Karin Slaughter

Will Trent 05. Podlost

Žádný výcvik nepomůže policajtovi tolik jako správně fungující instinkt.

Matka agentky Faith Mitchellové nezvedá telefon. Na dveřích je krvavý otisk dlaně. A uvnitř je to ještě horší: na podlaze prádelny leží mrtvý muž, uprostřed obývacího pokoje stojí jiný muž se zbraní v ruce a další právě utíká zahradou. Faith vidí všude kolem sebe naprostou spoušť. Bohužel však nikde nevidí svou matku…

Když vše skončí, Faith se marně snaží najít odpovědi na bezpočet otázek, které se jí rojí hlavou. Nejprve ovšem musí zjistit, kam se poděla matka. Proč ji někdo sledoval a odposlouchával její telefon? Byla Evelyn unesena? Zavražděna? K nalezení pravdy bude Faith potřebovat pomoc Willa Trenta a Sáry Lintonové, mimo jiné i proto, že sama byla dočasně suspendována. Pro detektivy je nyní svědkyní. A také podezřelou.

Jak tenká hranice dělí spravedlivého policistu od korupce, vydírání nebo dokonce vraždy? Faith se bude muset postavit lidem, které až doposud respektovala, pokud chce najít matku a vynést pravdu na světlo – nebo ji navždy pohřbít…

1. kapitola

Faith Mitchellová nasedla do svého mini a vysypala obsah kabelky na sedadlo spolujezdce. Snažila se najít něco k jídlu. Kromě kousku rozpraskané žvýkačky a buráku pochybného původu však neviděla nic, co by se dalo označit za poživatelné. Vzpomněla si na krabici energetických tyčinek ve spíži a její žaludek vydal zvuk, který připomínal skřípění zrezivělých pantů u dveří.

Počítačový seminář, jehož se dopoledne zúčastnila, měl trvat tři hodiny. Kvůli jednomu pitomci v první řadě, který se pořád vyptával na nesmysly, se však protáhl na čtyři a půl. Georgijský vyšetřovací úřad své agenty posílal na školení častěji než všechny ostatní úřady v regionu. Neustále jim vtloukali do hlavy statistiky a údaje o zločineckých aktivitách. Museli ovládat nejnovější technologie. Dvakrát za rok museli projít zkouškami na střelnici. Účastnili se simulovaných razií a střelecké průpravy, která byla tak intenzivní, že Faith ještě několik týdnů poté nedokázala v noci jít na záchod, aniž by se podívala, jestli někdo nečíhá ve stínu za dveřmi. Obvykle důkladnost úřadu oceňovala. Dnes však dokázala myslet jenom na svou čtyřměsíční dcerku a na slib, že se vrátí nejpozději v poledne, který dala matce.

Když nastartovala, hodiny na palubní desce ukazovaly deset minut po jedné. Faith polohlasně zanadávala a vyjela z parkoviště před centrálou na Panthersville Road. S pomocí bluetoothu vytočila číslo matčina telefonu. Z reproduktorů ve dveřích auta se ozývalo jenom ticho. Faith zavěsila a znovu vytočila matčino číslo. Tentokrát bylo obsazeno.

Poklepávala prstem na volant a naslouchala obsazenému tónu. Matka má hlasovou schránku. Má ji přece každý. Faith si nevzpomínala, kdy naposledy v telefonu slyšela tón signalizující, že je obsazeno. Skoro zapomněla, jak zní. V telekomunikační společnosti se nejspíš zkřížily kabely. Zavěsila a potřetí vytočila matčino číslo.

Pořád bylo obsazeno.

Faith jednou rukou otáčela volantem a dívala se na mobil, jestli jí od matky nepřišel e-mail. Než Evelyn Mitchellová odešla do důchodu, pracovala skoro čtyřicet let u policie. Atlantští policisté nebyli dokonalí, ale rozhodně šli vždycky s dobou. Evelyn používala mobil, ještě když velikostí připomínal spíš kabelku a musel se nosit přes rameno. Uměla používat e-mail dřív než její dcera. Skoro dvanáct let měla chytrý telefon.

Dnes však dceři nic neposlala.

Faith zkontrolovala hlasovou schránku svého mobilu. Měla v ní uložený vzkaz od zubaře, aby se objednala na čištění zubů, ale jinak nic. Zkusila zavolat k sobě domů, protože ji napadlo, že tam matka možná zašla vyzvednout nějaké věci pro miminko. Bydlely ve stejné ulici. Možná, že Emmě došly plenky, anebo potřebovala další láhev. Faith naslouchala vyzvánění pevné linky a pak zaslechla svůj vlastní hlas, jak říká volajícím, aby jí nechali vzkaz.

Ukončila hovor a automaticky se podívala na zadní sedadlo. Uviděla Emminu prázdnou sedačku, přes jejíž plastový okraj přečnívala růžová vložka.

„Pitomče,“ zašeptala si pro sebe a vytočila číslo matčina mobilu. Se zatajeným dechem napočítala trojí zazvonění. Pak se ozvala Evelynina hlasová schránka.

Faith si musela odkašlat, aby mohla promluvit. Uvědomovala si, že se jí chvěje hlas. „Mami, zrovna jedu domů. Asi jsi šla s Em na procházku…“ Když vyjela na dálnici, podívala se na oblohu. Nacházela se asi dvacet minut jízdy od Atlanty a viděla před sebou mrakodrapy, kolem jejichž úzkých hrdel se obtáčely šály z načechraných bílých obláčků. „Prostě mi zavolej,“ řekla. Začínala si dělat starosti.

Potraviny, benzínka, lékárna. Matka měla v autě úplně stejnou sedačku jako Faith. Nejspíš si jela něco vyřídit. Faith měla přes hodinu zpoždění. Evelyn asi vzala dítě a… Měla Faith nechat vzkaz, že nebude doma. Skoro celý život byla neustále na příjmu. Dávala svému okolí vědět, kde bude, i když šla na záchod. Když byli Faith a její starší bratr Zeke malí, dělali si z toho legraci. Vždycky věděli, kde matka je, i když o to nestáli. Především když o to nestáli.

Faith zírala na telefon ve své ruce, jako by jí mohl ozřejmit, co se děje. Uvědomovala si, že se možná zbytečně nervuje. Třeba jenom nefunguje pevná linka, což matka zjistí, teprve až bude někam chtít zavolat. Nebo má vypnutý či vybitý mobil. Nechala ho v autě nebo v kabelce nebo někde, kde ho neslyší vibrovat. Faith odtrhla oči od silnice a podívala se na telefon, na němž matce psala e-mail. Potom se zase zadívala na silnici. Nahlas si předříkávala, co píše.

„Jsem na cestě. Omlouvám se za zpoždění. Zavolej.“

Odeslala e-mail a hodila telefon na sedadlo k věcem, které vysypala z kabelky. Chvíli váhala a pak si strčila do úst žvýkačku. Během řízení žvýkala a nevnímala žmolky z kabelky, které se jí lepily na jazyk. Zapnula rádio a vzápětí ho zase rychle vypnula. Jak se blížila k městu, provoz řídl. Mraky se protrhly a objevily se mezi nimi jasné sluneční paprsky. V autě začalo být hrozné vedro.

Faith se neuklidnila ani po deseti minutách a potila se vedrem, jež se v autě udělalo. Pootevřela střešní okénko, aby dovnitř mohl proudit vzduch. Nejspíš jenom prožívá úzkost z odloučení od dítěte. Do práce se vrátila teprve před dvěma měsíci a každé ráno jí připadalo, jako by se o ni pokoušel záchvat, když nechávala Emmu u matky. Zamlžily se jí oči a srdce se jí chvělo v hrudi. V hlavě jí hučelo, jako by jí do uší vlétl milión včel. V práci se chovala podrážděněji než obvykle, zejména ke svému partnerovi Willu Trentovi. Ten byl buď neskutečně trpělivý, anebo si vymýšlel uvěřitelné alibi na okamžik, kdy ho její nálady přestanou bavit a uškrtí ji.

Nevzpomínala si, zda trpěla podobnou úzkostí, když se jí narodil syn Jeremy, který teď prvním rokem studoval na univerzitě. Když začala chodit na policejní akademii, bylo jí osmnáct. Jeremy tehdy měl tři roky a Faith se nápadu dát se k policejnímu sboru držela jako posledního záchranného kruhu na Titaniku. Takhle dopadla kvůli dvěma minutám něžných hloupostí v zadní řadě jednoho kina – zkušenosti, která předurčila, že celý život měla neuvěřitelně mizerný vkus na muže. Bez obvyklých mezistupňů skočila z puberty rovnou do dospělosti a stala se matkou. V osmnácti si uvědomila, že potřebuje pravidelný příjem, aby se mohla odstěhovat od rodičů a vychovávat Jeremyho podle svého. Každodenní docházení do práce představovalo krok k nezávislosti. Nechat synka ve školce jí nepřipadalo jako vysoká cena.

Teď jí bylo čtyřiatřicet a měla hypotéku, leasing a další dítě, které musela vychovávat sama. Ze všeho nejradši by se nastěhovala zpátky k matce a nechala Evelyn, aby se o všechno postarala. Těšilo by ji otevřít ledničku a najít v ní jídlo, které nemusela sama nakoupit. Ráda by si v létě pustila klimatizaci bez obav, zda dokáže zaplatit účet za elektřinu. Toužila spát do poledne a pak se celý den dívat na televizi. A také by rovnou mohla vzkřísit otce, který zemřel před jedenácti lety, aby jí připravoval k snídani palačinky a říkal jí, jak je hezká.

Něco takového už nebylo možné. Evelyn odešla do důchodu a zdálo se, že jí role chůvy vyhovuje, ale Faith si nedělala žádné iluze o tom, že bude mít snazší život. Jí samotné do důchodu zbývalo skoro dvacet let. Ještě tři roky bude splácet auto, kterému do té doby dávno skončí záruka. Minimálně dalších osmnáct let, a možná i víc, bude muset živit a šatit Emmu. Když byl Jeremy malý, mohla mu dávat ponožky, které k sobě nešly, a oblékat ho do oděvů z druhé ruky. Dnešní děti musejí být sladěné. Musejí pít ze zdravotně nezávadných kojeneckých láhví a jíst certifikované organické přesnídávky z jablek, která prodávají vlídní amišové. Jestli se Jeremy dostane na studium architektury na Georgijské technice, Faith mu bude muset dalších šest let kupovat učebnice a prát oblečení. Největší starost jí však dělala skutečnost, že syn si našel vážnou známost. Dívka byla starší než on, měla oblé boky a tikaly jí biologické hodiny. Faith se v necelých pětatřiceti klidně může stát babičkou.

Zalilo ji nepříjemné horko. Radši se pokusila tu myšlenku zaplašit. Ještě jednou prohrábla obsah kabelky. Žvýkačka jí nijak nepomohla, pořád jí kručelo v žaludku. Napřáhla ruku k přihrádce v palubní desce a hmatala v ní. Nic. Měla by se zastavit v nějakém rychlém občerstvení a alespoň si koupit kolu, ale měla na sobě uniformu sestávající ze světle zelených kalhot a modrého trika s jasně žlutými písmeny GBI na zádech. V téhle části města nebyli příslušníci policie právě vítaní. Lidé tu měli sklon utíkat, člověk je musel honit a nedostal se domů v rozumnou hodinu. Faith navíc něco napovídalo, že má jet za matkou. Byl to neodbytný nutkavý pocit.

Zvedla telefon a znovu na něm vyťukala všechna Evelynina čísla, která měla k dispozici – pevnou linku, mobil i chytrý telefon, na kterém matka pouze psala e-maily. Ani jednou se nedovolala. Sevřel se jí žaludek. Představovala si to nejhorší, co se mohlo stát. Když pracovala jako pochůzkářka, častokrát ji volali k případům, kdy dětský pláč upozornil sousedy na závažný problém. Stávalo se, že matka dítěte uklouzla ve vaně. Nebo že otec se zranil nebo měl srdeční zástavu. Miminko tam pak leželo a bezmocně vřískalo, dokud někomu nedošlo, že se něco stalo. Nic netrhalo srdce víc než plačící nemluvně, které nelze utišit.

Faith se za své hrůzné představy vyplísnila. I předtím, než se stala policistkou, měla vytříbenou schopnost představovat si to nejhorší. Evelyn je určitě v pořádku. Emma chodí v půl druhé spát. Matka nejspíš vypnula telefon, aby vnučku nebudilo zvonění. Možná potkala u schránky na dopisy sousedku a zapovídala se s ní, nebo zašla ke staré paní Levyové a pomohla jí vynést odpadky.

Když Faith sjížděla z dálnice na bulvár, ruce jí klouzaly po volantu. I když bylo mírné březnové počasí, potila se. Určitě to nezpůsobily jenom starosti o dítě a matku nebo hrůza z Jeremyho nehorázně plodné přítelkyně. Před necelým rokem Faith diagnostikovali cukrovku. Pečlivě si měřila hladinu cukru v krvi, správně jedla a nosila u sebe malou svačinu. S výjimkou dneška. Proto ji možná napadají takové věci. Prostě se potřebuje najíst, a pokud možno v přítomnosti své matky a dcery.

Znovu prohrábla přihrádku, aby se přesvědčila, že je skutečně prázdná. Nejasně si vzpomínala, že včera dala poslední energetickou tyčinku Willovi, když čekali před soudní budovou. Nechtěla se dívat, jak se láduje ulepenou buchtou z automatu. Hudral, že mu tyčinka nechutná, ale stejně ji celou snědl. A Faith teď má smůlu.

Prosvištěla křižovatkou na oranžovou a dostala se do ulice s rodinnými domy po jedné straně. Projela jí, jak nejrychleji se odvážila. Ulice se na křižovatce s třídou Ponce de Leóna zužovala. Faith minula řadu rychlých občerstvení a obchod s biopotravinami. Zrychlila a projížděla zatáčkami v blízkosti Piedmontského parku. Když projela na další oranžovou, ve zpětném zrcátku se jí rozzářil odraz blesku z dopravní kamery. Musela dupnout na brzdu, protože se jí před auto vpotácel neopatrný chodec. Prosvištěla kolem dalších dvou obchodů s potravinami a dorazila k poslednímu semaforu, na němž naštěstí svítila zelená.

Evelyn stále žila v domě, kde Faith vyrostla se svým starším bratrem Zekem. Přízemní dům stál ve čtvrti jménem Sherwoodský les, která se nacházela mezi Ansley Park, jednou z nejbohatších čtvrtí ve městě, a dálnicí číslo 85, z níž byl neustále slyšet hluk aut podle toho, z které strany právě foukal vítr. Dnes vanul příznivým směrem, a když Faith stáhla okénko auta, aby dovnitř vpustila víc čerstvého vzduchu, zaslechla známé monotónní hučení, které v dětství slýchala takřka denně.

Faith jako dlouholetá obyvatelka Sherwoodského lesa vášnivě nenáviděla muže, kteří čtvrť vyprojektovali. Začalo se tam stavět po druhé světové válce a v cihlových přízemních domech se zabydlely rodiny mužů, kteří se vrátili z války a využili výhodných půjček pro válečné veterány, jež nabízela vláda. Projektanti se legendárním Sherwoodským lesem bezezbytku inspirovali. Faith prudce odbočila vlevo do Lionelovy ulice, přejela ulici Mnicha Tucka a odbočila vpravo do ulice Robina Hooda. Potom projela křižovatkou tvaru V, do níž vedla ulička Lady Mariany, a zkontrolovala příjezdovou cestu před svým domkem na rohu Doncasterské a Barnesdaleské ulice. Pak zajela na matčinu příjezdovou cestu na Stezce Malého Johna.

Evelynin béžový Chevrolet stál předkem do ulice na zastřešeném parkovišti. Přinejmenším tohle bylo normální. Faith nikdy neviděla, že by matka na parkoviště vjela opačně. Navykla si to v dobách, kdy nosila policejní uniformu. Musela vždycky mít auto připravené, aby mohla vyjet, jakmile jí zavolají.

Faith neměla čas uvažovat o matčiných zvycích. Vjela na příjezdovou cestu a zaparkovala své mini předkem k chevroletu. Když vstala, rozbolely ji nohy. Posledních dvacet minut měla napnuté všechny svaly v těle. Z matčina domu se ozývala hlasitá hudba. Byl to heavy metal, ne Beatles, které Evelyn obvykle poslouchala. Faith cestou ke dveřím kuchyně sáhla na kapotu chevroletu. Auto mělo studený motor. Možná, že se Evelyn sprchovala, když jí volala. Třeba se nepodívala na e-mail ani nezkontrolovala mobil. Možná se pořezala. Na dveřích se skvěl krvavý otisk ruky.

Faith se zarazila.

Krvavý otisk byl od levé ruky a nacházel se asi pětačtyřicet centimetrů nad klikou. Kdosi dveře zavřel, ale nezastrčil na nich západku. Kolem zárubně prosvítal proužek slunečního světla, které sem dopadalo nejspíš od okna nad dřezem.

Faith stále činilo problém vstřebat, co vidí. Zvedla ruku a přiblížila ji k otisku jako dítě, jež tiskne své prsty k matčiným. Evelyn měla menší ruku a štíhlé prsty. Špička jejího prsteníku se dveří nedotkla. V místě, kde by měl být její otisk, se nacházela sražená krev.

Hudba najednou přestala hrát. Faith v nastalém tichu zaslechla povědomé bručení, jež nabíralo na intenzitě a za okamžik se mělo proměnit v hlasitý řev. Zvuk se ozvěnou odrážel od střechy nad parkovištěm a Faith na okamžik napadlo, že vychází z jejích vlastních úst. Pak ho uslyšela znovu a otočila se. Věděla, že to je Emma.

Skoro každý druhý dům v Sherwoodském lese se dočkal zbourání nebo přestavby, ale dům Mitchellových zůstal v podstatě stejný, jako když ho postavili. Měl jednoduchou dispozici – tři ložnice, obývací pokoj, jídelnu a kuchyň, z níž vedly dveře na parkoviště. Faithin otec na druhé straně parkoviště postavil boudu na nářadí. Byla masivní, měla kovové dveře se závorou a v jediném okně bezpečnostní sklo. Bill Mitchell nikdy nic nedělal polovičatě. Faith už v necelých deseti letech pochopila, že bouda je na uchovávání nářadí až příliš bytelná. Zeke ji o skutečném účelu informoval s jemností, již v sobě dokáže najít pouze starší bratr. „Máma tam má schovanou pistoli, ty blbko.“

Faith oběhla auto a pokusila se boudu otevřít. Byla zamčená. Podívala se dovnitř oknem. Dráty v bezpečnostním skle se jí před očima proměnily v pavučinu. Viděla zahradnický stůl a pod ním vzorně srovnané pytle se zeminou. Nářadí viselo na příslušných hácích. Sekačka na trávu stála na svém místě. K podlaze pod stolem byl připevněný černý kovový trezor s kombinačním zámkem. Byl otevřený a scházel v něm Evelynin revolver s rukojetí z třešňového dřeva. Zmizela i krabice nábojů, která obvykle ležela vedle zbraně.

Bručení se ozvalo znovu, tentokrát hlasitěji. Na zemi ležela hromada dek a hýbala se nahoru a dolů, jako když tluče srdce. Evelyn dekami přikrývala rostliny na zahradě, když začalo nečekaně mrznout. Obvykle ležely složené na horní polici nad stolem, ale teď byly zmačkané v rohu vedle trezoru. Faith zahlédla kus růžové látky, který vykukoval zpod šedých dek, a zahnutou plastovou opěrku hlavy, jež mohla patřit jedině k Emmině autosedačce. Deky se znovu pohnuly a vymrštila se zpod nich maličká noha ve světle žluté bavlněné ponožce s bílým krajkovým lemem na kotníku. Pak se objevila růžová pěstička a Faith spatřila Emmin obličej.

Emma se na Faith usmála a našpulila horní ret. Radostně zavrněla.

„Proboha.“ Faith marně lomcovala zámkem na dveřích. Rozechvělýma rukama osahávala horní zárubeň a snažila se nahmatat klíč. Sesypal se na ni oblak prachu a do prstu se jí zabodla ostrá tříska. Znovu se podívala dovnitř a Emma zatleskala ručkama. Pohled na matku ji uklidnil. Faith naproti tomu začínala hrozivě panikařit. V boudě je určitě horko, protože venku je velké teplo. Emmě hrozí přehřátí nebo dehydratace. Může umřít!

Faith si celá zděšená klekla. Napadlo ji, že klíč někam zapadl, možná zajel pod dveře. Viděla, že Emmina autosedačka má v místě, kde je zaražená mezi trezor a stěnu, ohnutý spodek. Byla skrytá pod dekami a schovaná za trezorem.

Trezor ji chránil.

Faith se zarazila a plíce se jí při nádechu sevřely. Čelist jí ztuhla, jako by jí někdo zadrátoval ústa, aby je nemohla otevřít. Pomalu se posadila. Na betonu před sebou spatřila kapky krve. Pohledem sledovala stopu, kterou vytvářely směrem ke kuchyňským dveřím a ke krvavému otisku ruky.

Emma byla zamčená v boudě, z níž se ztratila Evelynina pistole. K domu vedla krvavá stopa.

Faith vstala a podívala se na nezamčené kuchyňské dveře. Slyšela jenom svůj přerušovaný dech.

Kdo vypnul tu hudbu?

Doběhla zpátky ke svému autu a zpod sedadla řidiče vytáhla služební pistoli. Zkontrolovala zásobník a připnula si zbraň k opasku. Její mobil stále ležel na předním sedadle. Faith ho popadla a otevřela kufr. Než začala pracovat jako zvláštní agentka, byla vyšetřovatelkou na atlantském oddělení vražd. Zpaměti vyťukala tísňové číslo. Nenechala dispečerku ani promluvit a rovnou na ni vysypala číslo svého starého odznaku, jednotky a matčinu adresu.

Odmlčela se a pak řekla: „Kód třicet.“ Skoro ta slova ze sebe nedokázala vypravit. Kód třicet. V životě tu frázi nepoužila. Vyřknout ji znamenalo, že kolega z řad policie se ocitl ve vážném nebezpečí a možná je i mrtvý. „Moje dítě je zamčené v boudě na nářadí. Na betonu je krev a na kuchyňských dveřích je krvavý otisk ruky. Myslím, že matka je v domě. Slyšela jsem nějakou muziku, ale někdo ji vypnul. Matka je policajtka v důchodu. Myslím, že…“ Faith se stáhlo hrdlo. „Pomozte jí. Prosím vás, pošlete k ní pomoc.“

„Kód třicet. Rozumím,“ odpověděla dispečerka zřetelným, odměřeným tónem. „Zůstaňte venku a počkejte na posily. Nechoďte – opakuji – nechoďte do domu.“

„Rozumím.“ Faith ukončila hovor a hodila telefon na zadní sedadlo. Zastrčila klíč do zámku, jímž měla v kufru připevněnou brokovnici, a odemkla ho.

GBI každého agenta vybavila minimálně dvěma zbraněmi. Pistole byla poloautomatická a měla ráži čtyřicet. Její zásobník obsahoval třináct nábojů a jeden byl v komoře. Brokovnice obsahovala čtyři velké náboje a dalších šest měla Faith v odnímatelném zásobníku připevněném k předpažbí. Jedna nábojnice obsahovala osm broků. Každý z nich měl zhruba velikost kulky ráže třicet osm.

Pistole při každém stisknutí spouště vystřelila jednu kulku. Brokovnice osm broků.

Vyšetřovací úřad po všech agentech požadoval, aby měli v komoře vždy nachystaný náboj. Do pistole se jich tak vešlo celkem čtrnáct. Zbraň nebyla vybavena klasickou vnější pojistkou. Agenti měli ze zákona povoleno zbraň použít, pokud měli pocit, že je ohrožen jejich život nebo životy jiných lidí. Spoušť směli stisknout, jenom když chtěli vystřelit, a vystřelit mohli, pouze pokud chtěli zabít.

U brokovnice to fungovalo trochu jinak, ale použití bylo stejné jako u pistole. Pojistka se nacházela nad lučíkem a pohnout s ní dovedly jen obratné prsty. V komoře se nenechávaly žádné náboje. Všichni kolem museli slyšet, jak náboj při nabíjení zapadá do hlavně, a uvědomit si, že z ní za okamžik vyletí. Faith viděla, jak se při tom zvuku dospělým mužům podlamují kolena.

Odjistila zbraň a znovu se podívala na dům. Na předním okně se zavlnil závěs a chodbou proběhl jakýsi stín.

Faith cestou k parkovišti jednou rukou zacvakla hlaveň brokovnice. Ozval se zvuk, jenž se pěkně nesl ozvěnou. Jediným plynulým pohybem si přitiskla pažbu k rameni a hlaveň namířila přímo před sebe. Rozkopla dveře a se zbraní pevně sevřenou v rukou vykřikla: „Policie!“

Její výkřik zaburácel domem jako hrom. Vyšel z temného místa hluboko v jejích útrobách, které Faith většinou ignorovala, protože se bála, aby v sobě neprobudila něco, co by pak nemusela ovládnout.

„Vyjděte ven s rukama nad hlavou!“

Z domu nikdo nevyšel. Z jedné zadní místnosti k Faith dolehl jakýsi zvuk. Když vešla do kuchyně, zostřil se jí zrak. Na lince byla krev a ležel na ní nůž na chléb. Na podlaze byla další krev. Někdo otevřel všechny zásuvky a skříňky. Nástěnný telefon visel na zdi jako zkroucená oprátka. Na zemi se válely kusy Evelynina roztřískaného mobilu a chytrého telefonu. Faith před sebou držela brokovnici a prstem se jen zlehka dotýkala spouště, aby neudělala chybu.

Měla by myslet na matku nebo na Emmu, ale místo toho jí hlavou táhla jediná fráze: lidé a dveře. Když člověk přišel prohledat dům, právě tyhle dvě věci nejvíc ohrožovaly jeho bezpečí. Potřeboval vědět, kde jsou lidé – ať už dobří nebo zlí – a co na něho může vyskočit zpoza kterýchkoli dveří.

Faith se otočila na stranu a namířila zbraň do prádelny. Na podlaze tam tváří k zemi ležel muž s černými vlasy a voskově žlutou kůží. Paže měl zkřížené pod tělem. Nebyl ozbrojený a ani poblíž neležela žádná zbraň. Z temena mu zbyla jenom krvavá kaše. Na pračce ulpěly kousky mozkové hmoty. Faith viděla díru ve stěně, kterou tam udělala kulka, jež mu prolétla hlavou.

Otočila se zpátky ke kuchyni, z níž vedl průchod do jídelny. Přikrčila se a rychle tam přeběhla.

Místnost byla prázdná.

Do detailu si vybavila, jak vypadá vnitřní dispozice domu.

Po levici měla obývací pokoj a po pravici velkou otevřenou vstupní halu. Přímo před ní se nacházela chodba, na jejímž konci byla koupelna. Po pravé straně byly dvě ložnice a po levé jedna, která patřila matce. Vedly z ní dveře do atria a byla k ní připojená maličká koupelna. Dveře Evelyniny ložnice byly jako jediné na celé chodbě zavřené.

Faith k nim vykročila, ale vzápětí se zastavila.

Lidé a dveře.

Vybavila si slova poučky, která by se dala tesat do kamene: Nevstupujte na nebezpečné území, pokud nemáte jistotu, že za vámi nikdo není.

Faith se přikrčila, zahnula doleva a vešla do obývacího pokoje. Očima přelétla stěny a zkontrolovala posuvné skleněné dveře vedoucí na zahradu za domem. Sklo bylo roztříštěné a závěsy cuchal větřík. V místnosti kdosi něco hledal a obrátil ji přitom vzhůru nohama. Faith se dívala na rozbité zásuvky a rozpárané polštáře. Ze svého místa dobře viděla za pohovku a ověřila si, že z matčina ušáku nekouká žádný pár nohou. Otáčela hlavou sem a tam mezi pokojem a chodbou, dokud si nebyla jistá, že může jít dál.

První dveře vedly do jejího bývalého dětského pokoje. I ten kdosi prohledal. Vytažené zásuvky Faithina starého psacího stolu připomínaly vyplazené jazyky a matrace byla rozpáraná. Z Emminy postýlky zůstaly jen trosky a přikrývka byla roztržená vedví. Zvířátka na šňůrkách, která visela nad postýlkou, někdo zašlapal do koberce. Faith v sobě potlačila zuřivost, kterou to v ní podnítilo. Přiměla se pokračovat.

Rychle prohlédla skříně a podívala se pod postel. Totéž provedla v Zekově pokoji, jenž matce nyní sloužil jako pracovna. Na zemi ležely rozházené papíry a šuplíky z psacího stolu kdosi mrštil proti zdi. Zběžně nahlédla do koupelny. Sprchový závěs byl odhrnutý a skříňka na prádlo měla dvířka dokořán. Ručníky a povlečení se válely na podlaze.

Faith stála nalevo od dveří matčiny ložnice, když zaslechla ječení první sirény. Přicházelo z dálky, ale bylo pronikavé. Měla by počkat na posily.

Rozkopla dveře a v přikrčení se otočila dokola. Prst jí sjel ke spoušti. U nohou postele spatřila dva muže. Jeden z nich klečel. Byl to Hispánec a měl na sobě jenom džínsy. Kůži na hrudi měl potrhanou, jako by ho někdo přetáhl ostnatým drátem. Po těle mu stékaly potůčky potu a žebra mu pokrývaly červenočerné podlitiny. Na pažích i na trupu byl tetovaný a největší obraz se mu skvěl na hrudi. Znázorňoval zelenočervenou texaskou hvězdu ovinutou chřestýšem. Muž byl členem mexického gangu Los Texicanos, který dvacet let ovládal atlantský obchod s drogami.

Druhý muž byl Asiat. Neměl žádné tetování a byl oblečený do jasně červené košile s květinovým vzorem a světle hnědých plátěných kalhot. Stál za gangsterem a držel mu u hlavy zbraň. Pětiranný Smith and Wesson s rukojetí z třešňového dřeva. Matčin revolver.

Faith mířila Asiatovi na hrudník. Jako by se chladný tvrdý kov hlavně stal součástí jejího těla. Srdce vzpružené adrenalinem jí zuřivě tlouklo. Ze všeho nejradši by stiskla spoušť.

„Kde je moje matka?“ zeptala se úsečně.

Odpověděl jí s pomalým, huhňavým jižanským přízvukem: „Jestli po mně střelíš, trefíš i jeho.“

Měl pravdu. Faith stála na chodbě, necelé dva metry od nich. Muži byli příliš blízko u sebe. I kdyby Asiata střelila přímo do hlavy, riskovala by, že z nábojnice odlétne brok a zasáhne – a nejspíš i zabije – rukojmího. Přesto dál držela prst na spoušti a nepřestávala na muže mířit. „Řekni mi, kde je.“

Přitiskl hlaveň revolveru blíž k hlavě rukojmího. „Až odhodíš zbraň.“

Zvuk sirén sílil. Přicházel ze zóny 5, která se nacházela v té části čtvrti, jíž procházela Broskvoňová ulice. „Slyšíš to?“ zeptala se Faith. Představila si, jak policejní auta jedou Nottinghamskou ulicí. Předpokládala, že dorazí za necelou minutu. „Řekni mi, kde je moje matka, jinak tě zabiju, ještě než sem přijedou.“

Znovu se usmál a pevněji sevřel zbraň. „Víš, pro co jsme si přišli. Dej to sem a my ji pustíme.“

Faith vůbec nechápala, o čem ten zatracený chlap mluví. Její matka byla třiašedesátiletá vdova a jejím nejcennějším majetkem byl pozemek, na němž stál dům.

Muž si její mlčení vyložil jako vytáčku. „Opravdu chceš kvůli Chicovi přijít o maminku?“

Faith předstírala, že ho pochopila. „To je to tak snadné? Prostě si je vyměníme?“

Pokrčil rameny. „Jinak se odsud ani jeden z nás nedostane.“

„Blbost.“

„Žádná blbost. Férovej obchod.“ Zvuk sirén se přiblížil a na ulici zaskřípěly pneumatiky. „Tak co, ty svině? Dělej. Dohodnem se?“

Lhal. Jednoho člověka už zabil a dalšího ohrožuje. Jakmile mu dojde, že Faith jenom blafuje, zastřelí ji.

„Dohodneme,“ souhlasila a levou rukou hodila brokovnici před sebe.

