Lena se domnívala, že momentka má nějaký hlubší význam, stejně jako její fotografie Jareda na fotbalovém stadionu. Když Jeffrey pracoval na složitém případu, často se na snímek díval. Pokaždé z něho přímo sálala touha být doma u Sáry.

Dveře se pootevřely a do místnosti nahlédl Frank. Očividně se zlobil. Měl ruce sevřené v pěst a zuřivě zatínal zuby, jako by si je chtěl rozdrtit. „Potřebuju s tebou mluvit,“ řekl.

Z jeho hlasu čišel chlad, jako by se teplota v místnosti snížila o několik stupňů. „Za chvilku jsem u tebe.“

„Hned.“

Sheila s námahou vstala a vzala kabelku do ruky. „Už půjdu.“

„Nemusíte nikam spěchat.“

„Ne.“ Nervózně se podívala na Franka. Hlas se jí třásl strachem a Leně najednou došlo, že Sheila McGheeová byla za svůj život často terčem mužské zloby. „Zdržovala jsem vás od důležitějších věcí.“ Vytáhla kousek papíru, podala ho Leně a rychle kráčela ke dveřím. „Tady máte číslo mého mobilu. Bydlím v hotelu v Cooperstownu.“ Otočila se k Frankovi zády a vyšla z místnosti.

„Proč jsi to udělal?“ zeptala se Lena. „Vždyť jsi ji vyděsil.“

„Sedni si.“

„Nech…“

„Řek jsem sednout!“ Frank ji srazil na židli, až málem spadla na zem. „Co se to s tebou sakra děje?“

Kopl do dveří, aby se zavřely. „Co to děláš, do prdele?“

Lena vyhlédla do prázdné služebny. Srdce měla až v krku. Bilo jí tak prudce, že sotva mohla mluvit. „Nevím, o čem mluvíš.“

„Řekla jsi Gordonovi Brahamovi, že Tommy Brada nechtěl bodnout.“

Třela si loket. Krvácel. „No a?“

„Krucifix!“ Uhodil pěstí do stolu. „Na něčem jsme se snad dohodli.“

„Je mrtvý, Franku. Pokoušela jsem se jeho otce trochu uklidnit.“

„A co můj klid?“ Zvedl zaťaté pěsti do vzduchu. „Na něčem jsme se kurva dohodli!“

Lena zvedla ruce, protože se bála, že ji znovu uhodí. Věděla, že Frank se bude rozčilovat, ale takhle zuřit ho ještě nikdy neviděla.

„Jsi blbá.“ Přecházel před ní a stále zatínal pěsti. „Ty jsi tak zatraceně blbá.“

„Koukni, uklidni se,“ řekla mu. „Všechno jsem vzala na sebe. Řekla jsem Trentovi, že za všechno můžu já.“

Zíral na ni s otevřenými ústy. „Cože jsi udělala?“

„Je to tak, Franku. Je po všem. Trent ty vraždy vyšetřuje. Tam ho chceš mít. Oba víme, že Tommy tu holku nezabil.“

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „To není pravda.“

„Byl ses podívat ve škole? Včera večer někdo zavraždil Jasona Howella. Není možné…“

Udeřil pěstí do dlaně druhé ruky, jako by se musel držet, aby ji neuhodil. „Říkala jsi, že Tommyho doznání je pravdivý.“

Lena nasadila prosebný tón. „Poslouchej, co ti říkám.“ Snažila se mluvit, ale sotva popadala dech. „Beru na sebe vinu za všechno. Zanedbání povinnosti. Nedbalost, maření úředního výkonu. Vezmu na sebe cokoli, s čím přijdou. Trentovi jsem už řekla, že s tím nemáš nic společného.“ Frank znovu začal vrtět hlavou, ale Lena mluvila dál. „Víme to jenom my dva, Franku. Jsme jediní svědci a budeme tvrdit to samé, protože já řeknu to, co budeš chtít. Brad neviděl, co se v garáži stalo. Ať to dopadne jakkoli, Tommy se z onoho světa nevrátí, aby tvrdil opak. Budou vědět jenom to, co jim řekneme.“

„Tommy…“ Přitiskl si ruku na prsa. „Tommy zabil…“

„Allison zabil někdo jiný.“ Lena nechápala, proč to Frank odmítá přijmout. „Trent už se o Tommyho nestará. Je celý vedle z představy sériového vraha.“

Frank svěsil ruku a z obličeje se mu vytratila veškerá barva. „On si myslí…“

„Ty to nechápeš, viď? Poslouchej, co ti říkám. Tenhle případ se prostě rozplynul ve vzduchu.

Trent zavolal své lidi z laboratoře a ti procházejí Jasonovu kolej od půdy až po sklep. Pošle je i do Allisonina pokoje u Brahamových, do garáže a k jezeru. Myslíš, že ho bude zajímat nějaká pitomá hispánská policajtka, které se v cele zabil jeden kluk?“

Frank ztěžka dosedl na Jeffreyho židli, až zavrzala. Kolikrát Lena seděla s Jeffreym v kanceláři a slyšela židli vrzat, když se na ní opřel? Frank si nezasloužil tady být. Lena vlastně také ne.

„Je po všem, Franku. Tady to prostě končí,“ řekla.

„Jde o mnohem víc, Lee. Ty to nechápeš.“

Lena si před ním klekla. „Trent ví, že někdo pozměnil přepis tísňového volání. Ví, že Tommy měl telefon, který není k nalezení. Nejspíš ví i to, že jsi z Allisoniny peněženky vyndal tu fotografii. A stoprocentně ví, že Tommy se do cely vrátil s mou náplní do pera a podřezal si s ní žíly.“ Položila mu ruku na koleno. „Už jsem mu řekla, že si moje přiznání může nahrát. Ty jsi tou dobou byl v nemocnici. Nikdo tě nebude z ničeho vinit.“ Střílel očima sem a tam a pokoušel se něco vyčíst z jejího obličeje.

„Nešiju na tebe žádnou boudu. Říkám ti pravdu.“

„Na pravdě nezáleží.“

Lena vstala. Byla frustrovaná. Všechno mu předkládala na stříbrném podnosu a on to odmítal. „Vysvětli mi, proč ne. Řekni mi, komu dalšímu kromě mě to může uškodit.“

„Proč jsi aspoň jednou za svůj podělanej život neudělala něco podle mejch příkazů?“

„Beru to na sebe!“ vykřikla. „Proč to nechceš pochopit? Jde tu jenom o mě, jasné? Je to moje chyba. Nezabránila jsem Tommymu v útěku na ulici. Nezabránila jsem mu v tom, aby bodl Brada. Podělala jsem výslech. Přiměla jsem ho sepsat falešné doznání. Nechala jsem ho jít zpátky do cely. Věděla jsem, že je rozrušený, ale neprohledala jsem ho. Nedávala jsem pozor, aby si něco neudělal. Můžeš mě vyhodit nebo dám výpověď nebo cokoli chceš. Postav mě před státní komisi. Odpřisáhnu na štos Biblí, že za všechno můžu já.“

Zíral na ni, jako by byla tou nejhloupější lidskou bytostí na zeměkouli. „Jo, tak ty myslíš, že je to tak jednoduchý, jo? Nejdřív uděláš tohle všechno a pak si klidně odejdeš.“

„Tak mi řekni, kde jsem udělala chybu.“

„Povídal jsem ti, že se máš držet toho, co jsme si domluvili!“ Udeřil pěstí do stěny s takovou silou, až se otřáslo sklo v okně. „Do prdele, Leno!“ Vstal. „Kde máš toho svýho kluka? Ty si myslíš, že se z toho tak snadno vykroutíš? Kde je Jared?“

„Ne.“ Zabodla mu prst do hrudníku. „Nebudeš s ním mluvit. Nikdy mu nic neřekneš. Slyšíš mě? Na tom se dohodneme. Jedině tak budu mlčet.“

Prudce odstrčil její ruku. „Klidně mu řeknu, co budu chtít.“ Měl se k odchodu. Lena ho popadla za paži, ale přitom zapomněla, že ji má z garáže zraněnou.

„Do hajzlu!“ zařval a podlomila se mu kolena. Pořádně se rozmáchl pěstí a udeřil Lenu do ucha. V hlavě jí zadunělo jako ve zvonici. Před očima se jí udělaly hvězdičky a sevřel se jí žaludek. Stiskla Frankovu paži pevněji.

Dopadl na všechny čtyři a zalapal po dechu. Zaťal prsty do hřbetu Leniny ruky. Sevřela ho ještě pevněji, až ji rozbolely svaly v paži. Předklonila se a podívala se do jeho zkrouceného starého obličeje. „Víš, co mi dneska ráno došlo?“ Sotva dýchal, takže nemohl reagovat. „Že na mě sice něco máš, ale já toho na tebe mám víc.“

Z otevřených úst mu na podlahu skanuly sliny.

„Víš, co mám?“ Pořád neodpovídal. Obličej měl tak rudý, že Lena cítila, jak mu sálá horkostí.

„Mám důkaz toho, co se stalo v garáži.“

Prudce trhl hlavou na stranu.

„Mám kulku, kterou jsi mě postřelil, Franku. Našla jsem ji v blátě za garáží. Bude pasovat do tvé pistole.“

Znovu zaklel. Po tváři mu stékal pot.

„Víš, jak se mi směješ, že chodím do školy?“ S radostí mu oznámila: „Na místě činu je tolik tvé krve, že se z ní dá zjistit hladina alkoholu. Na co myslíš, že technici přijdou? Kolikrát ses včera napil z té placatky?“

„To nic neznamená.“

„Ale znamená. Jde o tvůj důchod, Franku. O tvoje zdravotní pojištění. O tvoje dobré jméno.

Dělal jsi tu, i když jsi už měl být v důchodu, ale až tě vyhodí za pití ve službě, nebude ti to k ničemu. Nevezmou tě ani do ochranky na vysoké.“

Zavrtěl hlavou. „Tak to nebude.“

Lena si trochu upravila pravdu. „Greta Barnesová tě viděla, jak biješ Tommyho. A ta její ošetřovatelka toho určitě taky má dost co říct.“

Přidušeně se zasmál. „Tak je sem zavolej. Jen do toho.“

„Na tvém místě bych byla opatrná.“

„Ty to nechápeš.“

Lena vstala a oprášila si kalhoty. „Vidím tu jenom starého unaveného opilce.“

S námahou se posadil a ztěžka dýchal. „Vždycky sis byla tak jistá, že jednáš správně, že jsi nebyla schopná vidět pravdu, i když byla nad slunce jasnější.“

Sundala si z opasku odznak a hodila ho na zem vedle Franka. Pistole, kterou u sebe měla, byla její, ale náboje patřily okresu. Lena vyndala zásobník a nábojnice z něj jednu po druhé vyházela. S cinkáním dopadaly na dlažbu. Leně zvuk připadal jako rajská hudba.

„Ještě to neskončilo,“ řekl Frank.

Lena uvolnila závěr a vyndala z komory poslední nábojnice. „Pro mě ano.“

Dveře byly vzpříčené, takže jimi musela pořádně trhnout, aby se otevřely. Vzadu ve služebně stál Carl Phillips. Když Lena vyšla z kanceláře, zasalutoval jí.

Marla se otočila na kancelářské židli a s rukama založenýma na objemné hrudi sledovala, jak Lena kráčí místností. Předklonila se a stiskla tlačítko bzučáku brány. „Zaplať pánbůh, že od ní bude pokoj.“

Lena měla dojem, že by ji jakási loajalita vůči kolegům měla zadržet a přinutit, aby se ohlédla. Místo toho však vyšla na parkoviště a nadechla se vlhkého listopadového vzduchu s pocitem, že se konečně vysvobodila z nejhoršího vězení, do jakého se mohla dostat.

Zhluboka se nadechla, až se jí zachvěly plíce. Trochu se vyjasnilo, ale foukal silný studený vítr, který jí osušil pot na obličeji. Viděla jasně a zvonilo jí v uších. Cítila, jak jí srdce prudce buší v hrudi, ale přinutila se nezastavit.

Její auto stálo na opačném konci parkoviště. Podívala se do Hlavní ulice. Na okamžik se objevilo slábnoucí slunce a všechno dostalo nereálný modrý nádech. Kolik dnů svého života strávila přecházením po téhle bídné silnici? Chodila od vysoké k železářství, odtud k čistírně a obchodu s oblečením. Všechno jí to připadalo neskutečně malé a bezvýznamné. Město jí toho tolik vzalo, sestru, učitele a teď i odznak. Neměla mu už co dát. Nezbývalo než začít znova.

Na protější straně ulice uviděla heartsdaleskou dětskou kliniku. Dvě místa na parkovišti před ní zabíralo příšerně drahé BMW Haretona Earnshawa.

Lena minula své auto a přešla ulici. Z výlohy čistírny na ni zamával starý pan Burgess. Také mu zamávala a pokračovala do kopce ke klinice. Ruka ji příšerně bolela. Nemůže čekat do zítřejšího rána.

Za Sářina působení byla klinika vždycky dobře udržovaná. Teď to s ní začínalo jít z kopce.

Příjezdovou cestu nikdo celá léta neumyl tlakovou vodou a barva na lištách byla vybledlá a oprýskaná. Okapy ucpalo spadané listí a různé úlomky, takže voda stékala po omítce.

Lena šla podle cedulí k zadnímu vchodu. V odumřelé trávě místo cestičky ležely levné velké kameny. Kdysi tu rostly luční květiny. Teď tu byl jenom pruh rozblácené země, která se svažovala k říčce protékající vzadu přes pozemek. Prudké deště ji proměnily v rychle tekoucí řeku, která by mohla každou chvíli kliniku vyplavit. Její břehy zasáhla eroze a její koryto bylo přinejmenším o čtyři a půl metru širší a o víc než polovinu hlubší než předtím.

Lena stiskla tlačítko bzučáku u zadních dveří a čekala. Když se Sára odstěhovala z města, Hare začal části budovy pronajímat. Lena se neubránila pomyšlení, že dokud Sára kliniku vlastnila, bratrance by si tam nenastěhovala. Byli si blízcí, ale všichni věděli, že Hare je úplně jiný doktor než Sára. Viděl svou profesi jako práci, kdežto jeho sestřenice jako poslání. Lena doufala, že to tak je stále a že doktor jako Hare se na ni bude dívat jako na zdroj příjmu, a ne jako na úhlavního nepřítele.

Znovu stiskla tlačítko. Zevnitř k ní dolehl hlas zvonku a zvuk tiše hrajícího rádia. Pokusila se natáhnout prsty. Nemohla jimi moc dobře hýbat, protože je měla celé oteklé. Když si vyhrnula rukáv, zaúpěla. Po předloktí se jí táhly červené čáry.

„Do háje,“ zasténala a přiložila si ruku na tvář. Úplně jí hořela. Měla překyselený žaludek.

Necítila se dobře už dvě hodiny, ale až teď jí připadalo, že se jí najednou udělalo zle.

Zazvonil jí mobil a na displeji se objevilo Jaredovo číslo. Zmáčkla tlačítko zvonku a vzala telefon. „Ahoj.“

„Nevolám nevhod?“

Přecházela přede dveřmi. „Zrovna jsem dala výpověď.“

Zasmál se, jako by mu řekla těžko uvěřitelný vtip. „Opravdu?“

Opřela se zády o stěnu. „Přece bych ti o tom nelhala.“

„Znamená to, že bys mi lhala o jiných věcech?“

Dělal si legraci, ale Leně se sevřelo srdce, když si představila, jak by se jí všechno mohlo vymstít. „Chci co nejdřív vypadnout z města.“

„Dobře. Tak dneska večer začneme balit. Můžeš se ke mně nastěhovat a potom uvidíme, co dál.“

Lena hleděla na řeku. Hučela, jako když se v konvici vaří voda. Ačkoli přestalo pršet, hladina toku se stále zvedala. Lena si představila, jak se z kopce přihrne obrovská vlna, zaplaví ulici a smete policejní stanici.

„Lee?“ ozval se Jared.

„Jsem v pořádku…“ Hlas se jí zadrhl. Teď se nesměla rozplakat, protože by už nepřestala.

„Za hodinku nebo za dvě bych měla být doma.“ Sevřelo se jí hrdlo. „Miluju tě.“

Ukončila hovor dřív, než mohl odpovědět, a podívala se na hodinky. V budově lékárny v Cooperstownu ordinoval doktor, který ošetřil i neobjednaného pacienta. Možná by tam našla praktikanta, který si potřebuje trochu přivydělat a nebude se na nic ptát. Odtrhla se od zdi právě ve chvíli, kdy se zadní dveře otevřely.

„Ale!“ vyjekla.

„Nemáte před klinikou auto.“

„Parkuju přes ulici.“ Lena napřáhla ruku a ukázala na odlepené náplasti. „Já…, no… Mám zranění, se kterým nemůžu do nemocnice.“

Kupodivu nepřišla neochotná odpověď, kterou očekávala. „Pojďte dál.“

Když vstoupila do budovy, do nosu ji udeřil zápach sava. Uklízečky se tu jaksepatří činily, ale Leně se z puchu dělalo zle od žaludku.

„Jděte na vyšetřovnu číslo jedna. Hned za váma přijdu.“

„Dobře,“ souhlasila Lena.

Když se ocitla v ordinaci, jako by její tělo dostalo signál, že může vnímat bolest. V ruce jí s každým tepem škubalo. Nedokázala ji sevřít v pěst. V uších jí pískalo. Pak zaslechla další zvuk. Uvědomila si, že jsou to sirény.

Minula vyšetřovnu a šla do předního traktu budovy, aby se podívala, co se děje. Chvíli musela bojovat se zasunovacími dveřmi přední ordinace, aby se otevřely. V místnosti byla tma, protože žaluzie na oknech byly stažené. Lena rozsvítila a spatřila zdroj nepříjemného odéru.

Na stole stály dvě třiapůllitrové nádoby se savem a v nerezové míse se máčely kožené rukavice. Po zemi byly poházené bavlněné tampóny a papírové utěrky. Na kusu tlustého hnědého papíru ležela dřevěná baseballová pálka. V písmenech kolem loga klubu Rawlings byla zaschlá krev.

Lena příliš pozdě sáhla po pistoli. Ucítila, jak jí po krku stéká kapka krve, a teprve potom její tělo zaznamenalo bolest, kterou způsobovalo chladné ocelové ostří nože přitisknuté na její kůži.

14. kapitola

Charlie Reed sbíhal ze schodů na koleji a pod knírem mu zářil úsměv. Na sobě měl čistě bílou ochrannou kombinézu. „Jsem rád, že jsi tady. Zrovna jsme se do toho chtěli pustit.“

Will se pokusil na oplátku také usmát, ale marně. Charlie byl forenzní specialista a mohl si dovolit luxus dívat se na případy přes čočku mikroskopu. Viděl kosti a krev, které bylo třeba vyfotografovat, analyzovat a zapsat do seznamu, zatímco Will viděl lidskou bytost, jejíž život ukončil chladnokrevný vrah, který velmi zdařile uniká spravedlnosti.

Přestože Will choval určité naděje, žádný z dosud nalezených důkazů nebyl užitečný.

Kombík Jasona Howella byl neuvěřitelně čistý. Až na mentolové pastilky a několik cédéček nebylo uvnitř vůbec nic osobního. Přikrývka, kterou Will nalezl v kabince ve sprchách, vypadala slibněji, ale musela se poslat na rozbor do laboratoře a výsledky mohly přijít až za týden nebo i později. Will doufal, že se vrah zranil nebo se o přikrývku otřel a zanechal na ní stopy, které by ho mohly spojit se zločinem. I kdyby Charlie v materiálu, který nepatřil Jasonovi, objevil DNA, mohli ho stejně jenom porovnat s databází a doufat, že vrah je v systému. DNA se většinou využívala k vyloučení podezřelých, ne k jejich vypátrání.

„Teď by to mělo jít trochu rychleji.“ Charlie se sehnul a zalovil v otevřeném vaku, který spolu s dalšími ležel pod schody. Když našel, co hledal, řekl Willovi: „Oblíkni se. Za pět minut bychom měli být připravení.“ Potom zase vyběhl po schodech. Bral je po dvou.

Will popadl jednu ze složených kombinéz, které ležely na hromadě pod schody. Sáček, v němž byla zavařená, roztrhl zuby. Kombinéza měla zamezit přenosu kousků kůže, vlasů a chlupů na místo činu. Will v ní vypadal jako obrovský, dlouhý pěnový bonbón. Byl unavený a měl hlad. Určitě nehezky páchl. Ponožky mu už uschly, ale stejně mu připadalo, jako by se proměnily ve smirkový papír, který mu rozdírá puchýř na patě.

Nic z toho nebylo podstatné. Jasonův a Allisonin vrah měl s každou další minutou větší možnost volně se pohybovat po okolí a plánovat útěk, anebo ještě hůř, další vraždu.

Will se podíval na Martyho Harrise, který střežil hlavní dveře. Hlavu měl opřenou o zeď a brýle se mu posunuly na nose. Jeho tiché chrápání Willa doprovázelo na cestě po schodech.

Charlie si klekl uprostřed chodby a seřídil aparát umístěný na stativu. V prostoru směrem ke sprchám byly pravidelně rozmístěné další tři stativy. Ostatní muži v kombinézách seřizovali měřidla, zatímco Charlie jim říkal, aby je posunuli víc nahoru nebo dolů. Pracovali už několik hodin. Fotografovali místo činu, zakreslovali rozměry chodby, sprch, Jasonova pokoje, jeho psacího stolu a postele. Dopodrobna zdokumentovali každou věc. Nakonec dovolili Danu Brockovi, aby tělo odvezl. Jakmile byl Jason pryč, pořídili další fotografie, vytvořili další nákresy a nakonec začali do sáčků ukládat všechny důkazy, které by pro případ mohly mít význam.

Jasonův laptop byl úplně spečený a mokrý. Na stole ležel digitální fotoaparát s uloženými vyzývavými snímky Allison Spoonerové ve spodním prádle. Veškerá Jasonova školní práce a jeho zápisníky vypadaly nezajímavě. Jeho necesér obsahoval obvyklé toaletní potřeby, ale chyběly v něm jakékoli léky na předpis. Nejsilnější prášky, jaké měl v pokoji, byly prošlé tablety proti bolesti.

Jasonův mobil byl zajímavější, i když jim moc nepomohl. Telefonní seznam obsahoval tři čísla. Jedno patřilo Jasonově matce. Nebyla nadšená, že už podruhé v jednom dni mluví s policií o synovi, na kterém jí zřejmě příliš nezáleží. Druhé číslo je spojilo s hlavní telefonní centrálou na fakultě fyzikálního inženýrství. Třetí bylo číslo mobilu, který jednou zazvonil a pak jim oznámil, že hlasová schránka je plná. Výrobce neměl žádný záznam o tom, komu číslo patří, protože se jednalo o dobíjecí tarif. Dalo se to čekat, protože ani jeden z mladých nebyl dostatečně solventní, aby si mohl předplatit paušální službu.