Instruktor na střelnici u sebe nosil stopky, které odtikávaly každou desetinu vteřiny. Faith proto věděla, že vytáhnout z pouzdra na boku pistoli jí trvá přesně osm desetin vteřiny. Zatímco Asiat věnoval pozornost brokovnici, jež mu dopadla k nohám, vytáhla pistoli, stiskla spoušť a střelila ho do hlavy.

Rozhodil rukama a upustil revolver. Byl mrtvý dřív, než dopadl na zem.

Někdo rozkopl domovní dveře. Faith se otočila ke vstupní hale a uviděla, jak dovnitř vbíhají plně vyzbrojení muži ze zásahové jednotky. Pak se otočila zpátky k ložnici a zjistila, že Mexičan je pryč.

Dveře na zahradu byly otevřené. Faith vyběhla ven ve chvíli, kdy se gangster přehoupl přes drátěný plot. V ruce držel Evelynin revolver. Na zahradě paní Johnsonové si hrály její vnučky. Když uviděly, jak se k nim žene ozbrojený muž, začaly křičet. Byl od nich vzdálený asi šest metrů. Pak pět a půl. Namířil na děvčata a jednou vystřelil nad jejich hlavy. Na zem dopadla drť z cihlové zdi. Dívky byly tak vyděšené, že nedokázaly dál křičet, natož se pohnout, aby se zachránily. Faith se zastavila u plotu, namířila služební pistoli a stiskla spoušť.

Muž sebou trhl, jako by měl v hrudi provázek, za který někdo zatáhl. Minimálně vteřinu zůstal stát, ale pak se mu podlomila kolena a dopadl zády na zem. Faith přeskočila plot a rychle k němu doběhla. Dupala mu na zápěstí, dokud nepustil matčinu zbraň. Děvčata se znovu rozkřičela. Na verandu domu vyšla paní Johnsonová a ochranitelsky je popadla jako kvočna kuřata. Podívala se na Faith a zavřela za sebou dveře. V očích měla šokovaný, zděšený výraz. Když byli Zeke a Faith malí, honila je po zahradě s hadicí v ruce a kropila je vodou. Vždycky jí tu připadalo bezpečno.

Faith zastrčila pistoli do pouzdra a Evelynin revolver si zasunula zezadu za kalhoty. Popadla muže za ramena. „Kde je moje matka?“ zeptala se ho. „Co s ní udělali?“

Otevřel ústa. Zpod stříbrných korunek na zubech mu vytékala krev. Usmíval se. Ten hajzl se usmíval!

„Kde je?“ Faith přitiskla ruku na jeho poraněný hrudník a ucítila, jak se jí pod prsty hýbou zlomená žebra. Vykřikl bolestí. Přitlačila a přimáčkla mu kosti k sobě. „Kde je?“

„Agentko!“ Přes plot přeskočil mladý policista a jednou rukou se ho přidržel, aby nespadl. Přiskočil k ní se zbraní namířenou k zemi. „Ustupte od zadrženého.“

Faith se nad gangsterem naklonila. Měl horkou kůži. „Řekni mi, kde je.“

Namáhavě polykal. Bolest už necítil a měl rozšířené oči. Víčka se mu zachvěla a zaškubalo mu v koutku úst.

„Řekni mi, kde je.“ Faithin hlas s každým slovem nabíral zoufalejší tón. „Proboha, jenom mi – prosím tě – řekni, kde je!“

Sípavě dýchal, jako by se mu do plic nedostával vzduch. Pohnul rty a něco zašeptal, ale Faith nedokázala rozeznat co.

„Cože?“ Přiblížila ucho k jeho rtům, takže cítila, jak mu z úst tečou sliny. „Řekni mi to,“ zašeptala. „Prosím tě.“

„Almeja.“

„Cože?“ řekla znovu Faith. „Co jsi to říkal?“ Muž otevřel ústa, ale místo slov se mu z nich vyřinul proud krve. „Co jsi říkal?“ vykřikla Faith. „Pověz mi, co jsi to říkal!“

„Agentko!“ zařval znovu policista.

„Ne!“ Přitiskla dlaně muži na hrudník a pokusila se přimět jeho srdce, aby znovu začalo bít. Sevřela ruku v pěst, a co největší silou ho udeřila. Tloukla ho, aby se probral k životu. „Řekni mi to!“ vykřikla. „Prostě mi to řekni!“

„Agentko!“ Ucítila, jak ji v pase sevřely čísi ruce. Policista ji téměř zvedl do vzduchu.

„Pusťte mě!“ Vrazila do něho loktem s takovou silou, že ji upustil na zem. Po trávě se plazila ke svědkovi. K rukojmímu. K vrahovi. K jedinému člověku, který jí mohl povědět, co se ksakru stalo s její matkou.

Vzala gangsterův obličej do dlaní a zadívala se do jeho neživých očí. „Prosím tě, řekni mi to,“ žadonila, i když věděla, že už je příliš pozdě. „Prosím.“

„Faith?“ Na druhé straně plotu stál detektiv Leo Donnelly, s nímž kdysi sloužila u atlantské policie. Sotva popadal dech. Rukama sevřel horní okraj plotu. Vítr mu foukl pod sako laciného hnědého obleku a rozevřel mu ho. „Emma je v pohodě. Už sem jede zámečník.“ Mluvil pomalu a protáhle, jako když se přes síto cedí melasa. „Tak pojď, holka. Emma u sebe potřebuje mít mámu.“

Faith se podívala za něho. Všude bylo plno policistů. Rozmazaně viděla modré uniformy, které se míhaly v domě a na zahradě. Okny sledovala lidi ze zásahové jednotky, kteří se zdviženými zbraněmi procházeli jednu místnost za druhou, a slyšela jen jejich hlasy: „Tady je to čisté!“ Kolem houkaly sirény policejních aut a sanitek. Byl tam i hasičský vůz.

Telefonát zafungoval. Kód třicet. Policista v ohrožení potřebuje pomoc.

V domě a jeho okolí se nacházeli tři zastřelení muži. Faithino dítě bylo zamčené v boudě a její matka zmizela.

Dřepla si, skryla hlavu do rozechvělých rukou a silou vůle se přinutila neplakat.

2. kapitola

„Takže ten chlap mi povídá, že měnil olej v autě. V garáži bylo horko, tak si svlékl kalhoty…“

„Aha,“ vypravila ze sebe Sára Lintonová a tvářila se, že ji to zajímá. Vrtala se v salátu, který měla před sebou.

„A já mu povídám: Heleďte, člověče, já jsem doktor. Nejsem tu od toho, abych vás soudil. Klidně můžete mluvit upřímně…“

Sára pozorovala, jak Dale Dugan pohybuje ústy. Jeho hlas naštěstí splýval se zvuky v pizzerii. Hrála tam tichá hudba a ozýval se smích obědvajících lidí. Z kuchyně k nim doléhalo chřestění talířů. Kolegova historka nebyla nijak strhující ani nová. Sára byla pediatrička a sloužila na pohotovosti v Gradyho nemocnici v Atlantě. Předtím měla dvanáct let vlastní praxi a k tomu na poloviční úvazek pracovala jako okresní soudní lékařka v malém, ale živém univerzitním městečku. Neexistoval nástroj, nářadí, potřeba do domácnosti nebo skleněná figurka, které by neviděla uvízlé v lidském těle.

Dale přesto pokračoval: „A pak přišla sestra s rentgenovým snímkem.“

„Aha,“ poznamenala Sára a snažila se znít alespoň trochu zaujatě.

Dale se na ni usmál. Mezi středními a postranními řezáky měl zaseknutý kousek sýra. Sára se ho snažila nehodnotit. Byl milý. Nebyl hezký, ale dalo se na něho koukat. Měl rysy, které mnohé ženy začaly považovat za atraktivní, jakmile zjistily, že vystudoval medicínu. Sára se nenechala tak snadno unést. Navíc měla příšerný hlad, protože kamarádka, která jí tohle absurdní rande naslepo dohodila, jí poradila, ať si dá místo pizzy salát, protože to vypadá lépe.

„Takže zvednu ten snímek a co na něm nevidím…“

Nástrčkový klíč, pomyslela si těsně předtím, než se dostal k pointě.

„Nástrčkový klíč! Věříš tomu?“

„Ne!“ Nuceně se zasmála, až jí zachrčelo v hrdle.

„A pořád mi tvrdil, že upadl.“

Sára zamlaskala. „To musel být pěkný pád.“

„To tedy ano.“ Znovu se na ni usmál a pořádně se zakousl do pizzy.

Sára žvýkala kousek salátu. Digitální hodiny nad Daleovou hlavou ukazovaly dvě hodiny, dvanáct minut a několik vteřin. Červeně svítící číslice jí bolestně připomínaly, že teď mohla být doma, dívat se na basketbal a skládat horu vypraného prádla, která leží na pohovce. Hrála se sebou hru – schválně, jak dlouho vydrží nestočit pohled k displeji, na němž naskakují rozmazané vteřiny. Zatím měla rekord tři minuty a dvaadvacet vteřin. Vložila si do úst další sousto salátu, rozhodnutá rekord pokořit.

„Takže ty jsi chodila na Emoryho univerzitu?“ zeptal se Dale.

Přikývla. „A ty na Dukovu?“

Jak se dalo očekávat, Dale začal dalekosáhle popisovat své akademické úspěchy a nezapomněl zmínit články publikované v časopisech a zásadní projevy na různých konferencích. Sára dál předstírala, že ho poslouchá, a snažila se nedívat na hodiny. Pomalu žvýkala salát jako kráva na pastvě, aby Dale nepocítil nutkání začít se jí vyptávat.

Nebyla to Sářina první schůzka naslepo a bohužel ani ta nejméně nudná. Problém nastal hned v prvních šesti minutách, jak Sára viděla na hodinách. Všechna úvodní témata vyčerpali, ještě než si objednali jídlo. Dale byl rozvedený, bezdětný a s bývalou manželkou vycházel dobře. Ve volném čase si v nemocnici občas zahrál basketbal. Sára pocházela z malého města v jižní Georgii. Měla dva chrty a kočku, která se však rozhodla žít u jejích rodičů. Bývala vdaná, ale před čtyřmi a půl lety jí zabili manžela.

Po této informaci rozhovor obvykle ustal, ale Dale se přes ni přenesl, jako by se jednalo o nepodstatný detail. Sáře se na něm zprvu líbilo, že se neptá na podrobnosti, ale potom si řekla, že se neptá, protože vidí jenom sám sebe. Vzápětí se v duchu vyplísnila za to, že ho příliš přísně soudí.

„Čím byl tvůj muž?“

Zrovna měla v ústech kus salátu. Rozžvýkala ho, polkla a řekla: „Byl policista. Náčelník okresní policie.“

„To je zvláštní.“ Nejspíš se zatvářila dost divně, protože dodal: „Chci říct, že je zvláštní, že není doktor. Vlastně že nebyl doktor. Žádný bílý límeček.“

„Bílý límeček?“ V hlase jí zněla výčitka, ale nedokázala si pomoci. „Můj otec je instalatér. Já a moje sestra jsme s ním pracovaly…“

„Počkej přece.“ Zvedl ruce na znamení, že se vzdává. „Špatně jsem se vyjádřil. Manuální práce je svým způsobem vznešená.“

Sára netušila, jaký druh medicíny doktor Dale provozuje, protože ona rukama pracovala každý den.

Dale toho nedbal a nasadil vážný tón. „K policajtům mám velkou úctu. A taky k lidem, co slouží vlasti. Mám na mysli vojáky.“ Nervózně si otřel ústa ubrouskem. „Je to nebezpečné povolání. Umřel ve službě?“

Přikývla a podívala se na hodiny. Tři minuty a devatenáct vteřin. Rekord nepřekonala.

Vytáhl z kapsy mobil a podíval se na displej. „Omlouvám se, ale mám službu. Chtěl jsem se podívat, jestli tu je signál.“

Alespoň nepředstíral, že má vypnuté vyzvánění, ačkoli Sára si byla jistá, že na to také dojde. „Promiň, že nejsem otevřenější, ale špatně se mi o tom mluví.“

„Tvoje ztráta mě mrzí,“ řekl mechanicky. Sára ten tón znala z pohotovosti. „Muselo to být těžké.“

Kousla se do špičky jazyka. Nevěděla, jak by mu zdvořile odpověděla. Než ji napadlo, že by mohli změnit téma a bavit se o počasí, uteklo plno času a jejich hovor ještě nabral na trapnosti. „Takže, co kdybychom…,“ řekla konečně.

„Promiň,“ přerušil ji. „Potřebuju si odskočit.“

Vstal tak rychle, že málem převrátil židli. Sára ho sledovala, jak odbíhá. Možná si to jenom představovala, ale měla dojem, že se na okamžik zastavil u nouzového východu.

„Idiot.“ Upustila vidličku do talíře se salátem.

Znovu se podívala na hodiny. Bylo čtvrt na tři. Jestli se Dale vůbec vrátí ze záchodu, možná bude do půl třetí po všem. Sára bydlela nedaleko a z domova sem přišla pěšky, takže se vyhne příšernému dlouhému tichu, jež by nastalo, kdyby ji Dale vezl domů ve svém voze. Účet zaplatili u pokladny, když si objednali jídlo. Za čtvrt hodiny dojde domů a stihne se z šatů převléknout do tepláků dřív, než začne basketbal. Zakručelo jí v břiše. Možná by mohla předstírat, že jde domů, pak se vrátit a objednat si pizzu.

Hodiny ukazovaly, že uplynula další minuta. Sára pohledem přelétla parkoviště a zjistila, že Daleovo auto tam stále stojí. Předpokládala, že zelený Lexus s poznávací značkou DRDALE patří jemu. Nevěděla, jestli má cítit zklamání, anebo úlevu.

Uteklo dalších třicet vteřin. Chodba vedoucí k toaletám zůstala prázdná ještě dalších třiadvacet, a pak jí pomalu prošla postarší žena s chodítkem. Za ní nikdo nešel.

Sára si položila hlavu do dlaně. Dale nebyl špatný. Byl vyrovnaný, poměrně zdravý, výdělečně činný a na hlavě měl většinu vlasů. Když si odmyslela sýr mezi zuby, působil jako člověk, který dbá na hygienu. Přesto to nestačilo. Sára si začínala myslet, že problém je v ní. Začínal se z ní stávat takový atlantský pan Darcy. Jakmile o někom ztratila dobré mínění, už ho nikdy nenabyla zpátky. Bylo snazší přimět parník, aby plul opačným směrem, než přinutit Sáru změnit názor.

Měla by se víc snažit. Už jí není pětadvacet a na dveře klepe čtyřicítka. S výškou sto osmdesát centimetrů měla omezené možnosti k seznámení. Její kaštanově rezavé vlasy a bledá pleť se také nelíbily každému muži. Měla dlouhou pracovní dobu a vůbec neuměla vařit. Zřejmě ztratila i schopnost nezávazně si povídat, a jakmile se někdo pouze zmínil o jejím mrtvém manželovi, dostala záchvat zuřivosti.

Možná má příliš vysoké nároky. Její manželství nebylo dokonalé, ale dost se povedlo. Za manžela by dala život a jeho ztráta ji málem zabila. Jeffrey však byl skoro pět let po smrti, a pokud k sobě Sára měla být upřímná, cítila se osamělá. Chyběla jí mužská společnost. Scházel jí způsob, jakým muži uvažují, a překvapivé roztomilosti, které dokážou říkat. Chyběl jí dotek jejich drsné pokožky a nejen ten. Bohužel naposledy kvůli nějakému muži obracela oči v sloup nikoli v extázi, ale nudou.

Sára si musela přiznat, že randění jí neskutečně, příšerně, děsivě nejde. Neměla moc času si to natrénovat. Od puberty se chovala monogamně. Prvního kluka si našla na střední škole a vydrželi spolu až do univerzity. Celou medicínu chodila se spolužákem, potom potkala Jeffreye a na jiné muže už ani nepomyslela. Od té doby s nikým nechodila, pokud nepočítala katastrofální známost na jednu noc před třemi lety. Určitou vášeň v ní dokázal podnítit jenom jeden muž, ale ten byl ženatý. Ba co hůř – byl to ženatý policista.

A ještě horší bylo, že teď stál u pokladny necelé tři metry od ní.

Will Trent na sobě měl černé běžecké šortky a černé triko s dlouhým rukávem, v němž se mu hezky rýsovala široká ramena. Pískově blonďaté vlasy měl delší než před několika měsíci, kdy ho Sára viděla naposledy. Tehdy pracoval na případu, do něhož byl zapleten jeden z jejích bývalých pacientů, který docházel na dětskou kliniku v jejím rodném městě. Neustále se Willovi pletla pod nohy, takže mu nakonec nezbylo než jí dovolit, aby mu pomohla s vyšetřováním. Trochu si spolu zaflirtovali, a když Will případ vyřešil, vrátil se domů k manželce.

Byl neskutečně všímavý. Když vešel, určitě zaregistroval, že u jednoho stolu sedí Sára. Přesto k ní stál otočený zády a upřeně se díval na leták připíchnutý na nástěnce. Čekala, až dá najevo, že ví o její přítomnosti. Nepotřebovala sledovat vteřinovou ručičku na hodinách.

Zadíval se na další leták.

Sára si z vlasů vyndala sponu, jíž je měla sepnuté na temeni, a nechala si je spadnout na ramena. Vstala a šla k Willovi.

Něco málo o Willu Trentovi věděla. Byl vysoký, měřil přinejmenším sto devadesát centimetrů a měl štíhlé tělo běžce a ty nejhezčí nohy, jaké u muže viděla. Když mu byl necelý rok, zabili mu matku. Vyrostl v dětském domově a nikdy nebyl adoptován. Pracoval jako zvláštní agent GBI. Patřil k nejchytřejším mužům, jaké kdy poznala, a trpěl závažnou formou dyslexie, kvůli níž podle všeho četl nejvýš na úrovni žáka druhé třídy.

Postavila se těsně vedle něho a zadívala se na leták, který ho zaujal. „Vypadá to zajímavě,“ poznamenala.

Velice nemotorně předstíral překvapení nad tím, že ji vidí. „Doktorko Lintonová! Jenom jsem…“ Utrhl z letáku proužek s informacemi. „Říkal jsem si, že si pořídím motorku.“

Sára se podívala na inzerát. Na papíru byla detailní kresba Harleye Davidsona pod nadpisem, který vyzýval k členství v klubu. „Myslím, že mezi Lesby na motorkách byste asi nezapadl.“

Křivě se usmál. Celý život se snažil svůj handicap skrýt, a i když ho Sára odhalila, stále nebyl ochoten přiznat, že má problém. „Je to skvělá příležitost k seznámení.“

„Vy se chcete seznámit?“

Připomněla si další z Willových rysů – jeho zvláštní zvyk držet jazyk za zuby, když neví, co by řekl. Výsledkem byly trapné chvilky, v porovnání s nimiž se Sářino randění zdálo ohromně pohodové.

Willova objednávka byla naštěstí hotová. Sára ustoupila vzad, když si od potetované servírky s velkým počtem piercingů bral krabici s pizzou. Mladá žena se na něho uznale podívala. Zdálo se, že Will si toho nevšímá. Podíval se na pizzu, aby se přesvědčil, že je to ta, kterou si objednal.

„Tak,“ řekl a palcem otočil snubní prsten na prsteníku své ruky. „Asi bych měl jít.“

„Asi ano.“

Ani jeden z nich se nepohnul. Venku se rozštěkal pes a do pizzerie otevřenými okny pronikalo jeho pisklavé ňafání. Sára věděla, že u dveří podniku stojí sloupek a vedle něj je miska s vodou pro případ, že někdo přijde do restaurace se svým psem. Také věděla, že Willova manželka má malého psíka jménem Betty, o něhož se většinou stará Will.

Ňafání zesílilo, ale Will se nehýbal z místa.

„Zní to jako čivava,“ poznamenala Sára.

Pozorně naslouchal a pak přikývl. „Taky bych řekl.“

„Tady jsi.“ Dale se konečně vrátil ze záchodu. „Poslyš, volali mi z nemocnice…“ Všiml si Willa. „Zdravím.“

Sára je představila. „Tohle je Dale Dugan a tohle Will Trent.“

Will s Dalem na sebe odměřeně kývli.

Psík venku nepřestával pronikavě, vyděšeně štěkat. Sára Willovi viděla na obličeji, že by radši zemřel, než aby přiznal, že čivava patří jemu.

Našla v sobě trochu slitování. „Já vím, že se potřebuješ vrátit do nemocnice, Dale. Mockrát díky za pozvání na oběd.“

„Rádo se stalo.“ Naklonil se k ní a bez okolků ji políbil na rty. „Zavolám ti.“

„Prima,“ vypravila ze sebe a potlačila nutkání otřít si ústa. Sledovala, jak na sebe muži opět odměřeně kývli, a připadala si jako patník, na který chodí močit několik psů.

Když Dale kráčel přes parkoviště, Betty se rozštěkala ještě zuřivěji. Will cosi zamumlal a strčil do dveří, aby je otevřel. Odmotal vodítko a nabral fenku do jedné dlaně. Ve druhé ruce se snažil udržet krabici. Štěkot okamžitě ustal. Betty zabořila hlavičku do páníčkovy hrudi a vyplázla jazyk.

Sára ji pohladila po hlavě a všimla si, že má na úzkých zádech čerstvé stehy. „Co se jí stalo?“

Will nepřestával zatínat zuby. „Skočil po ní jeden jack russell.“

„Vážně?“ Teriér musel mít místo tlapek nůžky, jinak by nemohl Betty způsobit takové rány.

Will na fenku ukázal. „Měl bych s ní jít domů.“

Sára v jeho domě nikdy nebyla, ale věděla, ve které ulici bydlí. „Nepůjdete rovnou? Tudy?“

Will neodpovídal. Zdálo se, že uvažuje, jestli mu u ní projde malá lež.

„Bydlíte přece u Linwood Avenue, ne?“ naléhala Sára.

„A vy opačným směrem.“

„Můžu to vzít přes park.“ Vykročila a nedala mu na vybranou. Mlčky kráčeli ulicí Ponce de Léona. Ticho vyplňoval hluk silničního provozu, ale ani výfukové plyny nedokázaly zastínit skutečnost, že je nádherné jarní odpoledne. Po ulici ruku v ruce kráčely zamilované páry. Matky tlačily kočárky. Přes čtyřproudovou ulici plnou aut přebíhali běžci. Mraky, které ráno visely nad městem, odpluly na východ a odhalily modrou oblohu. Vytrvale vanul větřík. Sára sevřela ruce za zády a zadívala se na rozbitý chodník. Kořeny stromů se draly skrz asfalt jako zkroucené prsty na stařeckých nohou.

Podívala se na Willa. Ve slunečním svitu bylo vidět, že má zpocené čelo. Přes obličej se mu táhly dvě jizvy, o jejichž původu vůbec nic netušila. Kdysi měl roztržený horní ret, ale špatně mu ho sešili a jeho ústa dostala nonšalantní výraz. Druhá jizva se mu táhla po levé čelisti a mizela mu pod límcem. Když se s ním Sára setkala poprvé, domnívala se, že jizvy jsou památkou na vylomeniny v dětství. Potom však zjistila něco víc o jeho minulosti a dozvěděla se, že vyrostl v dětském domově. Jeho zranění nejspíš měla temnější původ.

Will na ni pohlédl a Sára odvrátila zrak. „Dale mi připadá jako fajn chlap.“

„To ano.“

„Je to doktor, ne?“

„Ano, je.“

„Přišlo mi, že umí dobře líbat.“

Usmála se.

Will si přesunul Betty v ruce, aby se mu lépe držela. „A vy s ním asi chodíte.“

„Dneska jsme měli první rande.“

„Chovali jste se k sobě přátelštěji, než je na prvním rande obvyklé.“

Sára se zastavila. „Jak se má vaše žena, Wille?“

Neodpověděl hned. Zadíval se jí kamsi přes rameno. „Čtyři měsíce jsem ji neviděl.“

Sára měla zvláštní pocit, jako by ji zradil. Jeho manželka zmizela a on Sáře ani nezavolal. „Žijete v odloučení?“

Ustoupil stranou, aby kolem nich mohl proběhnout kondiční běžec. „Ne.“

„Je pohřešovaná?“

„Ne tak docela.“

K chodníku trhavě přijel autobus městské hromadné dopravy a táhle zahučel. Sára se s Angií Trentovou setkala skoro před rokem. Její tmavé oči a vlasy, snědá pleť a pěkně zaoblená postava byly přesně tím, co si představovaly matky, když své syny varovaly před povolnými ženami.

Autobus odjel a Sára se zeptala: „Kde je?“

Will dlouze vydechl. „Často ode mě odchází. Prostě odejde a zase se vrátí. Potom se mnou chvíli zůstane a znovu zmizí.“

„Kam mizí?“

„Nemám tušení.“

„Vy jste se jí nikdy nezeptal?“

„Ne.“

Sára nepředstírala, že ho chápe. „Proč ne?“

Podíval se na ulici a sledoval projíždějící auta. „Je to složité.“

Napřáhla k němu ruku a položila ji na jeho paži. „Vysvětlete mi to.“

Upřeně na ni hleděl. S maličkým psíkem v jedné a krabicí s pizzou v druhé ruce vypadal směšně.

Sára se k němu přiblížila a dotkla se jeho ramene. Přes triko nahmatala tvrdé svaly a horkou kůži. Jeho oči byly v jasném slunečním světle neskutečně modré. Měl jemné plavé řasy. Na čelisti měl několik vousů v místě, které vynechal při holení. Sára byla o několik centimetrů menší než Will. Stoupla si na špičky, aby mu viděla přímo do očí.

„Tak povídejte,“ vybídla ho.

Will mlčel a přejížděl očima po její tváři. Na chvíli se zastavil na jejích ústech a pak se jí znovu podíval do očí.

„Líbí se mi, když máte rozpuštěné vlasy,“ řekl nakonec.

Sára nestihla zareagovat, protože uprostřed ulice se náhle ozvalo skřípění brzd. Necelých dvacet metrů od nich smykem zastavilo černé SUV a vzápětí začalo couvat. Jeho kola skřípěla po asfaltu. Ve vzduchu byl cítit zápach spálené gumy. Auto zastavilo přímo před Willem a Sárou a řidič otevřel okno.

„Nastupte!“ křikla na Willa jeho šéfová Amanda Wagnerová.

Oba byli natolik ohromení, že se nedokázali pohnout. Ozvalo se troubení dalších aut a řidiči jim hrozili pěstmi. Sára si připadala jako v akčním filmu.

„Hned teď!“ přikázala Willovi Amanda.

„Můžete…,“ začal Will, ale Sára už si od něho brala Betty a krabici s pizzou. Sáhl si do ponožky a podal jí klíč od domu. „Musíte ji zamknout v pokoji pro hosty, aby ne…“

„Wille!“ Amandin tón nepřipouštěl žádné vytáčky.

Sára si vzala klíč, který byl ještě teplý od Willova těla. „Běžte.“

Nemusela ho pobízet dvakrát. Will naskočil do auta a noha mu sklouzla po silnici, jak Amanda okamžitě odrazila od obrubníku. Ozvalo se další troubení. Jeden čtyřdvéřový sedan dostal smyk. Sára na jeho zadním sedadle uviděla teenagerku, která tiskla obě ruce na okno a ústa měla hrůzou otevřená dokořán. Zezadu se k sedanu rychle blížilo další auto, ale na poslední chvíli se mu vyhnulo. Sára se dívce zadívala do očí. Sedan srovnal jízdní dráhu a odjel.

Betty se třásla a Sára na tom nebyla o mnoho lépe. Cestou k Willově domu se fenku pokoušela uklidnit. Pevně ji držela v náruči a tiskla rty k její hlavičce. Oběma prudce tlouklo srdce. Sára si nebyla jistá, zda jí srdce tolik bije kvůli myšlenkám na to, co se mohlo stát mezi ní a Willem, nebo kvůli závažné nehodě, již málem zavinila Amanda Wagnerová.

Až přijde domů, musí se podívat na zprávy a zjistit, co se děje. Za Willem jistě pojedou dodávky televizních stanic. Amanda byla zástupkyně ředitele GBI. Nejezdila po městě a nesháněla své agenty z pouhého rozmaru. Sára si říkala, že Willova partnerka Faith se právě teď také nejspíš řítí šílenou rychlostí na místo činu.

Zapomněla se ho zeptat na číslo domu, ale Betty naštěstí měla na obojku visačku s potřebnými informacemi. Navíc snadno zaregistrovala Willovo černé Porsche zaparkované na příjezdové cestě na konci ulice. Byl to starší model, jenž prošel celkovou obnovou. Will ho dnes určitě umyl. Vozu se leskly pneumatiky, a když Sára procházela kolem, viděla na protáhlé kapotě svůj odraz.

Usmála se na dům, který viděla poprvé v životě. Will bydlel v bungalovu z červených cihel s přistavěnou garáží. Dům měl černé vstupní dveře a světlounce žluté římsy. Kolem něj se rozprostíral dobře udržovaný, pečlivě ohraničený trávník, na němž rostly hezky zastřižené keře. V přední zahradě rostla mimóza obklopená kruhovým záhonem plným barevných květin. Sára uvažovala, jestli je Angie Trentová nadšená zahradnice. Macešky jsou nenáročné, ale musejí se zalévat. Podle toho, co Sára o paní Trentové věděla, ta žena nebyla typ, který by se dostatečně dlouho zdržoval doma, aby mohl něco takového dělat. Sára si nebyla jistá svými pocity a ani nevěděla, zda situaci ve Willově manželství chápe. V hlavě jí nicméně stále znělo matčino otravné poučování: I manželka, která není doma, je pořád manželka.

Když kráčela po cestě k domu, Betty se začala vrtět. Sára fenku pevněji sevřela. To by jí dnes ještě chybělo, aby jí utekl pes patřící manželce muže, jehož by nejradši začala líbat rovnou na ulici.

Sára zavrtěla hlavou a vystoupala po schodech ke dveřím domu. Takhle o Willovi nesmí uvažovat. Měla by být ráda, že je Amanda vyrušila. Jeffrey Sáru v prvních letech jejich manželství podvedl. Málem je to oba zničilo a trvalo mnoho let, než se jim podařilo vztah spravit. Museli na tom tvrdě dřít.

Ať tak či tak, Will se pro svou partnerku rozhodl sám. Navíc se nejednalo o nějakou letmou známost. S Angií vyrostl. Seznámili se ještě jako děti v dětském domově. Žili spolu skoro pětadvacet let. Sára se mezi ně nesmí vměšovat. Má sice bídné vyhlídky, ale nehodlá jiné ženě způsobit stejnou bolest, jakou musela prožít sama.

Klíč bez problému zajel do zámku domovních dveří. Když prošla dovnitř, ovanul ji proud chladného vzduchu. Postavila Betty na podlahu a odepnula jí vodítko. Jakmile se fenka osvobodila, zamířila rovnou dozadu do domu.

Sára se rozhlédla po předních místnostech a nedokázala v sobě potlačit zvědavost. Will měl rozhodně pánský vkus. Pokud mu s výzdobou domu pomáhala manželka, nebylo to vůbec nijak vidět. Na čestném místě uprostřed jídelny stál hrací automat na pinball. Nacházel se přímo pod skleněným lustrem. Will ho zřejmě opravoval, protože na podlaze vedle otevřeného kufříku na nářadí ležely úhledně vyskládané jeho elektronické vnitřnosti. Páchl tam olej.

Pohovka v obývacím pokoji byla potažená tmavě hnědým umělým semišem a doplňoval ji velký otoman stejné barvy. Stěny místnosti byly světle béžové. K obrovské plazmové televizi, pod níž se nacházely úhledně srovnané přehrávače, bylo natočené elegantní černé polohovací křeslo. Zdálo se, že každá věc je na svém místě. Nikde neleželo ani smítko prachu a byl tam pořádek. Na pohovce se neválela obrovská hromada neuklizeného prádla. Will se o domácnost dovedl zřejmě postarat lépe než Sára. Ale to dovedla většina lidí.

V rohu pokoje hned u dveří do chodby stál chromový psací stůl. Sára přejela prstem po nožičce Willových brýlí. Kolem laptopu a tiskárny stály úhledné komínky papírů. Na hromádce barevných desek na spisy ležela krabička zvýrazňovačů. Nacházely se tam kovové nádobky s gumičkami a kancelářskými sponkami roztříděnými podle barvy a velikosti.

Sára tohle uspořádání už znala. Will sice uměl číst, ale špatně, a rozhodně ne rychle. Zvýrazňovače a barevné sponky používal jako pomůcky, díky nimž snáze nacházel, co hledal, a nemusel se dívat, co je napsáno na papíře nebo na deskách. Byl to chytrý trik, který se nejspíš naučil už v dětství. Sára nepochybovala, že patřil k dětem, jež sedávaly vzadu ve třídě a zpaměti se učily všechno, co říkal učitel, ale pak nic z toho nedokázaly – nebo nechtěly – napsat v testu.

Odnesla krabici s pizzou do kuchyně, která byla zařízena ve stejně sytých odstínech hnědé jako zbytek domu. Žulové pracovní desky byly na rozdíl od Sářiny kuchyně čisté a uklizené a jedinými viditelnými spotřebiči tam byly kávovar a televize. Lednice zela prázdnotou. Stála v ní jenom krabice mléka a několik kalíšků pudinku. Sára uložila pizzu na horní polici a šla se dozadu do domu podívat, co dělá Betty. Nejprve vešla do pokoje pro hosty. Stropní osvětlení bylo zhasnuté, ale Will nechal svítit stojací lampu, která se nacházela za dalším koženým polohovacím křeslem. Vedle křesla ležel psí pelíšek ve tvaru lenošky a v rohu stála miska s vodou a granulemi. Na stěně visela další televize a pod ní stál skládací chodicí pás.

Místnost byla tmavá, stěny měla vymalované sytě hnědou barvou, která se dobře doplňovala s výmalbou obývacího pokoje. Sára rozsvítila a ke svému překvapení zjistila, že kolem stěn stojí knihovny. Přejela prstem po hřbetech knih. Objevila klasická díla promíchaná s hrstkou feministických spisů, které se na vysoké škole obvykle zadávaly jako povinná četba dychtivým studentkám prvního ročníku. Hřbety všech knih byly popraskané, jak si v nich někdo často četl. Sáru by v životě nenapadlo, že Will bude mít doma knihovnu. S jeho dyslexií přečtení tlustého románu představovalo nadlidský úkol. Mnohem pochopitelnější se jevily audioknihy. Sára si klekla a podívala se na obaly cédéček naskládané vedle draze vyhlížejícího přehrávače. Will měl rozhodně intelektuálnější vkus než ona, neboť jeho knihovna obsahovala plno literatury faktu a historických knih, které by Sára obvykle doporučila jenom nespavcům. Přitiskla prst na nálepku, která se odchlipovala z jednoho hřbetu, a uviděla nápis Majetek knihovního systému okresu Fulton.

Z chodby se ozvalo cvakání Bettyiných drápků a Sára se začervenala. Měla pocit, jako by ji fenka nachytala. Vstala a chtěla pro ni dojít, ale Betty jí překvapivě rychle utekla. Sára za ní kolem koupelny prošla do druhé místnosti. Do Willovy ložnice.

Postel byla ustlaná. Povlečení mělo tmavě modrou barvu a místo čela postele byl o stěnu opřený jenom polštář. Stál tam jeden noční stolek a jedna lampa.

Ložnice na rozdíl od zbytku domu působila velice prakticky. Sára nechtěla zbytečně rozebírat, proč jí zjištění, že místnost postrádá romantický nádech, přineslo úlevu. Stěny tu byly bílé a nevisely na nich žádné obrazy. Na prádelníku vedle další televize ležely Willovy hodinky a peněženka. Na lavici u nohou postele byly rozložené džínsy a triko. Vedle nich ležely složené černé ponožky. Pod lavicí stály Willovy boty. Sára zvedla triko. Bylo bavlněné a mělo dlouhé rukávy. Stejně jako to, které měl Will na sobě, bylo černé.

Betty vyskočila na postel, strčila do polštáře, takže sjel dolů, a uvelebila se na něm jako pták v hnízdě.

Sára složila triko a vrátila ho k džínsům. Chová se skoro jako šmírák. Ještě že k triku nečichala nebo Willovi neprohledala zásuvky. Vzala Betty do dlaně a řekla si, že by ji měla zavřít v pokoji pro hosty a jít pryč. Právě se to chystala udělat, když zazvonil telefon. Zapnul se záznamník a z ložnice se ozval Willův hlas.

„Sáro? Jestli tam jste, zvedněte to, prosím.“

Vrátila se do ložnice a zvedla sluchátko. „Zrovna jsem byla na odchodu.“

Jeho hlas zněl napjatě. V pozadí slyšela dětský pláč a křik lidí. „Potřebuju, abyste sem hned teď přijela. K Faith. Do domu její matky. Je to důležité.“

Sáře zostřil smysly příliv adrenalinu. „Je v pořádku?“

„Není,“ odpověděl stroze. „Můžu vám nadiktovat adresu?“

Bez rozmýšlení otevřela zásuvku nočního stolku, protože předpokládala, že v ní najde kus papíru a propisovačku. Místo toho tam objevila vydání stejného časopisu, jaký její otec schovával v kufříku s nářadím v garáži.

„Sáro?“

Zásuvka nešla zavřít. „Musím si vzít něco na psaní. Vydržte.“

Will byl snad jediný člověk v Americe, který neměl bezdrátový telefon. Sára sluchátko nechala na posteli, na psacím stole našla propisovačku a papír a vrátila se. „Tak můžete.“

Will počkal, až kdosi přestane křičet, a pak tichým hlasem nadiktoval Sáře adresu. „Je to v Sherwoodském lese, vzadu u Ansley. Víte, kde to je?“

Ansley bylo vzdálené jenom pět minut. „Najdu to.“

„Vezměte si moje auto. Klíče jsou na háčku u zadních dveří v kuchyni. Umíte řídit s manuální převodovkou?“

„Ano.“

„Už jsou tady novináři. Až uvidíte prvního policajta, řekněte mu, že jste přijela na moji žádost, a on vás pustí. S nikým jiným nemluvte, ano?“

„Dobře.“ Sára zavěsila a oběma rukama zavřela zásuvku nočního stolku. Betty už zase ležela na polštáři. Sára ji znovu vzala do ruky a měla se k odchodu, ale pak si to rozmyslela. Když Willa viděla naposledy, měl na sobě šortky. Nejspíš bude potřebovat džínsy. Vzala je a do zadní kapsy strčila hodinky a peněženku. Nedokázala odhadnout, kde má zbraň, ale nechtěla se mu už dál přehrabovat ve věcech.

„Potřebujete něco?“

Sára se vyděsila. O dveře ložnice se opírala Angie Trentová a dlaní se nenuceně dotýkala zárubně. Tmavé kudrnaté vlasy jí splývaly na ramena. Byla dokonale nalíčená a měla skvěle upravené nehty. Přiléhavá sukně a odhalující top by jí snadno zajistily fotografii na obálce časopisu ve Willově nočním stolku.

„Já… Já…“ Sára koktala naposledy ve dvanácti letech.

„My už se přece známe. Děláte v nemocnici.“

„Ano.“ Sára poodstoupila od postele. „Willa odvolali k náhlému případu. Poprosil mě, abych vzala vašeho pejska…“

„Mého pejska?“

Sára cítila, jak se Betty chvěje hrudník. Fenka potichu vrčela.

Angie znechuceně zkřivila ústa. „Co s ní je?“

„Byla…“ Sára si připadala jako hlupák, jak tam tak stála. Zastrčila si Willovy džínsy do podpaží. „Odnesu ji do pokoje pro hosty a půjdu.“

„Jasně.“ Angie zůstala stát ve dveřích. Trvalo dlouho, než Sáru nechala projít, a pak za ní šla do pokoje pro hosty. Pozorovala, jak Sára pokládá Betty do pelíšku a zavírá za sebou dveře.

Sára už vycházela ze dveří domu, když si vzpomněla, že potřebuje Willovy klíče. Ze všech sil se držela, aby se jí nechvěl hlas.

„Povídal, že mu mám někam přivézt auto.“

Angie zkřížila ruce na prsou. Na levém prsteníku jí chyběl snubní prsten, ale na palci měla stříbrný kroužek. „No ovšem.“

Sára se vrátila do kuchyně. Měla úplně rudý obličej a celá se potila. Vedle stolu ležela objemná kabelka, která tam předtím nebyla. Klíče od Willova auta visely na háčku vedle zadních dveří, přesně jak jí řekl. Sára je popadla a vrátila se do pokoje s psacím stolem. Dobře věděla, že Angie stojí na chodbě a sleduje každý její pohyb. Co nejrychleji kráčela k domovním dveřím a srdce měla až v krku. Angie Trentová jí však odchod nehodlala nijak usnadnit.

„Jak dlouho s ním šukáte?“

Sára zavrtěla hlavou. To snad není pravda.

„Ptala jsem se vás, jak dlouho šukáte s mým mužem.“

Sára se zadívala na dveře. Styděla se tak, že se na Angii ani nedokázala podívat.

„Tohle je nedorozumění, věřte mi.“

„Našla jsem vás ve svém domě, v ložnici, kterou sdílím se svým mužem. Jak mi to teda vysvětlíte? Už se nemůžu dočkat.“

„Říkám vám…“

„Jste na poldy? Tak je to?“

Sáře na okamžik přestalo bít srdce.

„Váš mrtvý muž byl policajt, ne? Vzrušuje vás to nějak?“ Angie se pohrdavě zasmála. „Nikdy mě neopustí, brouku. Radši si najděte jinýho ptáka na hraní.“

Sára nebyla schopná odpovědi. V té strašné situaci se nedalo nic říct. Snažila se nahmatat kliku na dveřích.

„Podřezal si kvůli mně žíly. Řekl vám to?“

Přiměla svou ruku, aby se nechvěla a ona mohla otevřít dveře. „Už musím jít. Promiňte.“

„Dívala jsem se, jak si zajel žiletkou do ruky.“

Sára se ani nepohnula. Snažila se vstřebat, co slyší.

„V životě jsem neviděla tolik krve.“ Angie se odmlčela. „Mohla byste se na mě aspoň podívat, když s váma mluvím.“

Sára se proti své vůli otočila.

Angie nemluvila nijak energicky, ale v očích jí plála zášť. Sára se na ni skoro nemohla dívat. „Celou dobu jsem ho držela v náruči. Řekl vám o tom? Řekl vám, jak jsem ho držela v náruči?“

Sára stále nedokázala promluvit.

Angie zvedla levou paži a ukázala jí obnaženou kůži. Nesnesitelně pomalu si přejela pravým ukazovákem od zápěstí k lokti. „Žiletka prý zajela tak hluboko, že škrábla o kost.“ Usmála se, jako by příjemně vzpomínala. „Udělal to kvůli mně, ty čubko. Myslíš, že by to udělal i kvůli tobě?“

Když se na ni teď Sára dívala, nemohla od ní odtrhnout oči. Uběhlo několik vteřin. Myslela na hodiny v restauraci a na to, že na nich byly rozmazané číslice. Nakonec si odkašlala, protože si nebyla jistá, že dokáže promluvit. „Má ji na druhé ruce.“

„Cože?“

„Tu jizvu,“ řekla Sára a vychutnávala si Angiin překvapený výraz. „Má ji na druhé ruce.“

Sáře se hrozivě potily dlaně, takže skoro nedokázala stisknout kliku. Zděšeně vyklouzla ven. Bála se, aby za ní Angie nevyběhla, anebo ještě hůř – aby jí neřekla, že její lež prohlédla.

Sára ve skutečnosti nikdy neviděla Willovu odhalenou ruku, takže nevěděla, kde má jizvu. Nosil zásadně košile s dlouhými rukávy, které si nikdy nevyhrnoval, ani si nerozepínal manžety. Jenom to ze zkušenosti odhadla. Will byl levák, a kdyby se za povzbuzování své hrozné manželky pokusil zabít, pořezal by si pravou ruku, ne levou.

3. kapitola

Will si žmoulal límec košile. V pojízdné policejní centrále bylo příšerné horko. Auto bylo plné uniformovaných policistů a techniků a skoro se v něm nedalo dýchat. Rovněž tam byl nesnesitelný hluk. Zvonily tam telefony a cvrlikaly komunikátory. Na monitorech počítačů běželo živé vysílání všech místních zpravodajských stanic. Ke kakofonii ještě přispívala Amanda Wagnerová, která už čtvrt hodiny řvala na tři velitele zón, již se vyskytovali na místě činu. Na místo už mířil náčelník atlantské policie, stejně jako ředitel GBI. Boj o jurisdikci se měl ještě zostřit.

Mezitím na případu vlastně nikdo nepracoval.

Will otevřel dveře a do tmavého interiéru auta proniklo sluneční světlo. Amanda na několik vteřin přestala řvát, ale když za sebou Will dveře zavřel, pokračovala s ještě větší intenzitou. Will se zhluboka nadechl čerstvého vzduchu a z kovových schodů přehlédl celou scénu. Místo horečné aktivity, která obvykle následuje po šokujícím zločinu, se všichni motali kolem a čekali na příkazy. V neoznačených autech seděli detektivové a četli si e-maily. Oba konce ulice blokovalo šest policejních aut. Z verand domů všechno okukovali sousedé. Stála tu dodávka policejní jednotky pro ohledání místa činu i dodávka stejné jednotky GBI. Před domem Evelyn Mitchellové našikmo stál hasičský vůz. O zadní nárazník sanitky se opírali záchranáři a kouřili. O další auta se opírali různí uniformovaní policisté, jen tak se bavili a předstírali, že je vůbec nezajímá, co se děje v pojízdné centrále.

Přesto dokázali po Willovi loupat nevraživými pohledy, když sešel dolů na ulici. Mračili se a křížili ruce na prsou. Někdo utrousil tlumenou nadávku. Další si odplivl na chodník.

Will u atlantské policie mnoho přátel neměl.

Když se ozvalo svištění vrtulí, zvedl hlavu. Těsně nad místem činu se vznášely dvě zpravodajské helikoptéry. Neměly dlouho zůstat samy. Každých deset minut kolem proletěl vrtulník jednotky rychlého nasazení. Helikoptéra, jež připomínala komára, měla vepředu připevněnou termovizi, která dokázala proniknout i hustými lesy a střechami domů, najít teplokrevné objekty a nasměrovat pátrače k zloduchům. Toto úžasné zařízení však v obytné čtvrti, kde se neustále pohybovaly tisíce zcela nevinných lidí, nebylo vůbec k ničemu. Policisté s jeho pomocí nejspíš zachytili jen červeně zářící siluety lidí, kteří seděli doma na pohovce a dívali se na televizi, v níž sledovali helikoptéru jednotky rychlého nasazení vznášející se nad střechami jejich domů.

Will se zadíval do davu, jestli v něm neuvidí Sáru. Moc si přál, aby se ukázala. Kdyby ve chvíli, kdy Amanda zastavila na ulici, používal hlavu, řekl by Sáře, ať jede s nimi. Měl předvídat, že Faith bude potřebovat pomoc. Byla jeho partnerka. Měl se o ni starat a krýt jí záda. Teď už možná bylo příliš pozdě.

Nevěděl, jak se Amanda mohla o střelbě tak rychle doslechnout, ale na scénu dorazili čtvrt hodiny po posledním výstřelu. Když se přiřítili, zámečník právě otevíral boudu na nářadí. Faith přecházela sem a tam jako zvíře lapené v kleci a čekala, až osvobodí její dítě. Nezastavila se ještě dlouho poté, co Emmu zase sevřela v náruči. Sotva spatřila Willa, začala mlít cosi o své sousedce, paní Johnsonové. Potom o svém bratru Zekovi a o boudě, již její otec postavil, když byla malá. Zabíhala k miliónu dalších věcí, ale její řeči nedávaly vůbec žádný smysl, protože mluvila příliš překotně.

Will si nejprve myslel, že utrpěla šok, ale lidé v šoku obvykle nepřecházejí sem a tam a neplácají páté přes deváté. Prudce jim poklesne krevní tlak, takže většinou nemůžou stát, namáhavě oddechují jako psi a jenom prázdně zírají před sebe. Mluví pomalu, ne tak rychle, že jim skoro není rozumět. Problém spočíval někde jinde, ale Will nevěděl kde. Netušil, jestli se Faith duševně hroutí, jestli má diabetický záchvat anebo je za tím něco jiného.

Situaci ještě zhoršovala skutečnost, že kolem postávalo dvacet policistů, kteří přesně věděli, jak má vypadat člověk, jemuž se stalo něco strašného. Faith jejich představě neodpovídala. Neplakala ani se netřásla. Nerozčilovala se. Jenom se chovala šíleně, jako by úplně ztratila rozum. Její řeči postrádaly jakoukoli logiku. Nedokázala jim povědět, co se stalo. Nebyla schopná projít s nimi místo činu a vysvětlit jim to krveprolití. Byla naprosto nepoužitelná, protože veškeré odpovědi na jejich otázky měla uzavřené v hlavě a nedokázala je pustit ven.

Jeden policista zamumlal cosi o tom, že je pod vlivem alkoholu. Další se nabídl, že z auta přinese tester.

Amanda rychle zasáhla. Odtáhla Faith přes trávník k sousednímu domu a zabušila na dveře. Nebyl to dům paní Johnsonové, na jejíž zahradě ležel mrtvý muž, ale obydlí staré paní Levyové. Amanda jí v podstatě nařídila, aby Faith poskytla útočiště, dokud se nesebere.

V té době už na místě stála i pojízdná centrála. Amanda vyrazila přímo k zadním dveřím vozu a začala požadovat, aby byl případ okamžitě předán GBI. Věděla, že v boji o teritorium s veliteli zón nemůže zvítězit. Podle zákona GBI nemohla jednoduše přijít a převzít případ. O pomoc státu obvykle žádal místní soudní lékař, okresní prokurátor nebo policejní náčelník a většinou se to dělo, když se policii nepodařilo samostatně zvládnout případ, nebo se jí nechtělo plýtvat penězi a lidskými zdroji při hledání vodítek. Sebrat případ jí mohl jedině guvernér a každý politik ve státě dobře věděl, že popudit proti sobě hlavní město není ani trochu dobré. Amanda řvala, jenom aby to vypadalo. Když se opravdu rozčílila, nekřičela. Mluvila tiše, spíš mumlala a člověk musel nastražit uši, aby vůbec slyšel urážky, jimiž ho častovala. Křikem se snažila hrát o čas. O Faithin čas.

Pro vyšší šarže u atlantské policie už Faith nebyla policistkou. Stala se z ní svědkyně a podezřelá. Začali se o ni zajímat a chtěli s ní mluvit o mužích, které zabila. Chtěli vědět, proč někdo unesl její matku. Atlantští policisté nebyli žádní balíci. Patřili k jednomu z nejlepších policejních sborů v zemi. Kdyby na ně Amanda neřvala, už by Faith dávno odvezli na stanici a ždímali by z ní informace, jako by byla teroristka z věznice v Guantánamu.

Will se jim nedivil. Sherwoodský les nepatřil ke čtvrtím, kde za krásných sobotních odpolední běžně dochází k přestřelkám. Jen kousek odtud se nacházel Ansley Park. Stačilo se na mapě posunout ještě o kousek dál a člověk obsáhl území, z něhož městu plynulo asi osmdesát procent příjmu z daně z nemovitosti. Stály tu domy s tenisovými kurty v hodnotě mnoha miliónů dolarů. Boháči nenechali žádnou špatnost bez povšimnutí. Za tohle někdo zaplatí, a pokud se Amandě nepodaří najít způsob, jak tomu zabránit, tím někým nejspíš bude Faith. Will nevěděl, co má dělat.

Přišoural se k němu detektiv Leo Donnelly. Z koutku úst mu visela cigareta a kouř z ní mu stoupal do oka. Zamrkal, aby se ho zbavil. „Nechtěl bych slyšet, jak ta bréca vyvádí v posteli.“

Měl na mysli Amandu. Nepřestávala řvát, ale přes zavřené dveře centrály se nedala rozeznat jednotlivá slova.

„I když vlastně nevím,“ pokračoval Leo. „Možná by to stálo za to. Starý ženský jsou v posteli skvělý.“

Will se div neotřásl. Ne proto, že Amandě bylo kolem pětašedesáti, ale protože Leo o takové možnosti očividně uvažoval.

„Stejně ví, že nemá šanci vyhrát.“

Will se opřel o policejní auto. Leo byl šest let Faithin partner, ale většinu práce oddřela ona. V osmačtyřiceti ještě rozhodně nebyl starý, ale podle policejních měřítek zestárl dost. Měl žlutou kůži, protože přetěžoval játra. Zvítězil nad rakovinou prostaty, ale léčení si na něm vybralo svou daň. Byl celkem příjemný, ale byl líný, což vůbec nevadí u prodejce v autobazaru, ale je neskutečně nebezpečné u policisty. Faith měla štěstí, že se ho zbavila.

„Takovejch lidí jsem neviděl od tý doby, co jsem s váma naposled dělal na případu,“ podotkl Leo.

Will se podíval na výjev před sebou a zaposlouchal se do hučení generátoru pojízdné centrály smíšeného s kovovým vrčením televizních přenosových vozů. Díval se na policisty, kteří postávali kolem s rukama na opascích. Na klábosící hasiče. Vůbec nikdo nic nedělal. Rozhodl se, že si s Leem promluví. „Fakt?“

„Jak se jmenuje ten váš forenzní technik? Charlie?“ zeptal se Leo a rovnou přikývl. „Povedlo se mu někoho ukecat a dostat se do toho baráku.“

Zvláštní agent Charlie Reed velel u GBI forenzním technikům a byl schopen udělat cokoli, jen aby se dostal na místo činu. „Je fakt dobrej.“

„Hodně z nás je dobrejch.“ Leo se opřel o policejní vůz stojící kousek od Willa a hlasitě vydechl našpulenými rty. „Netušil jsem, že Faith pije.“

„Ona nepije.“

„Tak bere nějaký prášky?“

Will na něho vrhl ten nejprotivnější pohled, jakého byl schopen.

„Víte, že s ní musím mluvit.“

Will si nedokázal odpustit výsměšný tón. „Vy tenhle případ máte na starost?“

„Nebuďte zbytečně sebejistej.“

Will se neobtěžoval odpovědět. Věděl, že Leo se bude na slunci vyhřívat jen krátce. Jakmile se na scéně objeví náčelník atlantské policie, vykopne ho a dá dohromady svůj vlastní tým. Leo bude mít štěstí, když jim bude smět nosit kávu.

„Teď vážně,“ řekl Leo. „Je Faith v pohodě?“

„Je v pořádku.“

Leo naposledy potáhl z cigarety a odhodil ji na zem.

„Sousedka začala vyvádět. Málem jí před očima zastřelili vnučky.“

Will se snažil tvářit neutrálně. O tom, co se tu stalo, něco málo věděl, i když ne mnoho. Členové zásahové jednotky se po pěti minutách jalového postávání začali nudit. Podrobné informace o místě činu unikaly jako voda z rezavého potrubí. V domě ležela dvě těla. Další bylo v sousedčině zahradě. Faith u sebe měla dvě zbraně – služební pistoli a brokovnici. Brokovnice ležela na zemi v ložnici. Will přestal poslouchat, když zaslechl, jak policista, který právě dorazil, říká, že Faith viděl na vlastní oči a že byla úplně sjetá.

Stoprocentně si byl jistý jenom dvěma věcmi – že netuší, co se v domě stalo, a že se Faith zachovala správně.

Leo si odkašlal a vyplivl na chodník hustý hlen. „Takže babča Johnsonová povídala, že ze zahrady slyšela nějakej křik. Vykoukla z okna v kuchyni a uviděla střelce – nějakýho Mexičana, jak míří na její vnučky. Vypálil a ustřelil z domu pár cihel. Faith přiběhla k plotu a zastřelila ho. Zachránila ty holčičky.“

Willa přestalo trochu tížit na prsou. „Měly štěstí, že tam Faith byla.“

„Faith má štěstí, že ta sousedka je pozorná svědkyně.“

Will si chtěl zastrčit ruce do kapes, ale příliš pozdě si uvědomil, že na sobě stále má běžecké šortky.

Leo se zakuckal smíchy. „Tyhle nový uniformy se mi líběj. Nekopírujete toho zpěváka z Village People, co se převlíká za policajta?“

Will si založil ruce na prsou.

„Los Texicanos,“ řekl Leo. „Ten na tý zahradě je od nich. Je to člen gangu, má všude na prsou a rukách tetování.“

„Co ti další dva?“

„Oba Asiati. Netuším, jestli patří k nějakýmu gangu. Nevypadaj tak. Ani tak nejsou oblečený. A jsou úplně čistý – nemaj na těle žádný tetování.“ Leo si pomaloučku zapálil cigaretu. Vyfoukl souvislý pruh kouře a pokračoval: „Tamhle Scott Shepherd,“ kývl směrem k svalnatému mladému muži ze zásahové jednotky, „tvrdí, že nechal svůj tým nastoupit před barák a čekali na posily. Zaslechli zevnitř výstřely. Někdo tam mohl držet rukojmí. V domě byl jeden policajt – vlastně dva, když budete počítat i Evelyn. Byli v bezprostředním ohrožení života. Takže tým ze zásahovky rozrazil dveře.“ Leo znovu potáhl z cigarety. „Scott viděl, jak Faith stojí rozkročená na chodbě a míří před sebe pistolí. Viděla ho, ale neřekla ani slovo a prostě šla do ložnice. Šli za ní a na koberci tam našli mrtvýho chlapa.“ Leo si prstem sáhl na čelo. „Střelila ho rovnou mezi oči.“

„Určitě k tomu měla dobrý důvod.“

„Rád bych věděl jakej. Ten chlap neměl v ruce zbraň.“

„Ale ten druhý ano. Ten, co vyběhl na zahradu a střílel po těch dětech.“

„V tom máte pravdu.“

„Našli jste nějaké otisky prstů?“

„Děláme na tom.“

Will by vsadil vlastní dům na to, že najdou dvoje otisky – jedny budou patřit Asiatovi a druhé Mexičanovi. „Kde jste našli toho třetího?“

„V prádelně. Dostal kulku do hlavy. Hnusná rána, urvala mu půlku lebky. Ze zdi jsme vytáhli náboj ráže osmatřicet.“

Faithina pistole měla ráži čtyřicet. „Dávají se osmatřicítky do brokovnice?“

„Jo.“ Leo se odlepil od auta. „O matce zatím nic nevíme. Naše týmy po ní pátraj. Velela protidrogovýmu oddělení, ale to oba víme, co, kryso?“

Will se přinutil nezatnout zuby. Leo uměl opravdu dobře snad jenom trefovat se do živého. Willa policisté stíhali ošklivými pohledy a zaujímali k němu nepřátelský postoj, protože věděli, že právě kvůli němu musela Evelyn Mitchellová odejít do důchodu. Jeden z nejméně příjemných úkolů, jaké u GBI měl, bylo vyšetřování zkorumpovaných policistů. Před čtyřmi lety usvědčil Evelynin protidrogový tým. Šest detektivů šlo za mříže, protože kradli peníze zabavené při šťárách a brali úplatky za to, že přimhouří oči. Kapitánka Mitchellová však potrestána nebyla a zachovala si nárok na penzi a z větší části i svou dobrou pověst.

„Řekněte jí, že jí dávám ještě deset minut, ale to je maximum,“ prohlásil Leo. „Pak se musí sebrat a začít se mnou mluvit.“ Naklonil se k Willovi blíž. „Slyšel jsem nahrávku jejího telefonátu. Dispečerka jí řekla, že do toho baráku nemá chodit. Musí mít dobrej důvod, proč tam šla.“

Leo se měl k odchodu, ale Will se ho zeptal: „Jak mluvila?“

Otočil se.

„Jak mluvila, když volala na dispečink?“

Nepřekvapilo ho, že Leo si tuto otázku vůbec nepoložil. Teď o ní však uvažoval a rychle začal přikyvovat. „Možná trochu vyděšeně, ale jinak měla jasnou hlavu. Byla klidná. Ovládala se.“

Will také přikyvoval. „To Faith přesně odpovídá.“

Leo se pousmál, ale Will nedokázal rozluštit, jestli se mu ulevilo, anebo zda hraje svou obvyklou roli rozumbrady. „To s těma šortkama jsem myslel vážně, chlape.“ Poplácal Willa po paži. „Ty svý pěkný nohy byste měl ukazovat v televizi.“

Mávl na reportéry stojící u žluté policejní pásky. Vyrazili kupředu jako jeden muž a očekávali, že se k případu nějak vyjádří. Když beze slova odkráčel, všichni sborem zaúpěli. Policisté, kteří střežili pásku, je odstrčili jenom proto, že mohli. Will věděl, že zvládání davu je jim ukradené. Upírali oči na pojízdnou centrálu, jako by čekali nějaké prohlášení shora. Stejně jako reportéři se nemohli dočkat, až zjistí, co se stalo. Možná byli ještě nedočkavější.

Kapitánka Evelyn Mitchellová sloužila u atlantské policie třicet devět let. Musela tvrdě dřít, aby se na svou pozici dostala. Podařilo se jí to až poté, co pracovala nejprve jako sekretářka, pak jako pořádková a poté jako dopravní policistka. Nakonec vyfasovala pistoli ráže dvaadvacet a odznak, který nebyl z umělé hmoty. Patřila do skupiny policistek-průkopnic. Byla jednou z prvních žen, které samy hlídkovaly v autě, a jednou z prvních vyšetřovatelek. Stala se první nadporučicí u atlantské policie a pak i první kapitánkou. Bez ohledu na důvody, které ji přiměly k odchodu do důchodu, měla víc medailí a uznání než všichni přítomní policisté dohromady.

Will už dávno zjistil, že policisté si jsou navzájem slepě oddaní. Také přišel na to, že jejich oddanost má určitou, přesně danou hierarchii. Připomínala pyramidu – každý policista měl pocit, že jeho partner stojí na jejím vrcholu, on pod ním a všichni ostatní policisté zůstávají úplně vespodu. Faith u atlantské policie začínala, ale před dvěma lety přešla ke GBI a stala se partnerkou Willa, jehož policisté neměli příliš v lásce. Leo možná ještě částečně stál na Faithině straně, ale většina ostatních členů policejního sboru ji ze své pyramidy vymazala. Obzvlášť když prvního policistu, který se dostavil na místo činu, horlivého mladého nováčka, museli odvézt na pohotovost, protože mu loktem uštědřila příšernou ránu do varlat.

Will zahlédl žlutou šmouhu, jak někdo nadzvedl policejní pásku. Sára měla vlasy pevně sepnuté na temeni. Její lněné šaty vypadaly pomačkaně. V podpaží svírala složené džínsy. Willovi nejprve připadala zmatená, ale když se k němu přiblížila, zdála se mu spíš otrávená, možná dokonce naštvaná. Měla červené oči a tváře jí hořely.

Podala mu džínsy. „K čemu mě tu potřebujete?“

Vzal ji za loket a odvedl ji od reportérů. „Kvůli Faith.“

Zkřížila ruce na prsou a udržovala si od něho určitý odstup. „Jestli potřebuje lékařskou pomoc, měl byste ji odvézt do nemocnice.“

„To nemůžeme.“ Will se snažil příliš nevnímat chlad v jejím hlase. „Je u sousedky. Nemáme moc času.“

„Slyšela jsem v rádiu, co se stalo.“

„Podle nás jsou v tom drogy. Nechte si to pro sebe.“ Will se zastavil a počkal, až se na něho podívá. „Faith se nechová normálně. Je zmatená, vůbec jí nerozumím. Chtějí s ní mluvit, ale…“ Nevěděl, jak to říct. Sáře zavolal na Amandinu žádost. Amanda o ní věděla, že byla vdaná za policistu, a domnívala se, že její oddanost nezemřela společně s ním. „Tahle situace by pro Faith mohla dopadnout dost špatně. Zabila dva muže. Unesli jí matku. Policie se na ni z mnoha důvodů zaměří.“

„Reagovala přehnaně?“

„Měli rukojmího. Děti odvedle se ocitly pod palbou.“ Will jí v rychlosti sdělil další podrobnosti. „Jednoho chlapa střelila do hlavy a druhého do zad.“

„Jsou ty děti v pořádku?“

„Ano, ale…“

Zadní dveře pojízdné centrály se s třesknutím otevřely a ze schodů seskočil Mike Geary, velitel zóny Ansley a Sherwoodský les. Měl na sobě škrábavou tmavě modrou polyesterovou uniformu, která mu byla příliš těsná přes vystouplé břicho. Zamrkal a podíval se na slunce. Na hezky opáleném čele se mu objevila hluboká vráska. Jako většina staré gardy si šedé vlasy nechával stříhat na kratičkého ježka. Nasadil si na hlavu čepici, otočil se a napřáhl ruku k Amandě, aby jí pomohl vystoupit. V poslední chvíli se však zarazil a svěsil ruku dřív, než ho za ni stihla vzít.