Will se domníval, že mobil s plnou hlasovou schránkou patří Allison Spoonerové. Za víkend Jasonovi volala třiapadesátkrát. Od nedělního odpoledne se však neozvala. Jason uskutečnil jediný hovor, tři dny před smrtí volal matce. Ze všech podrobností, které Will o obětech zjistil, se smutný a osamělý život Jasona Howella jevil jako nejdepresivnější.

„Už to bude,“ řekl Charlie a v hlase mu zaznívalo stále větší vzrušení.

Will se zadíval do chodby a doufal, že se na kolej nebude muset už nikdy vrátit. Nemohl se dívat na zašlé světle hnědé linoleum na podlaze ani na odřené a špinavé bílé stěny. Všechno ještě zhoršoval zápach Jasonova těla, který se držel ve vzduchu, i když mrtvého před několika hodinami odvezli. Anebo si to Will všechno jenom představoval? Před lety zažil místa činu, o nichž se domníval, že mu navždy poznamenaly čichové ústrojí. Stačilo, aby si na ně vzpomněl, a ucítil v nose určitý pach nebo se mu zvedl žaludek. Jason Howell měl navždy zůstat ve sbírce Willových nepříjemných vzpomínek.

„Pohni s tím trochu doleva, Dougu,“ řekl Charlie. Rozdělil místo činu na tři části: první tvořila chodba, druhou Jasonův pokoj a třetí sprchy. Všichni se shodli, že nejpravděpodobněji něco najdou na chodbě. Technici nemuseli vůbec nic říkat o potížích spojených s hledáním DNA ve společných pánských sprchách. Will viděl, že se žádný z nich netěší, až tam poleze po podlaze.

Charlie upravoval světlo na stativu. „Tohle je ta dioda, o které jsem ti povídal.“

„Pěkná.“ Will už o úžasných kvalitách takzvané mobilní elektromagnetické diody slyšel. Její název však považoval jenom za líbivější označení pro obrovské černé světlo, které mělo delší dosah než Woodova lampa, jež se musela nosit v ruce. Světlo dokázalo zvýraznit viditelné stopy krve, moči, semene a všeho ostatního, co obsahovalo fluorescenční molekuly.

Charlie a jeho kolegové postříkali chodbu luminolem, který reaguje na železo přítomné v krvi, aby odhalili hůře viditelné stopy. Veřejnost díky kriminalistickým seriálům dobře znala modrou záři, kterou luminol vydává, když se zhasne. Netušila však, že postříkané předměty obvykle září pouze třicet vteřin. Na jejich zachycení se musely používat fotoaparáty s dlouhou expoziční dobou. Charlie je rozmístil na stativy do všech čtyř koutů chodby a další rozestavil kolem dveří Jasonova pokoje. Pro jistotu ještě sklonil bezpečnostní kameru zpátky dolů, aby všechno zaznamenala v reálném čase.

Will stál u schodů a sledoval, jak tým na poslední chvíli provádí úpravy. Zastavil se vrah na schodech, aby si dodal odvahy k zabití? Všechno měl předem připravené a velice dobře promyšlené. Naplánoval si, že vejde zadními dveřmi, otočí kamery nahoru a vyjde po schodech do druhého patra. Bude držet zbraň a na rukou bude mít rukavice. Věděl, že Jasona omráčí baseballovou pálkou, odtáhne ho na postel a hodí na něj přikrývku. Potom ho několikrát bodne.

Schová přikrývku pro případ, že by na ní byly nějaké stopy. Sejde po schodech a zadními dveřmi vyjde ven.

Byl čin skutečně až takhle promyšlený? Co se honilo hlavou člověku, než se vypravil k někomu na kolej a roztříštil mu lebku baseballovou pálkou? Zrychlil se mu tep? Sevřel se mu žaludek jako teď Willovi, když myslel na hrůzné místo činu? Bylo tak potřísněno krví, kusy mozkové hmoty a tkáně, že Charlie a jeho tým si museli udělat síť souřadnic, aby mohli masakr řádně zdokumentovat.

Jaký člověk si dokázal stoupnout k posteli a metodicky bodat do jiného člověka?

A co chudák Jason Howell? Lena nejspíš měla pravdu, když tvrdila, že vrah ho znal dost dobře na to, aby ho nenáviděl a pohrdal jím. Do jakých nesnází se mladík musel dostat, aby se stal předmětem takové zuřivosti?

„Myslím, že to máme.“ Charlie popadl digitální fotoaparát a táhl Willa směrem k Jasonovu pokoji. „Dojdi pro světla,“ řekl Dougovi. Když Doug seběhl po schodech, Charlie Willovi vysvětlil svůj záměr. „Nejdřív se podíváme, co ukáže luminol, a pak si vezmeme černé světlo.“

„Připraven?“ zavolal na něho Doug.

„Připraven,“ křikl v odpověď Charlie.

Chodba potemněla. Luminol reagoval rychle. Před otevřenými dveřmi Jasonova pokoje se rozzářily desítky malých elips. V místech, kde se je vrah pokusil otřít, byly rozmazané, ale jejich vzor se dal dobře vypozorovat. Kapky odrážely pachatelovy pohyby. Poté, co Jasona ubodal, vyšel z místnosti a zamířil ke schodům. Pak si to rozmyslel, vrátil se stejnou cestou a šel do sprch.

„Původně chtěl přikrývku nejspíš odnést s sebou,“ řekl Charlie. Držel fotoaparát nízko nad zemí a zaznamenával kapky. Will slyšel ustavičné pomalé cvakání fotoaparátů s dlouhou expozicí, které zachycovaly důkazní materiál.

„Co je tohle?“ zeptal se a ukázal na větší skvrnu, která se podobala spíš louži a byla těsně vedle vchodu do sprch. Necelý metr nad ní byla na stěně vzorovaná skvrna.

Charlie natočil displej fotoaparátu směrem vzhůru a Will snímané světélkující kapky uviděl v dvojnásobném zvětšení. „Vrah vyšel z pokoje, vyrazil ke schodům, ale pak si uvědomil, že z deky kape krev. Šel do sprch, ale nejdřív…“ Charlie fotoaparát namířil na zářící skvrnu na zemi. „Nejdřív tady něco opřel. Asi hůl nebo pálku. Od toho je ta skvrna na stěně.“ Charlie si objektivem přiblížil místo, kde se zbraň horním koncem dotýkala zdi. „Hele, otisk prstu.“

Klekl si a namířil objektiv na téměř dokonalý kruh. „Vypadá to, že měl rukavici.“ Ještě víc si skvrnu přiblížil. Zářící tečka začala blednout. „Mizí to.“

Doba, po kterou luminol reagoval, se různila podle obsahu železa v krvi. Tečka pomalu zmizela a za chvíli byla pryč i kaluž. Chodba se opět ponořila do tmy a Charlie zahartusil pod vousy.

Přetočil záznam, aby se znovu podíval na otisk. „Určitě na sobě měl rukavice.“

„Latexové?“

„Myslím, že kožené. Na otisku je vidět žilkování.“ Ukázal Willovi displej, ale ten viděl jenom tečku, protože světlo na něho bylo příliš ostré. „Podíváme se, jestli se objeví pod diodami,“ řekl Charlie. „Černé světlo, prosím!“ vykřikl.

V chodbě to několikrát zapraskalo a ozvalo se vytrvalé hučení. Chodba se rozzářila jako vánoční stromek, protože se v ní objevily všechny kapaliny s proteinem, které se v ní kdy vylily.

„Úchvatné, ne?“ Charliemu svítila ústa jasnou modří. Nejspíš to způsobila vazelína v jeho balzámu na rty. Klekl si. Krvavá stopa, která před několika minutami jasně zářila, teď skoro nebyla vidět. „Vrah po sobě dobře uklidil.“ Charlie pořídil několik dalších fotografií. „Ještě dobře, že si na to nevzal savo, jinak bychom vůbec nic neviděli.“

„Nemyslím, že měl v plánu nechat po sobě nepořádek,“ ozval se Will. „Je opatrný. Jediné, co si s sebou přinesl, byly nejspíš zbraně, nůž a pálka nebo hůl. Aby krev nevystříkla, použil přikrývku z postele. Pokusil se s ní odejít, ale jak už jsi řekl, pak si to rozmyslel, protože z ní kapala krev.“ Will se usmál, protože si na něco vzpomněl. „Vedle kabiny, kde jsem ji našel, je komora.“

„Ty jsi génius, příteli.“ Vešli do sprch a Charlie rozsvítil. Will si přitiskl ruce na obličej. Měl pocit, jako by ho někdo bodal do očí.

„Promiň,“ omluvil se Charlie. „Měl jsem ti říct, že máš zavřít oči a pak je pomalu otevřít.“

„Díky.“ Willovi se při každém mrknutí před očima roztančily tečky. Rukou se přidržel stěny, aby nezakopl o vlastní nohy.

Charlie stál s fotoaparátem před komorou. „Můžeme se podívat na fotky, ale jsem si jistý, že tyhle dveře byly zavřené, když jsme sem přišli.“ Na rukou měl stále rukavice. Opatrně stiskl kliku.

Komora byla malá a většinu místa v ní zabíral kovový regál. Nebylo v něm nic neobvyklého, velká balení čisticích prostředků, krabice s hadry, houby, dva záchodové zvony a mop ve vědru se ždímačem. Na gumové pásce na dveřích visely dvě láhve s rozprašovačem.

V jedné byla žlutá tekutina na čištění skvrn. Ve druhé modrá na mytí oken a skla.

Charlie zdokumentoval obsah regálu. „Tohle jsou průmyslová čistidla. Nejspíš je v nich třicet procent bělidla.“

Will rozeznal známou etiketu na jedné láhvi. Stejný prostředek měl doma. Obsahoval ocet, který usnadňoval odstranění mastnoty. „Ocet a bělidlo se nemají míchat, viď?“

„Přesně tak. Jinak se uvolní plynný chlór.“ Charlie se také podíval na láhev. Když mu došlo, proč na ni Will hledí, zasmál se. „Hned se vrátím,“ řekl.

Will zhluboka vydechl. Měl pocit, jako by poslední dva dny pořád zadržoval dech. Když se bělidlo postříkalo luminolem, zářilo stejně jasně jako krev, takže důkazy v podstatě zmizely.

Ocet se naproti tomu přirozeně vázal na železo, které po postříkání svítilo intenzivněji. To vysvětlovalo, proč skvrny na chodbě tak silně zářily. Vrah vyčistil podlahu prostředkem na mytí oken. Rovnou mohl ke krvavým skvrnám namalovat šipky.

Charlie se vrátil s Dougem a dalším asistentem. Pracovali společně. Pořizovali fotografie a podávali Charliemu štětec a daktyloskopický prášek, aby ho nanesl na láhev čistidla a zjistil, zda se na ní neobjeví otisky prstů. Charlie postupoval metodicky. Začal u zátky a pokračoval směrem dolů. Nejprve poprášil jednu stranu láhve a pak druhou. Will očekával, že se okamžitě objeví otisky. Láhev byla plná jen z poloviny, takže ji uklízeči museli držet v ruce. Komora nebyla zamčená, takže do ní mohli chodit i studenti.

„Otřel ji,“ uhodl Will. Páčka rozprašovače a hrdlo byly čisté.

„Ještě to nevzdávej,“ zamumlal Charlie a přejel dvěma tahy štětcem po etiketě na láhvi. Když práškem pokryl i dno láhve, všichni si klekli.

„Máme to,“ zašeptal Will. Na dně byl částečný otisk prstu. Jeho černá kresba na tmavě modré tekutině takřka zářila.

„Co vidíš?“ zeptal se Charlie. Vytáhl z kapsy baterku a posvítil na průhledný plast.

„Ježíšmarjá. Dobrá trefa, ostrovide.“ Odložil baterku a vzal kus průhledné pásky. „Je jenom částečný, nejspíš malíčku.“ Dřepl si, aby mohl pásku přitisknout na bílou kartičku.

„Určitě měl zakrvácené rukavice,“ řekl Will. „Musel si je sundat, aby mohl vytřít podlahu.“

Charlie s Dougovou pomocí vstal. „Hned to odvezeme do laboratoře. Probudím pár lidí. Bude to chvíli trvat, ale ten otisk je dobrý, Wille. Je to schopné vodítko.“ Otočil se k asistentovi: „Ostatní důkazy jsou v dodávce. V rybářském kufříku leží lékovka. Tu vezmi taky.“

Will zapomněl na lahvičku v lékárničce Tommyho Brahama. „Podíval ses na ty kapsle?“

„Ano.“ Charlie vyrazil ke schodům. Oběma se od kombinéz odráželo černé světlo. „Není to koks, péčko, speed ani žádná další obvyklá látka. Sportoval ten kluk?“

„Myslím, že ne.“

„Mohl by to být steroid nebo nějaký přípravek pro zlepšení výkonu. Dneska to hodně mladých chlapů užívá pro zvětšení svalové hmoty. Dá se to snadno sehnat díky internetu. Poslal jsem pár fotek do centrální laboratoře, jestli tam nepoznají štítek nebo kapsle. Dealeři jdou často po značce. Prodávají produkty se stejnou etiketou a dělají jim reklamu.“

Willovi Tommy nepřipadal jako vzpěrač. Na druhou stranu byl v dětství hubený a možná mu to vadilo. „Našel jsi na lékovce nějaké otisky?“

Charlie se zastavil u rybářského kufříku. Vyndal z něj lékovku, která byla uzavřená ve skutečném sáčku na důkazy namísto sáčku na svačinu, který Will našel v kuchyni. „Sejmul jsem dvoje. První patřily dospělému, nejspíš muži. Na druhých je vidět, že dotyčná osoba měla dva srostlé prsty.“ Ukázal na kůži mezi svým palcem a ukazovákem. „Nevím stoprocentně, jestli je to muž nebo žena, ale tipoval bych, že ta, která psala slova na štítek, lékovku při popisování držela v ruce. Říkám ,ta‘, protože mi písmo připadá ženské.“

„Můžu si tu lahvičku nechat? Chci ji ukázat místním, jestli ji někdo nepozná.“

„Nějaké kapsle už mám v autě.“ Charlie mu sáček podal, když kráčeli dolů po schodech.

„Pořád chceš odvézt k Brahamovým? Můžu ti nechat jednoho ze svých kluků na ohledání té garáže.“

„To by bylo skvělé.“ Will zapomněl, že má auto zaparkované před domem v Taylorově ulici.

Podíval se na mobil, kolik je hodin. Když zjistil, že je už po desáté, začal si připadat ještě vyčerpanější než předtím. Když pomyslel na pozvání Cathy Lintonové na večeři, zakručelo mu v žaludku.

Marty už nespal, ale povídal si u dveří v přízemí s rozložitým mužem, který měl stejnou barvu pleti jako on, ale jinak byl jeho naprostým opakem.

„Vy jste agent Trent?“ Muž se k Willovi pomalu blížil. Vypadal jako obránce, který dávno přestal hrát americký fotbal. „Demetrius Alder.“

Will bojoval se zipem kombinézy, takže mu nemohl potřást rukou. „Děkuju vám za vaši dnešní spolupráci, pane Aldere. Omlouvám se, že jsme vás zdrželi až takhle do noci.“

„Dal jsem Leně všechny pásky. Doufám, že z nich něco zjistí.“

Will měl za to, že kdyby Lena v bezpečnostních záznamech našla něco opravdu zajímavého, dávno by se mu ozvala. Přesto Demetria ujistil: „Určitě nám budou užitečné.“

„Děkan chtěl, abych vám dal jeho číslo.“ Demetrius Willovi podal navštívenku. „Musel jsem zkontrolovat všechny budovy. Nic víc jsme nenašli. Všechny koleje jsou prázdný. Hned po prázdninách někdo přijde spravit ty kamery.“

Will se posadil, aby se mohl úplně vysvléknout z kombinézy. Vzpomněl si, co mu před nějakou dobou říkal Marty. „Co to auto, na které spadla bezpečnostní kamera?“

„Bylo zaparkovaný v nákladním prostoru. Ještě štěstí, že v něm nikdo neseděl. Kamera do něj vletěla zadním oknem rovnou na sedadlo. Bylo krátký, hatchback.“

„Hatchback?“ Will se přestal zabývat kombinézou. „Co to bylo za auto?“

„Myslím, že takovej ten starej Dodge Daytona.“

Když Charlieho dodávka dorazila na odtahové parkoviště, déšť se změnil v kroupy. Autem zmítaly poryvy větru a na parkovišti se udělala obrovská louže. Ke vstupním dveřím se nedalo přejít suchou nohou. Will cítil, že má znovu mokré ponožky. Puchýř na patě měl tak rozedřený, že začínal kulhat.

„Earnshawova autodílna,“ řekl Charlie. Will uhodl, že čte neónový nápis zářící na střeše budovy. Ve dveřích podniku stál vychrtlý postarší muž v montérkách s laclem a s kšiltovkou na hlavě. Podržel jim otevřené dveře, aby mohli vběhnout dovnitř.

„Al Earnshaw,“ řekl na pozdrav a potřásl si s oběma rukou. „Vy jste Sářin přítel, viďte? Sestra mi o vás hodně vyprávěla,“ řekl Willovi.

Will si pomyslel, že to vysvětluje mužovu záhadnou podobu s Cathy Lintonovou. „Je na mě moc milá.“

„Bodejť by ne.“ Al se nahlas dobromyslně zasmál a plácl přitom Willa do paže tak silně, že na okamžik ztratil rovnováhu. „Auto je vzadu.“ Posunkem naznačil, že mají jít ke dveřím za pultem.

Dílna byla velká a vyzdobená obvyklou sbírkou erotických kalendářů a plakátů sexy krásek v bikinách myjících auta. Bylo tam šest zvedáků, tři a tři naproti sobě. Skříňky s nářadím stály vyrovnané v řadě a všechny byly zamčené. Al zapálil propanové topení, ale v dílně stejně byla hrozná zima. Rolovací dveře vzadu rachotily pod nápory větru. Na zemi vedle posledního zvedáku stál Allisonin Dodge Daytona. Zadní okno auta bylo uprostřed proražené, přesně jak říkal Demetrius.

„Volal jste Allison, že u vás má auto?“ zeptal se Will.

„Když někoho odtáhneme, nevoláme mu. Všude kolem školy jsou cedule s naším číslem.

Říkal jsem si, že majitel se cestou domů na svátky s někým svezl a ozve se, až se vrátí a zjistí, že auto není na svém místě.“ Al ještě dodal: „Tommyho chevrolet je na parkovišti, jestli ho chcete vidět.“

Will na mladíkovo auto zapomněl. „Zjistili jste, co mu je?“

„Zase se mu zasekl startér. Vlezl pod auto a mlátil do něj kladivem, aby ho uvolnil.“ Al pokrčil rameny. „Rovnou jsem mu ho spravil. Gordonovi za chvíli doslouží pick-up a bude potřebovat něčím jezdit.“ Vytáhl z kapsy kus hadru a otřel si do něj ruce. Jeho gesto bylo spíš nervózním tikem, protože měl ruce stejně čisté jako Will.

„Znal jste Tommyho dobře?“ otázal se Will.

„Jo.“ Al zastrčil hadr do kapsy. „Nechám vás tu s těmi auty. Kdybyste něco potřebovali, tak na mě houkněte.“

„Děkujeme.“

Charlie přistoupil k vozu. Položil rybářský kufřík na zem a otevřel ho. „Sára?“ řekl tázavě.

„Je to místní doktorka,“ odpověděl Will. „Vlastně pracuje v Atlantě, v Gradyské nemocnici,“

opravil se vzápětí. „Vyrostla tady.“

Charlie mu podal latexové rukavice. „Jak dlouho ji znáš?“

„Jenom chvilku.“ Will si zbytečně dlouho navlékal rukavice.

Charlie pochopil. Když otevřel dveře auta, ozvalo se hlasité skřípění. Lionel Harris měl pravdu. Vůz byl celý zrezivělý a měl úplně sjeté pneumatiky. Ačkoli motor nikdo několik dní nenastartoval, ve vzduchu bylo cítit spálený olej a výfukové plyny.

„Nejspíš do něj napršelo,“ poznamenal Charlie. Palubní deska byla z pevného litého plastu, ale látková sedadla byla mokrá a plesnivá. Rozbitým zadním oknem dovnitř natekla voda, jíž nasákly koberečky. Zaplavila i podlahu u řidiče a spolujezdce. Když Charlie posunul sedadlo řidiče, na kalhoty mu vystříkla voda. V tmavé tekutině plavaly papíry, na nichž bývaly školní poznámky. Inkoust na nich se však rozpustil. „To bude legrace,“ zabručel Charlie. Nejspíš by se nejradši vrátil ke svým světélkům do kampusu. „Asi bychom to měli udělat podle pravidel.“

Vytáhl z kufříku videokameru. Zatímco se připravoval, Will auto obešel.

Dodge měl kufr upevněný roztřepeným gumovým lanem. Zadní okno mělo průhlednou bezpečnostní fólii, která rozbité sklo držela pohromadě. Will se přes praskliny podíval do kufru plného nepořádku. Zatímco Jason byl čistotný, Allison byla stejnou měrou nedbalá. Všude ležely rozházené papíry pokryté rozpitým inkoustem. Will zahlédl kousek růžového materiálu.

„To je její školní taška.“ Napřáhl ruku, aby uvolnil gumové lano.

„Počkej chvilku,“ zadržel ho Charlie. Prohlédl těsnění na okně, aby se přesvědčil, že je funkční. „Vypadá to, že vydrželo,“ řekl Willovi. „Ale i tak buď opatrný, ať se ti na hlavu nevysype celé okno.“

Will měl za to, že se mohou stát i horší věci. Trpělivě čekal, zatímco Charlie na něho namířil kameru a oficiálním tónem, aby jeho slova byla na záznamu dobře slyšet, řekl: „Tohle je agent Will Trent z Georgijského vyšetřovacího úřadu. Já jsem Charles Reed a pracuji tamtéž.

Stojíme v autodílně pana Earnshawa v ulici U Dálnice 9 ve městě Heartsdale v okrese Grant v Georgii. Je úterý dvacátého šestého listopadu, zhruba deset hodin a třicet dva minut večer.

Chystáme se otevřít kufr Dodge Daytony, který údajně patří zavražděné Allison Spoonerové.“

Kývl na Willa, že může auto konečně začít ohledávat.

Gumové lano bylo napnuté k prasknutí a Will musel napřít síly, aby ho odepnul od nárazníku.

Dveře kufru byly těžké a Will si vzpomněl, že mu Lionel říkal, že mají zničené písty. Když Allison chtěla, aby zůstaly otevřené, podpírala je kusem ulomené násady smetáku. Will to udělal stejně jako ona. Když je úplně otevřel, zasypaly ho kousíčky skla.

„Počkej chvilinku,“ řekl Charlie a objektivem si přiblížil tašku, papíry a obaly od rychlého občerstvení.

Nakonec Willovi naznačil, že si tašku může vzít.

Will popadl růžový popruh. Taška byla dost rozměrná. Růžová látka, z níž byla vyrobená, vypadala nepromokavě. Will před ostražitým objektivem kamery zatáhl za tlustý zip. Navrchu ležely dvě těžké knihy. Obě byly úplně suché. Will podle molekul nakreslených na obalech usoudil, že jsou to Allisoniny učebnice chemie. Našel tam také čtyři kroužkové zápisníky v různobarevných deskách. Před kamerou je prolistoval, ale stránky se mu rozmazaly před očima. Nejspíš to byly dívčiny zápisky ze seminářů.

„Co je to?“ zeptal se Charlie. Z modrého zápisníku vykukoval proužek papíru.

Will papír rozložil. Byla to polovina linkované stránky s okraji. Na straně, kde ji někdo vytrhl z kroužkového zápisníku, byla roztřepená. Na stránce byly dva řádky velkých tiskacích písmen napsaných kuličkovým perem. Will se zadíval na první slovo a pokusil se rozeznat tvar jednotlivých písmen. Když byl unavený, čtení mu šlo ještě hůř. Jeho oči odmítaly zaostřit text.

Zvedl papír ke kameře a navrhl: „Co kdybys to přečetl ty?“

Charliemu jeho požadavek naštěstí nepřipadal divný. Začal stroze přeříkávat: „Tohle je zpráva nalezená v růžové školní tašce údajně patřící oběti. Stojí v ní: Potřebuju s tebou mluvit.

Sejdeme se na obvyklém místě.“

Will se podíval na slova. Když znal jejich význam, dokázal lépe rozeznat písmena. „Měkká i mi připadají povědomá,“ řekl Charliemu. „Podobají se těm ve falešném vzkazu na rozloučenou.“ Ukázal na otrhaný spodek listu, aby ho kamera lépe zachytila. „Vzkaz nalezený u jezera byl napsaný na spodku vytrženého listu papíru.“ Will zopakoval, co před chvílí přečetl Charlie: „Potřebuju s tebou mluvit. Sejdeme se na obvyklém místě. A pak se k tomu přidá falešný vzkaz na rozloučenou, který zní Musí to skončit.“

„To dává smysl.“ Charlie nasadil jiný tón a oznámil na kameru, že se ji chystá vypnout.

Moudře nechtěl nahrát jejich spekulace, které by případný obhájce mohl vytáhnout u soudu.

Will si prohlížel písmena na stránce. „Co myslíš, psal to muž anebo žena?“

„Nemám tušení. Ale Allisoninu písmu to neodpovídá.“ Will odhadl, že kolega stránku porovnává s dívčinými školními zápisky. Charlie pokračoval: „Když jsem byl u Jasona v pokoji, viděl jsem tam jeho úkoly. Psal velkými písmeny, jako je to tady.“

„Proč by u sebe Allison měla takovýhle vzkaz od Jasona?“

„Mohl být komplicem v její vraždě,“ napadlo Charlieho.

„Možná.“

„A pak si vrah řekl, že se zbaví všech svědků.“

Willa rozbolela hlava. Kolegova teorie nedávala smysl.

„Nejsem profesionál, ale řekl bych, že písmo v Allisonině deníku je stejné jako písmo na lékovce,“ poznamenal Charlie.

„V deníku?“

„V tom modrém zápisníku. Je to nějaký deník.“

Will notes prolistoval. Byl popsaný z necelé poloviny. Zbývající stránky byly prázdné. Podíval se na slova natištěná na plastových deskách. Uviděl tučně vytištěné číslo 250 v kroužku.

Nejspíš označovalo celkový počet stránek. „Nepřipadá ti to jako deník trochu zvláštní?“

„Bylo jí jednadvacet. Snad jsi nečekal holčičí notýsek v kůži, se zámkem a klíčem.“

„Asi ne.“ Will deník prolistoval. Allisonino písmo mu připadalo hrozné, ale čísla byla čitelná.

Nad každým zápisem bylo datum. Některé texty měly i dva odstavce. Jiné sestávaly jenom z jednoho či dvou osamocených řádků. Will nalistoval poslední zápis. „Třináctého listopadu. To bylo před dvěma týdny.“ Podíval se na ostatní data. „Až do té doby psala dost pravidelně.“

Potom se podíval na počáteční stránku. „První zápis je z prvního srpna. Moc dlouho si deník nevedla.“

„Třeba si vždycky o narozeninách začne psát nový.“

Will si vzpomněl na Sářiny zápisky na bílé tabuli v pohřebním ústavu. Allison Spoonerová měla narozeniny o dva dny dřív než Angie. „Narodila se v dubnu.“

„Byl to jenom pokus.“ Charlie vzal do ruky kameru. „Řekl bych, že bychom něco z toho měli natočit. Našel jsi tam nějakou zajímavost?“

Will hleděl na otevřený deník. Allisonino písmo mu připadalo jako sled kliček a nesrozumitelných klikyháků. Poplácal se po kapse. „Asi jsem si zapomněl brýle v přihrádce v autě.“

„To je smůla.“ Charlie vypnul kameru. „Hodím tě k tvému autu, aby ses do toho mohl dát. Já budu mít noční šichtu tady a pak u Brahamů.“

15. kapitola

Lena cítila, jak se zase několikrát celá zachvěla. Jako by se třásla země. Ozvalo se pomalé dunění a pak se svět převrátil vzhůru nohama. Zuby, mezi nimiž měla vražený roubík, jí začaly cvakat. Svaly se jí chvěly a stahovaly se jí v křečích. Nohy se jí klepaly a před očima měla světelné záblesky. Nemělo smysl bránit se tomu. Mohla tam jenom ležet a čekat, až nepříjemný pocit přejde.

Křeče trýznivě pomalu odezněly. Lena se uvolnila a přestala zatínat zuby. Srdce jí sice tlouklo pomaleji, ale i tak se jí v hrudi zmítalo jako ryba chycená do sítě.

Jak je možné, že se dostala do takové situace? Jak se mohla nechat tak snadno napálit?

Byla svázaná. Celé tělo, ruce i nohy měla omotané dlouhým provazem. Připadalo jí, že i kdyby nebyla spoutaná, stejně by tam dokázala jenom ležet a potit se. Oblečení měla úplně mokré. Ležela na betonu, na němž se srážela vlhkost, a tak kolem sebe měla kaluž, již vyprodukovalo její vlastní tělo.

Navíc tam byla taková zima, že by jí zuby cvakaly, i kdyby se celá netřásla. Skoro necítila ruce ani nohy. Když si představila, že přijde další záchvat, hrůzou jí přeběhl mráz po těle. Tohle moc dlouho nevydrží.

Mohla za neustálý třes infekce v její ruce? Cukání se proměnilo v bodavou bolest, která v nevypočitatelných intervalech sílila a zase slábla. Před očima se jí nepromítl celý její život, ale neustále musela myslet na to, jak se zde ocitla. Pokud se odsud dostane, pokud se jí podaří osvobodit, všechno se změní. Strach, který ji celou zachvátil, s sebou přinesl jasnost, jakou Lena dosud nepoznala. Velice dlouho sama sobě nalhávala, že tají pravdu, aby ochránila druhé, svou rodinu a přátele. Teď jasně viděla, že chránila jenom sama sebe.

Jestli Brad přežije, bude se mu až do smrti každičký den omlouvat. Poví Frankovi, že se ve svém úsudku o něm zmýlila. Je to dobrý člověk. Celé roky při ní stál, i když chytřejší člověk by ji odepsal za to, že je úplně mizerná přítelkyně. Její strýc si s ní užil hotové peklo. Odstrčila ho tolikrát, že byl zázrak, že se s ní ještě baví.

Také si musí najít způsob, jak si o samotě promluvit se Sárou Lintonovou. Obnaží před ní svou duši a přizná jí svůj podíl na Jeffreyho smrti. Vlastníma rukama ho sice nezabila, ale vystavila ho nebezpečí. Byla jeho partnerka. Měla mu krýt záda, ale místo toho jenom tiše postávala a přihlížela, jak vstupuje přímo do ohně. V podstatě ho do něj strčila, protože byla příliš zbabělá, aby se mu postavila sama.

Možná právě to způsobovalo záchvaty třesu. Pravda se jí vkrádala do duše jako stín.

Lena natočila zdravou ruku, aby se podívala na hodinky. Provaz se jí zařízl do zápěstí, ale ona bolest skoro nevnímala. Stiskla tlačítko na hodinkách a displej se rozsvítil.

Bylo jedenáct hodin a padesát čtyři minut.

Blížila se půlnoc.

Lena věděla, že ze stanice odešla kolem šesté. Jared se bude ptát, kde je. Anebo ho už odchytil Frank. Možná se právě vrací domů do Maconu.

Jared. Až se dozví pravdu, Lena o něho navždycky přijde.

Trest byl úměrný zločinu.

Samovolně zaťala zuby a zavřela oči. Znovu se rozechvěla. Nejprve se jí roztřásla ramena, pak paže a nakonec ruce. Zaklepala nohama a zvrátila oči v sloup. Zaslechla nějaké zvuky.

Bručení a křik.

Pomalu otevřela oči. Kolem ní byla tma. Najednou se probrala. Byla svázaná a v ústech měla roubík. Potila se po celém těle. Vzduch pronikavě páchl potem a močí. Stiskla tlačítko na hodinkách. Ve slabém světle spatřila kůži na svém zápěstí. Rozbíhaly se jí od něj červené čáry a sahaly až k rameni. Směřovaly k srdci. Podívala se na displej hodinek.

Bylo jedenáct hodin padesát osm minut.

Blížila se půlnoc.

STŘEDA

16. kapitola

Sára naslouchala tikání hodin v kuchyni a sledovala, jak se ručičky posunuly přes půlnoc.

Neskutečně dlouho seděla u stolu a zírala na hromadu špinavého nádobí ve dřezu a kolem něj.

K židli ji nepřipoutala pouze letargie. Matka si při rekonstrukci kuchyně pořídila dvě moderní myčky, u nichž se nedalo zjistit, jestli jsou zapnuté nebo ne, ale stejně trvala na tom, aby se porcelán a všechny hrnce i pánve myly ručně. Lépe řečeno trvala na tom, aby je umyla Sára, což ještě podtrhlo ohavnost Cathyiných staromódních zvyků.

Práce, u které není třeba myslet, by měla být příjemným zakončením Sářina dne. Služba v Gradyské nemocnici se podobala snaze udržet se vestoje na rozjetém kolotoči. Příliv pacientů nikdy neustával a Sára obvykle v jedné chvíli řešila dvacet případů najednou.

V průběhu běžné dvanáctihodinové směny, kdy poskytovala odborné konzultace a odváděla obvyklou práci, prohlédla v průměru padesát až šedesát pacientů. Bylo by jednodušší zpomalit a pokaždé se soustředit jenom na jednoho, ale Sára zjistila, že si zvykla uvažovat jinak.

Uvědomila si, že neustálý tlak na pohotovosti je v mnoha ohledech vlastně dar. Když bydlela v okrese Grant, žila mnohem poklidněji. Ráno obvykle posnídala s Jeffreym. Dvakrát či třikrát týdně povečeřeli s její rodinou. Sára pracovala jako sportovní lékařka místního středoškolského fotbalového týmu. V létě vypomáhala jako trenérka volejbalu. Když si všechno dobře naplánovala, měla nekonečné množství volného času. Pokud cestou do obchodu potkala nějakého známého, nákup se mohl protáhnout na několik hodin. Vystřihovala články z časopisů, které pak dávala přečíst sestře. Dokonce s matkou chodila do čtenářského klubu, dokud tam nezačali číst příliš mnoho vážných knih a přestala to být legrace.

Rychlé pracovní tempo v Atlantě jí naproti tomu pomáhalo zbytečně nepřemýšlet o svém životě. Když konečně nadiktovala všechny chorobopisy, zvládla se už jenom dovléci domů, vykoupat se a usnout na pohovce. Ve volných dnech se snažila vyplnit čas aktivitami, které považovala za zbytečné. Odbývala domácí práce. Domlouvala si obědy a večeře se známými, aby netrávila příliš mnoho času sama se sebou. Sama se svými myšlenkami.

V suterénu Brockova pohřebního ústavu žádné berličky, o něž by se mohla opřít, neměla.

Pitva sice vyžadovala značnou pozornost, ale v určitém bodě začala být jednotvárná a nebylo třeba u ní příliš přemýšlet. Sára měřila, vážila, provedla biopsii a všechno zaznamenala. Tělo Allison Spoonerové ani Jasona Howella neskýtalo žádná pozoruhodná vodítka. Oběti spojoval pouze nůž, jímž byly zavražděny. Bodné rány byly takřka identické. Obě způsobila malá ostrá čepel, kterou pachatel otočil, než ji z rány vytáhl, aby oběti co nejvíc ublížil.

Na Tommym Brahamovi našla pouze jedinou výjimečnou věc, chlapec měl v kapse džínsů kovovou pružinku, jaká se obvykle dává do kuličkových per.

V předsíni se rozsvítilo. „To nádobí se neumyje samo!“ vykřikla Cathy.

„Ano, mami.“ Sára se podívala na dřez. Na večeři přišel Hare, ale Sára uhodla, že matka hostinu ve skutečnosti připravila pro Willa. Velice ráda vařila pro uznalé strávníky a Will k nim rozhodně patřil. Cathy použila veškerý porcelán, který našla v domě, a kávu nalila do šálků s podšálky. Sáře to připadalo hrozně milé, dokud jí matka neoznámila, že nádobí bude mýt ona. Hare při pohledu na výraz jejího obličeje zahýkal jako osel.

„Zkus se na něj koukat a mumlat přitom abrakadabra. Třeba se samo umyje,“ navrhla Tessa, která přišla do kuchyně. Měla na sobě ohromnou žlutou noční košili, která jí zakrývala břicho jako stan.

„Taky by ses mohla nabídnout, že mi pomůžeš.“

„Četla jsem v People, že voda z nádobí nesvědčí miminku.“ Tessa otevřela lednici a zadívala se na hory jídla uvnitř.

„Měla ses s námi dívat na ten film. Byla to legrace.“

Sára se opřela na židli. Na romantické komedie neměla náladu. „Kdo to před chvílí volal?“

Tessa po poličkách v lednici postrkovala plastové dózy s jídlem. „Frankova bývalá žena Maxine. Pamatuješ si na ni?“ Sára přikývla. „On pořád odmítá jít do nemocnice.“

Frank odpoledne na policejní stanici prodělal slabý infarkt. Naštěstí v bistru ve stejné ulici zrovna seděl Hare, jinak to mohlo dopadnout mnohem hůř. Před pěti lety by Sára přispěchala Frankovi na pomoc. Po tom, co se dozvěděla dnes v pohřebním ústavu, dokázala cítit jenom smutek. „Co chtěla?“

„To samé co vždycky. Postěžovat si na Franka. Je to tvrdohlavý starý pitomec.“

Tessa na stůl postavila velký kelímek šlehačky z rostlinného tuku a vrátila se k ledničce.

„Není ti něco?“

„Jenom jsem unavená.“

„Já taky. Těhotenství je hrozně náročné.“ Posadila se naproti Sáře se smaženým kuřecím stehnem v ruce a namočila ho do šlehačky.

„Nebudeš to jíst, viď, že ne?“

Tessa jí stehno nabídla.

Sára proti své vůli hrozivou kombinaci vyzkoušela. „Hm. Je to takové slané a sladké zároveň.“ Vrátila stehno sestře.

„Já to dobře vím.“ Tessa kuře opět namočila do šlehačky, ukousla si a zamyšleně žvýkala.

„Víš, že se za tebe každý večer modlím?“

Sára se neovládla a zasmála se. Vzápětí se omluvila. „Promiň. Já jenom…“

„Jenom co?“

Připadalo jí, že sestře klidně může povědět pravdu. „Nemyslela jsem si, že tomu všemu opravdu věříš.“

„Jsem misionářka, ty huso. Co si myslíš, že poslední tři roky dělám?“

Sára se ze všech sil snažila uniknout z nepříjemné situace, do které se sama nechtěně dostala. „Myslela jsem, že jsi do Afriky jela pomáhat dětem.“ Nevěděla, co jiného by řekla.

Sestra si vždycky užívala života a Sára někdy měla pocit, jako by ho Tessa užívala i za ni.

Sama se vždycky soustředila hlavně na školu a pak na práci. Tessa zatím chodila, s kým se jí zachtělo, vyspala se s každým, kdo se jí líbil, a nikdy si s tím nedělala hlavu. „Určitě přiznáš, že nejsi zrovna typická misionářka.“

„To možná ne,“ připustila sestra, „ale člověk musí něčemu věřit.“

„Těžko se mi věří v Boha, který dopustil, aby mi manžel umřel v náruči.“

„Ode dna se můžeš jedině odrazit, Sissy. A když ti někdo hodí lano, měla bys po něm začít šplhat.“

Když Sára přišla o Jeffreyho, Cathy jí řekla totéž. „Jsem ráda, že jsi našla něco, co ti přineslo klid.“

„Myslím, že ty jsi něco takového taky našla.“ Tessa dojedla kuřecí stehno a zbylou kostí nabrala další šlehačku.

„Jsi jiná, než když jsi přijela poprvé. Děláš práci, kterou dělat chceš.“

„Tím si nejsem jistá.“

„Kde je Will?“

Sára zaúpěla. „Nezačínej s tím zase, prosím tě.“

„Až ho zase uvidíš, vyndej si z vlasů tu gumičku. Vypadáš líp, když je máš rozpuštěné.“

„Moc tě prosím, nech toho.“

Tessa se k ní napřáhla a vzala ji za ruku. „Můžu ti něco říct?“

„Pokud mi nehodláš radit, abych uháněla ženatého mužského, tak ano.“

Tessa Sáře sevřela ruku. „Svého muže opravdu miluju.“

„Aha,“ řekla opatrně Sára.

„Já vím, že si myslíš, že Lem je nudný, moc vážný a pokrytecký. Opravdu takový dokáže být, ale stokrát denně se mi stane, že slyším nějakou písničku, napadne mě něco legračního nebo táta řekne nějakou hloupou slovní hříčku, a první, co mi přijde na mysl, je, že o tom chci říct Lemovi. A vím, že na druhém konci světa si on myslí to samé.“ Odmlčela se. „Tomu se říká láska, Sáro. Když chceš, aby plno věcí o tobě věděl ten jediný člověk na světě.“

Sára si na ten pocit vzpomínala. Vždycky jí připadalo, jako by se zabalila do teplé přikrývky.

Tessa se zasmála. „Panebože, já se snad nakonec rozbrečím. Až dorazí Lem, bude si myslet, že jsem se pomátla.“

Sára položila dlaň na její ruku. „Jsem ráda, že sis někoho našla.“ Myslela svá slova vážně.

Viděla, že sestra je šťastná. „Zasloužíš si lásku.“

Tessa se vědoucně usmála. „Ty taky.“

Sára se zasmála. „To jsem si naběhla.“

„Radši si půjdu lehnout.“ Tessa s hekáním vstala. „Umyj si ruce. Je z tebe cítit kuře a šlehačka.“

Sára si přičichla k rukám. Sestra měla pravdu. Znovu se podívala na plný dřez a pomyslela si, že rovnou začne s mytím, aby si mohla jít lehnout. Když vstala od stolu, hekla stejně hlasitě jako před chvílí Tessa. Od celodenního hrbení na pitevně ji bolela záda. Měla unavené oči.

Zašátrala ve skříňce a snažila se nahmatat jar. Doufala přitom, že matce došel a ona bude mít pádný důvod nechat nádobí na ráno.

„Do háje,“ zabručela, když ho našla za krabicí tablet do myčky, kterou matka vůbec neotevřela. Na chodbě se ozvaly kroky. „Jdeš znovu na šlehačku?“ zeptala se. Tessa neodpovídala, ale Sára si byla jistá, že tam je. „Neříkej, žes mi přišla pomoct.“ Když vyšla na chodbu, nespatřila Tessu, ale Willa Trenta.

„Zdravím vás.“

Stál uprostřed chodby a u nohou měl koženou aktovku. Nějak se změnil, ale Sára přesně nevěděla jak. Vypadal pořád stejně. Dokonce na sobě měl totéž oblečení, ve kterém ho viděla poslední dva dny. Něco jí na něm však vůbec nesedělo. Čišel z něho smutek, který byl na první pohled znát.

Gestem mu naznačila, aby šel do kuchyně. „Pojďte dál,“ řekla a postavila jar na pracovní desku. Will postával ve dveřích.

„Promiňte,“ omluvil se. „Vaše sestra mě pustila dovnitř. Koukal jsem okénkem ve dveřích a pokoušel jsem se zjistit, jestli jste ještě vzhůru. Vím, že je pozdě.“ Zarazil se a ztěžka polkl.

„Je opravdu pozdě.“

„Stalo se něco?“

Nervózně si přendal aktovku z jedné ruky do druhé a pak zase zpátky. „Prosím vás, řekněte vaší matce, že mě mrzí, že jsem nestihl večeři. Měli jsme hodně práce a já…“

„To nic. Ona to chápe.“

„Zjistila jste při pitvě…“ Znovu se odmlčel a rukávem si otřel čelo. Vlasy měl zmáčené deštěm. „Cestou k vám jsem si říkal, jestli Jasonova vražda jenom nenapodobuje tu předešlou.“

„Nenapodobuje,“ odpověděla Sára. „Rány byly identické.“ Odmlčela se. Očividně se stalo něco hrozného. „Posadíme se, co říkáte?“

„To není nutné. Já…“

Sára si sedla ke stolu. „No tak. Co se stalo?“

Podíval se zpátky ke vchodovým dveřím. Viděla, že by nejradši utekl, ale zdálo se, že toho není schopen.

Nakonec ho vzala za ruku a přitáhla ho k židli. Posadil se a aktovku si položil na klín. „Je mi to líto.“

Naklonila se k němu a potlačila v sobě nutkání držet ho za ruku. „Ale co?“

Znovu polkl. Nechala ho, aby promluvil, až bude moci. Velkou místností se rozlehla jeho pomalá slova: „Faith porodila.“

Sára si přitiskla ruku na ústa. „Je v pořádku?“

„Ano. Ona i dítě jsou v pořádku.“ Vytáhl z kapsy mobil a ukázal jí fotografii novorozence s červeným obličejem a s růžovou pletenou čepičkou na hlavě. „Asi to bude holčička.“

Faith do zprávy ke snímku přidala váhu a jméno dítěte. „Jmenuje se Emma Lee,“ řekla Sára.