„Trente!“ vyštěkl. „Teď hned chci mluvit s vaší partnerkou. Dojděte pro ni. Odvezeme ji na stanici.“

Will střelil pohledem po Amandě, která v lodičkách scházela po vratkých schůdcích. Jen zavrtěla hlavou. Nic víc udělat nemohla.

K jeho překvapení je zachránila Sára. „Nejdřív ji musím vyšetřit.“

Gearymu se takový projev odporu nelíbil. „Kdo ksakru jste?“

„Traumatoložka z pohotovosti v Gradyho nemocnici.“ Sára mu záměrně nesdělila své jméno. „Mám za úkol zhodnotit stav agentky Mitchellové, aby jakákoli výpověď, kterou poskytne, mohla být přijata jako platná.“ Trochu naklonila hlavu. „Jsem si jistá, že si výpovědi běžně nevynucujete nátlakem.“

Geary si odfrkl. „Nikdo na ni žádný nátlak nedělá.“

Sára povytáhla obočí. „Je to vaše oficiální stanovisko? Hrozně nerada bych musela dosvědčit, že jste i přes zákaz lékaře při výslechu použil takovou metodu.“

Rozzlobený Geary znejistěl. Doktoři policii obvykle velice ochotně pomáhali, ale mohli ukončit každý výslech, pokud se domnívali, že by mohl ohrozit stav jejich pacienta. Přesto to zkusil: „Jaké ošetření potřebuje?“

Sára neustoupila. „To vám nemůžu říct, dokud ji neprohlédnu. Třeba je v šoku, nebo má nějaké zranění. Kdoví, jestli ji nebude nutno hospitalizovat. Možná bych ji měla nechat rovnou převézt do nemocnice a začít dělat testy.“ Sára se otočila, že zavolá na záchranáře.

„Počkejte.“ Geary zasyčel nadávku a řekl Amandě: „Nemyslete si, že jsem si nevšiml té vaší zatracené obstrukční taktiky, paní zástupkyně ředitele.“

Amanda mu věnovala zářivý, falešně sladký úsměv. „Vždycky je skvělé, když se člověku dostane ocenění.“

„Chci, aby jí odebrali krev a poslali ji na kompletní toxikologické vyšetření do nezávislé laboratoře,“ prohlásil Geary. „Můžete to zařídit, doktorko?“ zeptal se.

Sára přikývla. „Samozřejmě.“

Will zase vzal Sáru v podpaží a vedl ji k domu Evelyniny sousedky. Sotva se ocitli mimo doslech, řekl: „Děkuju vám.“

Znovu se od něho odtáhla. Kráčeli po příjezdové cestě. Než dorazili k přední verandě, měla před ním několik kroků náskok, ale vzdálenost mezi nimi se zdála jako propast. Tohle nebyla Sára, kterou potkal před půlhodinou. Možná za to mohlo místo činu, i když Will ji v podobné situaci už viděl. Kdysi pracovala jako soudní lékařka. Teď se chovala jako vyměněná a on nevěděl, jak si to má vyložit. Celý život se vciťoval do nálad druhých, ale zorientovat se v téhle ženě bylo nad jeho síly.

Otevřely se dveře a přes tlusté brýle se na ně podívala paní Levyová. Na sobě měla žluté domácí šaty s roztřepeným límcem. Kolem hubeného pasu měla uvázanou bílou zástěru s housátky na lemu. Ze žlutých domácích pantoflí jí vyčuhovaly paty. Bylo jí přes osmdesát, ale myslelo jí to a očividně jí na Faith záleželo. „Vy jste ta doktorka? Řekli mi, že mám dovnitř pustit jenom doktorku.“

„Ano, to jsem já,“ ujistila ji Sára.

„Vy jste ale hezká! No tak pojďte dál. To je dneska blázinec.“ Paní Levyová ustoupila stranou a otevřela dveře dokořán, aby mohli vejít do předsíně. Mezi umělými zuby jí hvízdal dech. „Dneska odpoledne ke mně přišlo víc lidí než za celý rok.“

Obývací pokoj byl o něco níže než předsíň a stál v něm nábytek, který paní Levyová nejspíš pořídila v době, kdy dům koupila. Zlatý koberec s dlouhým vlasem byl ušlapaný dohladka. Na něm stála pohovka s napěchovanými polštáři tmavě oranžové barvy. Jediný novější kus zařízení představovalo polohovací křeslo. Byl to pravděpodobně model s mechanickým zvedákem, aby se z něj dalo snáze vstát a stejně lehce do něj usednout. Místnost osvětlovala jenom obrazovka televize zabudované ve skříňce. Faith se krčila na pohovce a k rameni si tiskla Emmu. Veškerá výřečnost ji přešla a s ní jako by se vytratil i její životní elán. Tohle Will nečekal, když se dozvěděl, že se zapletla do přestřelky. Měla ve zvyku ztichnout, když byla hodně rozrušená. Něco tu však nehrálo.

Byla nezvykle klidná.

„Faith?“ řekl Will. „Přišla doktorka Lintonová.“

Zírala na ztišenou televizi a neodpovídala. Takhle hrozně snad ještě nikdy nevypadala. Rty měla stejně bledé jako pokožku. Zpocená tvář jako by jí světélkovala. Blonďaté vlasy se jí lepily na hlavu. Mělce dýchala. Emma zavrněla, ale Faith si toho nevšímala.

Sára rozsvítila a klekla si před ni.

„Faith? Podívejte se na mě.“

Faith dál upírala oči na televizi. Will toho využil a natáhl si přes šortky džínsy. Ucítil, že má cosi v zadní kapse, a vytáhl z ní své hodinky a peněženku.

„Faith?“ řekla Sára hlasitěji a pevněji. „Podívejte se na mě.“

Faith se na ni pomalu podívala.

„Můžu si od vás vzít Emmu?“

„Špí,“ zašišlala Faith.

Sára vzala Emmu oběma rukama v pase a jemně ji zvedla z Faithina ramene. „Panečku, ta ale vyrostla.“ Zběžně dítě prohlédla, podívala se mu do očí, zkontrolovala mu prsty na rukou i nohou a potom i dásně. „Myslím, že je trochu dehydratovaná.“

„Mám tu pro ni láhev, ale ona mi nechtěla dovolit dát té malé napít,“ ozvala se paní Levyová.

„Co kdybyste jí dala napít teď?“ navrhla Sára a ukázala Willovi, že má přistoupit blíž. Vzal si od ní Emmu, která byla překvapivě těžká, a opřel si ji o rameno. Její hlavička se mu zabořila do krku jako vlhký pytel mouky.

„Faith?“ Sára se vyjadřovala stručně, jako by mluvila na starého člověka, jehož pozornost se snaží upoutat. „Jak se cítíte?“

„Vzala jsem ji k doktorovi.“

„Emmu?“ Sára vzala Faith za bradu. „Co ten doktor říkal?“

„Nevím.“

„Podívejte se na mě.“

Faith pohybovala ústy, jako by v nich měla žvýkačku.

„Co je dnes za den, zlatíčko? Povíte mi, který den v týdnu je?“

Faith odtáhla hlavu. „Ne.“

„Nevadí.“ Sára zvedla víčko Faithina oka. „Kdy jste naposledy jedla?“

Faith neodpověděla. Paní Levyová se vrátila s lahví. Podala ji Willovi, a ten Emmu podepřel předloktím, aby se mohla napít.

„Faith? Kdy jste naposledy jedla?“

Faith se pokusila Sáru odstrčit. Když se jí to nepodařilo, zatlačila víc.

Sára na ni nepřestávala mluvit a držela jí ruce v klíně. „Bylo to dneska ráno? Snídala jste?“

„Di pryč.“

Sára se otočila k paní Levyové. „Nejste náhodou diabetička?“

„Ne, zlatíčko, ale můj muž byl. Umřel skoro před dvaceti roky, chudák.“

„Je v hypoglykemickém šoku,“ vysvětlila Sára Willovi. „Kde má kabelku?“

„Když ji sem přivedli, neměla ji u sebe,“ řekla paní Levyová. „Možná ji nechala v autě.“

Sára znovu oslovila Willa. „Měla by v ní mít glukagonovou injekci. Je to plastové pouzdro s nápisem Glukagon.“ Jako by si uvědomila, že Will nedovede dobře číst. „Je podlouhlé a velké asi jako pouzdro na pero. Má jasně červenou nebo oranžovou barvu. Přineste mi ho, prosím.“

Will i s Emmou vyběhl na zahradu. Pozemky v Sherwoodském lese byly větší než jinde, ale některé nebyly široké, ale spíš úzké a dlouhé. Will z parkoviště paní Levyové viděl přímo do koupelny Evelyn Mitchellové. V dlouhé chodbě domku stál nějaký muž. Willa nikoli poprvé napadlo, jak je možné, že stařena nezaslechla z vedlejšího domu střelbu. Nebyla by prvním svědkem neochotným nechat se zatáhnout do případu, ale její zdrženlivost Willa překvapovala.

Teprve několik kroků od Faithina auta mu došlo, že její vůz se nachází na místě činu. Z druhé strany stáli u auta dva policisté a čtyři další byli na parkovišti. Will nahlédl dovnitř a na sedadle spolujezdce spatřil plastové pouzdro, které mu popsala Sára. Leželo tam s dalšími ryze ženskými věcmi.

„Potřebuju si něco vzít z auta,“ řekl policistům.

„Tak to máš smůlu,“ odsekl jeden z nich.

Will ukázal na Emmu, která hladově sála z láhve. „Potřebuje kousátko. Rostou jí zuby.“

Policisté na něho zírali a Willa napadlo, jestli to nezvoral. Z dětského domova měl zkušenosti s přebalováním, ale netušil, kdy miminkům začínají růst zuby. Emmě byly čtyři měsíce a veškerá její potrava pocházela od Faith nebo z láhve. Pokud mohl soudit, nepotřebovala nic kousat.

„No tak.“ Will Emmu zvedl, aby viděli její růžový obličejík. „Je ještě maličká.“

„Tak dobře,“ uvolil se jeden policista. Obešel auto a otevřel dveře. „Kde je?“

„Je to tamta červená umělohmotná věc. Vypadá jako pouzdro na pero.“

Policistovi to zřejmě nepřipadalo nijak zvláštní. Zvedl pouzdro a podal ho Willovi. „Je v pořádku?“

„Jenom měla žízeň.“

„Myslím Faith, ty vole.“

Will si chtěl pouzdro vzít, ale muž ho nehodlal pustit.

„Bude Faith v pořádku?“ zopakoval svou otázku.

Will si uvědomil, že nejde jenom o Faithin stav. „Ano, bude.“

„Řekněte jí, že jí Brad vzkazuje, že její mámu najdeme.“ Policista pustil pouzdro a zabouchl dveře auta.

Will mu nedal příležitost, aby si to rozmyslel. Rozběhl se zpátky k domu a snažil se přitom moc neházet s Emmou. Paní Levyová stále hlídkovala u dveří. Otevřela je dřív, než na ně stačil zaklepat.

Když vešel dovnitř, naskytla se mu trochu jiná podívaná než předtím. Faith ležela na pohovce. Sára jí dlaní podpírala temeno a nutila ji pít colu z plechovky.

Okamžitě se do Willa pustila. „Ze všeho nejdřív jste měl zavolat záchranáře,“ pokárala ho. „Má moc nízkou hladinu cukru v krvi. Je úplně strnulá a zpocená. Prudce jí tluče srdce. Tohle není žádná legrace.“ Vzala z jeho ruky pouzdro a otevřela ho. Uvnitř byla injekční stříkačka s čirou tekutinou a ampulka s bílým práškem, který se značně podobal kokainu. Sára jehlu otřela kouskem vaty namočeným v lihu, který očividně dostala od paní Levyové. Zabodla jehlu do ampulky a vstříkla do ní tekutinu. Nepřestávala přitom mluvit. „Podle mého od snídaně nic nejedla. Při konfrontaci v domě se jí zvedl adrenalin a hodně se jí tím zvýšil cukr v krvi, ale o to rychleji se pak snížil. Když si vezmu, co se tu stalo, divím se, že neupadla do kómatu.“

Will její ostrá slova přijal s pokorou. Už před půlhodinou měl zavolat sanitku a vykašlat se na to, co říká Amanda. Místo aby se bál o Faithin život, dělal si starosti o její kariéru. „Bude v pořádku?“

Sára zatřepala ampulkou a promíchala její obsah. Pak ho natáhla zpátky do stříkačky. „To se hned uvidí.“ Vyhrnula Faith triko a potřela jí kousek břicha lihem. Will sledoval, jak jehla zajíždí do těla a gumový píst se sune plastovým válcem a tlačí tekutinu do Faithina břicha.

„Bojíte se, že si budou myslet, že byla mimo, když ty dva chlapy zastřelila?“

Neodpověděl.

„Ten propad nejspíš přišel náhle a byl tvrdý. Asi špatně artikulovala a nejspíš vypadala jako opilá.“ Sára vše vyčistila a uložila zpátky do pouzdra. „Řekněte jim, ať si přeberou fakta. Jednoho muže střelila do hlavy a druhého do zad, nejspíš z nějaké vzdálenosti. V zorném poli jí stály dvě nevinné osoby. Kdyby byla mimo, v žádném případě by nedokázala vystřelit.“

Will se podíval na paní Levyovou, která by jejich rozhovor neměla poslouchat. Ta však nad jeho obavami jenom mávla rukou. „Ničeho se nebojte, zlatíčko. Paměť mi už moc neslouží.“ Napřáhla paže k Emmě. „Pojďte, dejte mi to neviňátko. Postarám se o něj.“ Will jí dítě opatrně podal. Stařena odešla dozadu do domu. Bačkory jí přitom plácaly do suchých pat.

„Co ta cukrovka?“ zeptal se Will Sáry. „Dá se to svést na ni?“

„Jak se chovala, když jste sem dorazil?“ zeptala se odměřeně.

„Vypadala…“ Zavrtěl hlavou a pomyslel si, že v takovém stavu už Faith nikdy nechce vidět. „Vypadala, jako by přišla o rozum.“

„Vy si myslíte, že člověk s psychickou poruchou nebo pod vlivem chemických látek by dokázal dvěma ranami zabít dva lidi?“ Sára položila ruku na Faithino rameno. „Faith, zkuste vstát, prosím,“ řekla měkčím tónem.

Faith se pomalu pokusila narovnat. Vypadala ospale, jako by dlouho dřímala, ale začínala se jí vracet barva do tváří. Přitiskla si ruce na hlavu a svaly v obličeji jí zaškubaly.

„Chvíli vás bude bolet hlava. Vypijte tolik vody, kolik snesete. Potřebujeme se podívat na váš glukometr, abychom zjistili, jak na tom jste.“

„Mám ho v kabelce.“

„Zkusím nějaký sehnat v některé sanitce,“ řekla Sára, vzala z konferenčního stolku láhev vody a odzátkovala ji. „Přejděte na vodu. Koly jste už vypila dost.“

Odešla a na Willa se ani nepodívala. Její záda připomínala ledovou stěnu. Nevěděl, co má dělat, a tak ji ignoroval. Seděl na konferenčním stolku před Faith.

Dlouze se napila vody a teprve potom promluvila: „Příšerně mě bolí hlava.“ Najednou ji zasáhl šok z toho, co se stalo. „Kde je máma?“ Pokusila se vstát, ale Will jí to nedovolil. „Kde je?“

„Pátrají po ní.“

„Ty holčičky…“

„Jsou v pořádku. Ještě tu chvíli zůstaň, prosím tě.“

Rozhlédla se kolem sebe a zase se na chvíli zatvářila jako šílenec. „Kde je Emma?“

„Je s paní Levyovou. Spí. Zavolal jsem Jeremymu do školy…“

Otevřela ústa. Viděl, jak se do ní v záchvěvech vrací život. „Jak jsi mu to řekl?“

„Mluvil jsem s Victorem. Pořád vede studijní. Věděl jsem, že bys nechtěla, abych za Jeremym do školy poslal policajta.“

„S Victorem.“ Faith sevřela rty. S Victorem Martinezem nějakou dobu chodila, ale skoro před rokem se rozešli.

„Neřekl jsi mu o Emmě, viď?“

Will si přesně nevzpomínal, co Victorovi řekl, ale uhodl, že Faith mu ještě nestihla sdělit, že se mu narodila dcera. „Promiň.“

„To je jedno.“ Postavila láhev s vodou na stolek. Roztřesenýma rukama jí trochu vylila na koberec. „Co dalšího?“

„Snažíme se sehnat tvého bratra.“ Doktor Zeke Mitchell pracoval jako chirurg u letectva a sloužil někde v Německu. „Amanda se spojila s kamarádem na Dobbinsově letecké základně a společně se snaží dostat k nějakým informacím.“

„Můj telefon…“ Zdálo se, že si uvědomila, kde ho nechala. „Maminka má jeho číslo vedle telefonu v kuchyni.“

„Jakmile tu skončíme, napíšu si ho,“ slíbil jí Will. „Pověz mi, co se stalo.“

Přerušovaně se nadechla. Will viděl, že se snaží vypořádat s tím, co udělala. „Zabila jsem dva lidi.“

Will ji vzal za obě ruce. Pořád je měla studené a lepkavé. Trochu se chvěla, ale podle něho to nezpůsobily problémy s hladinou cukru v krvi. „Zachránila jsi dvě holčičky, Faith.“

„Ten muž v ložnici…“ Zarazila se. „Nechápu, co se stalo.“

„Připadáš si zase popletená? Mám dojít pro doktorku Lintonovou?“

„Ne.“ Vrtěla hlavou tak dlouho, až si pomyslel, že by pro Sáru stejně měl radši dojít. „Není zlá, Wille. Moje máma není zkažená policajtka.“

„Nemusíme mluvit o…“

„Ale ano, musíme,“ naléhala Faith. „I kdyby byla, což není, je už pět let v důchodu. U policie už nedělá. Nechodí na dobročinné sbírky ani na žádné akce. S nikým z minula se nebaví. V pátek s několika sousedkami hraje karty. Každou středu a neděli chodí do kostela. Když jsem v práci, hlídá Emmu. Jezdí v pět let starém autě. Akorát doplatila hypotéku na dům. Do ničeho se neplete. Neexistuje jediný důvod si myslet…“

Začaly se jí chvět rty a hrozilo, že se rozpláče.

Will jí pověděl konkrétní skutečnosti, kterých se mohl držet. „Venku stojí pojízdná centrála. Policie sleduje všechny dálnice. Ve všech televizních zprávách je Evelynina fotka. Mají ji taky v každém policejním autě, které hlídkuje ve městě. Vyptáváme se všech informátorů, jestli něco nezaslechli. Policie ti odposlouchává všechny telefony pro případ, že by někdo chtěl výkupné. Amanda udělala pořádnou scénu, ale do tvého domu stejně nasadili detektiva, který sleduje veškerou tvoji poštu a telefonáty. Jeremy je u tebe doma. Dali mu k dispozici detektiva v civilu. Taky někoho dostaneš.“

Faith už na několika únosech pracovala. „Vážně si myslíš, že budou chtít výkupné?“

„Může se to stát.“

„Byli to Texicanos a něco tu hledali. Proto ji unesli.“

„Co tu hledali?“ zeptal se Will.

„To nevím. Dům byl celý vzhůru nohama. Ten Asiat říkal, že mámu vymění za něco, co hledají.“

„On řekl, že ji vymění?“

„Ano. Mířil na Texicana pistolí – na toho vzadu na zahradě.“

„Moment.“ Šli na to z nesprávné strany. „Spolupracuj se mnou, Faith. Jako by tvoje paměť byla místo činu. Vezmi to úplně od začátku. Dopoledne jsi měla ten počítačový kurz, viď.“

Začala přikyvovat. „Domů jsem dorazila skoro o dvě hodiny později.“

Dopodrobna mu popsala, co dělala od rána až dosud, jak se snažila dovolat matce a jak slyšela v jejím domě hrát hudbu, když vystoupila z auta. Jak si uvědomila, že něco není v pořádku, až nějakou dobu poté, co hudba přestala hrát. Will ji nechal vyprávět – o zdemolovaném domě, o mrtvém muži, jehož našla, i o těch dvou, které zabila.

Když skončila, přehrál si všechno v hlavě a v duchu před sebou Faith viděl, jak stojí na parkovišti vedle boudy a pak jde zpátky ke svému vozu. I přes zdravotní problémy se zdálo, že si vše zcela jasně pamatuje. Zavolala na dispečink a pak vzala do ruky zbraň. Will se k tomuhle momentu pořád vracel. Faith věděla, že dnes měl být doma. Včera odpoledne o tom spolu mluvili. Stěžovala si, že musí jít na počítačový kurz, a Will jí pověděl, že bude mýt auto a pracovat na zahradě. Bydlel necelé čtyři kilometry od místa, kde seděli. Dorazil by sem ani ne za pět minut.

Jenže Faith mu nezavolala, aby přijel.

„Co je?“ zeptala se. „Uniklo mi něco?“

Odkašlal si. „Jakou písničku jsi slyšela, když jsi sem přijela?“

„Back in Black od AC/DC,“ odpověděla.

Tenhle detail mu připadal zvláštní. „Tvoje máma tohle normálně poslouchá?“

Zavrtěla hlavou. Očividně byla stále v šoku a ještě se nevzpamatovala z toho, co se přihodilo.

Sevřel jí rukama paže a snažil se ji přimět, aby se soustředila. „Promysli to, ano?“ Počkal, až se na něho podívá. „V domě jsou dva mrtví chlapi. Oba jsou Asiati. Ten na zahradě patří k Los Texicanos.“

Soustředila se. „Asiat v ložnici na sobě měl křiklavou květovanou košili. Mluvil jako Jižan. Mířil pistolí na toho Texicana a vyhrožoval, že ho zastřelí.“

„Nic jiného neříkal?“

„Zastřelila jsem ho.“ Znovu se jí rozechvěl ret.

Will nikdy neviděl Faith plakat a nechtěl ji tak vidět ani teď. „Ten chlap v košili někomu mířil na hlavu,“ připomněl jí. „Texicano už byl zmlácený, nejspíš ho mučili. Bála ses o jeho život. Proto jsi stiskla spoušť.“

Přikývla, i když Will jí v očích viděl pochybnosti.

„Když ten v pestré košili padl, Texicano vyběhl na zahradu, viď?“ zeptal se.

„Přesně tak.“

„A ty jsi za ním běžela. Namířil pistoli na ty holčičky a vystřelil, takže jsi na něho taky vystřelila.“

„Ano.“

„Chránila jsi rukojmího v ložnici a ty dvě děti v sousedčině zahradě. Je to tak?“

„Ano,“ odpověděla už hlasitěji. „Je to tak.“

Zase to začínala být Faith, kterou znal. Will se odvážil pocítit mírnou úlevu. Pustil její ruce. „Pamatuješ si, jaké máme předpisy, Faith. Protivníka můžeš usmrtit, když jsi ty nebo druzí v ohrožení života. Splnila jsi svoji povinnost. Jenom musíš mluvit o tom, co ti v tu chvíli šlo hlavou. Několik lidí se ocitlo v nebezpečí. Když se střílí, je to kvůli zažehnání nebezpečí, ne proto, aby se zranil pachatel.“

„Já vím.“

„Proč jsi nepočkala na posily?“

Neodpověděla.

„Dispečerka ti řekla, že máš počkat venku, ale tys ji neposlechla.“

Faith stále neodpovídala.

Will si na stolku poposedl dozadu a svěsil ruce mezi kolena. Faith mu možná nevěří. O vyšetřování její matky, které vedl, spolu nikdy otevřeně nemluvili, ale Will věděl, že podle Faith veškerá vina padala na hlavu detektivů, ne kapitánky, která jim velela. Ačkoli byla chytrá, stále měla o praktikách u policie naivní představy. Will už z jiných případů policejní kriminality, na nichž pracoval, věděl, že obvykle padají hlavy nižších šarží. Faith stála v hierarchii příliš nízko, aby ji někdo chránil.

„Něco jsi musela zevnitř slyšet. Třeba výkřik nebo výstřel.“

„Nic jsem neslyšela.“

„Viděla jsi něco?“

„Jenom jak se pohnul závěs, ale to bylo až po…“

„Dobře. To je v pořádku.“ Znovu se předklonil. „Někoho jsi viděla uvnitř. Myslela sis, že tam je tvoje matka. Vycítila jsi, že její život je v ohrožení, a šla jsi dovnitř, abys zajistila místo činu.“

„Wille…“

„Poslouchej mě, Faith. Stejné otázky jsem kladl mnoha policajtům a vím, jak se na ně má odpovídat. Posloucháš mě?“

Přikývla.

„Viděla jsi někoho v domě. Myslela sis, že tvoje matka je ve vážném nebezpečí…“

„Na parkovišti jsem viděla krev. A taky na dveřích. Na dveřích byl krvavý otisk dlaně.“

„Přesně tak. To je dobré. Tím pádem jsi měla důvod jít dovnitř. Někdo byl vážně zraněn a šlo mu o život. To ostatní se seběhlo, protože tě okolnosti vmanévrovaly do situace, kdy jsi oprávněně použila zbraň.“

Zavrtěla hlavou. „Proč mě takhle vedeš? Nesnášíš, když policajti lžou, aby jeden druhého kryli.“

„Já kvůli tobě nelžu. Snažím se, abys nepřišla o práci.“

„Na nějakou práci kašlu. Chci zpátky svoji mámu.“

„Tak se drž toho, co jsme si právě řekli. Když se necháš zavřít do vězení, nikomu tím nepomůžeš.“

Viděl jí na očích, že ji jeho slova vyděsila. Situace sice byla vážná, ale Faith vůbec nenapadlo, že by se mohla ještě zhoršit.

Kdosi hlasitě zaklepal na dveře. Will se chtěl zvednout, ale paní Levyová ho předběhla a rázně prošla chodbou. Emmu nejspíš uložila do postele a Will doufal, že ji obložila polštáři.

Jako první vešel Geary a za ním Amanda následovaná dvěma postaršími muži, černochem a bělochem. Oba měli huňaté obočí a byli hladce oholení. Na hrudi se jim skvěla vyznamenání, která získali během velkolepé kariéry za psacím stolem. Byli tam jenom pro parádu a měli Gearymu dodat na významu. Kdyby byl rapová hvězda, říkalo by se jim parta. Protože byl velitel zóny, říkalo se jim podpůrný tým.

„Dobrý den,“ zamumlal Geary na paní Levyovou a sundal si čepici. Jeho hoši ho napodobili a zastrčili si čepice do podpaží, stejně jako jejich šéf. Geary vykročil k Faith, ale stařena ho zastavila.

„Dáte si čaj a sušenky?“

„Přišli jsme sem vyšetřovat, ne na čaj,“ odsekl Geary.

Paní Levyová se nenechala odradit. „No tak dobrá. Chovejte se tu jako doma.“ Mrkla na Willa, otočila se na podpatku a odešla chodbou.

„Vstaňte, agentko Mitchellová,“ řekl Geary.

Faith ho poslechla a Will pocítil napětí kolem žaludku. Nedávala na sobě znát své dřívější roztřesení, i když neměla zastrčené triko do kalhot a její vlasy stále vypadaly jako vrabčí hnízdo. „Jsem připravená vypovídat, pokud…,“ začala.

„Na stanici čeká váš právník a zástupce odborů,“ přerušila ji Amanda.

Geary se zakabonil. Faithini právní zástupci ho očividně vůbec nezajímali. „Agentko Mitchellová, bylo vám řečeno, že máte počkat na posily. Nevím, jak se to dělá u GBI, ale moji lidi příkazy poslouchají.“

Faith se podívala na Amandu, ale klidně Gearymu odpověděla: „Na kuchyňských dveřích byla krev. V domě jsem někoho viděla. Matčina zbraň nebyla na svém místě. Bála jsem se, že matka je vystavena bezprostřednímu ohrožení na životě, a tak jsem šla do domu, abych ji bránila.“ Lépe to říct nemohla. Jako by jí to Will sám napsal.

„Co ten muž v prádelně?“ zeptal se Geary.

„Byl mrtvý, už když jsem vešla do domu.“

„A ten v ložnici?“

„Mířil matčiným revolverem jinému muži na hlavu. Chránila jsem život rukojmího.“

„A ten muž na zahradě?“

„To byl rukojmí. Když jsem zastřelila prvního muže, sebral revolver. Někdo zrovna rozrazil domovní dveře a já se na něho přestala soustředit. Se zbraní v ruce vyběhl na zahradu a vystřelil po dvou malých dívkách. Měla jsem nabito a vypálila jsem, abych jim zachránila život.“

Geary se podíval na svůj nafintěný doprovod a pokoušel se rozhodnout, co má udělat. Oba muži si nejspíš sami nebyli jistí, ale nescházela jim ochota bezpodmínečně šéfa podpořit. Will byl celý napjatý, protože právě v tomto okamžiku se rozhodovalo o tom, zda všechno půjde hladce, anebo se to zadrhne. Možná, že v Gearym převážila loajalita vůči Evelyn Mitchellové a přiměla ho zachovat se mírněji. „Jeden z mých lidí vás odveze na stanici. Pokud se potřebujete sebrat, nijak nespěchejte,“ řekl.

Chtěl si zase dát čepici na hlavu, ale Amanda ho zarazila.

„Miku, cítím potřebu něco vám připomenout.“ Věnovala mu stejně sladký úsměv jako předtím. „Všechny případy v tomhle státě, které se týkají drog, přednostně spadají do pravomoci GBI.“

„Chcete mi říct, že jste našli důkazy o tom, že v té střelbě sehrála roli narkotika?“

„Já vám skoro nic neříkám.“

Nepřátelsky na ni pohlédl a nasadil si čepici. „Nemyslete si, že nezjistím, proč jste mě zdržovala.“

„Aspoň přitom skvěle využijete své zdroje.“

Geary dusal ke dveřím a jeho patolízalové se hnali za ním. Venku po schodech na přední verandu stoupala Sára. Rychle dala ruce za záda a schovala vypůjčený glukometr.

„Doktorko Lintonová.“ Geary znovu sundal čepici z hlavy a jeho muži následovali jeho příkladu. „Omlouvám se, že jsem si dřív nedal vaše jméno do souvislostí.“ Podle Willa to bylo tím, že mu Sára své jméno nesdělila. Někdo Gearyho evidentně informoval. „Znal jsem vašeho muže. Byl to dobrý policajt. Dobrý člověk.“

Sára dál držela ruce za zády a otáčela v nich plastový glukometr. Will znal pohled, který vrhla na policisty – vyjadřoval, že s nimi nechce mluvit.

Gearymu dokázala jenom suše říct: „Děkuju.“

„Pokud bych vám mohl nějak pomoci, dejte mi prosím vědět.“

Přikývla. Geary si nasadil čepici na hlavu a jeho nohsledi gesto zopakovali.

Sotva se za nimi zavřely dveře, Faith promluvila. „Než ten Texicano na zahradě umřel, něco mi řekl.“ Pokoušela se vzpomenout si, co to bylo, a pohybovala přitom rty. „Alma nebo almej.“

„Almeja?“ zeptala se Amanda, z jejíchž úst to slovo znělo exoticky.

Faith přikývla. „To je ono. Víte, co to znamená?“

Sára otevřela ústa, aby promluvila, ale než ze sebe stihla vypravit jediné slovo, Amanda ji předběhla. „Jsou to španělsky mlži, ale ve slangu to znamená prachy. Myslíte, že hledali hotovost?“

Faith zavrtěla hlavou a pokrčila rameny. „Nevím. Vůbec nic mi neřekli. Totiž – zapadá to do sebe. Los Texicanos obchodují s drogami a drogy znamenají peníze. Máma dělala na protidrogovém. Gangsteři si možná myslí, že…“ Faith se podívala na Willa. Naprosto přesně uhodl, o čem uvažuje. Když ukončil vyšetřování, plno lidí usoudilo, že Evelyn Mitchellová je přesně ten typ policistky, které se po domě válejí balíky peněz.

Sára jejich mlčení využila. „Měla bych jít,“ řekla a podala Faith glukometr. „Musíte se naprosto přesně držet svého denního režimu. Stres vám jenom ztěžuje situaci. Zavolejte své lékařce a promluvte si s ní o dávkování, o jakýchkoli potřebných změnách a o příznacích, kterým máte věnovat zvýšenou pozornost. Chodíte pořád k doktorce Wallaceové?“ Faith přikývla. „Zavolám jí cestou domů a povím jí, co se stalo, ale vy jí musíte co nejdřív zavolat. Prožíváte stres, ale musíte se držet svého denního režimu. Rozuměla jste mi?“

„Děkuju.“ Faith nikdy nedovedla snadno projevovat vděčnost, ale nyní mluvila tak upřímně, jak to Will ještě nezažil.

„Necháte jí udělat test na drogy, aby měl Geary klid?“ zeptal se Sáry.

Sára odpověděla Amandě. „Faith pracuje pro vás, ne pro atlantskou policii. Aby jí mohli odebrat krev, potřebují váš souhlas a já mám takový dojem, že ho možná nedostanou.“

„Co by mohl drogový test hypoteticky odhalit?“ zajímala se Amanda.

„Že nebyla pod vlivem alkoholu ani žádné z látek, jejichž přítomnost v těle se zjišťuje. Mám jí odebrat krev?“

„Ne, doktorko Lintonová. Ale vážím si vaší pomoci.“

Sára bez dalšího slova odešla. Na Willa se ani nepodívala.

„Co kdybyste se šel podívat za tou veselou vdovou?“ nadhodila Amanda. Will se nejprve domníval, že mluví o Sáře, ale logika mu napověděla něco jiného. Šel dozadu do domu vyhledat paní Levyovou, ale ještě předtím si všiml, že Amanda Faith pevně objala. To gesto ho šokovalo, protože od ženy, jejíž mateřský instinkt se rovnal nule, by ho vůbec nečekal.

Věděl, že Faith a Amanda mají společnou minulost, o níž však ani jedna nemluví a ani ji nepřizná. Evelyn Mitchellová razila cestu ženám u atlantské policie a Amanda Wagnerová dělala totéž u GBI. Byly vrstevnice, zhruba stejně staré a budily respekt u mužů. Také byly celoživotní přítelkyně a Amanda dokonce kdysi chodila s Evelyniným švagrem, Faithiným strýcem. Amanda tento detail opomněla Willovi sdělit, když mu přidělila vyšetřování protidrogového týmu, jemuž její stará přítelkyně velela.

Paní Levyovou našel v zadní ložnici, která nejspíš už nějakou dobu sloužila jako skladiště všeho možného. Stál tam psací stůl s nástavci plnými přihrádek. Will v nich rozpoznal materiál na ruční tvoření fotoalb, protože něco podobného viděl, když pracoval na případu střelby na předměstí, při níž zavraždili mladou matku, právě když na barevné čtvrtky lepila fotografie s vroubkovanými okraji z dovolené u moře. Ležely tam brusle se čtyřmi kolečky. V koutě stála opřená tenisová raketa. Na pohovce byly rozložené různé typy fotoaparátů. Některé byly digitální, ale většina patřila ke staromódním typům, do nichž se zakládá film. Podle červeného světla nad dveřmi do komory odhadl, že stará paní si fotografie vyvolává sama.

Paní Levyová seděla s Emmou na klíně v dřevěném houpacím křesle u okna. Holčičku zabalila do své zástěry, takže husičky na lemu byly naruby. Emma se zavřenýma očima zuřivě sála z láhve, kterou měla v ústech. Vydávala zvuk, který Willovi připomněl malou Maggie ze Simpsonových.

„Pojďte, posaďte se,“ vybídla ho paní Levyová. „Emma se z toho dobře otřepává.“

Will si sedl na postel a dával dobrý pozor, aby nestrčil do některého fotoaparátu. „Ještě že jste tu pro ni náhodou měla láhev.“

„Viďte?“ Usmála se na dítě. „V tomhle ruchu se chudinka ani nemohla prospat.“

„Máte tu pro ni taky postýlku?“

Chraplavě se zasmála. „Předpokládám, že už jste se podíval do mojí ložnice.“

Will tak drzý nebyl, ale využil jejích slov k zapředení rozhovoru. „Jak často ji hlídáte?“

„Obvykle jenom několikrát týdně.“

„A v poslední době?“

Mrkla na něho. „Chytrá hlavička.“

Měl spíš víc štěstí než rozumu. Připadalo mu zvláštní, že paní Levyová náhodou má doma dětskou láhev, zrovna když ji Emma potřebuje. „Co Evelyn provádí?“ zeptal se.

„Připadám vám jako drzoun, který šmíruje druhé?“

„Jak vám mám odpovědět, abych vás neurazil?“

Zasmála se, ale docela snadno se poddala. „Evelyn mi to nikdy neřekla, ale podle mého má hodně blízkého přítele.“

„Jak dlouho?“

„Asi tři nebo čtyři měsíce?“ Jako by se ptala sama sebe. Pak souhlasně přikývla. „Bylo to krátce po Emmině narození. Začali pozvolna a vídali se možná jednou týdně nebo jednou za čtrnáct dní, ale řekla bych, že v posledních deseti dnech to bylo častěji. Když jsem odešla do důchodu, přestala jsem koukat do kalendáře, ale Ev mě minulý týden poprosila, abych Emmu pohlídala, tři dopoledne za sebou.“

„Hlídala jste ji vždycky dopoledne?“

„Obvykle asi od jedenácti do dvou odpoledne.“

Tři hodiny se na tajnou schůzku zdály docela dlouho. „Věděla o něm Faith?“

Paní Levyová zavrtěla hlavou. „Jsem si jistá, že Ev nechtěla, aby se o tom její děti dozvěděly. Měly moc rády svého otce. A ona taky, víte. Ale už je to minimálně deset let, co umřel. Tak dlouho člověk bez společnosti nevydrží.“

Willa napadlo, že z ní asi mluví zkušenost. „Říkala jste, že váš manžel je dvacet let po smrti.“

„Ano, ale já jsem pana Levyho neměla moc ráda a on mě už vůbec ne.“ Palcem pohladila Emmu po tváři. „Evelyn Billa milovala. Nebylo to vždycky dokonalé, ale když partnera milujete, je to jiná situace. Když umře, zhroutí se vám svět. Hrozně dlouho trvá, než ho zase dáte dohromady.“

Will si dovolil na okamžik myslet na Sáru. Ve skutečnosti na ni myslel stále. Byla jako proužek se zprávami, který se objevuje dole na televizní obrazovce, zatímco jeho život, hlavní událost dne, jí dominuje. „Víte, jak se ten přítel jmenuje?“

„To ne, můj milý. Nikdy jsem se neptala. Ale jezdil v moc pěkném cadillacu CTS-V. Je to sedan, ne kupé. Úplně černý, s mřížkou z nerez oceli na přední masce. Hodně hlasitý osmiválec. Bylo ho slyšet pořádně daleko.“

Willa překvapila natolik, že na okamžik ztratil řeč. „Vy jste fanda do aut?“

„Vůbec ne, ale našla jsem si to auto na internetu, protože mě zajímalo, kolik za něj dal.“

Will vyčkával.

„Tipuju tak kolem pětasedmdesáti tisíc dolarů,“ svěřila mu paní Levyová. „Pan Levy a já jsme za necelou polovinu té částky koupili tenhle dům.“

„Takže Evelyn vám neprozradila, jak se její přítel jmenuje?“

„Nikdy se k tomu vztahu nepřiznala. Vy mužští si sice rádi myslíte opak, ale my ženy vás spolu pořád neprobíráme.“

Will se usmál. „Jak vypadal?“

„No, byl plešatý,“ odpověděla, jako by se to dalo čekat. „Měl trochu břicho. Většinou nosil džínsy. Často měl zmačkanou košili a vyhrnoval si rukávy, což mě dost mátlo, protože Evelyn se vždycky líbili dobře oblečení chlapi.“

„Kolik mu asi je?“

„Bez vlasů se to těžko odhaduje. Řekla bych, že asi tolik, co Evelyn.“

„Takže mírně přes šedesát.“

„Ach.“ Zdála se překvapená. „Myslela jsem, že Evelyn je něco po čtyřicítce, ale to je nejspíš nesmysl, když Faith je přes třicet. A ten maličký už taky vyrostl.“ Ztišila hlas, jako by se obávala, že ji někdo zaslechne. „Řekla bych, že to bude už dvacet let, ale na takové těhotenství se nezapomíná. Když to na ní začalo být vidět, strhl se kolem toho menší skandál. Dost mě mrzelo, jak se lidi chovali. Každý z nás si občas trochu zašpásuje, ale jak jsem tehdy povídala Evelyn – ženská s vyhrnutou sukní utíká rychleji než chlap se staženými kalhotami.“

Willa Faithino velmi rané těhotenství nikdy nepohoršovalo, jenom mu připadalo neobvyklé, že si jako teenagerka dítě nechala. Mezi uhlazenými sousedy však nejspíš těhotná čtrnáctiletá dívka vzbuzovala nevoli. Dnes to je takřka normální, ale tehdy dívku ve Faithině situaci obvykle najednou poslali pryč, aby se starala o churavou tetičku, o níž se do té doby nikdo nezmínil, nebo musela jít na takzvanou operaci slepého střeva. Některé méně šťastné skončily v dětském domově se sirotky, jako byl Will.

„Takže tomu muži v drahém autě je něco přes šedesát?“ zeptal se. Paní Levyová přikývla. „Viděla jste, že by se k sobě někdy chovali důvěrně?“

„Ne, ale Evelyn se vždycky chovala nenápadně. Nastoupila k němu do auta a odjeli.“

„Ani ho nepolíbila na tvář?“

„Nevšimla jsem si. Víte, já jsem se s ním nikdy nesetkala. Evelyn tu vždycky nechala Emmu, vrátila se domů a čekala.“

Will to chvíli vstřebával. „Vešel někdy do jejího domu?“

„Nikdy jsem neviděla, že by to udělal. Dneska se lidi chovají jinak než dřív. Za mých časů mužský zaklepal ženské na dveře a doprovodil ji k svému autu. Nestávalo se, že jenom zastavil před domem a zatroubil.“

„To dělal? Troubil na ni?“

„Ne, můj milý, myslela jsem to obrazně. Ev nejspíš koukala z okna, protože pokaždé vyšla ze dveří, jakmile zastavil před domem.“

„Víte, kam jezdili?“

„Ne, ale jak už jsem říkala, obvykle byli pryč tak dvě, tři hodiny, takže jsem si myslela, že si zašli do kina nebo na oběd.“

Museli vidět hodně filmů. „Ukázal se tu dneska?“

„Ne a na ulici jsem taky nikoho neviděla. Žádná auta, vůbec nic. Zjistila jsem, že se něco děje, až když se ozvaly sirény. Pak jsem samozřejmě zaslechla výstřely. Nejdřív jeden a asi o minutu později druhý. Výstřely poznám. Pan Levy chodil na lov. Kdysi to dělali všichni policajti. Musela jsem jezdit s nimi, abych jim vařila.“ Obrátila oči ke stropu. „Byl to hrozně nudný patron, budiž mu země lehká.“

„Měl štěstí, že si vás vzal.“

„Já mám štěstí, že už je v pánu.“ S obtížemi vstala z houpacího křesla a pevně sevřela dítě v náruči. Láhev byla prázdná. Paní Levyová ji postavila na stůl a podala Emmu Willovi.

„Podržte ji na chvilku.“

Přitiskl si holčičku k rameni a poplácal ji po zádech. Nezvykle uspokojivě si říhla.

Paní Levyová zúžila oči. „Vidím, že jste se o mimina už staral.“

Will jí nehodlal vykládat o svém životě. „Snadno se s nimi povídá.“

Než zašla do komory, dotkla se jeho paže. Will měl pravdu. V místnůstce byla temná komora. Stál ve dveřích a dával pozor, aby jí nestínil, zatímco listovala štosem větších fotografií. Trochu se jí třásly ruce, ale zdálo se, že stojí pevně na nohou.

„Pana Levyho moje koníčky moc nezajímaly, ale jednou ho zavolali na místo činu a sháněli tam fotografa. Byli ochotní zaplatit pětadvacet dolarů jenom za to, že jim to člověk nafotil. Ten starý hajzl takové nabídce nemohl odolat, a tak mi zavolal a řekl mi, ať přijedu a vezmu s sebou foťák. Když jsem nad tou spouští neomdlela – jednalo se o přestřelku –, řekli mi, že můžu přijít zas.“ Kývla směrem k pohovce. „Tamhleten Brownie nám pomohl udržet si střechu nad hlavou.“

Will věděl, že mluví o skříňkovém kodaku, který vypadal opotřebovaně, ale bylo na něm znát, že ho majitelka miluje.

„Později jsem začala pracovat na sledování. Pana Levyho už v té době dávno vyhodili kvůli pití, a jelikož jsem ženská, tak samozřejmě chvíli trvalo, než pochopili, že do práce nechodím flirtovat a šukat.“

Will začal rudnout. „Byla jste u atlantské policie?“

„Osmapadesát let!“ Jako by byla stejně překvapená jako Will, že to tak dlouho vydržela. „Teď už jsem jenom věchýtek, ale bývaly doby, kdy by se Geary a jeho řiťolezci postavili do haptáku a neohrnovali by nade mnou nos.“ Prošla další štos fotografií. Will spatřil černobílé snímky ptáků a různých domácích mazlíčků. Všichni byli zachyceni z úhlu, podle kterého se dalo soudit, že fotograf zvířata spíš špehoval než obdivoval. „Tady ten malý mizera mi hrabe v záhoně.“ Ukázala Willovi snímek šedobílého kocoura s kouskem hlíny na čenichu. Kontrast černé a bílé na fotografii byl ostrý. Scházela už jenom cedule na kočičí hrudi se jménem a číslem vězně.

„Tady.“ Konečně našla, co hledala. „To je on. Evelynin přítel.“

Will se přes její shrbené rameno podíval na zrnitou fotografii. Stařena ji očividně pořídila mezi žaluziemi na předním okně, když objektivem rozhrnula tenké plastové lišty. Na snímku se vysoký postarší muž opíral o černý Cadillac. Dlaně měl položené na kapotě a předloktí vytáčel do stran. Auto bylo zaparkované na ulici s předními koly natočenými k obrubníku. Will parkoval stejně. Atlanta byla samý kopec, protože se rozkládala na úpatí Appalačského pohoří. Pokud člověk řídil auto s manuální převodovkou, vždycky natočil kola proti obrubníku, aby nesjelo s kopce.

„Co je?“ Ve dveřích se objevila Faith. Will jí podal dcerku, ale ji jako by víc zajímala fotografie. „Viděla jste něco?“

„Ukazovala jsem mu Snipperse.“ Paní Levyová udělala hbitý pohyb. Fotografie muže zmizela a místo ní se dívali na kocoura, který rád hrabe v záhonech.

Emma se ve Faithině náruči pohnula. Očividně na ni přešel matčin neklid. Faith ji několikrát rychle mlaskavě políbila na tvář a dělala na ni grimasy, dokud se holčička nezačala usmívat. Will věděl, že Faith to jenom hraje. V očích měla slzy. Přitiskla si dítě pevně k hrudi.

„Evelyn je tvrdá. Nezlomí ji,“ ozvala se paní Levyová.

Faith se s dítětem pohupovala dopředu a dozadu, jak to matky automaticky dělají. „Neslyšela jste nic?“

„Zlatíčko, kdybych něco slyšela, tak bych tam vyrazila s bouchačkou v ruce. Ev z toho určitě vyvázne. Vždycky se ze všeho nějak dostane. Na to můžeš vzít jed.“

„Já jenom…“ Faith se zadrhl hlas v hrdle. „Kdybych přijela dřív nebo…“ Zavrtěla hlavou. „Proč se tohle stalo? Víte, že maminka se nezapletla do ničeho špatného. Proč by ji někdo unášel?“

„Lidi někdy provádějí nevysvětlitelné hlouposti.“ Stařena zlehka pokrčila rameny. „Vím jenom, že pokud si budeš pořád říkat kdybych udělala tohle nebo kdybych udělala tamto, tak se z toho za chvíli zblázníš.“ Pohladila Faith po tváři. „Věř, že nad ní bdí Bůh. ‚Nespoléhej se na vlastní rozumnost.‘“

Faith s vážnou tváří přikývla. Will netušil, že je nábožensky založená. „Děkuju.“

Na chodbě potažené kobercem zadusaly Amandiny lodičky. „Už je nemůžu dál zdržovat,“ řekla Amanda Faith. „Venku čeká policejní auto, ve kterém vás odvezou na stanici. Pokuste se držet jazyk za zuby a dělat, co vám řekne právník.“

„A já pohlídám malou,“ nabídla se paní Levyová. „Ať ji nemusíš brát na tu hnusnou stanici. Jeremy by taky nevěděl, kam se dává plínka.“

Faith její nabídky očividně chtěla využít, ale vyhýbavě řekla: „Nevím, jak dlouho tam budu.“

„Víš, že jsem noční pták. Vůbec mi to nevadí.“

„Děkuju.“ Faith stařeně dítě zdráhavě podala. Uhladila Emmě na hlavě chomáč jemných hnědých vlasů a políbila ji na temeno. Chvíli k němu tiskla rty a pak beze slova odešla.

Sotva se zavřely domovní dveře, Amanda šla rovnou k věci. „Co máš?“

Paní Levyová zpod zástěry vytáhla fotografii, kterou předtím ukazovala Willovi.

„Za Evelyn často chodil jeden návštěvník,“ vysvětlil Amandě Will. Paní Levyová měla dobrou paměť – muž byl plešatý. Měl na sobě neforemné kalhoty a zmačkanou košili s vyhrnutými rukávy. Nezmínila se o důležitějším detailu, a to, že je to Mexičan. Tetování, které se mu rýsovalo na paži, bylo rozmazané, ale Will snadno poznal symbol na jeho předloktí, podle něhož v něm odhalil člena Los Texicanos.

Amanda fotografii přeložila napůl a zastrčila si ji do kapsy saka. „Mluvily s tebou uniformy?“ zeptala se paní Levyové.

„Vetché stařenky taky určitě časem přijdou na řadu.“

„Předpokládám, že jako obvykle budeš ochotně spolupracovat.“

Paní Levyová se usmála. „Nejsem si jistá, že jim řeknu něco zajímavého, ale určitě jim nabídnu čerstvé sušenky, pokud přijdou.“

Amanda se zasmála. „Buď opatrná, Roz.“ Gestem naznačila Willovi, že ji má následovat ven.

Will sáhl do peněženky, vytáhl z ní navštívenku a podal ji paní Levyové. „Tady máte všechna moje čísla. Pokud si na něco vzpomenete nebo budete potřebovat pomoct s malou, zavolejte mi.“

„Děkuju, synku.“ Z jejího hlasu se částečně vytratila babičkovská laskavost, ale navštívenku si vzala a zastrčila ji do kapsy na zástěře.

Než Will dohnal Amandu, byla už v půlce chodby. O fotografii ani Faithině stavu neřekla jediné slovo. Nezmínila se ani o tom, jak naštvala Gearyho. Místo toho začala vydávat rozkazy. „Potřebuju, abyste přezkoumal všechny spisy z vyšetřování.“ Nemusela mu říkat, o jakém vyšetřování mluví. „Projděte každou svědeckou výpověď, hlášení od každého informátora, poslední zasmání každého práskače ve vězení. Chci vědět o každé sebemenší maličkosti.“ Amanda se zarazila. Will věděl, že uvažuje o jeho problémech se čtením.

„Zvládnu to,“ řekl klidně.

Nehodlala mu to nechat tak snadno projít. „Pochlapte se, Wille. Jestli potřebujete pomoc, řekněte mi to teď, ať to můžu nějak vyřešit.“

„Mám začít hned? Mám to doma v krabicích.“

„Ne. Nejdřív musíme něco vyřídit.“ Stála ve vstupní hale s rukama v bok. Byla štíhlá a Will často zapomínal, jak je malá, dokud nezačala natahovat krk, aby se mu podívala do obličeje. „Zatímco se Geary vztekal, povedlo se mi vyšťourat nějaké informace. Ten Texicano na zahradě měl naštěstí na zádech velké tetování, ze kterého jsem vyčetla, že se jmenuje Ricardo. Ještě jsme ho plně neidentifikovali. Je mu kolem pětadvaceti, měří sto sedmdesát dva centimetrů a váží sedmdesát sedm kilo. Asiatovi v ložnici je kolem čtyřicítky a je o něco menší a hubenější než jeho hispánský kamarád. Řekla bych, že není z téhle části města. Možná ho sem poslali jenom kvůli tomuhle.“

„Faith povídala, že měl protáhlý jižanský přízvuk,“ vzpomněl si Will.

„To by nám mělo pomoct zúžit okruh podezřelých.“

„Taky na sobě měl nápadnou květovanou košili. To gangsteři moc nenosí.“

„Přičteme mu to k ostatním zločinům.“ Podívala se do chodby a pak zase na Willa. „Toho Asiata v prádelně už máme vyřešeného. Všechno víme díky peněžence, kterou měl v zadní kapse kalhot. Je to Hironobu Kwon, devatenáct let. Chodí do prvního ročníku na Georgijské státní univerzitě. Taky je to syn místní učitelky Miriam Kwonové.“

„On s tím gangem nemá nic společného?“

„To zatím nevíme. Atlantská policie proklepla mámu Kwonovou dřív, než jsme se k ní stihli dostat. Budeme ji muset zítra ráno najít a zjistit, co ví.“ Ukázala prstem na Willa. „Ale velice opatrně. Oficiálně na tom případu zatím nepracujeme. Zatím jsme na to jenom my dva, dokud se mi nepovede zařídit, abychom ho převzali.“

„Připadá mi, že Faith si myslí, že Texicanos v domě něco hledali,“ řekl Will a pokusil se odhadnout výraz Amandina obličeje. Obvykle vyjadřoval něco mezi pobavením a rozčilením, ale tentokrát se z něj nedalo vyčíst vůbec nic. „Ricarda do krve zmlátili. Mířili mu na hlavu pistolí. Ten se jenom snažil zachránit si holý život. Nejdřív bychom si měli proklepnout ty Asiaty.“

„Připadá mi to naprosto logické.“

„Ukazuje to na závažnější problém,“ pokračoval. „Texicanos rozumím, ale co by od Evelyn mohli chtít Asiaté? O co jim jde?“

„To bych taky ráda věděla.“

Will jí podal vysvětlení. „Evelyn vedla protidrogové oddělení. Los Texicanos ovládají atlantský obchod s drogami. Je tomu tak posledních dvacet let.“

„Máte naprostou pravdu.“

Will měl zase povědomý pocit, že narazil hlavou do cihlové zdi. Amanda ho znovu vodila za nos, jako vždycky, když měla informace, které s ním nehodlala sdílet. Tentokrát mu to připadalo o něco horší, protože z něho nejen dělala hlupáka, ale navíc kryla starou kamarádku.

Přece jen to zkusil. „Říkala jste, že toho chlápka v křiklavé košili sem kvůli tomuhle poslali. Co jste tím myslela? Únos? Nalezení toho, co Evelyn schovávala u sebe doma?“

„Myslím, že dneska nikdo nenachází to, co hledá.“ Odmlčela se, aby mu došlo, jak to myslí. „Charlie místním pomáhá s místem činu, ale nedokázal je okouzlit tak, jak bych si přála. Ke všemu má velice omezený přístup a pečlivě ho sledují. Místní tvrdí, že se s námi podělí o výsledky laboratorních testů. Jejich soudní lékař mi nepřipadá moc důvěryhodný.“

Mluvila o soudním lékaři okresu Fulton. „Už se ukázal?“

„Pořád řeší ten vyhořelý byt v People’s Town.“

Škrty v rozpočtu značně omezily dostupnost služeb soudních lékařů. Pokud ve městě došlo k několika závažným zločinům najednou, obvykle to znamenalo, že detektivové museli dlouho čekat. „Hrozně ráda bych to svěřila Petovi.“

Měla na mysli soudního lékaře GBI. „Nemůže někam zavolat a dohodnout to?“ zeptal se Will.

„To těžko,“ připustila. „Pete nemá zrovna hordy kamarádů. Víte, jaký je to podivín. Vedle něho i vy působíte jako normální člověk. Co Sára?“

„Bude mlčet.“

„To vím, Wille. Viděla jsem ty vaše tanečky na ulici. Chtěla jsem vědět, jestli si myslíte, že by mohla znát někoho z úřadu soudního lékařství.“

Will pokrčil rameny.

„Zeptejte se jí,“ přikázala mu Amanda.

Will pochyboval, že Sára bude nadšená, ale stejně souhlasně přikývl. „Co výpisy z Evelyniny kreditní karty a výpisy telefonních hovorů?“

„Nařídila jsem, aby nám je vytáhli.“

„Má v autě navigaci? Nebo v některém mobilu?“

Vyhnula se odpovědi. „Získáváme informace pokoutními cestami. Jak už jsem řekla, nemělo by na nás být moc vidět.“

„Ale Gearymu jste nelhala. Drogové případy spadají do naší kompetence.“

„Jenže to, že Evelyn velela protidrogovému oddělení, ještě neznamená, že v tomhle případě jde o drogy. Podle dostupných informací v domě ani na těch mrtvých nenašli po drogách žádné stopy.“

„Ani na tom mrtvém Texicanovi Ricardovi? Vždyť je člen drogového gangu.“

„To je čirá náhoda.“

„A co ten živý člen drogového gangu, co jezdí v černém cadillacu, do kterého Evelyn Mitchellová úplně klidně nasedne a nechá se v něm vozit?“

Předstírala překvapení. „Vy si myslíte, že je členem Los Texicanos?“

„Na fotografii jsem viděl jeho tetování. Evelyn se minimálně čtyři měsíce stýká s gangsterem.“ Will se pokusil o mírnější tón. „Je starší a v organizaci určitě bude mít vyšší pozici. Paní Levyová tvrdí, že v posledních deseti dnech za Evelyn přijížděl častěji. Někam spolu jezdili v jeho autě. Vyráželi před jedenáctou a vraceli se před druhou.“

Amanda jeho slova opět ignorovala a zvesela pokračovala: „Šest detektivů z Evelynina týmu jste dostal za mříže. Dva z nich vloni za dobré chování podmínečně propustili. Oba se odstěhovali mimo Georgii – jeden do Kalifornie a druhý do Tennessee. Tam taky byli dneska odpoledne, když Evelyn zmizela. Další dva jsou ve vězení s ostrahou ve Valdostě, pobudou si tam ještě čtyři roky a o dobrém chování v jejich případě nemůže být řeč. Jeden je mrtvý – předávkoval se drogami, čemuž říkám karma myslícího muže. Poslední čeká, až na něj přijde řada s tanečkem v Diagnostické.“

Měla na mysli Georgijskou diagnostickou a klasifikační věznici. Čekání na popravu. „Koho zabil?“ zeptal se Will zdráhavě.

„Dozorce a spoluvězně. Ručníkem uškrtil odsouzeného násilníka, kterého mimochodem není žádná škoda, ale pak holýma rukama utloukl k smrti dozorce. Tvrdil, že šlo o sebeobranu.“

„Vůči dozorci?“

„Mluvíte stejně jako jeho žalobce.“

„A Evelyn?“ pokusil se opět Will.

„Co s ní má být?“

„Vyšetřoval jsem i ji.“

„To je pravda.“

„Takže se nebudeme bavit o něčem, co je nad slunce jasné?“

„Nad slunce jasné? Hlavně abychom z toho jasu neoslepli.“ Otevřela dveře a do temného domu pronikly sluneční paprsky.

Cestou přes trávník k místu činu si Amanda nasadila tmavé brýle. K domu paní Levyové se blížili dva uniformovaní policisté. Oba se nasupeně zamračili na Willa a stroze kývli na Amandu.

„Konečně, že sebou hnuli,“ zabručela Amanda, jako by sama nebyla příčinou jejich zdržení.

Will počkal, až policisté začnou bušit na dveře domu. „Vy paní Levyovou asi znáte z dob, kdy jste pracovala u atlantské policie.“

„Znám ji z GBI. Byla v podezření, že zavraždila svého manžela.“ Amanda se nejspíš dobře bavila Willovým zděšeným výrazem. „Nepovedlo se mi to dokázat, ale jsem si jistá, že ho otrávila.“

„Sušenkami?“ hádal Will.

„To byla moje teorie.“ Uznale se usmála a kráčela dál po trávníku. „Roz je liška podšitá. Viděla víc míst činu než my všichni dohromady a určitě si na každém dělala poznámky. Na vašem místě bych jí nevěřila ani z poloviny. Nezapomeňte, že ďábel i Bibli cituje, když mu to přijde vhod.“

Amanda měla pravdu, a pokud ne ona, tak Shakespeare určitě. Will jí přesto připomněl: „Právě paní Levyová mi pověděla, že za Evelyn chodil ten Texicano. Vyfotila ho.“

„No ano, samozřejmě.“

Willovi její poznámka připadala jako pohlavek. Když uvážil, že paní Levyová své umělecké nadání využívala spíš k nelichotivým, rádoby policejním fotografiím domácích zvířat, připadalo mu divné, že zrovna náhodou měla po ruce snímek, na němž vedle svého černého cadillacu stál gangster. Byla to velice chytrá stará dáma. Toho muže špehovala z nějakého důvodu. „Měli bychom se vrátit a promluvit si s ní.“

„Opravdu si myslíte, že nám řekne něco užitečného?“

Will v duchu uznal, že Amanda má pravdu. Paní Levyová se ve svých hrách očividně vyžívala, ale oni kvůli Evelyninu zmizení neměli čas se jich účastnit. „Ví Evelyn, že její sousedka zabila svého manžela?“

„Samozřejmě že ano.“

„A přesto jí klidně svěřovala Emmu?“

Došli k Faithinu mini. Amanda přiložila ruce na okno jako dalekohled a podívala se dovnitř. „Zabila čtyřiašedesátiletého alkoholika a tyrana, ne čtyřměsíční mimino.“

Tomu se říká neprůstřelná logika, pomyslel si Will.

Amanda vyrazila k domu. Na krytém parkovišti stál Charlie Reed a povídal si s několika dalšími forenzními techniky. Někteří kouřili. Jeden se opíral o světle hnědý chevrolet zaparkovaný zadkem k Faithinu mini. Všichni na sobě měli bílé ochranné kombinézy, v nichž připomínali různě velké, umazané želatinové bonbóny. Charlieho od hladce oholených kolegů odlišoval jenom jeho nakroucený knír. Když spatřil Amandu, oddělil se od skupinky.

„Tak povídejte, Charlie,“ vybídla ho.

Charlie se ohlédl po obtloustlém muži s tmavou pletí, jehož zvláštní postava v kritických partiích nelichotivě napínala kombinézu. Ten naposledy potáhl z cigarety a podal ji kolegovi. Představil se Amandě s úsečným, britsky znějícím přízvukem: „Doktorko Wagnerová, jsem doktor Ahbidi Mittal.“

Amanda ukázala na Willa. „Tohle je můj kolega, doktor Trent.“

Will si s mužem potřásl rukou a snažil se neděsit nad tím, jak nenuceně Amanda použila jeho akademický titul, o němž oba věděli, že ho získal na pochybné korespondenční škole.

„Budu zdvořilý a ochotně vás provedu po místě činu,“ navrhl Mittal.

Amanda Charlieho zpražila zdrcujícím pohledem, jako by záležitost mohl nějak ovlivnit.

„Děkuju,“ odpověděl Will, protože věděl, že nikdo jiný to neudělá.

Mittal každému podal bílé návleky na boty. Amanda se přidržela Willovy paže, aby neupadla. Zula si lodičky a přetáhla si přes punčochy návleky. Will musel poskakovat na jedné noze. I bez bot měl příliš velké nohy, takže vypadal jako paní Levyová, jíž vykukovaly paty z bačkor.