„Váží tři kila osmdesát.“

„Wille…“

„Tohle jsem našel.“ Postavil aktovku na stůl a otevřel ji. Sára uviděla štos papírů a sáček na důkazy s červenou plombou. Z jedné kapsy aktovky vytáhl školní zápisník v modrých plastových deskách, na nichž byly patrné stopy po černém daktyloskopickém prášku. „Zkoušel jsem ho očistit,“ řekl a otřel si prášek do svetru. „Promiňte. Byl jsem v Allisonině autě a…“

Prolistoval stránky a ukázal jí špatně čitelné písmo. „Nejde to,“ dodal. „Prostě to nejde.“

Sára si uvědomila, že Will se na ni od chvíle, kdy vstoupil do kuchyně, ani jednou nepodíval.

Tvářil se poraženecky, jako by ho bolelo každé slovo, které vypustil z úst.

Sára měla na pracovní desce kabelku. Vstala a našla v ní brýle. „Máma vám připravila talíř s večeří,“ řekla Willovi. „Zatím něco snězte a já se do toho notesu podívám.“

Hleděl na zápisník před sebou. „Ani nemám hlad.“

„Nevečeřel jste. Jestli to nesníte, moje matka vám to nikdy neodpustí.“

„Já opravdu nemůžu…“

Sára otevřela ohřívač. Její matka opět navařila jako pro regiment vojáků. Tentokrát se večeře skládala z hovězí pečínky, brambor, listů kapusty, zelených fazolek a hrášku. Vedle byl v alobalu zabalený kukuřičný chléb. Sára talíř položila před Willa a šla pro příbor a ubrousek.

Do sklenice nalila ledový čaj a v lednici našla kousek citrónu. Když už byla na nohou, zapnula troubu, aby mohla ohřát třešňový dezert, který stál v zapékací misce na pracovní desce.

Posadila se naproti Willovi a otevřela zápisník. Když se na něho podívala přes brýle, zjistila, že se ani nepohnul. „Jezte,“ pobídla ho.

„Já opravdu…“

„Tak zní dohoda,“ řekla Sára. „Vy jíte a já čtu.“ Zadívala se na něho a dala mu jasně najevo, že nehodlá ustoupit.

Will neochotně vzal do ruky vidličku. Sára počkala, dokud si nevložil do úst trochu brambor, a otevřela kroužkový blok.

„Na vnitřní straně desek je její jméno a datum. Prvního srpna.“ Podívala se na úvodní stránku. „Prvního srpna, den první.“ Zalistovala deníkem. „Každý zápis vypadá stejně. Den druhý, den třetí…“ Nalistovala poslední stránku. „Až ke dni sto čtvrtému.“

Will nic neříkal. Jedl, ale bylo na něm vidět, že se mu špatně polyká. Sára si nedokázala představit, jak musí být frustrovaný z toho, že si deník musí nechat předčítat. Očividně to považoval za své selhání. Nejradši by mu řekla, že za to nemůže, ale na Willovi bylo vidět, že ho žádost o její pomoc natolik deprimovala, že by nebylo dobré se o jeho nedostatku zmiňovat.

Vrátila se na první stránku. „Den první,“ zopakovala. „Profesor C. byl dneska sarkastický. Po hodině jsem asi dvacet minut brečela. Prostě jsem nemohla přestat. Hodně jsem se naštvala v hodině doktora K., protože D. za mnou pořád posílal psaníčka V. a já jsem se nemohla soustředit, poněvadž se pořád smáli.“

Otočila stránku. „Den druhý. Pořádně jsem se pořezala, když jsem si holila nohu. Celý den mě to bolelo. Přišla jsem do práce o dvě minuty později, ale L. nic neřekl. Celý den jsem se bála, že na mě zařve. Nesnáším, když se rozčiluje.“

Sára četla dál, stránku za stránkou, na nichž Allison vyjadřovala, co si myslí o L. v bistru a o J., který zapomněl, že se měli sejít na oběd. Allison každý den popisovala své pocity v určité situaci, ale nikdy ne květnatě a dopodrobna. Buď byla šťastná, nebo smutná, anebo deprimovaná. Plakala, vzhledem k okolnostem většinou nezvykle dlouho. Přestože odhalovala své emoce, její vyprávění se zdálo poněkud nezúčastněné, jako by dívka svůj vlastní život jenom sledovala zpovzdáli.

Než Sára přečetla celý deník, uběhla hodina. Will dojedl večeři a spořádal skoro celý zákusek. Složil ruce na stole a zadíval se na stěnu přímo před sebou. Potom přecházel po kuchyni, dokud si nevšiml, že Sáru ruší, takže čte pomaleji. Když jí začal umdlévat hlas, přinesl jí sklenici ledové vody. Nakonec si všiml nádobí ve dřezu. Zatímco Sára četla, Will k jejímu velkému zahanbení pustil vodu a dal se do mytí. Sáru z dlouhého sedění začaly trápit křeče v nohou. Vstala a postavila se vedle Willa ke dřezu, takže to alespoň vypadalo, že mu pomáhá.

Když se konečně dostala k poslednímu zápisu, měl už umyté všechny hrnce a pánve a pouštěl se do porcelánu.

„Den sto čtvrtý. V práci bylo všechno v pořádku. Celý den jsem se špatně soustředila. V noci jsem spala devět hodin. Přes oběd jsem si na dvě hodiny zdřímla. Měla jsem se učit. Celý den jsem se cítila provinile a deprimovaně. J. se mi ani neozval. Asi mě začal nenávidět. Nemůžu mu to mít za zlé.“ Podívala se na Willa. „To je všechno.“

Zvedl hlavu od dezertního talířku, který držel v rukou. „Spočítal jsem všechny stránky. Je jich dvě stě padesát.“

Podívala se na přední desky s vytištěným počtem stránek. Dívka žádnou nevytrhla. „Přestala si psát deník dva týdny před smrtí,“ řekla.

„Před dvěma týdny se stalo něco, o čem nechtěla psát.“

Sára deník položila na stůl a vzala utěrku. Will pracoval mnohem důkladněji než ona. Často měnil vodu a rovnou všechno utíral. Na lince nezbývalo moc místa, a tak odhadoval, kam co patří, a ukládal nádobí do skříněk. Sára věděla, že potom bude muset všechno prohlédnout a uložit hrnce a pánve na správná místa, ale nechtěla to dělat před jeho očima.

Všiml si utěrky v její ruce. „Já jednu mám.“

„Pomůžu vám.“

„Myslím, že jste mi pomohla dost.“ Sára si myslela, že u toho také zůstane, ale Will se jí svěřil: „Dneska to je mnohem horší než jindy.“

„Stres váš stav jenom zhoršuje, když jste unavený nebo zažijete citové pohnutí.“

Ze všech sil drhl talíř, který držel v ruce. Sára si všimla, že si nevyhrnul rukávy. Manžety svetru měl celé mokré. „Snažím se u domu vykopat novou kanalizaci. Proto jsem si nestihl vyprat.“

Sára nelogický výrok očekávala, ale doufala, že Will se ještě chvíli bude držet původního tématu. „Můj otec si postavil dům za peníze lidí, kteří se pokoušeli udělat si instalace sami,“

řekla.

„Možná by mi mohl poradit. Jsem si naprosto jistý, že ten výkop, který jsem začal, je dávno plný vody.“

„Vy jste nepoužil krabicové pažení?“ Sára přestala utírat talíř. „To je nebezpečné. Každý výkop hlubší než sto dvacet centimetrů byste měl po stranách zajistit.“

Úkosem se na ni podíval.

„Jsem dcera svého otce. Až se vrátíte do Atlanty, zavolejte mi. Umím řídit nakladač.“

Vzal do ruky další dezertní talířek. „Myslím, že jste mi tolik pomohla, že budu ještě dlouho vaším dlužníkem.“

Sára sledovala jeho odraz v okně nad dřezem. Soustředěně skláněl hlavu nad prací. Sáhla si na temeno a uvolnila si culík. Vlasy jí splynuly na ramena.

„Jděte si sednout,“ řekla. „Já to domyju.“

Will na ni vrhl rychlý pohled a pak se na ni podíval ještě jednou, pozorněji. Myslela, že něco řekne, ale jenom vzal další talíř a ponořil ho do vody s jarem. Sára otevřela příborník, aby do něj uložila vidličky a nože. Vlasy jí splývaly po stranách obličeje. Byla ráda, že jí zakrývají tvář.

„Hrozně nerad nechávám špinavé nádobí po kuchyni,“ řekl Will.

Pokusila se o odlehčený tón. „Tak to neříkejte mojí matce, jinak vás odsud nepustí.“

„Kdysi jsem měl pěstounku, jmenovala se Lou.“ Will počkal, až se Sára podívá do okna.

„Celý den pracovala v supermarketu, ale vždycky v poledne mi přišla domů udělat oběd, ať se dělo co se dělo.“ Opláchl talíř a podal ho Sáře. „Vracela se domů, až když jsem byl v posteli, ale jednou v noci jsem ji slyšel přijít. Šel jsem do kuchyně a uviděl jsem ji, jak v těsné hnědé uniformě stojí u dřezu. Byl plný talířů, misek a zbytků od oběda. Zatímco byla pryč, neudělal jsem vůbec nic. Celý den jsem se díval na televizi.“ Znovu se podíval na odraz Sářina obličeje.

„Lou stála u dřezu, koukala na ten binec v něm a brečela. Celá se přitom třásla.“ Vzal z hromady další talíř. „Vešel jsem do kuchyně a umyl jsem úplně všechno nádobí. A celou dobu, co jsem u ní strávil, už po mně nemusela uklízet.“

„Pokusila se vás adoptovat?“

Zasmál se. „Blázníte? Kromě oběda mě celý den nechávala samotného. Bylo mi osm. Když si školní poradkyně všimla, že jsem dva měsíce nepřišel do školy, byl jsem jí odebrán.“ Vytáhl ze dřezu špunt. „Ale jinak byla milá. Myslím, že jí pak dali nějaké starší dítě.“

„Proč vás nikdy neadoptovali? Do domova jste se přece dostal jako kojenec,“ ujelo Sáře samovolně.

Will držel ruku pod proudem vody a nastavoval teplotu. Sára si myslela, že její otázku přejde, ale nakonec řekl: „Nejdřív mě svěřili do péče otci. Po několika měsících jsem mu byl státem odebrán. Sociálka k tomu měla dobré důvody.“ Zastrčil špunt zpátky, aby mohl do dřezu napustit vodu. „Chvíli jsem byl v domově a pak se objevil strýc a pokusil se o mě starat. Myslel to dobře. Nebo aspoň doufám, že to myslel dobře. Ale nacházel se v životní fázi, kdy se nedokázal postarat o dítě. Pendloval jsem mezi ním, pěstouny a dětským domovem. Nakonec to vzdal. To už mi bylo šest a na adopci bylo moc pozdě.“

Sára zvedla hlavu. Will znovu upřeně hleděl na její odraz v okně.

„Určitě jste slyšela o pravidle šesti let, ne?“ zeptal se. „S manželem jste se pokoušeli adoptovat dítě, takže o něm určitě víte.“

„Ano.“ Sára měla v krku knedlík. Nemohla se na něho podívat. Znovu otřela podšálek, ačkoli na něm nezůstala ani kapka vody. Pravidlo šesti let. Slyšela tu frázi během své pediatrické praxe, dávno předtím, než Jeffrey navrhl adopci. Dítě, které bylo v péči státu déle než šest let, mělo stigma. Za tu dobu prožilo příliš mnoho zlého. Mělo příliš ustálené vzpomínky a hluboce zakořeněné vzorce chování.

Před lety kdosi v Atlantě tohle varování také slyšel. Nejspíš od přítele, nebo dokonce důvěryhodného rodinného doktora. Zašel do dětského domova, podíval se na šestiletého Willa a usoudil, že je příliš poznamenaný.

„Připadá vám ten deník jako deník jednadvacetileté dívky?“ zeptal se.

Sára si musela odkašlat, aby mohla promluvit. „Nevím. Allison jsem neznala.“ Přinutila se o jeho otázce přemýšlet. „Moc mi to k ní nesedí.“

„Nepřipadá mi to jako typické Milý deníčku…“ Will se pustil do posledního sloupce talířů. „Je to spíš dlouhý seznam lamentací kvůli lidem, profesorům, práci, nedostatku peněz a jejímu klukovi.“

„Připadá mi trochu ukňouraná,“ připustila Sára.

„Člověk kňourá, aby ho ostatní slyšeli a litovali ho.“ Potom se zeptal: „Připadá vám deprimovaná?“

„To rozhodně ano. Z deníku je jasné, že se cítila hodně špatně. Kdysi se pokusila o sebevraždu, což naznačuje, že v minulosti měla minimálně jednu depresivní epizodu.“

„Třeba se s Jasonem a někým dalším dohodla na společné sebevraždě.“

„Člověk, který se rozhodl zabít, by si tak příšernou smrt nezvolil. Mnohem jednodušší by bylo vzít si prášky. Nebo se oběsit. Nebo skočit z nějaké budovy. Navíc kdyby se dohodli, udělali by to přece všichni najednou.“

„Našla jste na Tommym, Allison nebo Jasonovi nějaké stopy po užívání drog?“

„Žádné vnější jsem neobjevila. Všichni tři byli zdraví a vážili stejně nebo o trochu víc než průměrný člověk jejich věku. Vzorky krve a tkání zrovna putují do centrální laboratoře. Výsledky budou za týden až deset dní.“

„Charlie a já jsme si pohrávali s teorií, že by Jason mohl být zapletený do Allisoniny vraždy.

Jsme si dost jistí, že vrah ho použil jako návnadu, aby vylákal Allison k jezeru. Anebo když ne jeho, tak aspoň jeho rukopis.“ Zastavil vodu, otřel si ruce do džínsů a přistoupil k aktovce.

„Tohle bylo zastrčené v deníku.“

Sára si vzala plastový sáček na důkazy, který jí podal. Uvnitř byl vzkaz. „Ten papír je mi povědomý.“ Přečetla slova: „Potřebuju s tebou mluvit. Sejdeme se na obvyklém místě.“

Will dodal větu ze vzkazu na rozloučenou: „Musí to skončit.“

Sára se posadila ke stolu. „Takže Allisonin falešný vzkaz na rozloučenou napsal Jason.“

„Anebo to celé napsal někomu jinému a ten někdo z textu odtrhl spodní část a nechal ji v Allisonině botě jako varování Jasonovi.“ Rázem však viděl, že jeho teorie má nedostatek.

„Proč by to Allison v tom případě měla v zápisníku?“

„Vůbec se nedivím, že jste unavený.“ Sáru rozbolela hlava, jenom když na to pomyslela.

Will z aktovky vytáhl další plastový sáček. „Tohle jsem našel v Tommyho domácí lékárničce.

Charlie to na místě prozkoumal, ale neví přesně, co je uvnitř.“

Sára lékovku otočila, aby si přes sáček přečetla, co je napsáno na štítku. „To je zvláštní.“

„Doufal jsem, že budete vědět, co to je.“

„Tommy, tohle neber,“ přečetla. „Nejsem expert na rukopisy, ale připadá mi, že to psala Allison. Proč nechtěla, aby ty prášky Tommy bral? Proč je jednoduše nevyhodila?“

Will pro ni neměl žádnou rychlou odpověď. Opřel se na židli a zadíval se na Sáru. „Může to být jed. Ale když máte jed, nebudete přece nikoho bodat do krku, ne?“

„Co je to na spodku štítku za písmenka?“ Sára si nasadila brýle, aby na ně viděla. „D K H. Co to znamená?“

„Faith ty iniciály zkusila projet počítačem, ale nevím, jak dopadla. Fotka, kterou jsem pořídil, nebyla moc dobrá a…“ Ukázal si na hlavu, jako by s ní něco nebylo v pořádku. „No, víte, že jsem nebyl skoro k ničemu.“

„Nechal jste si někdy vyšetřit zrak?“

Udiveně se na ni podíval, jako by mluvila nesmysly. „Nepotřebuju brýle. Tohle mám celý život.“

„Nebolí vás při čtení hlava? Nedělá se vám špatně od žaludku?“

Nenápadně pokrčil rameny a přikývl. Sáře bylo jasné, že se s ní o svém problému moc dlouho bavit nebude.

„Měl byste si zajít k očaři.“

„Ale já z té jejich tabule nedokážu vůbec nic přečíst.“

„Posvítím vám do očí, drahý, a povím vám, jestli dobře zaostřují.“

Něžné oslovení, které použila, mezi nimi podivně viselo ve vzduchu. Will se na ni upřeně zadíval. Ruce měl na stole a nervózně otáčel snubním prstenem.

Sára se pokoušela skrýt rozpaky. Popadla lékovku a přidržela mu ji před očima. „Podívejte se na ta malá písmenka.“ Will se jí ještě chvíli díval do očí a pak pohlédl na lahvičku v její ruce.

„A teď se nehýbejte.“ Sára mu opatrně nasadila na nos své brýle a znovu mu lékovku podržela před očima. „Je to lepší?“

Will se na lahvičku neochotně podíval. Pak na Sáru vrhl překvapený pohled a znovu se zadíval na lékovku. „Je to ostřejší. Ne takové, jaké by to mělo být, ale je to lepší.“

„Protože potřebujete brýle.“ Sára lahvičku postavila zpátky na stůl. „Až se vrátíte do Atlanty, přijďte za mnou na pohotovost. Anebo můžeme zítra zajít do mé bývalé ordinace. Dětskou kliniku jste nejspíš viděl od policejní stanice. Mívala jsem tam speciální oční tabulky pro…“

Sára otevřela ústa.

„Co je?“

Vzala si od něho brýle a znovu si přečetla malé písmo na štítku. „D K H. Dětská klinika v Heartsdale.“ Sára dosud uvažovala jenom o možném nelegálním původu látky v lahvičce.

Vůbec ji nenapadlo, že by mohla být legální. „Je to lék, který se právě testuje. Elliot na klinice určitě zkouší nová léčiva.“

„Cože?“

„Farmaceutické firmy musí testovat léčiva, která chtějí uvést na trh,“ vysvětlila mu. „Platí dobrovolníkům, na kterých je zkouší. Tommy se určitě nabídl, ale nemohl odpovídat předepsaným požadavkům. Při podobných studiích je vždycky nutné dodržet zásadu, že účastníci musejí s požadavky souhlasit a být o všem poučeni. Toho by Tommy v žádném případě nebyl schopen.“

„Jste si jistá, že jde o tohle?“ otázal se Will skepticky.

„To číslo nahoře na štítku.“ Sára ukázala na lékovku. „Značí, že dobrovolníci nic nevědí o složení testovaných léků. Počítač každému z nich přiřadí náhodně vybrané číslo, které určuje, jestli ten člověk dostane skutečné prášky nebo jenom placebo.“

„Vy jste takové testy někdy dělala?“

„Pár jsem jich provedla v Gradyské nemocnici, ale všechny souvisely s chirurgií nebo traumatologií. Používali jsme nitrožilní preparáty a injekce. Placebo jsme neměli a nerozdávali jsme pilulky.“

„Fungovalo to stejně jako běžný test léků?“

„Myslím, že postupy a způsob zaznamenávání jsou stejné, ale pracovali jsme v situacích, které navozují trauma. Protokoly o podávaných dávkách byly odlišné.“

„Jak se to dělá mimo nemocnici?“

Sára lékovku postavila zpátky na stůl. „Farmaceutické firmy platí doktorům, kteří provádějí studie, abychom měli další přípravek na snižování cholesterolu, který funguje asi stejně jako dvacet podobných preparátů na trhu.“ Uvědomila si, že zvýšila hlas. „Omlouvám se, že jsem se tak rozčílila. Elliot znal Tommyho. Věděl, že je postižený.“

„Kdo je Elliot?“

„Člověk, kterému jsem prodala svou praxi.“ Sára nepřestávala nevěřícně kroutit hlavou. Svou praxi Elliotovi prodala, aby pomáhal dětem ve městě, ne aby na nich prováděl pokusy jako na krysách. „Nejde mi to dohromady. Děti se většiny výzkumů ani neúčastní. Je to příliš nebezpečné. Nemají plně vyvinuté hormony a léčiva zpracovávají jinak než dospělí. Navíc je skoro nemožné přimět rodiče k souhlasu s testováním léků na jejich dětech, pokud nejsou smrtelně nemocné a experiment pro ně nepředstavuje úplně poslední možnost záchrany.“

„Co váš bratranec?“ zeptal se Will.

„Hare? Co s tím má společného?“

„To je přece dospělý doktor. Tedy chci říct, že léčí dospělé.“

„Ano, ale…“

„Lena mi říkala, že pronajímá nějaké místnosti na klinice.“

Sára měla pocit, jako by ji najednou udeřil do břicha. Ze všeho nejdřív chtěla Harea obhajovat, ale pak si vzpomněla na to, jak ji nutil, aby se šla v lijáku podívat na jeho pitomé auto. Tentýž model viděla u prodejce v Atlantě, kde stál přes sto tisíc dolarů.

„Sáro?“

Pevně sevřela rty, aby nezačala mluvit. Hare na její klinice nutí její děti brát léky. Jeho zrada ji zasáhla jako rána ostrým nožem.

„Kolik peněz si může doktor vydělat testováním léků?“ zeptal se Will.

Sára stěží hledala slova. „Stovky tisíc? Když jezdí po konferencích a přednáší, tak milióny.“

„Co dostávají pacienti?“

„Účastníci experimentu. Nevím. Záleží na tom, v jaké fázi test zrovna je a jak dlouho bude probíhat.“

„Ono je to odstupňované?“

„Ano, podle rizika. Nižší fáze jsou nebezpečnější.“ Dala se do vysvětlování: „První fáze se účastní maximálně deset až patnáct lidí. Účastníci si můžou vydělat mezi deseti a patnácti tisíci dolary podle toho, o jaký test se jedná a jestli jsou pacienty příslušného lékaře. V druhé fázi se přihlásí dvě nebo tři stovky lidí a každý z nich dostane asi čtyři nebo pět tisíc. Třetí fáze není tak nebezpečná, takže je za ni i méně peněz. Naberou tisíce lidí, kteří dostanou pár stovek dolarů.“

Pokrčila rameny. „Částka, kterou si vydělají, závisí na délce testu a na tom, jestli je doktoři potřebují na několik dní nebo na několik měsíců.“

„Jak dlouho trvají velké testy?“

Sára položila ruku na Allisonin notes. Nebylo divu, že dívka si jako posedlá zapisovala své nálady. „Tři až šest měsíců. Účastníci musejí odevzdávat deníky, do kterých zaznamenávají, jak na ně léky působí. Jejich zápisky jsou součástí podpůrné dokumentace, z níž se zjišťují vedlejší účinky. Doktoři chtějí vědět, jaké mají účastníci nálady, jestli a jak dlouho spí.