„Začneme tady?“ Mittal nečekal na jejich souhlas a vedl je kolem chevroletu k otevřeným kuchyňským dveřím, jimiž vstoupili do domu. Když Will vešel do místnosti s nízkým stropem, instinktivně sklonil hlavu. Charlie do něho vrazil a omluvně cosi zamumlal. Kuchyň měla tvar podkovy a pro čtyři lidi byla malá. Její otevřená strana se nacházela naproti prádelně. Will zachytil výrazný zápach připomínající zrezivělé železo, který pocházel ze sražené krve.

Faith měla pravdu – vetřelci v domě něco hledali. Všude byl nepořádek. Na zemi se válely rozházené stříbrné příbory a vytahané zásuvky. Ve stěnách zely díry. Na podlaze ležel rozbitý mobil a roztříštěný starší model chytrého telefonu. Nástěnný telefon kdosi strhl z háčku. Kromě černého daktyloskopického prášku a žlutých plastových značek, které použil forenzní tým, dům vypadal úplně stejně, jako když do něj Faith poprvé vešla. Dokonce i v prádelně stále ležela mrtvola. Když se tu Faith ocitla, musela být zděšená. Nevěděla, co na ni čeká za rohem, ani zda její matka není zraněná – nebo něco ještě horšího.

Will tu měl být s ní. Měl být partnerem, jemuž mohla v každé situaci zavolat.

„Ještě jsem nenapsal zprávu, ale rád vám sdělím svoji předběžnou teorii,“ řekl Mittal.

Amanda opsala rukou ve vzduchu kruh, aby ho popohnala. „Mluvte.“

Mittal nad jejím rozkazovačným tónem našpulil rty. „Domnívám se, že kapitánka Mitchellová připravovala oběd, když došlo k zločinu.“ Na lince ležel nůž a prkénko a vedle nich sáčky s odkrojky. Evelyn zřejmě krájela rajčata. Ve dřezu byl zmačkaný obal od toastového chleba. Toaster dávno vychladl a koukaly z něj čtyři krajíce. Evelyn nejspíš věděla, že až se Faith vrátí, bude se potřebovat naobědvat.

Celá scéna působila normálně a dokonce příjemně, až na skutečnost, že na každé věci na lince byly krvavé stříkance či šmouhy. Krev byla na toasteru, na chlebu i na prkénku. Další skapala na podlahu a utvořila na ní kaluže. Bílé dlaždice křižovaly dvoje červené stopy – jedny byly malé, druhé velké. Došlo tam k zápasu.

„Kapitánku Mitchellovou vyrušil nějaký zvuk, pravděpodobně tříštění posuvných skleněných dveří,“ pokračoval Mittal. „Proto se nejspíš nožem, kterým krájela rajčata, řízla do prstu.“

„Na jedno říznutí je tu trochu moc krve,“ podotkla Amanda.

Mittal očividně nestál o žádné komentáře. Znovu se odmlčel a pak pokračoval: „To dítě, Emma, bylo někde tady.“ Ukázal na pracovní desku vedle lednice naproti místu, kde Evelyn připravovala oběd. „Tady na lince jsme našli kapičku krve.“ Ukázal na místo vedle staršího CD přehrávače. „Mezi kuchyní a boudou vede krvavá stopa, takže kapitánka Mitchellová s největší pravděpodobností krvácela, když vyšla z kuchyně. Potvrzuje to i otisk její ruky na dveřích.“

Amanda přikývla. „Zaslechla nějaký zvuk, takže schovala dítě do bezpečí a vrátila se s pistolí v ruce.“

„Nejspíš si to říznutí obvázala papírovou utěrkou, ale tou krev rychle prosákla,“ vychrlil ze sebe Charlie, jako by už nemohl déle udržet jazyk za zuby. „Na kuchyňských dveřích i na dřevěné rukojeti pistole je krev.“

„A na autosedačce?“ zeptal se Will.

„Ta je čistá. Nejspíš ji nesla v nezraněné ruce. Na parkovišti je krev, jak šla s Emmou do boudy. Patří Evelyn. Ahbidiho lidi už určili krevní skupinu, takže se z toho dá odhadnout zbytek.“ Zvedl oči k Mittalovi. „Promiň, Ahbi. Doufám, že ti nelezu do zelí.“

Mittal doširoka rozhodil rukama na znamení, že má Charlie pokračovat.

Will věděl, že Charlie tohle dělá rád. Pyšně dokráčel k otevřeným dveřím a sepjal ruce před obličejem, jako by držel zbraň. „Evelyn se vrátila do domu. Otočila se, uviděla zločince, který čekal v prádelně, a střelila ho do hlavy. Síla výstřelu ho otočila jako na obrtlíku. Jak vidíte, vzadu na hlavě má díru, kterou náboj vyletěl ven.“ Charlie se otočil zpátky a znovu zvedl ruce, jako by mířil pistolí do vzduchu, což je nejlepší způsob, jak se nechat zasáhnout do hrudníku. „Pak se objevil druhý zločinec, nejspíš přišel odtamtud.“ Ukázal na průchod mezi kuchyní a jídelnou. „Došlo k zápasu a Evelyn přišla o zbraň. Koukněte sem.“

Will očima sledoval jeho prst až k plastové značce na podlaze. Když mu teď Charlie nastínil situaci, viděl tam skoro nezřetelný krvavý obrys pistole.

„Evelyn popadla z linky nůž. Na rukojeti je její krev, ale na ostří ne.“

„Krev na noži není jenom její?“ přerušila ho Amanda.

„Ne. Evelyn má v osobní složce uvedeno, že má krevní skupinu nula pozitivní. Na ostří nože a tady u lednice je skupina B negativní.“

Všichni se podívali na desítku velkých kulatých kapek krve na podlaze.

„Krev jenom kapala dolů. Nedošlo k poškození tepen, jinak by tu byly stříkance. Všechny vzorky jsme poslali do laboratoře na rozbor DNA. Řekl bych, že na výsledky si počkáme týden.“

Amandě při pohledu na krev pohrával na tváři úsměv. „Ev je šikovná holka.“ V hlase jí zazníval vítězný tón. „Je některý z těch mrtvých B negativní?“

Charlie se znovu podíval na Mittala. Ten souhlasně přikývl. „Asiat v té hrozné košili byl nula pozitivní, což je mezi různými rasami celkem běžná skupina. Má ji Evelyn, mám ji já. Ten druhý, kterému podle tetování říkáme Ricardo, byl B negativní, ale je v tom drobný háček – nemá žádné bodné rány. Je fakt, že někdy krvácel. Očividně ho mučili. Ale tady je víc krve, než by…“

„Takže venku pobíhá člověk s bodnou ranou a krevní skupinou B negativní. Je ta skupina výjimečná?“ přerušila ho Amanda.

„Ve Státech mají skupinu B negativní necelá dvě procenta bělochů,“ vysvětlil jim Charlie. „Necelého půl procenta Asiatů a asi procento Hispánců. Čili je to velice vzácná krevní skupina, takže je pravděpodobné, že náš mrtvý Ricardo je příbuzný té pohřešované zraněné osoby.“

„Takže někde pobíhá zraněný muž s krevní skupinou B negativní.“

Charlie před ní měl výjimečně náskok. „Už jsem upozornil všechny nemocnice v okruhu sto šedesáti kilometrů, aby věnovaly pozornost člověku s jakoukoli bodnou ranou – muži, ženě, bělochovi, černochovi nebo Hispánci. Jenom za poslední půlhodinu jsme měli tři hlášení o domácím násilí, ale ani jeden případ nebyl náš. Pobodaných je víc, než jsem si myslel.“

Mittal počkal, až Charlie skončí, a pak ukázal na rozmazanou krev na podlaze. „Z těch stop usuzujeme, že tu došlo k zápasu mezi malou ženou a mužem středního vzrůstu, který vážil asi sedmdesát kilo. Ze sytosti barvy stop se dá vyčíst, že ten člověk došlapuje na vnější hranu chodidla, čili má vybočenou patu.“

Amanda zarazila jeho přednášku. „Vraťme se k té bodné ráně. Byla smrtelná?“

Mittal pokrčil rameny. „Na to se musíte zeptat soudního lékaře. Jak už bylo řečeno, na stěnách ani na stropě nejsou krvavé stříkance, takže můžeme předpokládat, že nedošlo k porušení žádné tepny. Tady ty kapky by možná mohly pocházet z poranění hlavy, při kterém člověku docela dost teče krev a poškození lebky je přitom minimální.“ Podíval se na Charlieho. „Souhlasíš?“

Charlie přikývl, ale dodal: „Takhle by mohla krvácet taky rána do břicha. Nevím jistě, jak dlouho s ní člověk může žít. Ve filmech to moc dlouho nebývá. Kdyby nůž propíchl plíci, nejpozději za hodinu by se zraněný udusil. Není tady jediná stopa po tom, že by krev stříkala z tepny, takže ta rána prosakuje. Pokud jde o možné poranění hlavy, tak musím souhlasit s doktorem Mittalem…“ Pokrčil rameny a pak stejně nesouhlasil. „Ostří je od špičky až po rukojeť zakrvácené, což může naznačovat, že nůž zajel do těla.“ Když spatřil, jak se Mittal mračí, pozměnil názor. „Ale na druhou stranu se mohlo stát, že oběť chytila nůž, řízla se o něj do ruky a tak se na něj dostala krev.“ Otočil ruku dlaní vzhůru a ukázal jim ji. „V tom případě by někde venku běhal člověk s krevní skupinou B negativní a pořezanou rukou.“

Amanda nikdy neměla v lásce neurčitost analýzy místa činu. Pokusila se tedy vše shrnout v jasných definicích. „Takže B negativní pachatel zápasil s Evelyn. Pak se objevil druhý muž, Asiat v křiklavé košili, který časem skončil mrtvý v ložnici. Povedlo se jim přemoct Evelyn a sebrat jí zbraň. Pak tu máme ještě třetího muže, Ricarda, který byl nejdřív rukojmí a potom střílel. A nakonec díky rychlému zásahu agentky Mitchellové padl mrtvý dřív, než stačil někomu ublížit.“ Otočila se k Willovi. „Vsadila bych se, že Ricardo je do toho všeho zapletený, ať ho mučili nebo ne. Vydával se za rukojmího, aby zmátl Faith.“

Mittala definitivnost jejího tónu znepokojila. „To je jeden možný výklad.“

Charlie se situaci pokusil urovnat. „Vždycky existuje možnost, že…“

Ozval se zvuk připomínající hukot tropického vodopádu. Mittal si rozepnul kombinézu a začal si šmátrat v kapsách. Z jedné vytáhl mobil a řekl: „Omluvte mě.“ Poodešel na parkoviště.

Amanda se obrátila k Charliemu. „Takže fakta.“

„Nepovolili mi přístup ke všem datům, ale nemám důvod nesouhlasit s tím, co nám zatím řekl Ahbi.“

„A?“

„Nechci vypadat jako rasista,“ začal Charlie, „ale Mexičani a Asiati moc často nespolupracují. Hlavně Los Texicanos ne.“

„Mladší generace se toho tak striktně nedrží,“ ozval se Will a napadlo ho, jestli by se to nedalo nazvat pokrokem.

Amanda na jejich poznámky nebrala zřetel. „Máte ještě něco?“

„Ten seznam vedle telefonu.“ Charlie ukázal na kus žlutého papíru popsaného čísly a jmény. „S dovolením jsem zavolal Zekovi. Nechal jsem mu vzkaz, aby se s vámi spojil.“

Amanda se podívala na hodinky. „Co zbytek domu? Našli forenzní technikové něco?“

„O ničem mi neřekli. Ahbi není vysloveně nezdvořilý, ale rozhodně se nepřetrhne, aby nám něco sdělil.“ Charlie se odmlčel a pak dodal: „Připadá mi jasné, že ti zloduchové tu nenašli, co hledali, jinak by utekli, jakmile Faith zastavila před domem.“

„A my bychom Evelyn zařizovali pohřeb.“ Amanda se tím nechtěla příliš zabývat. „Ať hledali cokoli – jak velké by to podle vás mohlo být?“

„Těžko říct,“ přiznal Charlie. „Evidentně prohledali všechno – zásuvky, šatníky, polštáře. Řekl bych, že jak pročesávali dům, dostávali čím dál větší zlost a kromě hledání se dali i do ničení. Rozřezali postele a rozbili hračky té malé. Je tu znát hrozná zloba.“

„Kolik jich bylo?“

„Omlouvám se, doktorko Wagnerová,“ řekl Mittal, který se mezitím vrátil. Zastrčil si mobil do kapsy, ale bílou kombinézu si nechal rozepnutou. „Volal mi soudní lékař. Zdržel ho nález dalšího těla v tom vyhořelém bytě. Na co jste se ptala?“

Místo Amandy mu odpověděl Charlie, který nejspíš vycítil, že Mittal by je kvůli jejímu tónu mohl vyhodit z domu. „Ptala se, kolik lidí tu podle vás slídilo.“

Mittal přikývl. „Odhaduju, že tak tři až čtyři muži.“

Will viděl znechucený výraz Amandina obličeje. Muselo jich být víc než tři, protože jinak by všichni podezřelí byli mrtví a Evelyn Mitchellová by se musela unést sama.

„Neměli rukavice. Možná si mysleli, že se kapitánka Mitchellová vzdá bez boje,“ pokračoval Mittal. Amanda si posměšně odfrkla a Mittal se zase významně odmlčel. „Na většině předmětů jsou otisky prstů. GBI je samozřejmě poskytneme.“

„Už jsem volal do laboratoře,“ řekl Charlie. „Jedou sem dva technici, kteří je zdigitalizují a vloží do databáze. Pak už bude jen otázkou času zjistit, jestli je máme v systému.“

Amanda ukázala směrem ke kuchyni. „Jakmile Evelyn zneškodnili, začali hledat tady. Prohlíželi zásuvky, takže je to něco, co se vejde do zásuvky.“ Podívala se na Charlieho a pak na Mittala. „Našli jste nějaké stopy po pneumatikách nebo otisky bot?“

„Nestojí to za řeč.“ Mittal ji dovedl k oknu v kuchyni a začal jí ukazovat věci na zahradě, které už prozkoumali. Will si prohlížel cédéčka poházená po podlaze. Byli tam Beatles a Sinatra, žádní AC/DC. Přehrávač byl z bílého plastu a měl na sobě šmouhy od černého daktyloskopického prášku. Will palcem stiskl tlačítko pro vysunutí disku. Mechanika však byla prázdná.

Dolehl k němu Amandin hlas. „Kde Evelyn drželi, když to tu obraceli vzhůru nohama?“

Mittal vykročil k obývacímu pokoji. Will zůstal za Charliem a Amandou, kteří doktora skrz spoušť následovali. U Evelyn to vypadalo podobně jako v domě paní Levyové, jenom obývací pokoj nebyl níž než chodba. Na stěně naproti pohovce a ušáku byly připevněné police s knihami a malá plazmová televize s dírou po čísi botě uprostřed obrazovky. Většina knih ležela rozházená po podlaze. Pohovku a křesla kdosi rozřezal a rozlámal. Na polici vedle televize stál gramofon s roztřískanými reproduktory a utrženou přenoskou. Vedle něj ležely rozšlapané gramodesky.

U stěny stála židle z ohýbaného dřeva, která snad jako jediná v místnosti zůstala celá. Měla vyplétané sedadlo a odřené nohy. Mittal ukázal na místa, kde z ní byl úplně sedřený lak. „Vypadá to, že použili izolační pásku. Tam, kde kapitánka Mitchellová nejspíš měla nohy, jsem našel zbytky lepidla.“ Zvedl židli a poodnesl ji od stěny. Objevila se tmavá skvrna, vedle níž se nacházela žlutá značka s číslem. „Podle kapek krve na koberci lze usuzovat, že kapitánka Mitchellová měla svěšené ruce. Z pořezaného prstu jí dál tekla krev, ale už to nebylo nijak silné. Možná, že kolega má pravdu, když si myslí, že si ránu ovázala papírovou utěrkou.“

Amanda se předklonila, aby se podívala na krvavou skvrnu, ale Willa víc zajímala židle. Evelyn měla ruce spoutané za zády. Jednou nohou židli nadzvedl, aby se podíval zespodu na vyplétané sedadlo. Byla tam krví nakreslená šipka.

Will se rozhlédl po místnosti a pokusil se zjistit, kam šipka míří. Pohovka naproti židli byla rozpáraná, stejně jako ušák vedle ní. Podlaha byla dřevěná, což znamenalo, že se nedalo nic schovat pod koberec. Snažila se Evelyn upozornit na něco na zahradě?

Zaslechl, jak kdosi zasyčel. Když zvedl hlavu, uviděl Amandu, která na něho vrhala tak zničující pohled, že židli automaticky vrátil zpátky na místo. Amanda neznatelně zakroutila hlavou a naznačila mu, že má o nálezu mlčet. Will se podíval na Charlieho. Všichni tři si šipky na spodku židle všimli, zatímco nic netušící Mittal dál vesele žvanil o efektivnosti snímání otisků z propustných a nepropustných povrchů.

Charlie otevřel ústa, ale Amanda ho předběhla. „Doktore Mittale, rozbili podle vás skleněné dveře nějakým náhodně nalezeným předmětem, například kamenem nebo nějakou ozdobou ze zahrady?“ Výhrůžně přitom hleděla na Charlieho. Will si pomyslel, že kdyby dokázala očima vysílat laserové paprsky, pevně by jimi Charliemu zašila ústa. „Jenom bych ráda věděla, jak dobře si ten útok naplánovali. Přinesli si něco, čím rozbili sklo? Obklíčili dům? Pokud ano, věděli dopředu, jak to vevnitř vypadá?“

Mittal se zamračil, protože na tyto otázky nikdo z nich neznal odpověď. „Doktorko Wagnerová, tohle se nedá forenzně zjistit.“

„Tak budeme experimentovat a uvidíme, na co přijdeme. Rozbili sklo cihlou?“

Charlie začal vrtět hlavou a Will viděl, že svádí vnitřní zápas. Ať se jim to líbilo nebo ne, místo činu patřilo Mittalovi a na spodku židle se nacházel možná důležitý důkaz, kterého si nevšiml. Charlie byl očividně rozpolcený. Jako ve většině záležitostí, v nichž rozhodovala Amanda, existoval správný postup a postup, který nařizovala použít. Každé rozhodnutí mělo své následky.

Mittal také kroutil hlavou, ale jenom proto, že nechápal, o co Amandě jde. „Doktorko Wagnerová, místo činu jsme dokonale ohledali a ujišťuju vás, že kromě toho, co jsem vám už řekl, jsme žádné další důležité indicie nenašli.“

Will velice dobře věděl, že ohledání až tak dokonalé nebylo. „Podíval se někdo na ten chevrolet?“ zeptal se.

Charlie své dilema pustil z hlavy a svraštil obočí. Will se stejné chyby dopustil i v případě Faithina auta. Ačkoli se veškeré násilí odehrálo v domě, vozy byly pořád součástí místa činu.

Jako první se pohnula Amanda. Vyšla ven k chevroletu a otevřela dveře na straně řidiče dřív, než se jí ostatní stačili zeptat, co dělá.

„Prosím vás, ještě jsme neohledali…,“ začal Mittal.

Vrhla po něm zdrcující pohled. „Napadlo vás podívat se do kufru?“

Jeho ohromené mlčení jako odpověď plně postačilo. Amanda kufr otevřela. Will stál ve dveřích kuchyně a celou scénu sledoval z vyvýšené pozice. V kufru bylo několik igelitových tašek, jejichž obsah zdeformovala váha mrtvoly, která na nich ležela. Stejně jako v kuchyni byla všude krev – vsakovala se do krabice s cereáliemi a kapala na plastový sáček s houskami na hamburgery. Mrtvý muž byl rozložitý. Aby ho útočníci nacpali do kufru, museli ho takřka přeložit napůl. V holé hlavě mu zela hluboká rána, v níž bylo vidět roztříštěnou lebeční kost a kousky mozku. Na sobě měl zmačkané džínsy a košili s vyhrnutými rukávy. Na předloktí se mu skvělo tetování Los Texicanos.

Byl to Evelynin přítel.

4. kapitola

Georgijská diagnostická a klasifikační věznice se nacházela v Jacksonu, zhruba hodinu jízdy na jih od Atlanty. Obvykle se tam dalo rychle dojet po dálnici I-75, ale na Atlantském automobilovém okruhu se konala jakási exhibice, kvůli níž se zpomalila doprava a jelo se krokem. Amandu to neodradilo a neustále přejížděla mezi odstavným pruhem a dálnicí. Rychle cukala volantem, aby se vyhnula skupinám pomalu jedoucích aut. Kola jejího SUV drnčela po drsných bílých čarách, které měly řidičům bránit ve vjíždění do odstavného pruhu. Will, jemuž zvuk ani vibrace nedělaly dobře, se snažil potlačit nečekaný nával kinetózy.

Konečně se dostali z té nejhorší zácpy. Když se přiblížil výjezd na automobilový okruh, Amanda ještě jednou rychle vjela do odstavného pruhu a zase se vrátila na dálnici. Pneumatiky poskakovaly po bílých čarách a podvozek se chvěl. Will otevřel okno, aby do auta proudil čerstvý vzduch a jemu se přestal bouřit žaludek. Tváře mu prudce ovanul vítr, až ho zamrazilo.

Amanda stiskla tlačítko a okno zavřela. Vrhla na Willa pohled, kterým obdařovala zásadně hlupáky a děti. Jeli stošedesátikilometrovou rychlostí a Will měl štěstí, že ho vzdušný vír nevytáhl z vozu.

Amanda si dlouze povzdechla a dál se dívala před sebe. Jednu ruku měla položenou v klíně a druhou pevně svírala volant. Jako obvykle byla oblečená do kostýmu. Tentokrát si vzala jasně modrý a do něj světlou halenku. Její lodičky měly navlas stejnou barvu jako kostým. Nakrátko ostříhané nehty měla upravené. Vlasy si jako obvykle učesala tak, že připomínaly šedou helmici. Většinou působila, jako by měla víc energie než všichni muži v jejím týmu dohromady. Teď vypadala unaveně a Will si všiml, že má hlubší vrásky kolem očí.

„Povězte mi, co víte o Spiveyovi,“ vyzvala ho.

Will se v duchu pokusil vrátit ke starému případu týmu Evelyn Mitchellové. Boyd Spivey býval hlavní detektiv protidrogového týmu, ale v současnosti čekal na popravu. Will s ním mluvil jenom jednou, než Spiveyovi poradili právníci, aby držel jazyk za zuby. „Je docela dobře možné, že někoho ubil k smrti pěstmi. Byl mohutný, vyšší než já a vážil o dvacet kilo víc. Ta kila, to byl samý sval.“

„Byl pečený vařený v posilovně?“

„Myslím, že to nahnal steroidy.“

„Jak na něho působily?“

„Měl nezvladatelné záchvaty vzteku,“ vzpomněl si Will. „Není tak chytrý, jak si myslí, ale nepovedlo se mi ho přimět k doznání, takže na tom možná nejsem o nic líp.“

„Ale dostal jste ho za mříže.“

„Dostal se tam sám. Ve městě měl dům, který zaplatil v hotovosti. To samé platilo pro jeho dům u jezera. Všechny tři děti chodily do soukromé školy. Jeho žena pracovala deset hodin týdně a jezdila v nejnovějším mercedesu. Jeho milenka měla BMW. Před domem mu stálo zbrusu nové Porsche 911.“

„Mužští a auta,“ zabručela Amanda. „Mně moc chytrý nepřipadá.“

„Myslel si, že se ho nikdo nebude na nic ptát.“

„To je u těchhle lidí typické.“

„Dovedl držet jazyk za zuby.“

„Pokud si vzpomínám, tak ti ostatní taky.“

Měla pravdu. Při vyšetřování korupce se obvykle hledal nejslabší člen, který se nechal přesvědčit, aby výměnou za nižší trest udal spolupachatele. Šest detektivů z týmu Evelyn Mitchellové však vůči této taktice zůstalo imunních. Žádný z nich by ostatní neudal a všichni umíněně tvrdili, že kapitánka Mitchellová s jejich údajnými zločiny nemá vůbec nic společného. Ze všech sil šéfovou chránili. Bylo to obdivuhodné a zároveň neskutečně frustrující.

„Spivey v Evelynině týmu pracoval dvanáct let,“ řekl Will. „Nejdéle ze všech.“

„Důvěřovala mu.“

„Ano,“ přitakal Will. „Jeden druhému se podobali jako vejce vejci.“

Amanda po něm nehezky loupla očima. „Pozor na jazyk!“

Will pevně zaťal zuby, až ho zabolely čelisti. Když budou ignorovat nejdůležitější část případu, těžko se pohnou z místa. Amanda ví stejně dobře jako on, že její kamarádka má pořádný kus másla na hlavě. Evelyn nerozhazovala, ale stejně jako Spivey se svým způsobem chovala hloupě.

Faithin otec byl pojišťovací agent, typický příslušník střední třídy s dluhy, jaké lidé jeho druhu obvykle mívají – splácel auto, dům a úroky z kreditních karet. Will však v průběhu vyšetřování objevil účet na jméno Billa Mitchella v bance mimo Georgii. Bill tehdy byl už šest let po smrti. Ačkoli se účetní zůstatek vždycky pohyboval kolem deseti tisíc dolarů, zjistilo se, že od jeho smrti na účet kdosi měsíčně vkládal prostředky, které ve výsledku dosáhly skoro šedesáti tisíc dolarů. Očividně se jednalo o účet na nepravé jméno, jejž obžaloba považovala za jasný usvědčující důkaz. Po Billově smrti se jedinou osobou s podpisovým právem stala Evelyn. Prostřednictvím platební karty vybírala a vkládala peníze u atlantské pobočky banky, jež ho vedla. Rozhodně to nebyl její zesnulý manžel, kdo peníze vkládal s velkým časovým odstupem a udržoval vklady těsně pod limitem, který by mohl vzbudit pozornost ministerstva vnitřní bezpečnosti.

Pokud si Will pamatoval, Evelyn Mitchellové se na účet nikdy nikdo neptal. Will se domníval, že se tak stane během soudního procesu, ale ten se vůbec nekonal. Policie uspořádala tiskovou konferenci, na níž oznámila její odchod do důchodu, a tím to skončilo.

Alespoň do této chvíle.

Amanda sklopila stínidlo, aby jí do očí nesvítilo slunce. K zadní straně stínidla bylo připevněno několik žlutých stvrzenek, nejspíš z čistírny. Slunce k Amandě nebylo milosrdné. V jeho světle už nevypadala jenom unaveně, ale úplně ztrhaně.

„Něco vás trápí,“ poznamenala.

Potlačil v sobě nutkání posměšně jí sdělit, že právě objevila Ameriku.

„Kvůli tamtomu se netrapte,“ pokračovala, jako by mu dokázala číst myšlenky. „Faith vám nezavolala o pomoc, protože věděla, že nebude jednat správně.“

Will se podíval z okna.

„Nutil byste ji počkat na posily.“

Vadilo mu, že se mu při jejích slovech ulevilo.

„Vždycky byla tvrdohlavá.“

„Nezachovala se nesprávně.“ Musel to Amandě říct.

„Tak se mi to líbí.“

Will se díval, jak se za oknem rychle míhají stromy podél dálnice. „Myslíte, že budou chtít výkupné?“

„Doufám.“ Oba věděli, že žádost o výkupné znamená, že unesený je naživu, nebo alespoň otvírá možnost chtít po únoscích důkaz o tom, že žije.

„Připadá mi to osobní,“ řekl Will.

„Podle čeho tak usuzujete?“

Zavrtěl hlavou. „Podle toho, jak bylo v domě všechno zpřeházené. Mezi obyčejným vztekem a zuřivostí existuje rozdíl.“

„Nedovedu si představit, že by tahle ženská klidně seděla a koukala, jak jí prohledávají dům.“

„Nejspíš máte pravdu.“ Evelyn Mitchellová měla do Amandy Wagnerové hodně daleko, ale Will si ji dokázal snadno představit, jak se vysmívá mužům, kteří jí obracejí dům vzhůru nohama. Nestala se jednou z prvních kapitánek atlantské policie díky milému chování. „Očividně hledali peníze.“

„Proč myslíte?“

„Kvůli tomu poslednímu slovu, které Faith před smrtí řekl Ricardo. Povídala jste, že je to slangový výraz pro peníze. Takže šli po penězích.“

„Myslíte, že je hledali v šuplíku se stříbrem?“

„Ta šipka mířila do zadní zahrady,“ řekl Will.

„Jaká šipka?“

Will měl sto chutí zaúpět. Obvykle takhle nápadně nevědomost nepředstírala. „Šipka nakreslená Evelyninou krví na spodku židle, ke které byla připoutaná. Vím, že jste ji viděla. Syčela jste na mě jako kompresor.“

„Měl byste zapracovat na metaforickém výrazivu.“ Amanda chvilku mlčela a nejspíš vymýšlela, jak by ho odvedla co nejdále od tématu. „Myslíte, že Evelyn má na zahradě zakopaný poklad?“

Musel uznat, že to je nepravděpodobné, zejména když uvážil, že do zahrady Evelynina domu je dobře vidět ode všech sousedů. Většina z nich byla v důchodu a měla plno času na špehování. Will si kromě toho nedovedl představit Faithinu matku, jak uprostřed noci kutá s lopatou a baterkou v ruce na zahradě. Na druhou stranu peníze nemohla uložit v bance.

„Co bankovní sejf?“ pokusil se. „Možná hledali klíč.“

„Aby se do něj dostali, musela by Evelyn zajít do banky, prokázat se úřednicím a podepsat se podle podpisového vzoru. Porovnali by její podpis a ověřili totožnost. Únosce musel vědět, že jakmile Evelyn zmizí, na každé televizní stanici se objeví její fotka.“

Will jí v duchu dal za pravdu. Velké množství peněz navíc zabírá dost místa. Diamanty a zlato se hodí spíš do hollywoodských filmů. Ve skutečném životě kradené šperky nic moc nevynesou.

„Co místo činu? Myslíte, že to Charlie nepopletl?“ zeptala se.

Will se rozhodl kolegu bránit. „Mluvil hlavně Mittal.“

„Je od vás hezké, že Charliemu kryjete záda. A teď mi odpovězte na otázku.“

„Ten gangster v kufru chevroletu, Evelynin přítel, úplně mění situaci.“

Přikývla. „Neubodali ho. Střelili ho do hlavy a navíc má krevní skupinu B pozitivní. Takže nám pořád zbývá někdo se skupinou B negativní a ošklivou ranou v těle.“

„O tom nemluvím.“ Will potlačil nutkání dodat „a vy to víte“. Amanda se mu nesnažila jenom svázat ruce. Ona mu zavazovala i oči a strkala ho na okraj útesu. Její neochota mluvit o nečestné minulosti Evelyn Mitchellové anebo ji alespoň připustit Faith nijak nepomůže a rozhodně jí nepřivede matku živou zpět. Evelyn pracovala na protidrogovém. Očividně se takřka denně stýkala s vyšší šarží z gangu Los Texicanos, který řídil obchod s drogami v Atlantě a jejím okolí. Měli by se vrátit do města, probrat situaci s útvary pro odhalování organizovaného zločinu a složit dohromady obrázek posledních několika týdnů Evelynina života. Místo toho však úplně zbytečně jedou za člověkem, který nemá co ztratit a vždycky zarputile mlčel.