Uvědomujete si, že na konci reklam na léčiva slyšíte nejrůznější varování? Ta pocházejí přímo z deníků. Stačí, aby jedna osoba napsala, že ji bolí hlava a je podrážděná, a už se to musí zahrnout mezi nežádoucí účinky.“

„Takže pokud se Allison i Tommy účastnili testu léčiv, na klinice budou jejich záznamy?“

Sára přikývla.

Will chvíli přemýšlel a potom znovu vzal do ruky lékovku. „Myslím, že tohle na povolení k prohlídce stačit nebude.“

„Žádné nepotřebujete.“

17. kapitola

Lena slyšela monotónní kapání vody. I když měla v ústech roubík, otevřela je, jako by do nich mohla kapky zachytit. Měla tak napuchlý jazyk, že se bála, že se jím zadusí. Kvůli dehydrataci se přestala potit. Zahřát se mohla jedině, pokud se začala třást, ale slabé svaly ji odmítaly poslouchat. Když stiskla tlačítko světla na hodinkách, v modré záři se objevily červené čáry, které měla na zápěstích. Podobaly se rozžhavenému cejchu.

Pohnula se a pokusila se trochu odlehčit svému ramenu. Posadit se nemohla, protože místnost se s ní rychle točila. Kdykoli se pokusila pohnout, rozbolely ji paže nebo jí nohama projela ostrá bolest. Ruce i nohy měla svázané, takže každý pohyb vyžadoval koordinaci, jíž už nebyla schopná. Zírala do tmy a myslela na to, jak se šla naposledy proběhnout ven. Bylo nezvykle teplo. Slunce stálo vysoko nad obzorem, a když Lena proběhla po cestě vedoucí kolem vysoké, cítila, jak jí na obličej a cestou zpátky na záda dopadají jeho horké paprsky.

Kapal z ní pot a měla horkou kůži. Svaly měla pevné. Když na to myslela dostatečně dlouho, skoro jako by slyšela své boty na cestě.

Neslyšela však kroky na gumovém podkladu, ale na dřevěných schodech.

Nastražila uši, aby slyšela kroky směřující dolů do suterénu. Pode dveřmi spatřila proužek světla. Šoupavé zvuky naznačovaly, že někdo pohybuje čímsi těžkým po betonu. Předmět byl kovový, nejspíš se jednalo o regál. Světlo pode dveřmi zářilo jasněji. Lena zavřela oči a poslouchala, jak do zámku zajíždí klíč. Dveře se otevřely. Lena pomalu otevřela oči a počkala, až si zvyknou na oslepující jasné světlo.

Nejprve spatřila jenom svatozář za ženinou hlavou, ale potom se objevil obličej Darly Jacksonové. Lena poznala její melírované vlasy a umělé nehty. Ze všeho nejdřív ji kupodivu napadla otázka, jak se Darle podařilo brutálně zavraždit dva lidi, aniž by si zlámala nehty.

Určitě si každý večer nalepuje nové.

Darla sešla po naskládaných tvárnicích, které sloužily jako schody do snížené části suterénu. Klekla si před Lenou na podlahu a podívala se, jestli je provaz pevně utažený. Drze jí položila ruku na čelo. „Pořád naživu?“

Lena na ni jenom zírala. Pochybovala, že by ošetřovatelce dokázala něco říct, i kdyby v ústech neměla roubík. Měla příliš sucho v krku a nedokázala se držet jediné myšlenky.

Nemohla se Darly zeptat, proč to udělala. Proč zabila Jasona? A proč Allison? Bylo to naprosto nepochopitelné.

„Jste v suterénu kliniky.“ Darla přitiskla prsty na Lenino zápěstí a chovala se doslova a do písmene jako starostlivá ošetřovatelka, ne jako surová vražedkyně. Lena Darlu před mnoha hodinami vyrušila při odstraňování krve z pálky, jíž udeřila Jasona Howella zezadu do hlavy.

Rukavice, které měla při vraždě na rukou, máčela v savu, aby zničila důkazy. A teď Leně měří tep a pokouší se zjistit, jestli nemá horečku.

„Tohle je protiatomovej kryt nebo úkryt před tornádem nebo tak,“ řekla Darla a ještě chvíli se dívala na hodinky. „Pochybuju, že si Sára vůbec pamatuje, že tady je. Objevila jsem ho před nějakou dobou, když jsem hledala nějakou místnost, kam bych mohla uskladnit složky.“

Lena se rozhlédla. Světlo dopadalo na betonové zdi a malé kovové dveře. Darla měla pravdu. Byly v bunkru.

„Tollivera jsem nikdy neměla moc ráda,“ řekla pečovatelka. „Vím, že hodně lidí vám dávalo za vinu, co se stalo. Ale abych vám řekla pravdu, tak se dokázal taky chovat jako pěkný hovado.“

Lena na ni zírala a nechápala, proč se Darla rozhodla právě teď před ní obnažit svou duši.

„A Sára není o nic lepší. Myslí si, že je někdo, protože má doktorskej titul. Když byla malá, hlídala jsem ji. Byla to taková malá chytrolínka.“

Lena se jí nepokusila odporovat.

„Vůbec jsem vás nechtěla zabít,“ řekla Darla. Lena měla chuť se zasmát, ale místo toho jenom zachrčela. „Jenomže se potřebuju dostat z města a vím, že když vás pustím, nenecháte mě.“

V tom měla pravdu.

„Táta dostal infarkt.“ Dřepla si. „Víte, že Frank je můj táta, ne?“

Lena vytáhla obočí. Její mozek zaplavil adrenalin a poprvé po několika hodinách začala myslet. Frank se o dceři zmínil, když odjížděli od místa, kde našli zabitou Allison Spoonerovou.

Věděl už tehdy, že vraždu spáchala Darla? Rozhodně ji kryl. Lena si ani nepamatovala, co všechno před Willem utajil. Fotografii. Tommyho telefon. Tísňové volání. Měl snad Frank na mysli právě tohle, když jí řekl, že má něco rovnou před nosem, ale nevidí to? Vždyť měl naprostou pravdu. Neviděla skutečnost, i když ji měla přímo před očima. Kolik dalších vodítek jí uniklo? Kolik dalších lidí se ještě mělo trápit, protože Lena byla tak slepá?

„Nosíte u sebe kabelku?“

Otázka byla tak podivná, že se Lena domnívala, že začíná halucinovat.

„Povídám kabelku,“ zopakovala Darla. „V čem nosíte klíče?“

Lena neodpovídala.

„S tou podělanou Hondou nemůžu vyjet z města. Celý týdny signalizuje poruchu motoru.

Říkala jsem si, že až se zapomene na ty šeky, pořídím si nový auto, ale…“ Prohledala Leně kapsy a v jedné našla kroužek s klíči. Jeden byl od Lenina domu, druhý patřil k Frankovu autu a další byl od jejího vozu. „Máte u sebe nějaký peníze?“

Lena přikývla, protože nemělo smysl lhát.

Darla jí zajela do zadní kapsy kalhot a vytáhla z ní dvě dvacetidolarové bankovky.

„To by mohlo stačit na benzín,“ řekla a zastrčila peníze do přední kapsy své uniformy. „Budu si muset tátovi říct o nějaký peníze. Dělám to hrozně nerada.“ Uhladila si růžovou uniformu.

„Asi bych měla kvůli tomu, co se stalo, mít výčitky svědomí, ale pravda je taková, že se jenom nechci nechat chytit. Nemůžu jít do vězení. Nemůžu se nechat takhle lapnout.“

Lena na ni nepřestávala zírat.

„Kdyby mě prostě nechali na pokoji a byli zticha, vůbec nic se nemuselo stát.“

Lena se pokusila polknout. Slyšela, jak jí srdce divně tluče v hrudi. Určitě je dehydrovaná víc, než si myslela. Necítila ruce ani chodidla a dolní končetiny ji brněly. Její tělo co nejvíc zpomalovalo tok krve, aby mohly fungovat životně důležité orgány.

„Moc dobře s tátou nevycházím.“ Darla zastrčila ruku do přední kapsy svého úboru. „Většinou mívám pocit, že by za dceru radši měl vás, ale rodinu si nikdo z nás nevybírá, co?“ Vytáhla jehlu. „Tohle je midazolam. Trochu se po něm uvolníte a usnete. Omlouvám se, že ho nemám dost na to, abych vás uspala jednou provždy, ale aspoň to pro vás bude snesitelnější. Moc dlouho už žít nebudete, možná pět nebo šest hodin. Ta infekce v ruce se vám hodně rychle rozšiřuje. Nejspíš už cítíte, že vám pomalejc tluče srdce.“

Lena se pokusila polknout.

„Vaše tělo pozvolna přestane fungovat a zblázní se vám nervy. Člověk většinou cítí silnou bolest. Někdy je u toho vzhůru, někdy ne. Chcete tu injekci?“

Lena se podívala na neotevřenou injekci. Má snad na výběr?

„Nikdo vás sem nepřijde zachránit. Klinika otevře až příští pondělí a pak podle zápachu zjistí, že tu jste.“ Ohlédla se přes rameno. „Asi bych měla nechat otevřený dveře, aby nemuseli dlouho hledat. Některý lidi tady nejsou až tak špatný.“

Lena se pokusila promluvit a utvořit jediné slovo, na kterém v tom okamžiku záleželo. „Proč?“

„Cože?“

Lena slovo zachroptěla ještě jednou. Kvůli roubíku nemohla dát rty k sobě, ale připadalo jí, že se zeptala dostatečně zřetelně. „Proč?“

Darla se usmála. Lenině otázce rozuměla, ale nehodlala jí na ni odpovědět. Místo toho zopakovala svou nabídku a zamávala injekcí ve vzduchu. „Chcete ji, nebo ne?“

Lena zuřivě zavrtěla hlavou. Nesmí ztratit vědomí. Nesmí to vzdát. Vědomí je to jediné, co dovede ovládat.

Darla z injekce sundala kryt a stejně jí jehlu zabodla do paže.

18. kapitola

Sára čekala v autě, až Will sejde z bytu nad garáží. Požádal ji, aby mu dala několik minut na převlečení do čistších šatů, než v kterých chodil celý den. Sára uvítala, že má čas se uklidnit.

Její vztek už jenom mírně bublal, ale kdyby nebylo Willa, okamžitě by se rozjela k Hareovi.

Proč ji překvapovalo, že bratranec se zapletl do takového šupáctví? Hare nikdy neskrýval skutečnost, že má rád peníze. Sára také, ale nebyla kvůli nim ochotná zaprodat duši.

Dveře auta se otevřely a Will se posadil za volant. Měl na sobě bílou košili a čisté džínsy.

Zvláštně se na ni podíval. „Vy jste mi vyprala věci?“

Sára se tomu zasmála. „Ne.“

„Všechno oblečení mám vyprané a vyžehlené.“ Prsty stiskl puk na džínsech. „A naškrobené.“

Sára znala jedinou osobu, která žehlí džínsy. „Promiňte. Moje matka ráda pere. Nedovedu to vysvětlit.“

„To nevadí,“ odpověděl Will, ale Sára z jeho nepřirozeného tónu pochopila, že je trochu rozladěný.

„Zničila vám něco?“

„Ne.“ Nastavil si sedadlo tak, aby se hlavou nedotýkal stropu. „Jenom je to poprvé, co mi někdo vypral oblečení.“

Musel se naučit zacházet s řadicí pákou, ale rychle to zvládl a zařadil. Vypnul stěrače a vyjel na ulici. Déšť polevil a Sára mezi mraky viděla vykukovat kousek měsíce.

„Přemýšlel jsem o vzkazu na rozloučenou,“ prohodil Will.

„A na co jste přišel?“

„Co když ho napsal Jason a Allison ho měla dát do nějakého úkrytu?“

„Myslíte, že někoho vydírali?“

„Je to možné,“ odpověděl Will. „Allison si to třeba rozmyslela a Jasonovi o tom neřekla.“

„Takže ze vzkazu odtrhla spodní část, na které se píše Musí to skončit, a chtěla ji dát do úkrytu, kam by si pro ni přišel vrah?“

„Vrah už ale byl rozhodnutý, že ji zabije. Šel za ní do lesa. Víme, že rád využívá příležitostí.

Když zabil Jasona, použil přikrývku. Možná, že vzkaz viděl jako další možnost.“ Will se podíval na Sáru. „Falešný vzkaz na rozloučenou, který se našel na místě, kde zemřela Allison, byl psaný Jasonovým písmem. Kdyby se do všeho nezapletl Tommy, jako prvního by vyslýchali jejího přítele.“

Konečně si všechno dala dohromady. „Pachatel chtěl vraždu Allison hodit na Jasona. Pokud se ho ti dva snažili vydírat, tímhle by se Jasona určitě zbavil.“

„Povězte mi o těch testech léků. Jak fungují?“

„Jsou složité, a ne vždycky jenom špatné.“ Cítila potřebu povědět: „Jsou potřeba stejně jako nové léky a nové objevy, ale farmaceutické firmy jsou také korporace s akcionáři a výkonnými řediteli, kteří rádi dostávají své peníze. V hledání nové viagry je víc peněz než v léčbě rakoviny.“ Ještě smutně dodala: „A nemoci jako je rakovina prsu je mnohem výhodnější léčit než se věnovat jejich prevenci.“

Will zpomalil. I když už nepršelo, ulice byla stále pod vodou. „Nefinancují penězi za viagru výzkum a léčbu rakoviny?“

„Vloni deset nejvýznamnějších farmaceutických společností utratilo třiasedmdesát miliard dolarů za reklamu a necelých devětadvacet miliard za výzkum. Takže co je pro ně důležitější?“

„Připadá mi, že toho o tomhle tématu hodně víte.“

„Ráda se kvůli němu rozčiluju,“ přiznala. „Nikdy jsem netoužila dostávat zadarmo pera a bloky s názvy léků. Chtěla jsem léčiva, která fungují a finančně nezruinují moje pacienty.“

Will zastavil. „Víte, mám takový dojem, že jsem sjel z cesty.“

„Jedeme po kruhové ulici.“

Zařadil zpátečku a širokým obloukem se otočil. Sára přesně věděla, kde jsou. Kdyby jeli o kousek dál, minuli by dům, ve kterém kdysi bydlela.

„Takže jak to funguje?“ zeptal se Will. „Výrobce léčiv má nový preparát, který chce vyzkoušet, a co následuje pak?“

Nevěděla, jak by mu poděkovala za jeho laskavost, a tak odpověděla: „Existují dva druhy, preparáty lifestylové neboli pro majetné a preparáty, které jsou potřeba.“ Will se na ni podíval. „Nevymýšlím si. Takhle je rozdělila farmaceutická lobby. V Grady jsme zkoušeli ty potřebné léky. Používají se k léčbě závažných nebo život ohrožujících chorob a chronických onemocnění. Těmihle preparáty se většinou zabývají univerzity a nemocnice s výzkumnými pracovišti.“

Will zpomalil, aby mohl projet hlubokou vodou. „A ty pro majetné?“

„Těmi se většinou zabývají obyčejní doktoři a laboratoře. Píší se o nich články v odborných časopisech. Nejdřív podáte oficiální žádost o započetí studie. Když vám ji odsouhlasí, ohlásí se vám výrobce a všechno zaplatí. Za reklamu v televizi, v rádiu a novinách. Za lidi, kteří všechno zpracují, i za kancelářský nábytek. Za propisovačky a papír. A když to všechno skončí, zaplatí doktorovi, aby létal po světě a vykládal, jak skvělý lék to je. Přitom musí celou dobu vehementně tvrdit, že je neúplatný, protože nevlastní žádné akcie výrobce.“ Vzpomněla si na Elliota a jeho dovolenou na Díkůvzdání. „V tom jsou skutečné peníze. Ne v akciích, ale v odborných znalostech. Pokud jste v počáteční fázi takového výzkumu, můžete si vydělat statisíce dolarů jenom tím, že otevřete ústa.“

„Proč by to tedy nějaký doktor nechtěl dělat, když jsou v tom takové peníze?“

„Protože když to děláte tak, jak se má, nakonec zjistíte, že v tom vlastně moc peněz není.

Lépe řečeno dost si vyděláte, ale spíš papírujete, než abyste se věnoval medicíně. Všichni víme, že je to nutné zlo, ale může se to vyvinout v něco opravdu špatného. Někteří doktoři si založí úplné výzkumné továrny. Reprezentanti farmaceutických firem jim říkají gambleři, jako ve Vegas. Na jejich klinikách ve stejnou dobu probíhá třeba padesát různých výzkumů. V centru Atlanty jich taky několik je a všechny příhodně stojí poblíž útulku pro bezdomovce.“

„Vsadím se, že na vysoké je plno studentů, kteří se snaží rychle si vydělat peníze.“

„Mám chudé pacienty, kteří se hlásí na jeden výzkum za druhým. Jenom díky tomu netrpí hladem. Když se v tom naučíte chodit, můžete si dost slušně vydělat. Profesionální pokusní králíci mají dokonce své webové stránky. Létají po Státech a dokážou si nahrabat i šedesát až osmdesát tisíc ročně.“

„Copak doktoři si o nich nevedou dokumentaci, aby se přesvědčili, že neporušují pravidla?“

„Stačí jim, když máte oprávnění, někdy ani to ne. Jenom si zaevidují vaše jméno a od té chvíle jste pro ně pouhým číslem. Můžete jim o sobě namluvit, co chcete. Třeba že jste makléř trpící nespavostí a pálením žáhy, i když ve skutečnosti jste notorikem bez domova, který jenom shání pár dolarů. Nezjišťují si, jestli jste jim poskytl pravdivé informace. Žádná centrální databáze jmen neexistuje.“

„Takže dejme tomu, že by Tommy odpověděl na inzerát a pokusil se přihlásit na jeden takový test. Co dál?“

„Udělali by mu lékařské a psychologické vyšetření. Pro každé testování jsou nastavená jiná kritéria a každý účastník se musí řídit určitými pravidly neboli protokoly. Opravdu chytrý člověk informace trochu přikrášlí a dostane se tam.“

„Tommy opravdu chytrý nebyl.“

„Nebyl. Také by neprošel psychologickými testy, kdyby je provedli pořádně.“

„Ty testy ale provádí doktoři, ne?“

„Jak kdy. Existují dobří doktoři, kteří postupují podle předpisů, ale pak jsou i ti špatní, kteří se na účastníky ani nepodívají. Tito lidé pro ně jsou jenom papíry, které se musejí vyřídit. Takoví doktoři obvykle přijdou v neděli a ,přezkoumají‘ všech tři sta případů před tím, než v pondělí ráno přijde kontrolor.“

„Kdo se o všechno stará potom? Zdravotní sestry?“

„Někdy ano, ale nemusejí nutně mít zdravotnické vzdělání. Organizace pro klinický výzkum testujícím doktorům nabízejí pracovníky na dobu určitou. Ti mají aspoň nějaký výcvik. Jednomu doktorovi v Texasu všechno obstarávala manželka. Jednou nechtěně zaměnila zkoušené léčivo za léky pro svého psa. Jiný doktor zase všechno svěřil své milence. Nařídila účastníkům, kteří si zapomněli vzít tablety, aby zdvojnásobili dávku, a polovina z nich z toho měla trvalé poškození jater.“

„Dobře, takže řekněme, že Tommy prošel i psychologickými testy. Co pak?“

„Šel by na laboratorní vyšetření. Byl zdravý, takže ta by měl bez problémů. Pak by dostal léky a musel by si vést deník. Nejspíš by jednou týdně chodil na odběry krve a moči anebo jenom na zběžnou prohlídku. Člověk, který by s ním dělal pohovory, by si vzal jeho deník a svoji zprávu, takzvané prameny, a případ by popsal. Doktor by pak viděl jenom popis.“

„V jakém bodě by se systém zhroutil?“

„Přesně v tom, o kterém jste mluvil. Léky na Tommyho zřejmě měly vedlejší účinky. Začínal se hádat s lidmi, což víme z policejních záznamů. Změny nálad by měl zaznamenané v deníku.

Ten, kdo s ním vedl pohovory, když přišel do ordinace, by okamžitě zjistil, že něco není v pořádku.“

„A kdyby ten člověk chtěl maskovat skutečnost, že Tommy má potíže?“

„Pak by do formuláře popisu případu mohl uvést nepravdivé informace. Zadávají se do počítače a posílají se přímo výrobci léčiva. Nikdo by nezjistil, že něco není v pořádku, dokud by se to neporovnalo se zdrojovým materiálem, který se dává do krabic a archivuje se, jakmile test skončí.“

„Kdyby Tommy začal vyvádět, musel by test skončit?“

„Nutně ne. Doktor by o něm mohl uvést, že nesplňuje protokol. To znamená, že by nesplňoval podmínky pro účast na experimentu. Kde se svým postižením stejně neměl co dělat.“

„A co Allison?“

„Ta by neměla být přijata kvůli pokusu o sebevraždu, ale pokud jim to sama neřekla, nemohli to vědět.“

„Kdo by mohl mít problémy kvůli tomu, že Tommyho vzali?“

„Vlastně nikdo. Před etickou komisí vždycky můžete tvrdit, že jste o tom nevěděl. Podle zákona musí na každý test dohlížet vnitřní kontrolní komise, která má za úkol kontrolovat dodržování etických norem. Jsou v ní lidé z obce. Doktoři, právníci, místní podnikatelé.

A z nějakého důvodu vždycky taky kněz nebo pastor.“

„Členy té etické komise taky platí farmaceutická firma?“

„Ta platí všechny.“

„A co Tommy? Kdy ten by dostal své peníze?“

„Na konci testu. Kdyby účastníci dostali zaplaceno předem, většina by se už podruhé neobjevila.“

„Takže pokud se testování blížilo ke konci, Tommy měl brzy dostat výplatu. Allison taky a možná i Jason Howell.“

Sára nechtěla myslet na to, kdo měl v této špinavosti největší finanční motivaci. „Pokud by to trvalo tři měsíce, není vyloučené, že by každý z nich za účast dostal něco mezi dvěma a pěti tisíci dolary.“

Will zajel na parkoviště u kliniky a zastavil. „Takže kde je problém? Máme tu doktory, kteří vydělávají plno peněz. Účastníky pokusů, kteří dostávají zaplaceno. Tommy se toho neměl zúčastnit, ale kvůli němu by celá věc určitě neztroskotala. Proč by někdo chtěl kvůli tomuhle zabít dva lidi?“

„Klíč bude v tom, kolik dalších účastníků trpělo podobnými změnami nálad jako Tommy.

Allison byla deprimovaná, to se dá vyčíst z jejího deníku. Tommy v poslední době vyváděl a hádal se s lidmi, i když předtím to nikdy nedělal. Nakonec se v cele zabil. Nechci Lenu zprošťovat viny, ale po těch lécích mohl mít sebevražedné sklony. Když se během testu vyskytne několik nežádoucích vedlejších účinků najednou, musí se okamžitě ukončit.“

„Takže by bylo v nejlepším zájmu doktora, aby se jich několik nevyskytlo. Obzvlášť pokud by mu test vynesl hodně peněz.“

Sára našpulila rty a myslela na Harea. „Správně.“

Podívala se z okna na kliniku. Reflektory auta osvěcovaly vstupní dveře, takže bylo vidět povědomé uspořádání recepce.

Will vystoupil z auta a obešel ho, aby jí mohl otevřít dveře. „Asi bych s vámi neměl jít dovnitř.

Vím, že jste právoplatná majitelka nemovitosti, mám vaše svolení a tak dále, ale ohledně nahlížení do zdravotní dokumentace jsou zákony velice přísné. Budete si muset zahrát na ustaranou občanku a pak mi říct, co jste zjistila.“

„Dobře,“ souhlasila Sára. Napadlo ji, že by jí s pročítáním záznamů stejně moc nepomohl.

Kráčela s klíči v ruce ke dveřím. Nevzpomínala si, kdy byla v budově naposledy, ale na úvahy nebyl čas. Zrovna když zastrčila klíč do zámku, otočila se směrem k policejní stanici. Byl to přirozený pohyb, který dělala každé ráno, protože Jeffrey obvykle čekal na protější straně ulice, aby se ujistil, že vešla bezpečně dovnitř.

Pouliční lampy jasně svítily. Noční vzduch byl svěží a konečně nepršelo. U okna Jeffreyho kanceláře stál jakýsi stín. Muž se otočil a Sára zalapala po dechu. Podlomila se jí kolena.

Will vystoupil z auta. „Sáro?“

Bez rozmýšlení se rozběhla, odstrčila Willa a pádila z kopce k policejní stanici. „Jeffrey!“

vykřikla. Věděla, že je to on. Viděla jeho široká ramena a jeho tmavé vlasy. Jeho způsob chůze připomínající lva připraveného vrhnout se na kořist. „Jeffrey!“ Když doběhla na parkoviště, zakopla. Roztrhla si džínsy o asfalt a odřela si obě dlaně.

„Teto Sáro?“ Jared se k ní rozběhl lehkým krokem, jakým se pohyboval i jeho otec. Klekl si před ní a vzal ji za ramena. „Jsi v pořádku?“

„Myslela jsem, že je to…“ Přejela rukou Jaredovi po tváři. „Vypadáš jako…“ Oběma rukama ho objala kolem ramen a přitiskla ho co nejtěsněji k sobě. Neudržela se a rozplakala se jako malé dítě. Zavalily ji vzpomínky, které dlouho držela na uzdě. Bylo to na ni skoro příliš.

Jared ji pohladil po zádech, aby ji uklidnil. „Klid, klid,“ zašeptal. „To jsem jenom já.“

Měl stejný hlas jako jeho otec. Sára by nejradši zavřela oči a dělala, že je to on. Nejradši by na všechno ostatní zapomněla. Kolikrát na tomhle parkovišti stála s Jeffreym? Kolikrát spolu ráno přijeli do práce a přímo tady se políbili na rozloučenou? Jeffrey potom stál u dveří stanice, díval se, jak Sára kráčí do kopce, a dával pozor, aby bezpečně došla do práce. Někdy na sobě cítila jeho oči a musela se ze všech sil ovládnout, aby se nerozběhla zpátky přes ulici pro další polibek.

„Není ti nic?“ zeptal se Jared. Hlas se mu chvěl. Děsila ho. „Teto Sáro?“

„Mrzí mě to.“ Svěsila ruce do klína. Nevěděla, proč se omlouvá, ale stále opakovala: „Moc mě to mrzí.“

„To nic.“

„Myslela jsem, že jsi…“ Nedokázala dokončit větu. Nebyla schopná vyslovit jméno jeho otce.

Jared jí pomohl vstát. „Máma tvrdí, že vypadám přesně jako on.“

Sáře se po tvářích začaly kutálet slzy. „Kdy jsi na to přišel?“

„Ono se to špatně skrývá.“

Zasmála se. Vlastní hlas jí zněl pištivě a zoufale.

„Co tady děláš?“

Podíval se na Willa. Sára si nevšimla, že k nim došel. Stál kousek od nich a očividně je nechtěl vyrušovat. „Tohle je…,“ začala. Přinutila se vyslovit jeho jméno. „Tohle je Jeffreyho syn Jared Long. Jarede, tohle je Will.“

Will měl ruce vražené hluboko v kapsách. Kývl na mládence. „Těší mě, Jarede.“

„Proč jsi přijel?“ zajímala se Sára. „Kvůli Frankovi?“

Jared se palcem a ukazovákem podrbal na obočí. Sára nesčetněkrát viděla Jeffreyho udělat to samé gesto. Vyjadřovalo, že je rozrušený, ale neví přesně, jak má o svých pocitech mluvit.

Znovu se podíval na Willa. Odehrávalo se mezi nimi něco, čemu Sára nerozuměla.

„Proč jsi přijel?“ zopakovala svou otázku.

„Má tu auto. Ale nevím, kde je,“ řekl Jared zlomeným hlasem.

„Kdo?“ zeptala se Sára, ale odpověď už znala. Lenin vůz pořád stál na parkovišti.

„Už dávno měla být doma.“ Jared se otočil k Willovi. „Byl jsem v nemocnici. Snažil jsem se dovolat Frankovi. Nejsem schopen sehnat nikoho, kdo ví, kde je.“

„Ne,“ vydechla Sára.

„Teto Sáro…“ Jared k ní napřáhl ruku, ale Sára přitiskla dlaň na jeho hrudník a odstrčila ho od sebe.

„Ty s ní chodíš? To snad ne.“

„Není to, jak si myslíš.“

„To je mi jedno. Není to správné.“

Znovu k ní napřáhl ruku. „Teto Sáro…“

Ustoupila a vrazila do Willa. „To nemůžeš.“

„Není to, jak si myslíš.“

„Jak si myslím?“ zeptala se rozzlobeným, zvýšeným hlasem. „Víš, co si myslím, Jarede? Že spíš se ženskou, která ti zabila otce.“

„Není to…“

Sára chtěla po Jaredovi skočit, ale Will ji chytil v pase. „Zabila ho!“ vykřikla a odstrčila Willa.

„Zabila tvého otce!“

„Zabil se sám!“

Napřáhla se, aby mu vrazila facku. Jared stál bez hnutí čelem k ní a čekal, až rána dopadne.

Sára najednou ztuhla. Nemohla ho uhodit, ale také nemohla svěsit ruku. Trčela mezi nimi ve vzduchu jako nůž, který má každou chvíli zasáhnout.

„Byl policajt,“ pokračoval Jared. „Věděl, jakému nebezpečí se vystavuje.“

Sára svěsila ruku, protože teď mu opravdu chtěla ublížit. „To ti řekla ona?“

„To vím, teto Sáro. Táta práci u policie miloval. Přišel při ní o život.“

„Nevíš, jaká doopravdy je. Jsi moc mladý, abys dokázal pochopit, čeho je schopná.“

„Ale nejsem tak moc mladý, abych nevěděl, že ji miluju.“

Jeho slova byla jako rána do hrudi. „Zabila ho,“ zašeptala Sára. „Nevíš, o co mě připravila.

A tebe taky.“

„Vím toho víc, než si myslíš.“

„Ne, nevíš.“

Jared nasadil ostrý tón. „Dělal svoji práci a naštval nesprávné lidi. Nikdo ho nemohl zastavit.

Ani ty, ani Lena, ani já, nikdo. Sám se rozhodl. Byl svůj. A byl strašlivě paličatý. Jakmile si něco umanul, nebylo možné mu to rozmluvit. Udělal přesně to, co chtěl.“

Sára si neuvědomila, že ustupuje dozadu, dokud za sebou neucítila Willa. Chytila se jeho paže a přinutila se neztratit odvahu. „Všechno překroutila, abys ji litoval.“

„Tak to není.“

„Umí skvěle manipulovat lidmi. Ty to teď nevidíš, ale je to pravda.“

„To neříkej.“ Jared se ji pokusil vzít za ruku. „Já ji miluju. A Jeffrey ji taky měl moc rád.“

Sára s ním už nemohla mluvit. Nemohla tam být. Otočila se čelem k Willovi a zabořila hlavu do jeho hrudníku. „Odveďte mě odsud. Prosím vás, odvezte mě domů.“

„Nemůžete odjet. Potřebuju vaši pomoc,“ zaprotestoval Jared.

Will Sáru objal jednou rukou a vedl ji na druhou stranu ulice.

Jared je doběhl. „Musíte mi ji pomoct najít. Nevím, kde je.“

„Měl byste toho nechat, hochu,“ řekl Will tvrdě.

„Někdo jí prořízl pneumatiky. Nebere telefon.“

Will nepřestával objímat Sáru a dál ji cestou do kopce podpíral. Podívala se na trávu před stanicí. Tekoucí voda jí obnažila kořeny. Sáře na blátě podkluzovaly nohy.

„V šest jsem jí volal na mobil,“ řekl Jared. „Povídala, že za hodinu bude doma.“ Pokusil se jim zastoupit cestu, ale Will ho volnou rukou odstrčil. „Dala výpověď!“ vykřikl Jared. „Říkala, že dala výpověď.“

Došli k parkovišti u kliniky. Will otevřel auto a pomohl Sáře dovnitř.

Jared udeřil rukou do kapoty. „No tak! Je nezvěstná! Něco tu není v pořádku!“ Oběhl auto a klekl si před otevřenými dveřmi. Sepnul ruce jako v modlitbě. „Prosím tě, teto Sáro. Prosím.

Musíš mi ji pomoct najít. Něco se stalo. Vím, že se jí něco stalo.“

Tvářil se tak ztrápeně, že Sára povolila. Podívala se na Willa. Vypadal znepokojeně.

Tiše a pevně jí řekl: „Neozvala se mi.“

Jared plakal. „Prosím vás, prohlídněte kliniku. Udělejte to pro mě. Vím, že ji ráno bolela ruka.

Možná tam šla pro pomoc. Mohla upadnout nebo je jí zle nebo…“

Sára na chvíli zavřela oči a pokusila se oddělit své emoce. Hrozně moc toužila odjet a už nikdy v životě neslyšet jméno Lena Adamsová.

„Sáro,“ ozval se Will. Nebyla to otázka. Spíš to znělo jako doznání viny.

„Jděte,“ řekla mu. Nemělo smysl vzdorovat.

Will ji vzal za bradu a přiměl ji, aby se na něho podívala. „Za chvíli se vrátím, ano? Jenom se s ním půjdu podívat na kliniku.“

Sára nereagovala. Will zavřel dveře vozu a ona se zabořila do sedadla. Auto mělo vypnutý motor, ale měsíc na obloze svítil tak jasně, že nepotřebovala rozsvícené reflektory, aby viděla oba muže u vstupních dveří kliniky. Lena ovládala muže v Sářině životě i ve své nepřítomnosti.

Byla jako svůdný démon, jehož omamná píseň jim zatemňuje mozek.

Will se podíval na Sáru a otočil klíčem v zámku. Sára si s určitou objektivitou prohlížela Jareda. Byl štíhlejší než jeho otec a neměl tak široká ramena. Vlasy měl delší a střižené podobně jako Jeffrey, když chodil na střední školu. Na mysli jí vytanul obrázek Leny, jak drží Jareda za vlasy. Teď už si přivlastnila úplně všechno. Její ničivá stopa se táhla vším, co po Jeffreym zůstalo.

Když oba muži vstupovali do budovy kliniky, Sára odvrátila hlavu. Nemohla se na Jareda dál dívat. Příliš to bolelo. Příliš bolelo i to, že je tady. Přesunula se přes tunel s řadicí pákou a posadila se za volant. Stiskla tlačítko startéru, ale motor nenaskočil. Will si odnesl klíč s sebou.

Sára vystoupila z auta a nechala otevřené dveře. Podívala se na úplněk na obloze. Svítil pozoruhodně jasně a osvětloval zem před ní. Vzpomněla si na dopis z občanské války, který jí kdysi dávno předčítal Jeffrey. Napsala ho osamělá žena svému manželovi, který bojoval ve válce. Uvažovala v něm, jestli na jejího milovaného svítí stejný měsíc jako na ni.

Došla k zadním dveřím kliniky. Byla na nich cedule s Hareovým jménem. Sářina zloba kvůli testování léčiv se dávno rozplynula. Nedokázala soucítit s Allison Spoonerovou, Jasonem Howellem ani s chudákem Tommym Brahamem, který se do toho všeho nějak zamotal.

Všechny její pocity se smrskly na tupou bolest. Dokonce už ani necítila nenávist vůči Leně.

Pokoušet se ji zastavit byl boj s větrnými mlýny. Sára ji nemohla nijak zarazit. I kdyby se celý svět zhroutil, Lena by zůstala stát. Všechny je přežije.

Prostranství za klinikou bylo plné bahna. Elliot se neobtěžoval vůbec nic udržovat. Piknikové stoly zmizely a dětské houpačky někdo rozebral. Luční květiny, které tam Sára s matkou zasadily, dávno uschly. Stála na břehu potoka, z něhož se teď stala řeka, jejíž hučení přehlušovalo všechny ostatní zvuky v okolí. Velký javor, který celé roky stínil prostranství, se skácel do vody. Jeho koruna sahala skoro až na druhý břeh. Sára přihlížela, jak do vody padají kusy země a proud je rychle unáší pryč. Otec ji právě sem brával na ryby. Osm set metrů odsud byla skupina velkých kamenů, kde ve vírech plavali sumci. Tessa s oblibou šplhala na kusy žuly a slunila se na nich. Některé balvany byly přes tři metry vysoké. Teď byly nejspíš pod vodou. Všechno ve městě, i když to bylo sebesilnější, nakonec podlehlo zkáze.

Sára za sebou zaslechla prasknout větvičku a otočila se. Kousek od ní stála žena v růžové uniformě ošetřovatelky. Sotva popadala dech. Měla rozmazaný make-up a pod očima se jí udělaly tmavé kruhy od řasenky. Umělé nehty měla oprýskané a zlámané.

„Darlo.“ Sára si uvědomila, kdo to je. Frankovu nejstarší dceru celé roky neviděla. „Jsi v pořádku?“

Darla se tvářila odtažitě. Ohlédla se přes rameno. „Myslím, že víš, co se stalo tátovi.“

„Pořád odmítá jít do nemocnice?“

Přikývla a znovu se ohlédla. „Možná bys mi s ním mohla pomoct a přimět ho, aby šel aspoň na nějaký vyšetření.“

„Myslím, že teď na to nejsem zrovna tou nejvhodnější osobou.“

„Naštval tě?“

„Ne, jenom…“ Sára začínala uvažovat logicky. Byly skoro tři hodiny ráno. Neexistoval jediný rozumný důvod, proč by tu Darla měla být. „Co se děje?“

„Rozbilo se mi auto.“ Darla se potřetí ohlédla přes rameno. Nedívala se na kliniku, ale na policejní stanici. „Můžeš mě svézt k tátovi domů?“

Sára cítila, že její tělo reaguje na jakési nepostižitelné nebezpečí. Prudce jí bušilo srdce a měla úplně sucho v ústech. Nelíbilo se jí to. Ani trochu se jí to nelíbilo.

Darla jí naznačila, aby před ní šla na parkoviště. „Jdeme,“ řekla drsně.

Sára si položila ruku dozadu na krk a představila si Allison Spoonerovou u jezera a to, jak jí někdo přidržel hlavu u země a zařízl jí do krku nůž. „Co jsi provedla?“

„Jenom se odsud potřebuju dostat, jasný?“

„Proč?“

Darla nasadila ještě drsnější tón. „Prostě mi dej klíč od svýho auta, Sáro. Nemám čas na pitomosti.“

„Co jsi těm dětem udělala?“

„To samý, co udělám tobě, jestli mi nedáš ten posranej klíč.“ Darle se cosi zalesklo u pasu a vzápětí se v její ruce objevil nůž. Ostří bylo asi devět centimetrů dlouhé a mělo nebezpečně ostrou špičku. „Nechci ti ublížit. Jenom mi dej ten klíč.“

Sára ustoupila o další krok. Noha se jí zabořila do písčitého břehu. Hrdlo se jí sevřelo hrůzou. Měla možnost vidět, co Darla s nožem dokáže. Věděla, že se nerozpakuje zabít.

„Dej mi ten klíč.“

Sára slyšela hukot řeky, jejíž vody se jí vzdouvaly za zády. Kde je Will? Co tak dlouho dělá na klinice? Rozhlédla se doprava i doleva a pokoušela se rozhodnout, jestli nemá utéct.

„Na to zapomeň,“ řekla Darla, která uhodla její myšlenky. „Nic ti neudělám. Jenom chci ten klíč.“

Sára ze sebe stěží vypravila: „Nemám ho.“

„Nelži mi.“ Darla se znovu podívala ke stanici. Na kliniku ani jednou nepohlédla. Buď už se s Willem a Jaredem vypořádala, anebo nevěděla, že jsou uvnitř. „Nebuď blbá, moje milá.

Viděla jsi, co dovedu.“

„Co se stane, když ti ho dám?“ zeptala se Sára roztřeseným hlasem.

Darla k ní přistoupila blíž. Nůž pevně svírala v ruce. Stála necelý metr od Sáry. Na tuhle vzdálenost ji mohla bodnout. „Pak se můžeš vrátit domů k mamince a tatínkovi a já zmizím.“

Sáře se na okamžik ulevilo, avšak záhy jí došlo, že pravda je jiná. Takhle by to nebylo. Obě věděly, že by nejela domů. Přešla by ulici, vešla by na stanici a všechno by nahlásila. Darlu by obklíčila policejní auta ještě dřív, než by stačila vyjet z města.

„Dej mi ten klíč,“ zopakovala a zničehonic máchla nožem ve vzduchu. Kovové ostří Sáře se zahvízdnutím prolétlo před obličejem. „Teď hned, sakra.“

„Dobře, dobře.“ Sára strčila rozechvělou ruku do kapsy, ale nespouštěla oči z nože. „Dám ti ho, když mi řekneš, proč jsi je zabila.“

Darla si ji chladně přeměřila. „Vydírali mě.“

Sára ustoupila o krůček dozadu. „Kvůli testům léků?“

Darla trochu uvolnila paži, ale ostří nože zůstávalo stále blízko Sářina obličeje. „Studenti na to kašlali a nechodili, kdy měli. Přiměla jsem Jasona, aby si nechával odebrat víc krve a vedl si ještě jeden deník. Zatáhl do toho Allison a pak do toho společně dostali i Tommyho.

Měli jsme si ty peníze rozdělit na půl. Jenomže jim to pak už nestačilo a chtěli všechno.“

Sára nemohla odtrhnout oči od nože. „Pokoušela ses Allisoninu vraždu hodit na Jasona.“

„Vždycky jsi byla chytrá.“

„Věděl o tom Hare?“

„Proč myslíš, že chci odjet z města? Našel Tommyho papíry a vyhrožoval, že to nahlásí etický komisi.“ Poprvé projevila lítost. „Nechtěla jsem Tommymu ublížit. Vůbec nic o tom nevěděl. Nemohla jsem je nechat, aby se moc vrtali v popisech případů.“

„Tommy bral dvojité dávky léků,“ uhodla Sára. „Byl dvakrát přihlášený, takže musel brát dvojnásobné množství. Proto u něho docházelo ke změnám nálad. Proto se taky zabil, viď?“

„Už mám těch keců dost,“ prohlásila Darla a napřáhla paži. Nůž se ocitl jen kousek od Sářina hrdla. „Dej mi ten klíč.“

Sára se podívala na kliniku. Dveře zůstávaly zavřené. „Nemám ho u sebe.“

„Nekecej, ty mrcho. Viděla jsem, jak sedíš v autě.“

„Nemám…“

Darla se na ni vrhla. Sára ustoupila a v sebeobraně zvedla paži. Cítila, jak ji nůž řízl, ale nic ji nebolelo. Vnímala jenom to, jak se jí hrůzou zastavilo srdce v hrudi, když se jí najednou sesunula půda pod nohama a ona i Darla letěly vzad.

Dopadla zády na tvrdou zem. Darla se vztyčila a zvedla nůž nad hlavu. Sára se pokusila vstát a instinktivně se otočila na břicho. V tu chvíli si však uvědomila, že v té samé pozici byla Allison Spoonerová, když jí do krku zajelo ostří nože. Pokusila se převrátit zpátky, ale Darla byla příliš těžká. Popadla Sáru zezadu za krk. Sára ji trochu odstrčila, kopala ji a všemožně se ji ze sebe snažila setřást.

Neucítila, jak jí nůž zajíždí do masa, protože se pod ní zachvěla zem a břeh se znovu sesul.

Opět měla pocit, že letí volným pádem. Řev řeky zesílil a Sára po hlavě dopadla do ledové vody. Když na těle ucítila chlad, zalapala po dechu. Do úst a plic jí proudila voda. Nerozeznala, kde je hladina a kde dno. Rukama ani nohama se neměla čeho zachytit. Máchala všemi končetinami ve snaze dostat se ke vzduchu, ale cosi ji drželo dole.

Darla. Cítila, jak ji svírá v pase a zatíná prsty do její kůže. Sára s ní zápasila a pěstmi jí bušila do zad. Měla pocit, že se jí roztrhnou plíce. S co největší silou vykopla kolenem. Darlino sevření povolilo. Sára vyplavala na hladinu a prudce se nadechovala.

„Pomoc!“ vykřikla. „Pomoc!“ zařvala tak hlasitě, až ji z toho rozbolelo v krku.

Vedle ní se nad hladinu prudce vynořila Darla. Měla doširoka otevřená ústa a oči rozšířené hrůzou. Rukou Sáře sevřela paži. Když je proud unášel dál, břeh byl vidět jenom rozmazaně.

Sára zaťala nehty do hřbetu Darliny ruky. Na hlavě se jí hromadily spadané listy, větvičky a větší větve. Darla se jí pevně držela. Nikdy neuměla dobře plavat. Nepokoušela se Sáru stáhnout pod hladinu. Držela se jí, aby se neutopila.