„No tak, doktore Trente,“ plísnila ho Amanda. „Přece to z vás nebudu páčit.“

Will chvíli bojoval se svým egem a pak řekl: „Tomu Evelyninu příteli chyběla peněženka. Neměl u sebe doklady ani peníze. V kapse měl akorát klíče od Evelynina auta. Musela mu je dát.“

„Pokračujte.“

„Dělala oběd pro dva lidi. V toasteru byly čtyři plátky chleba. Faith měla zpoždění a Evelyn nevěděla, v kolik hodin dorazí domů. Nejspíš si řekla, že jí Faith zavolá, až bude na cestě. V kufru auta měla nákup. Na účtence ze supermarketu stojí, že tam ve 12:02 platila kartou. Zatímco dělala oběd, ten její přítel šel pro nákup do auta.“

Amanda se usmála. „Často zapomínám, jak jste chytrý, ale pak přijde takováhle situace a já si uvědomím, proč jsem vás zaměstnala.“

Will její pochybný kompliment přešel. „Takže Evelyn dělala oběd a začala si říkat, kde ten její přítel vězí. Vyšla ven a našla jeho tělo v kufru svého auta. Popadla Emmu a schovala ji v boudě. Kdyby Emmu vzala potom, co se řízla do ruky, jak říkal doktor Mittal, na autosedačce by byla krev. Evelyn je silná, ale do Herkula má daleko. Sedačka je sama o sobě i bez dítěte dost těžká. Nedokázala by takovou věc zvednout z linky jednou rukou, aniž by ohrozila dítě. Musela sedačku vzít volnou rukou za dno. Emma je sice malá, ale jako pírko není.“

„Evelyn nějakou dobu strávila v boudě,“ dodala Amanda. „Hýbala s dekami. Nejsou od krve. Nastavila heslo na trezoru, ale na zámku není žádná krev a podlaha je taky čistá. Začala krvácet, až když zamkla dveře.“

„Nejsem odborník na úrazy, které si můžete způsobit v kuchyni, ale když něco krájíte, většinou se neříznete do prsteníku. Obvykle to odnese palec nebo ukazovák.“

„Další dobrý postřeh.“ Amanda se podívala do zpětného zrcátka a přejela do vedlejšího pruhu. „Takže co dělala dál?“

„To, co jste řekla. Schovala dítě, vyndala ze sejfu revolver a vrátila se do domu. Tam zastřelila Kwona, který se schovával v prádelně a chtěl ji odtamtud napadnout. Pak ji přemohl další muž, nejspíš náš záhadný člověk s krevní skupinou B negativní. Během zápasu Evelyn vyrazil revolver z ruky. Bodla ho, ale vtom se objevil ten třetí v křiklavé košili. Zvedl ze země Evelynin revolver a ukončil souboj. Chtěl po ní, aby mu řekla, kde má schované to, co hledají. Poslala ho do háje, tak ji připoutali k židli a prohledali dům.“

„To zní věrohodně.“

Willa to spíš mátlo. V případu bylo tolik zloduchů, že už se v nich skoro nevyznal. Byli do něj zapleteni dva Asiaté, jeden nebo dva Hispánci a možná třetí muž neznámé rasy. Kvůli kdovíčemu prohledali dům. Pak tu byla nezvěstná třiašedesátiletá bývalá policistka, jež také měla svá tajemství.

Existovala však ještě zásadnější otázka, kterou Will radši nevyslovil nahlas – proč Evelyn nezavolala pomoc? Pokud mu bylo známo, přinejmenším dvakrát dostala příležitost někam zavolat nebo běžet pro pomoc – když poprvé zaslechla hluk a poté, co v prádelně zastřelila Hironobu Kwona. Přesto nic neudělala.

„O čem přemýšlíte?“

Will věděl, že jí nesmí dát upřímnou odpověď. „Zajímalo by mě, jak ji nepozorovaně dostali z domu.“

„Podle vás nám Roz Levyová pomáhá.“

„Myslíte, že je do toho zapletená?“

„Myslím, že je to prohnaná stará potvora, která by vám nepomohla, ani kdyby vám hrozila smrt.“

Willovi připadalo, že její jedovatost se zakládá na zkušenosti.

„Tohle nebyla bezhlavá akce,“ řekla Amanda. „Měli to naplánované. Nepřišli tam pěšky, někde museli mít auto, možná dokonce dodávku. Ke Stezce Malého Johna vede úzká ulička, která zatáčí. Přišli zezadu a vlezli do Evelyniny zahrady. Stačí jít podél plotů mezi sousedy a za dvě minuty tam jste.“

„Kolik mužů tam podle vás bylo?“

„Na místě činu byli tři mrtví. Pak existuje ještě ten zraněný s krevní skupinou B negativní a minimálně jeden tělesně zdatný muž. Evelyn by se nikam nenechala odvézt bez boje. Radši by riskovala, že ji zastřelí. Musel tam být někdo, kdo měl dost síly svázat ji nebo ji přemoct.“

Will nedodal, že ji stejně snadno mohli zranit nebo zabít a odklidit tělo. „Jistě to budeme vědět, až budeme mít k dispozici otisky prstů. Všichni se museli něčeho dotknout.“

Amanda najednou změnila téma hovoru. „Mluvili jste někdy s Faith o vašem vyšetřování případu její matky?“

„Vlastně ne. Nikdy jsem jí neřekl o tom účtu, protože k tomu nebyl důvod. Ona si myslí, že jsem se spletl. Myslí si to hodně lidí. Ten případ se nikdy nedostal k soudu a Evelyn odešla do důchodu se všemi výhodami. Takže dojít k takovému závěru není nijak těžké.“

Přikývla, jako by s ním souhlasila. „Promluvme si o tom muži v kufru, o kterém mluvíte jako o Evelyninu příteli.“

„Pokud jí nesl do domu nákup, naznačuje to, že měli důvěrný vztah.“

„To je určitě možné.“

Will o muži přemýšlel. Střelili ho zezadu do hlavy. Nechyběla mu jenom peněženka a doklady. Neměl mobilní telefon ani nápadné zlaté hodinky, které se mu skvěly na zápěstí na fotografii paní Levyové. Jeho oblečení nebylo ničím zajímavé – měl na sobě sportovní boty s ortopedickými vložkami, džínsy a drahou košili, kterou se ani neobtěžoval vyžehlit. V černé bradce měl několik šedivých vousů. Strniště na jeho lesklé hlavě naznačovalo spíš to, že se holením snaží maskovat pleš než vyhraněný styl. Kdyby na předloktí neměl hvězdu, již používali Los Texicanos, mohl by docela dobře být makléřem trpícím krizí středního věku.

„Spojila jsem se s protidrogovým,“ řekla Amanda. „Zachytili nějaké stížnosti, že se do obchodu s práškovým kokainem snaží dostat Asiaté. Od té doby, co padla BMF, mají volnou ruku.“

Mluvila o organizaci Black Mafia Family, která ovládala prodej kokainu od Atlanty po Los Angeles, s Detroitem uprostřed. „Jde tam o hodně peněz. BMF ročně inkasovala stovky miliónů dolarů.“

„Los Texicanos dávali příkazy. Vždycky byli dodavatelé, ne distributoři. Dělají to chytře, a proto se jim taky takovou dobu daří. Navzdory tomu, co si Charlie myslí o rasách, je jim jedno, jestli je dealer černý, hnědý nebo třeba fialový. Pro ně je hlavní, že peníze jsou zelené.“

Will nikdy nepracoval na významném drogovém případu. „Moc toho o té organizaci nevím.“

„Los Texicanos vznikli v polovině šedesátých let v Atlantské federální věznici. Tehdy bylo složení vězňů skoro přesně opačné než dnes – sedmdesát procent bílých, třicet černých. Tenhle poměr přes noc změnil krystalický kokain. Zafungoval rychleji než zákaz rasové segregace. Těch pár Mexičanů, kteří tam byli, se dalo dohromady, protože se báli o život. Víte, jak to bývá.“

Will přikývl. Skoro všechny americké gangy vznikly jako menšinové skupiny, které bojovaly o přežití, ať šlo o Iry, Židy, Italy nebo jiné národnosti. Většinou pár let trvalo, než jejich členové začali dělat druhým horší věci, než jaké zažili na vlastní kůži. „Jakou mají strukturu?“

„Dost volnou. Tak dokonalý jako MS-13 není nikdo.“ Amanda mluvila o uskupení, jež mělo pověst nejnebezpečnějšího gangu na světě. Jeho organizační struktura se kvalitou rovnala vojsku a členové byli tak loajální, že se mezi ně nikdy nepodařilo úspěšně proniknout.

„V prvních letech své existence byli Los Texicanos každý den na hlavní stránce novin, někdy v obou denních vydáních. Střelba na ulici, heroin, marihuana, rvačky, prostituce, loupeže. Místo vizitky zohavovali děti. Nešli jenom po člověku, který je naštval, ale taky po jeho dceři, synovi, neteři nebo synovci. Pořezali jim obličej – jeden tah nožem vedl přes čelo a druhý svisle přes nos až po bradu.“

Will se rukou automaticky dotkl jizvy na své čelisti.

„Jeden čas byli Los Texicanos hlavní podezřelí ve vyšetřování vražd několika atlantských dětí. To bylo ze začátku, na podzim roku sedmdesát devět. Pracovala jsem jako uznávaná asistentka styčného důstojníka pro okresy Fulton, Cobb a Clayton. Evelyn byla u atlantské policie a většinou tam roznášela kafe. Výjimkou bylo, když měl někdo promluvit s rodiči zavražděných dětí, to potom musela všechno dělat ona. Všichni se shodli, že ty vraždy jsou jasný vzkaz Los Texicanos jejich klientům. Dnes se to zdá absurdní, ale tehdy jsme doufali, že to mají na svědomí právě oni.“ Zapnula blinkr a přejela do vedlejšího pruhu. „Vám tehdy mohly být čtyři roky, takže si to nemůžete pamatovat, ale tehdy tu vládlo velké napětí. Celé město bylo zděšené.“

„To věřím,“ odpověděl Will. Překvapilo ho, že Amanda ví, kolik mu je let.

„Krátce po těch vraždách během bojů uvnitř Los Texicanos někdo oddělal jednoho bosse. Mají mezi sebou pevné vazby. Nikdy jsme nezjistili, co se stalo, ani kdo se stal jeho nástupcem, ale víme, že ten člověk se víc orientoval na obchod. Bezdůvodné násilí skončilo. Pro nového bosse byl přednější obchod, takže zarazil riskantnější aktivity. Jeho heslem bylo udržet nerušený tok kokainu a nezalévat ulice krví. Jakmile se ztratili z očí, byli jsme rádi, že je můžeme ignorovat.“

„Kdo je řídí teď?“

„Jediné jméno, které máme k dispozici, je Ignatio Ortiz. Je to tvář celého gangu. Má ještě dva kolegy, ale ti o sobě nedávají skoro vůbec vědět a všechny tři nikdy nepotkáte na stejném místě. Než se začnete ptát, řeknu vám, že Ortiz už tři roky sedí v Phillipsově státní věznici, kde si odpykává sedmiletý trest za pokus o vraždu bez možnosti podmínečného propuštění.“

„Jenom pokus?“ To neznělo příliš gangstersky.

„Když přišel domů, našel manželku v posteli se svým bratrem. Povídá se, že schválně minul.“

Will usoudil, že Ortiz gang bez problému řídí z vězení. „Má smysl s ním vůbec mluvit?“

„I kdybychom ten případ dostali, nesedl by si s námi do jedné místnosti bez právníka, který by dokolečka omílal, že jeho klient je jenom obyčejný obchodník, kterého přemohly vášně.“

„Byl už někdy předtím zatčený?“

„Několikrát, když byl mladší, ale nešlo o nic významného.“

„Takže gang pořád sledujeme.“

„Sem tam o sobě dají vědět, když zaučují mladší členy. Vzpomínáte si na tu loňskou vraždu v Buckheadu na Den otců?“

„Myslíte toho muže, kterému podřízli hrdlo před jeho dětmi?“

Přikývla. „Před třiceti lety by zabili i ty děti. Dá se říct, že jak zestárli, trochu se zmírnili.“

„Mně to mírné nepřipadá.“

„Ve vězení jsou Los Texicanos známí tím, že podřezávají hrdla.“

„Ten pán v kufru je nějaká vyšší šarže.“

„Proč si to myslíte?“

„Má jenom jedno tetování.“ Mladí gangsteři svá těla obvykle považovali za plátno, které ilustruje jejich život – po každé vraždě si pod oko nechali vytetovat slzu a na lokty a ramena si dali vytetovat pavučiny na znamení, že si odseděli pár let ve vězení. Tetování bylo vždycky provedené modrým inkoustem získaným z kuličkových per – říkalo se mu „lapákový inkoust“ – a znázorňovalo nějaký příběh. Pokud nebyl tak hrozný, že ho bylo zbytečné kreslit na kůži.

„Tělo bez tetování znamená peníze, moc a vládnutí,“ řekl Will. „Ten pán je starší, bude mu přes šedesát. To znamená, že stál u zrodu Los Texicanos. Má štěstí, že se dožil tak vysokého věku. Tenhle způsob života člověku dlouhověkost nezaručí.“

„Člověku dlouhověkost nezaručí především hloupost.“

„Členství v gangu taky ne.“

„Můžeme jenom doufat, že až se atlantské policii povede zjistit identitu toho pána, podělí se o ni s námi.“

Will se na Amandu podíval. Upřeně hleděla na silnici před sebou. Měl neodbytné podezření, že Amanda už ví, kdo ten muž je a jakou pozici v hierarchii Los Texicanos zastával. Něco mu nehrálo na tom, jak si zastrčila fotografii paní Levyové do kapsy. Byl si dost jistý, že ke stařeně vyslala nějaké kódované znamení, že si má všechno nechat pro sebe.

„Posloucháte AC/DC?“ zeptal se.

„Vypadám na to?“

„Je to metalová skupina.“ Neprozradil jí, že nahráli jedno z nejlépe prodávaných alb v dějinách hudby. „Jedna jejich písnička se jmenuje Back in Black. Když Faith zastavila u domu, slyšela ji zevnitř. Prošel jsem všechna cédéčka, která jsem tam našel. Evelyn nic od AC/DC neměla. Když jsem otevřel přehrávač, byl prázdný.“

„O čem ta písnička je?“

„O tom, co napovídá název. O návratu – o návratu v černém. Nahráli ji potom, co první zpěvák umřel po flámu, na kterém to přehnal s drogami a alkoholem.“

„Vždycky je smutné, když někdo zemře na klišé.“

Will myslel na text písně. Znal ho zpaměti. „Je to o zmrtvýchvstání, o proměně. O návratu z hrozného místa a rozhodnutí říct lidem, kteří vás podceňovali nebo si z vás dělali legraci, že už si to nenecháte líbit. Protože už jste v pohodě. Máte na sobě černé oblečení a stal se z vás zloduch připravený vracet rány.“ Najednou si uvědomil, proč desku s písničkou v pubertě úplně obehrál. „Nebo něco na ten způsob.“ Polkl. „Tohle je ale jenom jeden možný výklad.“

„Hm.“ Víc Amanda neřekla.

Will prsty zabubnoval do područky. „Jak jste se s Evelyn seznámila?“

„Chodily jsme spolu do stejné černošské školy.“

Will údivem zalapal po dechu.

Tlumeně se jeho reakci zasmála. Tento výrok zřejmě používala často. „V dávných dobách se tak říkalo škole pro dopravní policistky – Černošská škola pro dopravačky. Studovaly jsme odděleně od mužů. Měly jsme za úkol kontrolovat parkovací hodiny a vypisovat pokuty kvůli autům zaparkovaným mimo povolená místa. Někdy jsme směly mluvit s prostitutkami, ale jenom když nám to pánové dovolili a většinou se to neobešlo bez nejapných žertů. Evelyn a já jsme byly jediné dvě bělošky mezi třicítkou žen, které dokončily ročník.“ Zasněně se usmívala. „Chtěly jsme změnit svět.“

Will si radši nechal pro sebe, co ho napadlo – že Amanda je mnohem starší, než vypadá.

Očividně uhodla, na co myslí. „Dejte pokoj, Wille. Začala jsem tam chodit v třiasedmdesátém. Ženy v té škole bojovaly za Atlantu, jak ji znáte dnes. Černí policajti nesměli až do dvaašedesátého zatýkat bělochy. Neměli vlastní služebnu. Museli posedávat v YMCA na Butler Street, dokud je někdo nezavolal. Ženské to měly ještě horší – pořád musely jít proti proudu.“ Její hlas dostal vážný tón. „Každý den jsme se snažily hájit spravedlnost, když všude kolem vládlo bezpráví.“

„Připadá mi, že jste s Evelyn podstoupily pořádnou zkoušku ohněm.“

„To si nedovedete ani představit.“

„Tak mi o tom povězte.“

Znovu se zasmála, ale tentokrát jeho neobratnosti. „Pokoušíte se mě vyslýchat, doktore Trente?“

„Zajímalo by mě, proč nemluvíte o skutečnosti, že Evelyn očividně měla blízký osobní vztah s Texicanem ze staré školy, který skončil zavražděný v kufru jejího auta.“

Zadívala se na silnici před sebou. „Chápu, že vám to přijde divné.“

„Jak na tom případu můžeme pracovat, když si ani nechceme připustit, co se opravdu stalo?“ Amanda nereagovala. „Zůstane to mezi námi. Nikdo jiný se to nedozví. Jste kamarádky a já to chápu. Sám jsem s ní strávil hodně času. Působí na mě hodně sympaticky a je vidět, že má moc ráda Faith.“

„Někde v tom slyším nějaké ale.“

„Brala peníze jako zbytek jejího týmu. Musela Los Texicanos znát z…“

„Když je řeč o Los Texicanos, vraťme se k Ricardovi,“ přerušila ho Amanda.

Will zaťal pěsti. Nejradši by do něčeho uhodil.

Amanda ho chvíli nechala tiše zuřit. „Znám vás už dost dlouho, Wille. Potřebuju, abyste mi důvěřoval.“

„Mám snad jinou možnost?“

„Vlastně ne, ale dávám vám šanci odvděčit se mi za to, že jsem vás nikdy z ničeho nepodezírala.“

Nejradši by jí řekl, kam přesně si to má strčit, ale nikdy nepatřil k mužům, kteří řeknou, co jim slina přinese na jazyk. „Zacházíte se mnou jako se psem na vodítku.“

„To je jeden možný výklad.“ Na okamžik se odmlčela. „Nenapadlo vás někdy, že se vás třeba snažím chránit?“

Znovu se podrbal na čelisti a pod konečky prstů ucítil jizvu, kterou mu na ní před lety udělali. Will se ve svém nitru většinou nebabral, ale i slepý by viděl, že se všemi ženami, které mu vstoupily do života, má podivně nefunkční vztahy. Faith mu připomínala panovačnou starší sestru. Amandu by připodobnil k nejhorší matce, jakou si dokázal představit. Angie byla kombinací obojího, což ho ze zjevných důvodů znepokojovalo. Dokázaly se chovat zle, dovedly ho ovládat a obzvlášť Angie uměla být pořádně krutá, ale Will si nikdy nemyslel, že by mu některá z nich chtěla skutečně ublížit. Amanda měla pravdu minimálně v jednom – vždycky Willa chránila, dokonce i když to výjimečně ohrožovalo její práci.

„Musíme zavolat všem prodejcům Cadillaců ve městě,“ řekl. „Ten pán nejezdil v Hondě. Měl drahý vůz. Těchhle Cadillaců je na silnicích nejspíš jenom pár. Myslím, že má manuální převodovku. To je u čtyřdvéřového auta výjimečné.“

„Dobrý nápad. Dejte se do toho,“ řekla k jeho překvapení Amanda.

Will sáhl do kapsy. Příliš pozdě si uvědomil, že u sebe nemá telefon, pistoli ani odznak. A že nesedí ve svém autě.

Amanda mu hodila svůj telefon a bez přibrzdění sjela z dálnice. „Co je mezi vámi a Sárou Lintonovou?“

Rozevřel její mobil. „Kamarádíme spolu.“

„Před několika lety jsem s jejím mužem pracovala na jednom případu.“

„To je fajn.“

„Být jeho nástupcem bude pěkná dřina, příteli.“

Will zavolal na informace a požádal o telefonní číslo nejbližšího prodejce Cadillaců v okolí Atlanty.

Kráčel za Amandou a minul chodbu vedoucí k popravčí komoře. Sám sobě musel přiznat, že nesnáší návštěvy vězení – nejen tohoto, ale všech. Dokázal se vyrovnat s neustálou hrozbou násilí, kvůli níž se každé nápravné zařízení podobalo bublajícímu kotli nad ohněm. Zvládal hluk, špínu i vyhaslé pohledy. Nedokázal však snést pocit bezmoci, který pobyt ve vězení vyvolával.

Vězni prodávali drogy a různě šmelili, ale neměli žádnou moc nad základními věcmi, jež z nich dělaly lidské bytosti. Nemohli se osprchovat, kdy chtěli. Když šli na záchod, vždycky u toho měli obecenstvo. Museli se podrobovat osobním prohlídkám nebo prohlídkám tělních dutin. Bez dovolení nemohli jít na procházku ani si půjčit knížku z knihovny. Dozorci neustále kontrolovali, jestli v celách nemají ukrytý kontraband, jímž mohlo být cokoli od časopisu o autech po krabičku zubní nitě. Jedli podle rozvrhu, který nadiktoval někdo shora. Světlo v celách se zhasínalo a rozsvěcelo podle hodinek někoho jiného. Ze všeho nejhorší však bylo, jak se s nimi zacházelo. Dozorci se jich pořád dotýkali – kroutili jim ruce za zády, při nástupu je plácali po hlavách, postrkovali je kupředu nebo jimi trhali dozadu. Nic jim nepatřilo, ani jejich vlastní tělo.

Vězení připomínalo nejhorší dětský domov na světě, jenom mělo víc mříží.

Diagnostická a klasifikační věznice byla největší v Georgii a mimo jiné sloužila jako jedno z hlavních středisek pro příjem všech osob, které nastupovaly výkon trestu. Zařízení sestávalo z osmi bloků, v jejichž celách se nacházely jednoduché postele a palandy, a k tomu z osmi dalších budov s velkými společnými ložnicemi, kde bydleli vězni, již se nevešli do cel. Všichni vězni museli podstoupit celkovou zdravotní prohlídku, pohovor s psychologem, test chování a test nebezpečnosti, který určil, do jakého typu věznice patří.

Když měli štěstí, diagnostický a klasifikační proces trval asi šest týdnů a pak je buď umístili do jiné věznice, nebo zůstali zde. Do té doby byli vězni třiadvacet hodin denně zavření v cele a na jedinou hodinu mohli ven. Nesměli kouřit, pít kávu ani limonádu. Mohli si jenom jednou týdně koupit noviny. Nesměli číst knihy, dokonce ani Bibli. V zařízení nebyly televize, rádia ani telefony. Věznice měla dvůr, ale vězni směli ven jenom tři dny v týdnu a to pouze za slušného počasí a pouze v čase, který jim zbýval z hodiny, kdy nemuseli sedět v cele. Jenom dlouhodobí obyvatelé zařízení měli povolené návštěvy a ty za nimi směly chodit do místnosti přepůlené drátěným pletivem, přes něž museli křičet, aby je bylo slyšet přes hlasy ostatních. Návštěvníků se nesměli dotýkat ani je obejmout. Veškerý kontakt měli zakázaný.

Dbalo se tam na maximální bezpečnost.

Sebevražednost ve věznicích je z celkem pochopitelných důvodů třikrát vyšší než mimo jejich zdi. Když člověk pomyslel na podmínky, v nichž vězni žijí, trhalo mu to srdce, ovšem pouze dokud si nepřečetl složky některých z nich. Pak se dočetl například o znásilnění nezletilého dítěte nebo o znásilnění osoby stejného pohlaví za použití baseballové pálky. O domácím násilí, únosech, napadeních, střelbě, bití, zohavení, ubodání, pořezání nebo popálení.

Ti nejhorší zločinci čekali na popravu. Dopustili se tak příšerných vražd, že stát si s nimi dokázal poradit jen jediným způsobem – nechal je usmrtit. Byli oddělení od ostatních vězňů a jejich životy doznaly ještě většího omezení než životy osob čekajících na umístění. Byli celý den zavření a zcela izolovaní. Nesměli ani na hodinu na slunce. Jedli o samotě a za železné mříže svých cel směli vyjít pouze jednou týdně, aby se osprchovali. Celý den nezaslechli lidský hlas. Celé roky se jich nikdo ani nedotkl.

V takových podmínkách si odpykával trest Boyd Spivey. Takhle žil bývalý detektiv, kdysi ověnčený vyznamenáními. Čekal na smrt.

Will se shrbil, když se za ním zavřela vrata vedoucí k celám smrti. Ve vězeních byly široké prostorné chodby, v nichž bylo možné z devadesátimetrové vzdálenosti puškou snadno zastřelit běžícího muže. Rohy měly devadesátistupňové úhly, aby záměrně odrazovaly od lelkování na chodbách. Stropy byly vysoké, aby zachytily teplo, které neustále produkovalo velké množství zpocených těl. Na všem tu byly mříže nebo pevné drátěné pletivo – na oknech, dveřích, nástropních světlech i na vypínačích.

Přestože venku bylo jaro, vnitřní teplota se pohybovala kolem šestadvaceti stupňů Celsia. Will okamžitě zalitoval, že má pod těžkými džínsy běžecké šortky. Tyto dva kusy oblečení se zjevně neměly nosit dohromady. Amanda se tu chovala jako doma, navzdory umaštěným mřížím a nouzovým tlačítkům, která byla umístěna na stěnách v třímetrových rozestupech. Trvalými obyvateli této věznice se stávali pachatelé násilných trestných činů. Mnozí z nich neměli co ztratit a naopak mohli všechno získat, pokud se záměrně dopustili násilí. Připravit o život zástupkyni ředitele GBI by byl husarský kousek. Will netušil, jak se dívají na policisty, kteří zabíjejí jiné policisty, ale usuzoval, že vězni, kteří si chtějí zvýšit prestiž, v tom nevidí žádný velký rozdíl.

Z tohoto důvodu je doprovázeli dva obrovití dozorci, kteří se sotva vešli do dveří. Jeden kráčel před Amandou a druhý se tyčil za Willem, jenž si vedle něho připadal skoro jako křehké ptáče. Do vězení si nikdo nesměl vzít střelnou zbraň, ale dozorcům na opascích visel pepřový sprej a ocelové obušky. Ze všeho nejhorší však byl svazek chrastících klíčů, které jako by s každým krokem oznamovaly, že z tohoto místa se dá dostat jedině přes třicatery zamčené dveře.

Zašli za roh a objevili tam muže v šedém obleku, který stál před dalšími zamčenými dveřmi. Stejně jako u ostatních dveří se i vedle zárubní těchto nacházelo velké červené nouzové tlačítko.

Amanda napřáhla ruku. „Pane řediteli Pecku, děkuju, že jste nám zařídil návštěvu takhle narychlo.“

„Vždycky velice rád pomůžu, paní zástupkyně.“ Měl skřípavý stařecký hlas, který se dokonale hodil k jeho ošlehanému snědému obličeji a dozadu sčesané šedé hřívě. „Víte, že stačí jen zavolat.“

„Obtěžovali bychom vás moc, kdybychom vás požádali o vytisknutí seznamu všech návštěv, které od prvního uvěznění přišly za Spiveyem?“

Na Peckovi bylo znát, že ho její požadavek obtěžuje, ale umně to zamaskoval. „Spivey byl ve čtyřech různých zařízeních. Budu do nich muset zavolat.“

„Moc vám děkuju, že si dáte tu práci.“ Amanda ukázala na Willa. „Tohle je agent Trent. Bude muset zůstat v pozorovací místnosti. S vězněm má poměrně bohaté zkušenosti z minulosti.“

„To je v pořádku. Asi bych vás měl upozornit, že jsme minulý týden dostali oznámení o datu popravy pro pana Spiveye. Bude popraven prvního září.“

„Ví o tom?“

Peck s vážnou tváří přikývl a Will na něm viděl, že tohle na své práci nemá rád. „Mojí zásadou je poskytnout vězňům co nejdřív všechny informace. Pan Spivey po tom značně vystřízlivěl. Vězni se během tohoto období obvykle zklidní, ale nenechte se ukolébat. Pokud se kdykoli budete cítit ohrožena, vstaňte a okamžitě odejděte z místnosti. Nedotýkejte se ho a nepřibližujte se k němu tak, aby na vás dosáhl. Kvůli vaší bezpečnosti vás budou snímat kamery a za dveřmi bude pořád stát jeden z mých mužů. Hlavně nezapomeňte, že tihle lidé jsou rychlí a nemají vůbec co ztratit.“

„Tak to budu muset být rychlejší.“ Mrkla na něho, jako by se chystala na studentský večírek, kde možná budou kluci řádit. „Jsem připravená, stačí říct.“

Willa odvedli o jedny dveře dál, kde se nacházela pozorovací místnost. Byla malá a neměla okna. Snadno by se dala splést se skladem. Na kovovém stole stály tři monitory. Každý z nich ukazoval Boyda Spiveye ve vedlejší místnosti z jiného úhlu. Seděl připoutaný k židli, která byla nepochybně připevněná k podlaze.

Před čtyřmi lety Spivey nebyl zrovna hezký, ale nosil se hrdě jako správný policajt, což zcela vyvážilo jeho nedostatky. Měl pověst člověka, který si potrpí na kanadské žertíky, ale je dobrý policista a kolegové by si od něho ochotně nechali krýt záda, kdyby šlo do tuhého. Ve složce měl samé pochvaly. I poté, co se rozhodl uznat vinu výměnou za kratší trest, se na jeho stanici našli lidé, kteří odmítali uvěřit, že je nepoctivý.

Teď na něm však bylo velice dobře vidět, že strávil několik let ve věznici. Působil tvrdě jako žula a odulou kůži měl samý důlek. Po zádech mu splýval dlouhý ohon z prořídlých vlasů. Předloktí a krk mu zdobilo vězeňské tetování. Široká zápěstí měl připoutaná k chromové tyči zapuštěné doprostřed stolu. Zkřížené nohy měl na kotnících spoutané pevně utaženými řetězy. Will si pomyslel, že Boyd celé dny v cele posiluje. Jasně oranžový vězeňský oděv se mu nebezpečně napínal přes příliš svalnaté paže a širokou hruď.

Will by rád věděl, jestli nabytá váha nezkomplikuje nadcházející popravu. Po několika hrůzných nehodách s elektrickým křeslem, v němž se jednomu muži dokonce vzňal hrudník, Nejvyšší státní soud konečně v Georgii zakázal křeslo používat. Nyní místo aby odsouzence oholili, dali mu na hlavu elektrody a udělali z něj škvarek, připoutali ho ke stolu a vpravili do něho látky, po nichž se mu zastavil dech a srdce a nakonec z něho vyprchal život. Boyd Spivey nejspíš dostane větší dávku než většina ostatních odsouzenců. Tak velkého muže zabije jenom silná kombinace chemikálií.

Z maličkých reproduktorů na stole se ozvalo chrčivé zakašlání. Will viděl, jak Boyd ve vedlejší místnosti hledí přímo na Amandu, která se opírá o stěnu, i když u stolu naproti vězni stojí židle.

Boyd měl na svou velikost překvapivě vysoký hlas. „To máš takovej strach, že si proti mně ani nesedneš?“

Will nikdy nezažil, že by Amanda dala najevo obavy, a nestalo se to ani teď. „Nechci být nezdvořilá, Boyde, ale strašně páchneš.“

Podíval se na stůl. „Můžu se osprchovat jenom jednou tejdně.“

Její hlas zněl trochu posměšně. „To je opravdu kruté a neobvyklé.“

Will se podíval do kamery, která zabírala Boydův obličej. Na rtech mu pohrával úsměv.

Když Amanda vykročila k židli, betonovou místností se rozlehl zvuk jejích kroků. Kovové nohy židle zaskřípěly po podlaze. Amanda se posadila, upjatě zkřížila nohy a spustila ruce do klína.

Boyd si ji prohlížel. „Vypadáš dobře, Mandy.“

„To víš, jsem v jednom kole.“

„Jak to?“

„Slyšel jsi přece o Evelyn.“

„Nemáme tu televizi.“

Zasmála se. „Nejspíš jsi věděl, že sem přijdu, ještě dřív než já. Tahle věznice může klidně konkurovat CNN.“

Pokrčil rameny, jako by s tím neměl nic společného. „Je Faith v pohodě?“

„Snad ano.“

„Prej těm chlapům dala ká pět.“

Ká pět označovalo středový kruh na papírovém terči. Smrtící zásah do černého. „Jeden to dostal do hlavy,“ řekla Amanda.