Temný hukot vody se proměnil v ohlušující řev. Blížily se k místu s trčícími žulovými balvany, po kterých Tessa se Sárou v dětství lezly. Sára je před sebou viděla uspořádané jako zuby, které se je chystají roztrhnout vejpůl. Jejich ostré hrany trčely z rozbouřené vody. Proud nabral na síle a mrštil Sárou i Darlou kupředu. Byly necelý metr od balvanů. Pak něco přes půl metru.

Sára Darlu popadla v podpaží, ze všech sil zatáhla a hodila ji kupředu. Nad vodou se rozlehlo prasknutí, jak Darlina hlava narazila na kámen. Sára do ní vrazila, až jí křuplo v rameni a zatmělo se jí před očima.

Snažila se zahnat závrať, která ji přemáhala. V ústech měla krev. Proud už ji s sebou neunášel. Byla zády vtisknutá do velké pukliny v kameni a do hrudi jí bušila zpěněná voda, takže se nemohla pohnout. Mezi jejími zády a kamenem byla zachycená Darlina ruka. Její bezvládné tělo plulo na hladině jako roztrhaný prapor. Do rány v rozražené lebce jí vtékala říční voda. Sára cítila, jak ruka vyklouzává zpoza jejích zad. Pak sebou prudce trhla a proud Darlu odnesl pryč.

Sára zakašlala. Do otevřených úst jí tekla voda a zalévala jí nos. Sáhla si za hlavu a nahmatala plochý kámen. Musela se otočit a nějakým způsobem se na něj dostat. Pokrčila kolena a chodidly se zapřela o balvan. Pokusila se zvednout, ale bezvýsledně. Křičela námahou a snažila se dál, ale stále se stejným výsledkem. Voda ji od kamene odtrhávala. Sára klouzala a ztrácela sílu v prstech. Hlava se jí ponořila pod hladinu. Ze všech sil se snažila udržet nad vodou, až se jí třásly všechny svaly v těle. Bylo to na ni příliš. Rameno ji strašlivě bolelo a bolest cítila i ve stehnech. Prsty jí povolovaly. Nemohla s tím nijak bojovat. Voda měla příliš velkou sílu. Klouzala dolů po kameni. Zhluboka se nadechla těsně předtím, než se celá ponořila pod hladinu. Neustálý hukot prudce se valící vody byl pryč a Sáru obklopilo naprosté ticho.

Pevně sevřela rty. Vlasy se jí rozprostřely před obličejem. Viděla měsíc, jehož jasnému světlu se nějak podařilo proniknout skrz vodní hladinu. Jako by k ní natahoval stříbrné prsty.

Najednou v tichu cosi zaslechla. Řeka měla hlas. Klokotavý, konejšivý hlas, který jí sliboval, že na druhé straně jí bude lépe. Proud k ní promlouval a přesvědčoval ji, aby se přestala vzpírat.

Sáru překvapilo, že jeho vábení podléhá. Chtěla se vzdát a odejít na místo, kde na ni čeká Jeffrey. Nebylo to nebe, žádný pozemský ideál, ale klidné, útěšné místo, kde v ní myšlenky a vzpomínky na něho s každým nadechnutím nejitřily staré rány. Netrápily ji, jako když zašla někam, kam spolu chodili, nebo když si vzpomněla na jeho krásné oči, na jeho ústa a ruce.

Napřáhla ve vodě ruku a dotkla se stříbrných prstů měsíce. Chlad se proměnil v teplý plášť.

Sára otevřela ústa a na tvářích ji zalechtaly bubliny vzduchu. Srdce jí tlouklo pomalu a letargicky. Nechala se unést city. Ještě na okamžik si dopřála luxus kapitulace a pak se přinutila znovu vystrčit hlavu nad hladinu. Zkroutila se, aby se mohla zachytit balvanu.

„Ne!“ vykřikla zuřivě na řeku a škrábala se po drsném kameni. Paže se jí třásly. Voda ji sevřela statisícem rukou, které se ji snažily stáhnout zpátky, ale Sára bojovala celou svou bytostí, aby se vysoukala nahoru na balvan.

Převrátila se na záda a zadívala se na nebe. Měsíc stále nádherně svítil a jeho záře se odrážela od stromů, kamenů i od řeky. Sára se zasmála, protože na druhou stranu se jí už vůbec nechtělo. Smála se, až se rozkašlala. Nadzvedla se, posadila se a kašlala tak dlouho, dokud nedostala všechnu vodu z plic.

Zhluboka se nadechla a do těla se jí zase vlil život. Srdce jí prudce bušilo. Škrábance a modřiny, jimiž měla posetou kůži, začínaly bolet. Celé tělo ji bolelo, což znamenalo, že je stále naživu. Znovu se zhluboka nadechla. Vzduch byl tak studený, že cítila, jak jí proniká všemi částmi dýchacího ústrojí. Přitiskla si ruku na krk. Řetízek byl pryč. Její prsty nenahmataly známý tvar Jeffreyho prstenu.

„Ach, Jeffrey,“ zašeptala. „Děkuju.“

Děkuju ti, že jsi mě nechal jít.

Jít? Ale kam? Rozhlédla se. Měsíc svítil tak jasně, že bylo vidět jako za bílého dne. Seděla uprostřed řeky, minimálně tři a půl metru od obou břehů. Kolem menších kamenů rozesetých kolem se pěnila voda. Sára věděla, že některé z nich jsou přinejmenším dva a půl metru vysoké. Osahala si rameno. Luplo jí ve šlaše, ale kloub zůstal pohyblivý.

Vstala. Na břehu stála vysoká smuteční vrba, jejíž rozevláté úponky jí kynuly, aby vstoupila na mýtinu pod jejími větvemi. Pokud se jí podaří dostat se na některý z menších kamenů a neodnese ji voda, možná se na něj bude moci postavit a přeskočit z něj na břeh.

Zaslechla prasknutí větve a šustění listů. Na mýtinu vběhl Will. Prudce oddechoval, jak běžel. V rukou měl stočené lano. Na tváři se mu zračil strach, zmatek a úleva.

Sára zvýšila hlas, aby ji bylo slyšet přes hukot vody. „Kde jste tak dlouho?“

Údivem otevřel ústa. „Měl jsem nějaké pochůzky,“ vypravil ze sebe, stále bez dechu.

„V bance byla fronta.“

Rozesmála se, až se zase rozkašlala.

„Jste v pořádku?“

Přikývla a snažila se potlačit další záchvat kašle. „Co Lena?“

„Byla v suterénu. Jared zavolal sanitku, ale…“ Hlas mu odumřel. „Je na tom špatně.“

Opřela si ruce o kolena. Lena už zase potřebovala pomoc. Zase bylo na Sáře, aby napravila, co Lena provedla. Kupodivu se nezdráhala ani nerozčilovala, jak tomu bylo vždy od toho strašného dne, kdy viděla umírat manžela. Poprvé po čtyřech letech měla v duši klid. Tessa měla pravdu, ode dna se člověk mohl jen odrazit. Nakonec musel vstát, oprášit se a žít dál.

„Sáro?“

Napřáhla k Willovi ruku. „Hoďte mi to lano.“

19. kapitola

Will zpomalil své Porsche a odbočil do Kaplanovy ulice. Snažil se řídit Sářinými pokyny.

Vedle názvů ulic nakreslila šipky. Pokud bude Will držet papír správně, měl by být schopen dostat se k domu Franka Wallace, aniž by se cestou ztratil. Sára mu dokonce půjčila brýle. Byly mu malé, takže vypadal jako idiot. Měla však pravdu, protože mu pomohly. Slova na stránce stále poskakovala, ale alespoň byla zřetelnější.

Zazvonil mu telefon. Zalovil v kapse a chvíli držel volant koleny, aby mu neupadly Sářiny instrukce. Na displeji uviděl Faithino telefonní číslo.

„Kde jsi?“ zeptala se. „Nechala jsem ti v hlasové schránce dva vzkazy. Dokonce jsem zavolala Amandě.“

„Nemáš být na mateřské?“

„Emma spí a mě už tahle pitomá porodnice leze krkem.“ Začala si obšírně stěžovat a od odporného ovocného želé rychle přešla k citlivosti prsů.

Will ji zarazil. „Mám vraha.“

„Cože?“ Faith překvapeně zvýšila hlas a Will si uvědomil, že ve skutečnosti příliš nevěřila, že případ dokáže tak rychle vyřešit.

„Díky za vyslovení nedůvěry.“

„Ale mlč. Víš, že jsem jenom naštvaná, protože jsem nemohla pátrat s tebou.“

Faith obvykle netrpěla náhlými záchvaty upřímných citů. Will věděl, že bude lepší v tématu nepokračovat. Místo toho jí pověděl o testování léčiv a o námaze, kterou si dala Darla Jacksonová, aby se zbavila vyděračských studentů a Leny Adamsové.

„O jakou částku tu jde?“ zeptala se Faith.

„Nevíme, kolik záznamů zfalšovala. Možná o desítky tisíc dolarů.“

„Panečku. Kde se můžu přihlásit?“

„Pěkná sumička,“ souhlasil Will. Peníze by se mu hodily. Netěšil se na to, až po návratu do Atlanty zase začne kopat na zahradě. „Lena je pořád v nemocnici. Myslím, že si ji tam nějakou dobu nechají.“

„Překvapuje mě, že jí Sára pomohla.“

Will byl také překvapený, ale měl za to, že doktor si nemůže vybírat, čí život zachrání. Když Sára zavěsila kapačku do stojanu a nařídila Jaredovi, ať Leně přinese vodu, další přikrývky a pak ještě další vodu, moc toho už nenamluvila. Will nevěděl, do jaké míry se snaží pomoci Leně a do jaké míry se pokouší zamezit tomu, aby se Jared nervově zhroutil. Ať tak či onak, situace se konečně uklidnila.

Jared se od chvíle, kdy vešli na kliniku, aby tam pátrali po Leně, choval jako šílenec. Kvůli jeho nevyzpytatelnému jednání ztratili několik drahocenných minut. Prokopl dveře, které nebyly zamčené. Zpřevracel stoly a kartotéky. Než Will objevil zamčené dveře v suterénu, mladý muž byl tak vyčerpaný, že mu skoro nezbývaly síly, aby mu je pomohl rozrazit.

Pak chytil druhý dech. Rozběhl se po schodech dolů a nedbal toho, že ve stínu se může někdo skrývat. Na konci suterénu našli další zamčené dveře. V betonu před nimi byly hluboké rýhy od kovového regálu, který tam stával. Dveře vedly do bývalého protiatomového krytu. Byly pevně zavřené starou, ale masivní závorou. Jared do nich vrážel ramenem a pokaždé se od nich odrazil jako gumový míček. Málem si vykloubil rameno. Pokračoval v tom, dokud Will od ponku nepřinesl páčidlo.

Will musel přiznat, že si na Sáru vzpomněl, až když se jim podařilo otevřít dveře. Lena skoro nevnímala a třásla se horečkou. Koupala se ve vlastním potu. Když jí Jared rozvazoval ruce a nohy, plakal a prosil, ať Will sežene pomoc. Tehdy Will vyšel po schodech a chtěl dojít pro Sáru. Zrovna zíral na její prázdné BMW, když od řeky zaslechl její výkřiky. Bylo ohromné štěstí, že se jí povedlo zavolat o pomoc dřív, než ji Darla stáhla zpátky do vody. Ještě větší štěstí bylo, že provaz, kterým Darla svázala Lenu, byl dostatečně dlouhý, aby s ním Will mohl pomoci Sáře dostat se zpátky do bezpečí.

Ne že by to potřebovala. Byl si zcela jistý, že se o sebe dokáže postarat. Po pekle, které přežila, by ho nepřekvapilo, kdyby ji viděl kráčet po vodě.

V telefonu se ozvalo vrnění dítěte a neznámý ženský hlas.

Faith sestře cosi řekla tlumeným hlasem. „Musím končit,“ řekla Willovi. „Přinesli mi Emmu na krmení. Viď, broučku?“

Will chvíli čekal, až přestane žvatlat na svou dcerku a nasadí zase normální tón. „Jsem ráda, že jsi v pořádku. Bála jsem se o tebe, když jsi tam byl úplně sám.“ Její hlas dostal zvláštní tón, jako by měla slzy na krajíčku. Faith byla v posledních měsících hodně naměkko. Will doufal, že se po porodu uklidní, ale věděl, že možná bude chvíli trvat, než se jí hormony vrátí do normálu.

„Asi bych měl skončit,“ řekl. „Jsem skoro u Franka.“

Hlasitě popotáhla. „Dej mi vědět, co bude dál.“

„Dám.“

Uslyšel, jak telefon hlasitě klapl. Faith nejspíš ukončila hovor. Will zastrčil mobil zpátky do kapsy, porovnal ceduli s názvem ulice se Sářinými pokyny a odbočil. Dole na stránce byla šipka ukazující na druhou stranu papíru. Will se usmál. Sára mu tam nakreslila smajlík.

Znovu zpomalil a díval se na čísla domů. Podíval se na každou poštovní schránku a porovnal adresu s instrukcemi. V polovině ulice našel, co hledal. Frankův dům byl jednopatrové venkovské stavení, na němž však nebylo nic malebného ani skutečně venkovského. Jako temný mrak se nad ním rozprostírala smutná atmosféra. Měl prohnuté okapy a špinavá okna. Trpaslík v zahradě Willa překvapil, ale prázdné láhve od whisky vedle popelnice ne.

Když vystoupil z auta, dveře se sítí proti hmyzu se otevřely a zasmál se na něho Lionel Harris, jehož očividně potěšilo, že agenta GBI překvapil.

„Dobrýtro,“ řekl. „Tak jsem slyšel, že jste si včera v noci byli zaplavat.“

Will se usmál, i když mu po těle náhle opět vyrazil studený pot. Nemohl zaplašit vzpomínku na Sáru, jak stojí na balvanu. „Trochu mě překvapuje, že vás tu vidím, pane Harrisi.“

„Jenom jsem přišel vrátit kastrol.“

Na Willovi muselo být znát, že je zmatený. Stařec ho poplácal po zádech. „Nikdy nepodceňujte sílu sdílený minulosti.“

Will přikývl, ačkoli jeho slova nechápal.

„Tak jděte dál.“ Lionel sevřel v ruce hůl a sešel po schodech z verandy. Will sledoval, jak vychází na ulici. Zamával na něho soused, a tak se s ním zastavil na kus řeči.

„Frank na vás čeká.“

Will se otočil. Ve dveřích stála postarší žena se shrbenými rameny a nepřirozeně rezavými vlasy. Na tváři měla silnou vrstvu make-upu, stejně jako její dcera. Will si všiml úzké podlitiny pod jejím okem. Měla přeražený nos. Někdo ji nedávno pořádně udeřil do obličeje.

„Jsem Maxine.“ Otevřela před ním dveře. „Čeká na vás.“

Frankův dům nebyl depresivní jenom zvenku. Uvnitř to bylo mnohem horší. Stěny i strop byly zažloutlé od cigaretového kouře, který na ně Frank dlouhá léta vyfukoval. Koberec, který pokrýval celou plochu podlahy, byl čistý, ale roztrhaný. Nábytek připomínal zařízení typizovaného domu z padesátých let dvacátého století.

„Pojďte tudy dozadu.“ Maxine mu gestem naznačila, že ji má následovat chodbou.

Naproti kuchyni se nacházela malá ložnice, kterou majitel přeměnil na pracovnu plnou nepořádku. Vzadu v domě byla špinavá koupelna s tmavě zelenými kachlíky. Frank ležel na nemocničním lůžku v poslední místnosti. Všechny rolety měl stažené, ale zvenku jimi prosvítalo sluneční světlo. Místnost byla vlhká a páchla potem. Frank měl do nosu zavedené hadičky s kyslíkem, ale dýchání ho stejně namáhalo. Měl žlutou kůži a kalné oči.

Vedle postele stála židle. Will se na ni bez vybízení posadil.

„Budu v kuchyni,“ řekla jim Maxine. „Když budete něco potřebovat, stačí zavolat.“

Will se překvapeně otočil, ale žena už odešla z místnosti. Obrátil se zpátky k Frankovi.

„Nebyla to Julie Smithová?“

Frankův původně sytý baryton se proměnil v rozechvělý tenký hlásek. „Řek jsem jí, ať zavolá Sáře.“

Willa už napadlo, že k něčemu takovému došlo. „Věděl jste, že Tommy spáchal sebevraždu, dřív než Sára dorazila na stanici.“

„Myslel jsem…“ Frank zavřel oči. Pomalu se nadechl a zase vydechl. „Myslel jsem, že bude lepší, když ho najde Sára. Že kolem toho bude míň ptaní.“

Mohlo to docela dobře vyjít. Sára se znala s Nickem Sheltonem. Mohla všechno nevědomky zahrát do autu. „Proč jste Maxine přinutil říct, že Allison má přítele?“

Frank pokrčil jedním ramenem. „Vždycky to má na svědomí přítel.“

Willa napadlo, že je to vlastně pravda. Frank však v posledních několika dnech tolikrát lhal, že Will nevěděl, jestli vůbec dokáže být upřímný. Lionel Harris měl pravdu, když mluvil o změně. Skutečně jí bylo schopno jen málo lidí. Na to, aby se člověk od základu změnil, se mu muselo stát něco hrozně zlého nebo naopak velice dobrého. Willovi bylo jasné, že Frank už žádného objevu, který by mu změnil život, není schopen. I bez kyslíkové masky hrozivě páchl, jako by se už rozkládal. Will věděl, že v životě každého člověka nastane okamžik, kdy je na jakékoli změny pozdě. Jediné, co pak může udělat, je čekat, až ho smrt promění v bezvýznamné nic.

Frank sebou trhl, když se pokoušel v posteli lépe uvelebit.

„Mám vám něco přinést?“

Zavrtěl hlavou. Očividně měl bolesti. „Jak je Leně?“

„Infekce je hodně zlá, ale doktoři si myslí, že se z toho dostane.“

„Řekněte jí, že mě to mrzí,“ požádal ho Frank. „Řekněte jí, že mě to všechno mrzí.“

„Dobře,“ slíbil mu Will, i když kdyby mělo být po jeho, v životě by s tou ženskou už nepromluvil. Nemyslel si, že Lena Adamsová je celá špatná. Ulpěl na ní však dostatek špíny, takže Will v ústech cítil nepříjemnou pachuť. „Povězte mi, co se stalo.“

Frank na něho nepokrytě zíral. Oči se mu zamžily. „Máte děti?“

Will zavrtěl hlavou.

„Darla byla vždycky vzdorná a oba nás pořád provokovala, mě i Maxine.“ Odmlčel se, aby se mohl nadechnout. „Když jí bylo sedmnáct, zmizela. Vůbec jsem nevěděl, že se vrátila, dokud jsem ji neuviděl před klinikou.“ Zakašlal a na prostěradlo dopadlo několik drobných kapek krve. „Šla si ven zakouřit.“

„Proč na Tommyho zavolala policii?“ Vzhledem k jejímu zločinnému chování se to zdálo riskantní.

„Možná se ho pokoušela vyděsit anebo mě chtěla vytrestat.“

Frank sáhl po sklenici vody na nočním stolku. Will mu pomohl a přidržel mu brčko, aby se mohl napít. Frank polkl. Ten zvuk byl v malinkém pokojíku bolestně hlasitý. S pomalým povzdechem si zase lehl.

„Co jste udělal, když jste si přečetl protokol o incidentu s Tommyho psem?“ zeptal se Will.

„Šel jsem na kliniku a zeptal jsem se jí, co to ksakru provádí.“

„Darlino jméno v protokolu nebylo.“

Frank neodpověděl.

Willa přestalo bavit páčit z něho odpovědi. „Vedl jste stovky výslechů, náčelníku Wallaci, takže víte, na co se vás budu ptát. Nejspíš máte v hlavě celý seznam otázek.“ Odmlčel se, protože očekával, že mu to Frank ulehčí. Po minutě čekání pochopil, že s tímto mužem nikdy nic nepůjde snadno. „Co vám Darla odpověděla, když jste se jí zeptal?“

„Řekla mi, že ji někdo vydírá.“

„Kvůli testování léčiv?“

„Nefalšovala údaje jenom u těch dvou mladejch. Dělala to u hodně účastníků. Měla takovej systém, přiměla je, aby brali vyšší dávky, takže to vypadalo, že se testu účastní víc studentů, a když pak přišly peníze, rozdělili si je.“

„Vydírali ji všichni?“

„Jenom Jason s Allison.“

„Pověděla vám, jak se jmenují?“

„Ne.“

Will si ho prohlížel a opět se pokoušel odhadnout, jestli nelže. Bylo to naprosto zbytečné.

„Co vám Darla o vyděračích řekla?“

„Myslela si, že jim zaplatí a zbaví se jich. Jeden z nich měl brzo dodělat školu. Myslela si, že když jim dá dost peněz, daj jí pokoj.“

„O kolik si vám řekla?“

„O deset tisíc dolarů. Neměl jsem je. A i kdybych je měl, tak bych jí je nedal. Už jsem utratil plno peněz za kauce, který jsem za ni pořád skládal. Nechtěl jsem dál zbytečně vyhazovat.“

Will si všiml, že Frank neuvažoval o druhé možnosti, o tom, že by dceru zatkl a poslal ji za její zločiny do vězení.

„Hrozně dřela, aby dostala diplom ošetřovatelky,“ pokračoval Frank. „Nikdy by mě nenapadlo, že…“ Hlas mu odumřel. „Nevěděl jsem o tom.“

„Nebylo to poprvé, co se dostala do křížku se zákonem.“

Frank jenom přikývl.

„Falšovala šeky,“ dodal Will. Policie měla Darliny otisky v databázi. Shodovaly se s otiskem na láhvi čističe na okna, kterou Will s Charliem našli v komoře kolejních sprch. Will odhadl: „A předtím taky měla potíže.“

Frank krátce přikývl. „Čas od času mi volali. Byla to ohleduplnost mezi kolegama, mezi policajtama. Z Austinu, z Little Rocku, z West Memphisu. Starala se o starý lidi a obírala je o peníze.“

Will se už mnohokrát přesvědčil o tom, že znát viníka a dokázat mu zločin jsou dvě různé věci. Darlu nejspíš navíc chránila skutečnost, že je dcera policisty.

„Byl jsem si jistej, že Tommy tu holku zabil. Hlavně jsem nechtěl, aby se na Darlu něco prozradilo.“

„Udělal jste, co jste mohl, aby Lenin případ nemohl nikdo napadnout.“

Frank k Willovi obrátil zakalené oči. Očividně se pokoušel uhodnout, kolik toho ví.

Will ve skutečnosti nic jistého nevěděl. Domyslel si, že Frank zatajil důkazy a zařídil, aby call centrum v Eatonu poslalo nahrávku s Maxininým tísňovým voláním pozdě. Odhadl, že náčelník mařil vyšetřování, bezohledně ohrožoval druhé a zaslepeně, nebo dokonce úmyslně přispěl ke smrti tří lidí.

Jedna věc byla něco vědět a druhá to dokázat, jak mu jednou řekl Frank.

„Vůbec jsem nechtěl, aby se do toho Lena zapletla,“ hlesl Frank. „Nic nevěděla. Za všechno můžu já.“

Will měl za to, že Lena by totéž řekla o Frankovi. Do smrti nedokáže pochopit, jaké pouto mezi nimi existuje. „Kdy jste zjistil, že je do toho Darla zapletená?“

„Když Lena…“ Frank se znovu rozkašlal. Tentokrát měl v ústech tolik krve, že ji musel vyplivnout do papírového kapesníku. „Bože,“ zasténal a otřel si ústa. „Promiňte.“

Will měl co dělat, aby se mu nezvedl žaludek. „Kdy jste to zjistil?“

„Když mi Lena řekla, že stejným způsobem zavraždili dalšího studenta…“ Hlas mu znovu odumřel. „Nedokázal jsem si představit, že by to Darla udělala. Pochopíte to, až sám budete mít děti. Byla moje zlatíčko. V noci jsem ji nosil v náruči, aby usnula. Díval jsem se, jak z malé holčičky roste v…“ Frank nedořekl, ačkoli bylo zřejmé, v co Darla vyrostla.

„Kdy jste ji viděl naposledy?“

„Včera večer,“ přiznal Frank. A pak místo aby počkal, až mu Will položí příslušnou otázku, sám od sebe pokračoval: „Pohádali jsme se. Povídala, že musí odjet z města. Chtěla další peníze.“

„Dal jste jí je?“

Zavrtěl hlavou. „Maxine měla v peněžence pár stovek. Popraly se. Dost hrozně.“ Ukázal na kyslíkovou bombu a ohrádku na posteli. „Než jsem vstal, povalila Maxine na zem a začala ji mlátit.“ Frank sevřel úzké rty. „Nikdy mě nenapadlo, že se dožiju něčeho takovýho, že se budu muset dívat, jak dítě tluče vlastní matku. Moje dítě. Takhle jsem ji nevychoval. To nebyla moje dcera.“

„Co se stalo?“

„Ukradla ty peníze. Nějaký sebrala i z mojí peněženky. Asi padesátku.“

„Našli jsme u ní skoro tři sta dolarů.“

Frank přikývl, jako by to čekal. „Ráno mi volal Brock. Povídal, že ji u těch velkejch kamenů vytáhli z řeky.“ Podíval se na Willa, jako by tomu nemohl uvěřit.

„To je pravda. Kousek od vysoké.“

„Povídal, že ji nemusím hned vidět. Že ho mám nechat, aby ji očistil.“ Frank nemohl popadnout dech. „Kolikrát jste tohle říkal rodiči, kterej chce vidět svý dítě, když vy víte, že to dítě někdo strašně zbil, pořezal nebo x-krát ojel?“

„Hodněkrát,“ připustil Will. „Ale Brock má pravdu. Takhle byste si ji pamatovat nechtěl.“

Frank se zadíval na strop. „Nevím, jestli si ji vůbec chci pamatovat.“

Will jeho slova nechal chvíli viset ve vzduchu. „Chcete mi říct ještě něco?“

Frank zavrtěl hlavou a Will si opět nebyl jistý, jestli mu má věřit. Náčelník pracoval přes třicet let jako detektiv. Nebylo možné, aby alespoň neměl podezření, že jeho dcera je do zločinů nějak zapletená. I pokud to Frank nechtěl říct nahlas, určitě v hloubi duše věděl, že jeho nečinnost přinejmenším stála Tommyho Brahama a Jasona Howella život.

Anebo to možná nevěděl. Možná dokázal sám sebe tak dobře klamat, že si byl jistý, že udělal všechno správně.

„Měl bych vás nechat odpočinout,“ navrhl Will.

Frank měl zavřené oči, ale nespal. „Brával jsem ji s sebou na lov.“ Teď už jenom chraplavě šeptal. „To byly jediný chvíle, kdy jsme si rozuměli.“ Otevřel oči a upřel je na strop. V místnosti bylo slyšet jenom tiché syčení kyslíkové bomby vedle postele. „Učil jsem ji, že nemá nikdy mířit na srdce. Jsou kolem něj žebra a kosti. Odrážejí se od nich kulky. Nakonec za jelenem naběháte kilometry a čekáte, až pojde.“ Přitiskl si ruku ze strany na krk. „Musíte jít po krku a odříznout to, co zásobuje srdce krví.“ Přejel si po povislé kůži. „Tak zvíře rovnou zabijete.

Je to nejhumánnější způsob.“

Will viděl místa činu. Na vraždě Allison Spoonerové ani Jasona Howella nebylo vůbec nic humánního. Byla to pěkná řezničina.

„Umírám,“ řekl Frank. Jeho slova Willa nepřekvapila. „Před pár měsícema mi našli rakovinu.“

Olízl si rozpraskané rty. „Maxine mi řekla, že se o mě bude starat, pokud na ni přepíšu svoji penzi.“ Namáhavě se nadechl a nepřirozeně se zasmál. „Vždycky jsem si myslel, že umřu sám.“

Will při jeho slovech pocítil zdrcující smutek. Frank Wallace umíral sám. I když s ním v jedné místnosti budou další lidé, jeho zatrpklá bývalá žena nebo několik slepě oddaných kolegů –, stejně bude odsouzen zemřít stejným způsobem, jakým žil: daleko ode všech.

Will to věděl, protože se na svůj vlastní život často díval podobnou optikou. Neměl žádné přátele z dětství, se kterými by udržoval kontakt. Scházeli mu příbuzní, jež by mohl požádat o pomoc. Faith teď měla miminko. Časem si najde muže, jehož společnost pro ni bude snesitelná. Možná si pořídí další dítě. Nejspíš si najde práci někde v kanceláři, aby nebyla pořád v takovém stresu. Will z jejího života zmizí stejně jako odliv od břehu.

Zbývala jenom Angie. Will si nedělal přehnané iluze o tom, že mu ve stáří bude oporou. Žila rychle a naplno, se stejnou lehkomyslnou nepozorností, díky níž její matka už sedmadvacet let ležela v kómatu v nemocnici. Manželství je především ještě víc rozdělilo. Will si vždycky myslel, že Angii přežije a jednoho dne zůstane sám stát u jejího hrobu. Při téhle představě ho vždycky přepadl ohromný smutek a trošku úleva. Will Angii zčásti miloval víc než život a zčásti v ní viděl Pandořinu skříňku, která skrývá jeho nejtemnější tajemství. Kdyby zemřela, vzala by něco z té temnoty s sebou do hrobu.

Zároveň by s sebou vzala i kus jeho života.

„Mám vám něco přinést?“ zeptal se Franka.

Náčelník znovu suše, pronikavě zakašlal. „Ne,“ odpověděl. „Nic nepotřebuju.“

„Tak se opatrujte.“ Will se přinutil napřáhnout ruku a dotknout se Frankova ramene. Potom vyšel z místnosti.

Když zastavil na příjezdové cestě Lintonových, Sára byla se svými chrty vepředu na zahradě.

Na tváři měla modřiny a roztrženou paži jí museli sešít. Rozpuštěné vlasy jí spadaly na ramena.

Byla krásná.

Když vystoupil z auta, psi se k němu rozběhli, aby ho přivítali. Sára je oba oblékla do černých fleecových kabátků, aby jim nebyla zima. Will se se vzrušenými zvířaty pomazlil, jak nejlépe dovedl, aniž by přitom upadl.

Sára několikrát zamlaskala a psi se po něm přestali sápat. „Předpokládám správně, že Frank vám moc nepomohl?“ zeptala se.

Will přikývl a sevřelo se mu hrdlo. Kdysi dokázal dobře skrývat myšlenky, ale Sára to nějak změnila. „Myslím, že mu nezbývá moc času.“

„Slyšela jsem.“ Blížící se smrt dlouholetého rodinného přítele v ní očividně vzbuzovala protichůdné pocity. „Mrzí mě, že je mu zle, ale po tom všem nevím, co si o něm mám myslet jako o člověku.“

„Možná to mohl zastavit, aspoň v Jasonově případě,“ poznamenal Will. „Ale lidi zkrátka nevidí, co vidět nechtějí,“ dodal.

„Popření není moc dobrá omluva. Darla mohla zabít i mne. Zabila by mne, kdyby se pod námi neutrhl břeh.“

Will nezvedl hlavu, protože nechtěl, aby Sára poznala, co si myslí. Místo toho se sklonil k Bobovi a podrbal ho za uchem. „S Frankem je jeho bývalá žena. Aspoň neumře úplně sám.“

„To je chabá útěcha.“

„Myslím, že to útěcha je,“ oponoval. „Některým lidem se nepoštěstí ani to. Někteří lidé prostě…“ Will se zarazil, aby jí nepřipadal jako ufňukané dítě. „Kromě toho si myslím, že stejně nikdy nezjistím, co se tenhle týden opravdu stalo.“

„A musíte to vědět?“

„Asi ne. Tommymu život nic nevrátí, ale jeho jméno je aspoň očištěné. Darla nikomu dalšímu neublíží. Frank je ve svém soukromém vězení.“

„A Lena se z toho zase vykroutí.“

Sářin tón mu nepřipadal tak zatrpklý jako předtím. „Uvidíme.“

Zasmála se. „Chcete se vsadit?“

Will se pokusil vymyslet nějakou chytrou sázku, ve které by šlo o to, že ji po návratu do Atlanty pozve na večeři, ale byl příliš pomalý.

„Ráno mi volal Brock,“ řekla Sára. „V Darlině náprsní kapse našel klíč od Lenina auta. Asi si ho chtěla vzít a odjet z města.“

Vzpomněl si na proříznuté pneumatiky Lenina vozu. Někdo na stanici jí dal dárek na rozloučenou. „Darla vás musela vidět, jak vystupujete ze svého auta. Rozhodla se, že si zařídí lepší odvoz.“ Will celou dobu věděl, že vrah umí dobře improvizovat. „Pověděl vám Hare, proč v kartotéce hledal Tommyho jméno?“

„Párkrát ho viděl na klinice. U mladých lidí jeho věku není neobvyklé, že dál chodí ke svému pediatrovi, ale Tommy tam chodil často, minimálně jednou týdně. Když spáchal sebevraždu, Hare začal být zvědavý a prošel si papíry s jeho jménem.“ Sára zatahala za vodítko, když se Billy pokusil počurat bok Willova auta. „Potvrdil, co říkala Darla. Hodlal ji nahlásit etické komisi kvůli porušení protokolu.“

„To je dobře, ne? Zachoval se správně.“

„Asi ano, ale s testováním léčiv stejně nepřestane.“ Smutně se zasmála. „Lépe řečeno, přestane je provádět na mé klinice, ale bude v nich pokračovat.“

„Zjistila jste, co to bylo za látku?“

„Antidepresivum. Příští rok na jaře ho začne testovat znovu, ale s jiným dávkováním.“

„Děláte si legraci.“

„Točí se v tom miliardy. Jeden z deseti Američanů užívá antidepresiva, i když studie s placebem ukazují, že mnoha z nich to vůbec nepomáhá.“ Kývla směrem k domu. „Hare je uvnitř. Proto jsem vzala psy na dvouhodinovou procházku, i když je hrozná zima.“

„Vaše rodina se na něho nezlobí?“

Sára si zhluboka povzdechla. „Kdepak, moje matka mu odpustí úplně všechno.“

„Tak to v rodinách asi chodí.“

Zdálo se, že o jeho slovech uvažuje. „Ano, máte pravdu.“

„Ráno jsem mluvil s Faith.“ Zahltila paměť jeho mobilu nepřeberným množstvím fotografií svého miminka. „Nikdy předtím jsem ji neslyšel tak šťastně mluvit. Je to divné.“

„Narození dítěte vás změní,“ řekla Sára. „Já o tom samozřejmě z vlastní zkušenosti nic nevím, ale vidím to na své sestře.“

Bob se Willovi přitiskl k noze. Will se sehnul a podrbal ho.

„Asi bych…“

„Znásilnili mě.“

Will mlčel, protože nevěděl, co by řekl.

„Když jsem chodila na vysokou,“ pokračovala Sára. „Proto nemůžu mít děti.“

Nikdy si nevšiml, jak zelené má oči. Byly skoro smaragdové. „Trvalo mi roky, než jsem to řekla manželovi. Styděla jsem se. Chtěla jsem si myslet, že je to za mnou. Že jsem dost silná a dokážu se přes to přenést.“

„Myslím, že o vaší síle nemůže být pochyb.“

„No, není to se mnou vždycky lehké.“ Povolila vodítko Billymu, který očichával schránku na dopisy. Oba psa upřeně pozorovali, jako by je neuvěřitelně fascinoval.

Will si odkašlal. Připadal si dost trapně. Venku navíc byla zima a Sára určitě nehodlala prostát celý den před domem svých rodičů a sledovat, jak se Will ze všech sil snaží vymyslet něco smysluplného, co by jí řekl. „Měl bych začít balit.“

„Proč?“

„No…“ Nenalézal slova a byl až bolestně přihlouplý. „Kvůli vaší dovolené a vaší rodině.

Určitě chcete být s nimi.“

„Matka navařila dost jídla pro padesát lidí. Kdybyste nezůstal na večeři, úplně by ji to zdrtilo.“

Nevěděl, jestli Sára pozvání myslí vážně, anebo je jenom zdvořilá. „Mám před domem docela spoušť.“

„Až se vrátíme do Atlanty, pomůžu vám s tím.“ Rozpustile se usmála. „Dokonce vám ukážu, jak se zachází s nakladačem.“

„Nechci se vnucovat.“

„Nevnucujete se, Wille.“ Vzala ho za ruku. Podíval se na ni a přejel palcem po jejích prstech.

Měla měkkou kůži. Ucítil vůni jejího mýdla. Stačilo, aby u ní stál takhle blízko, a zaplavilo ho teplo. Jako by existovala možnost, že se jednoho dne přece jen zaplní prázdné místo v jeho duši. Otevřel ústa, aby jí pověděl, že chce zůstat. Že ze všeho nejvíc touží, aby ho její matka zasypala dalšími otázkami. Že se těší, až se na ně její sestra bude dívat s potměšilým úsměvem.

Vtom mu v kapse zacvrlikal telefon.

Sára pokrčila nos. „Co je to?“

„Nejspíš další fotka miminka od Faith.“

Znovu se na něho koketně usmála. „Ukažte.“

Will nebyl schopen Sáře vůbec nic odmítnout. Volnou rukou vytáhl mobil. Emmu Lee Mitchellovou viděl ze všech možných úhlů a byl přesvědčený, že je úžasná, ale v tu chvíli mu připadala jako rozzlobená červená rozinka v růžové pletené čepičce.

Sára telefon otevřela a úsměv na tváři jí rychle pohasl. „Je to textovka.“ Ukázala mu mobil, ale pak si nejspíš uvědomila, že je to zbytečné. Otočila ho zpátky k sobě a četla: „Diedre konečně umřela. Přijeď domů.“

Willa najednou přepadl zármutek. „To je Angiina matka.“ Podíval se na Sářinu ruku. Stále svírala jeho dlaň.

„Mrzí mě to.“

Will od šestnácti let neplakal, ale teď měl obavu, že se neudrží. Stěží hledal slova. „Připojili ji k přístrojům, ještě když jsem byl dítě. Asi konečně…“ Měl sevřené hrdlo a nemohl polknout.

Angie sice tvrdila, že svou matku nenávidí, ale posledních dvacet let ji minimálně jednou měsíčně navštívila. Will často chodil do nemocnice s ní. Pokaždé to byl hrozný, srdceryvný zážitek. Kolikrát plačící Angii objímal! Byly to jediné chvíle, kdy se dokonale neovládala. Jediné chvíle, kdy se Willovi vzdala.

Najednou pochopil, co mu Lionel Harris řekl o síle sdílené minulosti.

„Sáro…“

Sevřela mu ruku. „Měl byste jet domů.“

Will se zoufale snažil najít vhodná slova. Byl rozpolcený mezi touhou zůstat tu s ní a potřebou být s Angií.

Sára se k němu naklonila a přitiskla mu rty na tvář. Do vlasů jí zafoukal vítr, takže Willa zalechtaly na tváři. Přiblížila ústa k jeho uchu a řekla mu: „Jeďte domů za manželkou.“

A tak ji poslechl.

O TŘI TÝDNY POZDĚJI

EPILOG

Lena stála na hřbitově a dívala se na náhrobní kámen Jeffreyho Tollivera. Klást na prázdný hrob květiny se mohlo zdát hloupé, ale věci uvnitř rakve byly skutečnější než urna s popelem.

Brad do ní přidal papírový terč ze své první kvalifikační střelby na policejní akademii. Frank tam položil knihu pochval, protože Jeffrey na něho vždycky řval, že pozdě dodává hlášení. Lena tam dala svůj zlatý odznak. Ten, kterého se vzdala před třemi týdny, byl duplikát. K ostatním věcem ho přidal Dan Brock, protože oba věděli, že ona to osobně v žádném případě udělat nemůže.

Toho dne, kdy Jeffreyho rakev uložili do země, všechny obchody na Hlavní ulici zavřely.

Jared na pohřeb také nešel. Dávno věděl, jak moc se otci podobá, a nechtěl rozrušovat pozůstalé. Nechtěl Sáře způsobit takovou bolest.

Chtěl však být ve městě. Chtěl být otci nablízku, vidět místo, kde Jeffrey žil a které miloval.

S Lenou se potkal před bistrem. Seděla na obrubníku a myslela na to, co všechno ztratila.

Nejdřív si Jareda spletla s Jeffreym. Samozřejmě, že si myslela, že je to Jeffrey. Byl mu neskutečně podobný. Připadal jí jako oživlý duch.

Možná, že ji na něm částečně přitahovala právě ta podoba. K Jeffreymu vždycky vzhlížela natolik, že ji vůbec nenapadlo se do něho zamilovat. Byl její učitel. Viděla v něm hrdinu. Chtěla být stejně dobrá jako on. Toužila mít stejné vlastnosti. Teprve po jeho smrti si uvědomila, že byl jenom člověk.

„Proč nejste na pohřbu?“ zeptal se jí tehdy Jared.

„Protože jsem zabila vašeho otce,“ odpověděla.

Jared dvě hodiny naslouchal její zpovědi a další dvě hodiny se ji snažil přesvědčit, že nic nezavinila. Mluvil s vášnivostí mládí a neochvějně hájil své rychle zformované názory. Právě se přihlásil na policejní akademii. Ještě neviděl hrůzy světa a nepochopil, že naprosto nenapravitelní lidé skutečně existují.

Byla nenapravitelná? Lena si to o sobě nechtěla myslet. Měla před sebou nový začátek.

Nepopsaný list, na který bude zaznamenávat svůj další život. Policejní revizní komise rozhodla, že sebevraždu Tommyho Brahama nezavinila. Protokol Willa Trenta obsahoval mnoho dohadů a velmi málo důkazů, obzvlášť když Lena vůbec nestihla doznání nahrát. Gordon Braham se stěhoval na Floridu, aby byl blíž k manželčině rodině. Společně s matkou Jasona Howella podal žalobu na Haretona Earnshawa a farmaceutickou firmu, která sponzorovala testy léčiv.

Na oplátku za utajenou sumu podepsal prohlášení, že grantská policie za smrt jeho syna nenese zodpovědnost.

Lena podstoupila dvě operace a týden zůstala v nemocnici. Ruku kupodivu neměla příliš poškozenou, přestože si prožila pěkné peklo, když bojovala se závažnou stafylokokovou infekcí. S pomocí fyzioterapeuta zase začínala hýbat prsty. Stejně byla pravačka. V levé ruce jenom držela odznak, když někoho zatýkala. A brzy bude zatýkat ve velkém stylu. Před dvěma dny jí zavolal Gavin Wayne a řekl jí, že u maconské policie je pořád ještě volné místo. Lena nabídku bez okolků přijala.

Byla policistka. Měla to v krvi. Její nervy prošly nejednou zatěžkávací zkouškou. Chvíli o sobě pochybovala. Velice dobře však věděla, že žádnou jinou práci na světě dělat nechce.

Sklonila se a položila květiny na Jeffreyho hrob. Také byl policista. Ne takový jako Lena, ale ke stejnému cíli mohou vést různé cesty. Jeffrey by to chápal. Vždycky s ní zacházel s ohledem na presumpci neviny.

Lena se podívala na řadu náhrobních kamenů lemujících hřbitov. Květiny položila i na hrob své sestry. Frank Wallace pomník zatím neměl, ale stejně mu přinesla sedmikrásky, protože věděla, že je měl rád. V závěti jí odkázal nějaké peníze. Nebylo to mnoho, ale stačilo to, aby mohla se ztrátou prodat dům a přitom splatit hypotéku. Zbytek peněz věnovala neziskovému fondu, z něhož se poskytovala právní pomoc policistům, kteří se dostali na scestí. Něco jí říkalo, že Frank by s tím souhlasil.

Ne že by ještě potřebovala jeho souhlas. Měla už dost obav z toho, co si o ní pomyslí druzí.

Chce-li hledět do budoucnosti, nesmí se dívat do minulosti. Z okresu Grant si odvážela jenom oblečení a svého snoubence. Myslela si, že ani bez jednoho nedokáže žít.

„Připravená?“ zeptal se Jared z okna svého pick-upu. Natáhl se a otevřel jí dveře.

Lena si k němu přisedla, aby ji mohl obejmout. „Urovnalo se to mezi tebou a Sárou?“ Ráno se u tety zastavil na kávu. Lena pochopila, že setkání neproběhlo zrovna hladce.

„Netrap se tím.“ Jared zaťal zuby, zařadil a vyjel na silnici. Nerad jí říkal špatné zprávy. „Teta Sára si dá říct.“

„Tím bych si nebyla tak jistá.“

Políbil ji na temeno. „Ona tě prostě nezná.“

„Ne, to opravdu ne.“

Sáhl dolů a zapnul rádio. Joan Jettová začala zpívat o své špatné pověsti. Lena hleděla do zpětného zrcátka. Viděla, jak za ní mizí silnice a okres Grant se jí s každým kilometrem vzdaluje. Ráda by vůči tomu místu něco cítila, měla pocit ztráty nebo nostalgie. Prožívala však jenom úlevu, že ho má za zády.

Zná ji Sára Lintonová? Možná lépe než kdokoli jiný. Ale to Jared nemusí vědět. Nemusí se dozvědět o chybách, které Lena udělala, ani o lidech, jimž zkazila život. V Maconu bude všechno jiné. Je to její nepopsaný list. Její nový začátek.

Lena navíc nikdy žádnému muži neřekla pravdu. Teď s tím nehodlala začít.