„Ouvej,“ předstíral Boyd zděšení. „Jak se má Emma?“

„Je to pěkné kvítko. Omlouvám se, že nemám fotku. Nechala jsem kabelku v autě.“

„Stejně by ji ukradli pedofilové.“

„To jsou ale nezdvořáci.“

Odhalil v úsměvu ulámané a rozbité zuby. Byla to památka na několik pořádných rvaček. „Pamatuju si den, kdy Faith dostala zlatej odznak.“ Opřel se a přejel pouty po desce stolu. „Ev úplně zářila štěstím.“

„To asi my všichni,“ přiznala Amanda. Will musel strávit, že jeho nadřízená se s Boydem Spiveyem zná mnohem lépe, než dala najevo v autě. „Jak se máš, Boyde? Jsou tu na tebe hodní?“

„Dá se to.“ Znovu se usmál, ale pak se zarazil. „Omlouvám se za svý zuby. Přišlo mi zbytečný nechat si je spravit.“

„Ten puch je horší.“

Rozpačitě se na ni podíval. „Ženskej hlas jsem neslyšel, ani nepamatuju.“

„Hrozně nerada to přiznávám, ale něco tak hezkého mi za celý rok žádný mužský neřekl.“

Zasmál se. „Koukám, že to oba máme těžký.“

Amanda chvíli vyčkávala.

„Asi bychom si měli promluvit o tom, proč jsi přišla,“ řekl Boyd.

„Můžeme dělat, co budeš chtít.“ Tón jejího hlasu napovídal, že by si s ním klidně povídala celý den, ale Boyd pochopil, co má na mysli.

„Kdo ji unesl?“ zeptal se.

„Myslíme, že skupina Asiatů.“

Svraštil obočí. I když na sobě měl oranžový úbor a přebýval v hrozné díře, do určité míry zůstal policistou. „Žluťáci nemaj ve městě žádnej vliv. Hnědý cvičej černý, aby dělali přesně to, co chtěj.“

„Hnědí do toho jsou zapletení, ale nevím jak.“

Přikývl na znamení, že všechno vnímá, ale neví, co si o tom má myslet. „Hnědý si neradi mažou ruce.“

„Vždycky to odskáčou ti malí.“

„Poslali nějakej vzkaz?“ Důkaz, že unesená žije. Amanda zavrtěla hlavou. „Za co ji chtějí vyměnit?“

„To bych taky ráda věděla.“

Boyd mlčel.

„Oba víme, že Evelyn byla čistá, ale nemohl to být nějaký odvetný úder?“ zeptala se Amanda.

Boyd se podíval na kameru a pak na své ruce. „To mi nepřipadá. Byla chráněná. Je jedno, co se stalo, každej chlap z týmu by za ni ještě dneska položil život. K rodině se člověk nestaví zádama.“

Will si vždycky myslel, že Evelyn chrání čestní policisté i gauneři. Neuklidnilo ho, že se mu jeho domněnka potvrdila.

„Víš, že Chuck Finn a Demarcus Alexander už jsou venku?“ zeptala se Amanda.

Přikývl. „Chuck zůstal dole na jihu. Demarcus odjel do L. A. Žije tam rodina jeho mámy.“

Amanda odpověď určitě znala, ale stejně se ho zeptala: „Nejedou v drogách?“

„Chuck si rád šlehne a pak si ještě dá do nosu.“ Chtěl tím říct, že Chuck si píchne heroin a pak ještě kouří kokain. „Ten zase skončí v lochu, jestli teda dřív nenatáhne brka někde na ulici.“

„Nenaštval někoho?“

„O ničem jsem neslyšel. Chuck je úplná smažka, Mandy. S tím se nedá nic dělat. Za trochu toho svinstva na lžičce by ojel vlastní mámu.“

„A Demarcus?“

„Řek bych, že je tak čistej, jak může bejt člověk, co seděl za zločin.“

„Slyšela jsem, že se učí elektrikářem.“

„Dobře dělá.“ Zdálo se, že Boyda to opravdu těší. „Mluvila jsi s Humpem a Hopem?“ Měl na mysli Bena Humphreye a Adama Hopkinse, kolegy detektivy, kteří si odpykávali trest ve státním vězení ve Valdostě.

„Měla bych si s nimi promluvit?“ zeptala se Amanda opatrně.

„Za pokus by to stálo, ale pochybuju, že se něco dozvíš. Zbejvaj jim čtyři roky. Jsou čistý a nemyslím, že by byli moc ochotný, když si vezmu, že máš prsty v jejich zavření.“ Pokrčil rameny. „Pokud jde o mě, nemám co ztratit.“

„Slyšela jsem, že už máš datum.“

„Prvního září.“ V místnosti se rozhostilo ticho, jako by z ní někdo vysál všechen vzduch. Boyd si odkašlal, až mu poskočil ohryzek. „Člověk se na leccos dívá jinak.“

Amanda se předklonila. „Například?“

„Například, že neuvidím svý děti vyrůst. Nikdy si nepochovám vnoučata.“ Znovu mu poskočil ohryzek. „Hrozně se mi líbilo hlídkovat na ulici a honit grázly. Tuhle v noci se mi zdál takovej sen. Seděli jsme v dodávce, co se s ní jezdí na šťáry, a Evelyn pustila tu pitomou písničku – pamatuješ kterou?“

„Myslíš Would I Lie to You?“

„Od Annie Lennox. Bylo to úplně skutečný. Když jsem se probudil, pořád jsem ji slyšel. Hřměla mi v hlavě, i když jsem žádnou muziku neslyšel… jak dlouho? Čtyři roky?“ Smutně zavrtěl hlavou. „Je to jako droga. Vykopneš dveře, vyčistíš barák a druhej den se probudíš a jdeš do toho znovu.“ Rozpřáhl ruce, jak mu to pouta dovolila. „Oni nám za to platili? Hele, my měli platit jim.“

Amanda přikývla, ale Will myslel na skutečnost, že Evelynin tým si nechával platit nesčetnými jinými způsoby.

„Měl jsem se tu polepšit. Ale tohle místo…,“ řekl Boyd a rozhlédl se po místnosti, „…ti zatemní duši.“

„Kdyby ses do ničeho nenamočil, dávno bys byl venku.“

Bezvýrazně zíral na stěnu za jejími zády. „Měli na záznamu, jak jsem po těch chlapech šel.“ Úsměv, který se mu objevil na tváři, nebyl ani trochu veselý. Zračila se v něm jenom temnota a poraženectví. „Pamatoval jsem si to jinak, ale u soudu to přehráli a záznam z kamery přece nelže.“

„To je pravda.“

Musel si dvakrát odkašlat, aby mohl promluvit. „Na záznamu byl chlap, kterej pěstma mlátil bachaře a utáhnul mu kolem krku ručník. Oči mu svítily jako šílenci. Choval se jako zatracený zvíře. Vzpomněl jsem si na dobu, kdy jsem dělal na ulici. Na všechny ty zločince, co jsem zneškodnil, na všechny ty chlapy, ve kterejch jsem viděl zrůdy. A pak jsem se kouknul na toho chlápka na záznamu, na tu zrůdu, co oddělala bachaře, a uvědomil jsem si, že jsem to já.“ Takřka šeptal. „Toho chlapa jsem mlátil já. Já jsem pro nic a za nic zabil dva lidi. A tehdy mi to došlo – stal jsem se přesně tím, proti čemu jsem celý ty roky bojoval.“ Popotáhl a do očí mu vstoupily slzy. „Člověk se stane tím, co nenávidí.“

„Někdy ano.“

Will nedokázal odhadnout, jestli Boyd lituje muže, které zabil, nebo jenom sám sebe. Nejspíš od každého trochu. Všichni vědí, že jednoho dne zemřou, ale Boyd Spivey znal přesné datum a čas své smrti. Znal způsob, jakým k ní dojde. Věděl, kdy se naposledy nají, naposledy si dojde na záchod a naposledy se pomodlí. Potom pro něho přijdou a on bude muset vstát a sám dojít na místo, kde ulehne a už nevstane.

Boyd si musel znovu odkašlat, aby dokázal promluvit. „Slyšel jsem, že žluťáci zabírají dálnici. Možná ti víc poví Ling-Ling z Kambodže.“ Will neznal jméno, ale věděl, že Kambodža se říká části dálnice do Bufordu procházející městem Chamblee, jež je cílem asijských a latinskoamerických imigrantů. „Ke žluťákům ale nemůžeš jít rovnou, bez pozvání. Ať to Ling-Ling drží pod pokličkou. Dávej si pozor. Připadá mi, že se to začíná vymykat kontrole.“

„Ještě něco?“

Will viděl, jak Boyd pohnul rty, ale nedokázal z nich nic odečíst. „Slyšel jste, co říkal?“ zeptal se dozorce.

Dotázaný zavrtěl hlavou. „Vůbec. Přišlo mi to jako ‚amen‘ nebo tak něco.“

Will sledoval Amandinu reakci. Přikyvovala.

„Tak fajn.“ Tón Boydova hlasu naznačoval, že rozhovor je u konce. Díval se, jak Amanda vstává ze židle. „Víš, co mi tu chybí nejvíc?“ zeptal se.

„Copak?“

„Moct vstát, když do místnosti přijde dáma.“

„Vždycky ses uměl chovat.“

Boyd se usmál a odhalil ulámané zuby. „Buď opatrná, Mandy. A zařiď, ať se Evelyn vrátí domů ke svejm holkám.“

Amanda obešla stůl a zůstala stát několik kroků od vězně. Willovi se sevřel žaludek a dozorce vedle něho strnul. Dělali si však zbytečné obavy. Amanda Boyda pohladila po tváři a vyšla z místnosti.

„Proboha,“ vydechl dozorce. „Čůza jedna bláznivá.“

„Pozor na jazyk,“ varoval ho Will. Amanda možná byla bláznivá čůza, ale byla to jeho bláznivá čůza. Otevřel dveře a setkal se s ní na chodbě. Kamery jí nezabíraly obličej, takže Will až teď viděl, že se v maličké místnosti s vydýchaným vzduchem zpotila. Anebo v ní takovou reakci vyvolal Boyd?

Oba dozorci se vrátili na svá místa a stáli z každé strany vedle Amandy a Willa. Will přes Amandino rameno viděl, jak další dozorce chodbou odvádí shrbeného Boyda v poutech. Byl malý a vězňova mohutná paže se mu sotva vešla do ruky.

Amanda se otočila. Dívala se za Boydem, dokud nezmizel za rohem. „Kvůli takovým jako on by se zase mělo začít používat elektrické křeslo,“ prohodila.

Dozorci se hrdelně zasmáli a jejich hlasy se ozvěnou odrážely od stěn chodby. Amanda se k Spiveyovi chovala hodně mírně a musela dozorcům dát najevo, že to bylo jenom naoko. Její chování v maličké místnosti bylo velice přesvědčivé. I Will se nechal na okamžik oklamat. Jednou však Amandu slyšel, jak na otázku, co si myslí o trestu smrti, odpověděla, že jí na něm vadí jenom to, že se odsouzenci popravují příliš pomalu.

„Madam?“ ozval se jeden dozorce a ukázal na vrata na konci chodby.

„Děkuju.“ Amanda ho následovala k východu. Podívala se na hodinky a řekla Willovi: „Za chvíli budou čtyři. Když budeme mít štěstí, do Atlanty dorazíme za hodinu a půl. Valdosta je jižně odsud a potrvá to tam dvě a půl hodiny, ale pokud bude hustý provoz, spíš čtyři. Návštěvu v žádném případě nestihneme. Můžu to zařídit, ale neznám nového ředitele, a i kdybych ho znala, pochybuju, že by byl takový blázen, aby pozdě v noci tahal dva muže z cel se zvýšenou ostrahou.“ Věznice měly zaběhnuté způsoby fungování a jakákoli změna mohla znamenat podnícení násilností.

„Pořád chcete, abych prošel záznamy ze svého vyšetřování?“ zeptal se Will.

„Samozřejmě že ano.“ Řekla to tak, jako by bylo od začátku jasné, že spolu budou probírat vyšetřování, jež vedlo k Evelyninu nucenému odchodu do důchodu. „Zítra v pět ráno za mnou přijďte do kanceláře. O případu si popovídáme cestou do Valdosty. Tam to potrvá tři hodiny a zpátky taky. Zajdeme za Benem a Adamem a s každým bychom měli mluvit maximálně půl hodiny – tedy pokud se s námi vůbec budou chtít bavit. Do města se vrátíme nejpozději před polednem a promluvíme si s Miriam Kwonovou.“

Will skoro zapomněl na mrtvého mládence v prádelně. Zato si jasně pamatoval, že Amanda se mu nepochlubila tím, že Boyda Spiveye zná natolik dobře, že si od něho nechá říkat Mandy. Will musel předpokládat, že Ben Humphrey a Adam Hopkins s ní mají podobně důvěrný vztah. To znamenalo, že Amanda v rámci případu zase pracuje na nějakém vlastním případu.

„Zavolám na policii do Memphisu a Los Angeles, kde mají na starosti podmínku těch dalších dvou, a požádám je, aby zavolali Chucku Finnovi a Demarcu Alexanderovi. Můžeme jim jenom vzkázat, že Evelyn má potíže a my jsme ochotní naslouchat, pokud oni jsou ochotní mluvit.“

„Všichni byli vůči Evelyn velice loajální.“

Zastavila se u vrat a čekala, až dozorce najde klíč.

„Ano, to byli.“

„Kdo je Ling-Ling?“

„K tomu se dostaneme.“

Will otevřel ústa, aby něco řekl, ale vtom vzduch proťal pronikavý zvuk alarmu a rozsvítila se nouzová světla. Jeden dozorce ho popadl za paži, ale Will se mu instinktivně vytrhl. Amanda zřejmě zareagovala podobně, ale to nebylo všechno. Rozběhla se po chodbě a podpatky jejích lodiček klapaly na dlaždicích. Will běžel za ní. Zahnul za roh a málem do ní vrazil, protože se zastavila na místě.

Amanda mlčela. Nezalapala po dechu ani nevykřikla. Jenom Willa popadla za paži a přes tenké bavlněné triko mu do ní zaryla nehty.

Na konci chodby ležel mrtvý Boyd Spivey. Hlavu měl odvrácenou v nepřirozeném úhlu od těla. Dozorce vedle něho krvácel z velké řezné rány na krku. Will k němu přistoupil. Klekl si a přitiskl na ránu ruce ve snaze zastavit proud krve. Bylo příliš pozdě. Rudá tekutina už se vyřinula na podlahu a utvořila na ní kaluž připomínající křivou svatozář. Muž na Willa upřel oči plné zděšení, které za okamžik vystřídala nicota.

5. kapitola

Faith se blížila ke svému domu a zpomalila. Bylo po osmé. Posledních šest hodin strávila neustálým vyprávěním, co se stalo v matčině domě. Dokolečka opakovala totéž, zatímco jí její právník, její odborový zástupce, tři atlantští policisté a jeden zvláštní agent z GBI kladli otázky, dělali si poznámky a v podstatě v ní vyvolávali pocit, že spáchala zločin. V určitém směru bylo pochopitelné, že jsou přesvědčení, že Faith je nějakým způsobem zapletená do aktivit, kvůli nimž unesli její matku. Evelyn byla policistka. Faith také. Evelyn zastřelila jednoho muže. Faith zdánlivě chladnokrevně zastřelila dva – oba možné svědky. Evelyn byla nezvěstná. Kdyby Faith u stolu seděla z druhé strany, možná by kladla stejné otázky.

Má nějaké nepřátele? Vzala někdy úplatek? Chtěl po ní někdy někdo, aby udělala něco nezákonného? Vzala si někdy peníze nebo dárek za to, že přivře oči?

Jenže u stolu z druhé strany neseděla, a ačkoli si ze všech sil lámala hlavu, nedokázala přijít na jediný důvod, proč by někdo chtěl unést její matku. Nejhorší bylo, že pět schopných policistů s ní mařilo čas ve výslechové místnosti, místo aby po její matce pátrali.

Kdo to mohl udělat? Měla Evelyn nepřátele? Co hledali?

Faith pořád neměla tušení, stejně jako když ji začali vyslýchat.

Zastavila u chodníku před svým domem. Ve všech místnostech se svítilo. Něco takového by nikdy nedovolila. Dům připomínal vánoční stromek. Velice drahý vánoční stromek. Na příjezdové cestě parkovala čtyři auta. Poznala Jeremyho starý chevrolet, který syn koupil od Evelyn, když si pořídila nové auto. Dvě dodávky a černý sportovní chevrolet však neznala.

„Pšššt…,“ utišovala Emmu, kterou podráždilo, že auto zastavilo. Faith ji v rozporu se všemi zákony a zdravým selským rozumem umístila na sedadlo spolujezdce. Cesta od paní Levyové trvala jenom několik minut, ale Faith cítila potřebu mít dítě u sebe. Neudělala to z lenosti. Vzala Emmu do náruče a přitiskla ji k sobě. Tlukot jejího srdce ji uklidňoval. Dcerčin tichý, známý dech jí připomínal šustění papírových kapesníčků, které někdo vytahuje z krabice.

Faith chtěla mít matku nablízku. Toužila položit hlavu na Evelynino rameno a vnímat, jak ji silnýma šlachovitýma rukama plácá po zádech a šeptá, že všechno dobře dopadne. Chtěla se dívat, jak si matka dobírá Jeremyho kvůli jeho dlouhým vlasům a houpe Emmu na koleni. Ze všeho nejvíc si přála povědět jí, jak hrozný měla den, a nechat si od ní poradit, jestli má důvěřovat zástupci odborů, který jí říkal, že nepotřebuje právníka, anebo poslechnout právníka, který jí tvrdil, že zástupce odborů jde na ruku policii.

„Bože můj,“ vydechla do Emmina krku. Moc matku potřebovala.

Oči se jí zalily slzami a ona se je výjimečně nesnažila zadržet. Byla poprvé sama od chvíle, kdy před mnoha hodinami vstoupila do matčina domu. Nejradši by se sesypala. Potřebovala se sesypat. Jenže Jeremy také potřebuje matku. Faith kvůli němu musí být silná. Je třeba, aby syn věřil, že udělá všechno, aby se babička vrátila domů živá a zdravá, jak mu slíbila.

Podle aut usoudila, že se synem na ni v domě čekají minimálně tři policisté. Když Jeremymu zavolala z policejní stanice, plakal. Byl zmatený, vyděšený a hrozně se bál nejen o babičku, ale i o ni. Faith si vzpomněla na Amandino varování. Když stály v obývacím pokoji paní Levyové, Faith překvapilo, že ji objala, ale slova, která jí pošeptala jako varování, nikoli. „Máš dvě minuty na to, aby ses sebrala. Jestli tě tihle chlapi uvidí plakat, po zbytek kariéry pro ně budeš jenom ufňukaná ženská.“

Faith někdy připadalo, že Amanda bojuje dávno vyhranou bitvu, ale pak si uvědomila, že nadřízená má pravdu. Hřbetem ruky si otřela oči. Otevřela dveře auta a přes rameno si přehodila kabelku. Emma se pohnula. Vylekal ji studený vzduch. Faith ji zabalila do přikrývky a přitiskla jí rty na temeno. Emma měla teplou kůži. Její jemné vlasy Faith šimraly na rtech, když kráčela po příjezdové cestě k domu.

Myslela na to, co všechno musí udělat, než si bude moci jít lehnout. I v takové situaci bude třeba uklidit dům. Musí uložit Emmu a utěšit Jeremyho. Syn možná bude chtít večeři. Také si bude muset promluvit s bratrem Zekem. Pokud na světě existuje slitování, právě sedí v letadle někde nad Atlantikem a míří z Německa domů, takže s ním nebude muset mluvit dnes večer. Nikdy spolu neměli dobrý vztah. Telefonáty naštěstí obstarala Amanda, jinak by Faith většinu odpoledne promarnila řvaním na Zeka, místo aby mluvila s policií. Při tom pomyšlení se jí trochu ulevilo. Jenom hrozba toho, že by měla mluvit s bratrem, v ní dokázala vyvolat představu, že posledních šest hodin strávila v podstatě příjemně. Vystoupala k domovním dveřím a sáhla po klice, ale dveře se prudce otevřely.

„Kde jsi ksakru byla?“

Faith s otevřenými ústy zírala na bratra.

„Jak ses…“

„Co se stalo, Faith? Co jsi provedla?“

„Jak…“ Faith nebyla schopná utvořit souvislou větu.

„Klídek, chlape.“ Jeremy se protlačil kolem strýce a vzal Emmu z matčiny náruče. „Jseš v pohodě, mami?“

„Ano,“ ujistila ho, ale soustředila se především na Zeka. „Přiletěl jsi z Německa?“

„Teď žije na Floridě,“ vysvětlil jí Jeremy a vtáhl ji do domu. „Jedla jsi něco? Jestli chceš, něco ti udělám.“

„Ano – teda vlastně ne. Nemám hlad.“ Na chvíli si přestala dělat hlavu kvůli Zekovi a soustředila se na syna. „Jsi v pořádku?“

Přikývl, ale Faith viděla, že se jenom snaží tvářit statečně.

Pokusila se přitáhnout si ho blíž k sobě, ale nedal se. Nejspíš to bylo tím, že Zeke sledoval každý jejich pohyb. „Chci, abys tu se mnou dneska večer zůstal,“ řekla Faith synovi.

Pokrčil rameny. Nemám s tím problém. „Jasně.“

„Najdeme ji, ptáčku zpěváčku. Slibuju.“

Jeremy se podíval na Emmu a pohoupal ji v náruči. Ptáčku zpěváčku mu říkala Evelyn, dokud to jednoho dne nezaslechla celá škola. Všichni si ho kvůli tomu začali dobírat a on se dost naplakal. „Když volala teta Mandy, povídala to samý. Že babičku najde,“ řekl.

„Víš, že teta Mandy nikdy nelže.“

Pokusil se to obrátit v žert. „Hrozně nerad bych byl v kůži únosců, až je najde.“

Faith ho pohladila po tváři. Rostlo mu na ní strniště. Měla pocit, že si na to nikdy nezvykne. Její chlapeček ji už přerostl, ale Faith věděla, že postrádá její sílu. „Babička se jen tak nedá. Víš, že je bojovnice. A taky víš, že udělá všechno, co bude v jejích silách, aby zase byla s tebou. S námi.“

Zeke si znechuceně odfrkl a Faith se na něho nehezky podívala přes Jeremyho rameno. „Máš zavolat Victorovi. Pamatuješ se na něho?“ řekl.

Victor Martinez byl tím úplně posledním člověkem, s nímž by teď Faith chtěla mluvit. „Ulož místo mě Emmu, ano?“ požádala Jeremyho. „A zhasni aspoň někde. Nemusím dát celou výplatu Georgijské energetice.“

„Mluvíš jako děda.“

„Tak běž.“

Jeremy se ohlédl po Zekovi. Nechtělo se mu odejít. Instinktivně chtěl Faith chránit.

„Teď hned,“ dodala Faith a jemně ho postrčila ke schodišti.

Zeke byl alespoň natolik slušný, že počkal, až bude Jeremy mimo doslech. Zkřížil ruce na hrudi a nafoukl se jako holub. Jeho už tak mohutná postava rázem vypadala ještě větší. „Do jaké zatracené šlamastyky jsi mámu dostala?“

„Taky tě ráda vidím.“ Protlačila se kolem něho a kráčela chodbou ke kuchyni. Jeremymu sice řekla, že nemá hlad, ale ve skutečnosti od dvou hodin neměla v ústech nic pořádného. Cítila známou pulzující bolest hlavy a dělalo se jí zle od žaludku, což znamenalo, že něco není v pořádku.

„Jestli se mámě něco stane…“

„Tak co, Zeku?“ Faith se k němu prudce otočila. Vždycky ji šikanoval a jako na všechny ostatní tyrany i na něho platilo jedině to, že se mu člověk postavil. „Co mi uděláš? Vyhodíš mi panenky? Nebo mi zkroutíš ruku?“

„Nic takového jsem…“

„Posledních šest hodin mě vyslýchali idioti, kteří si myslí, že jsem nechala unést vlastní matku a pak jsem začala zuřivě vraždit. Nepotřebuju, aby mě podobnými hovadinami krmil ještě můj pitomý bratr.“

Otočila se k němu zády a šla do kuchyně. U stolu tam seděl mladý muž s rezavými vlasy. Neměl na sobě sako a z podpažního pouzdra mu jako černý jazyk vykukovala rukojeť služební pistole. Na hrudníku mu zpod pevně utažených řemenů pouzdra lezla košile. Listoval v katalogu oblečení, který včera přišel poštou, a předstíral, že neslyšel, jak Faith z plných plic křičí. Když vešla, vstal. „Agentko Mitchellová, jsem Derrick Connor z týmu policejních vyjednavačů atlantské policie.“

„Jsem ráda, že jste tady.“ Doufala, že její slova zní upřímně. „Předpokládám správně, že nikdo nevolal?“

„Ano.“

„Máte něco nového?“

„Ne, ale jakmile se něco dozvíme, budete první, komu dáme vědět.“

Faith o tom velice pochybovala. Zrzek tu neseděl jenom proto, aby bral telefon. Dokud seshora nevydají jiné pokyny, Faith nad hlavou visí tmavý mrak. „Je tady s vámi ještě někdo?“

„Detektiv Taylor. Kontroluje okolí domu. Můžu pro něho dojít, jestli…“

„Jenom bych ráda měla trochu soukromí.“

„Ano, jistě. Kdybyste mě potřebovala, budu venku.“ Connor kývl na Zeka a vyšel ven posuvnými skleněnými dveřmi.

Faith zaúpěla a posadila se ke stolu. Připadalo jí, jako by celé hodiny byla na nohou, i když skoro celý den proseděla. Zeke měl stále ruce zkřížené na hrudi. Stál ve dveřích, jako by se bál, že se Faith pokusí utéct.

„Jsi pořád u letectva?“ zeptala se ho.

„Před čtyřmi měsíci mě převeleli do Eglinu.“

Zhruba v době, kdy se narodila Emma. „Na Floridu?“

„Pokud vím, tak Eglin je pořád na Floridě.“ Její otázky očividně rozdmýchávaly jeho zlost. „Zrovna mám dvoutýdenní službu ve vojenské nemocnici v Clairmontské ulici. Ještě štěstí, že jsem náhodou ve městě, jinak by Jeremy byl celý den sám.“

Faith na bratra upřeně hleděla. Zeke Mitchell vždycky vypadal, jako by stál v pozoru. I v deseti letech se choval jako major letectva. Nejspíš hned po porodu spolkl dlouhatánské pravítko.

„Ví máma, že jsi zpátky ve Státech?“ zeptala se.

„Samozřejmě že to ví. Byl jsem k ní pozvaný zítra na večeři.“

„A vůbec tě nenapadlo mi to říct?“

„Nechtěl jsem žádné drama.“

Faith si dlouze povzdechla a opřela se. Tohle slovo charakterizovalo jejich vztah. Když byl Zeke v posledním ročníku na střední škole, Faith do jeho života vnesla drama, protože přišla do jiného stavu. Kvůli jejímu dramatu předčasně odešel ze střední školy a na deset let se upsal armádě. Ještě větší drama nastalo, když se rozhodla nechat si Jeremyho, a naprosto neskutečné drama způsobila, když se srdceryvně rozplakala na otcově pohřbu a nedokázala se utišit.

„Koukám se na zprávy.“ Řekl to, jako by vznášel obžalobu.

Faith pomalu vstala od stolu. „Tak to víš, že jsem dneska zabila dva chlapy.“

„Kde jsi byla?“

Roztřesenýma rukama otevřela skříňku a vyndala z ní výživnou tyčinku. Řekla to jakoby nic – dneska zabila dva chlapy. Faith si při výslechu všimla, že čím víc o tom mluví, tím méně to prožívá. Když to teď vyřkla, necítila vůbec nic.

„Na něco jsem se tě ptal, Faith. Kde jsi byla, když tě máma potřebovala?“ zopakoval Zeke.

„A kde jsi byl ty?“ Hodila tyčinku na stůl. Znovu se jí začala točit hlava. Než něco sní, měla by si změřit hladinu cukru. „Měla jsem školení.“

„Přijela jsi pozdě.“

Předpokládala, že jenom hádá. „To není pravda.“

„Dopoledne jsem s mámou mluvil.“

Faith se zostřily smysly. „V kolik to bylo? Řekl jsi to policii?“

„Jasně, že jsem to řekl policii. Mluvil jsem s ní kolem poledne.“

Faith do matčina domu dorazila o necelé dvě hodiny později. „Připadala ti v pořádku? Co říkala?“

„Říkala, že zase jedeš pozdě, Faith. Jako vždycky. Tak to s tebou je. Celý svět se ti musí podřídit.“

„Proboha,“ zašeptala. Už toho na ni bylo moc. Na kdovíjak dlouho jí zakázali chodit do práce. Matka je možná po smrti. Syn je zdeptaný a ona se nemůže zbavit bratra a v klidu se nadechnout. Všechen stres, který prožívala, ještě umocňoval pocit, jako by jí někdo strčil hlavu do svěráku. Zalovila v kabelce a snažila se nahmatat soupravu na krevní test. Upadnout do kómatu v tu chvíli sice bylo lákavé, ale ničemu by to nepomohlo.

Rozložila na stole testovací soupravu. Nesnášela, když ji při testování někdo pozoroval, ale Zeke jí nejspíš nehodlal dopřát soukromí. Do odběrového pera dala novou lancetu a rozbalila testovací proužek. Zeke ji sledoval jako ostříž. Byl doktor a Faith skoro slyšela, jak jeho mozek přesně zaznamenává každou chybu, které se dopustí.

Vymáčkla na proužek trochu krve a na displeji glukometru se rozsvítilo číslo. Ukázala ho Zekovi, protože věděla, že to po ní stejně bude chtít.

„Kdy jsi naposledy jedla?“ zeptal se.

„Na stanici jsem měla sýrové krekry.“

„To nestačí.“

Vstala a otevřela lednici. „Já vím.“

„To číslo je vysoké, nejspíš ze stresu.“

„To taky vím.“

„Jakou jsi naposled měla hodnotu dlouhého cukru?“

„Šest celých jedna.“

Posadil se ke stolu. „To není špatné.“

„Není,“ přitakala a vyndala ze dveří lednice inzulín. Vlastně to bylo jen kousíček nad hodnotu, jakou měla v úmyslu dodržet. Vzhledem k tomu, že nedávno porodila, to považovala za dobrý výsledek.

„Opravdu věříš tomu, co jsi říkala?“ Odmlčel se a Faith viděla, že ho ta otázka stála značné úsilí. „Myslíš, že ji zachráníme?“

Posadila se zpátky na židli. „Nevím.“

„Měla nějaké zranění?“

Faith zavrtěla hlavou a pokrčila rameny. Policie jí nic nesdělila.

Nadechl se a vydechl. „Proč by ji někdo unášel? Nenamočila ses…“ Pro změnu se snažil být citlivý. „Nenamočila ses do něčeho?“

„Proč se pořád chováš jako úplný pitomec?“ Neočekávala odpověď. „Máma patnáct let velela protidrogovému oddělení, Zeku. Nadělala si nepřátele. Patřilo to k její práci. Víš, že ji pak vyšetřovali. Víš, proč odešla do důchodu.“

„To bylo před čtyřmi lety.“

„U těchhle věcí žádná promlčecí lhůta neexistuje. Možná od ní někdo něco chce.“

„A co? Peníze? Vždyť žádné nemá. Mám přehled o všech jejích účtech. Od města dostává důchod, pak něco po tátovi a to je všechno. Zatím se jí nevyplácí ani sociální pojištění.“

„Určitě to má něco společného s nějakým případem.“ Faith natáhla inzulín do stříkačky. „Celý její tým zavřeli. Plno zločinců se naštvalo, když zjistili, že jejich podplacení poldové jsou mimo hru.“

„Myslíš, že v tom mají prsty mámini kluci?“

Faith zavrtěla hlavou. Evelyninu týmu vždycky říkali mámini kluci, hlavně proto, že je snáz odlišili od ostatních policistů. „Nemám tušení, kdo je v tom zapletený a proč.“

„Zkoumáte všechny jejich staré případy a vyslýcháte pachatele?“

„Pachatele? Ty to slovo znáš?“ Faith si trochu povyhrnula tričko, aby si mohla zapíchnout jehlu do břicha. Nepocítila okamžitý účinek, protože lék takhle nepůsobil. Přesto zavřela oči a snažila se zahnat nevolnost. „Nesmím do práce, Zeku. Sebrali mi odznak i pistoli a řekli mi, že mám jít domů. Pověz mi, co mám podle tebe udělat.“

Sepjal ruce, položil je na stůl a zadíval se na své palce. „Můžeš někomu zavolat? Využít nějaké zdroje? Já nevím, Faith. Dvacet let jsi u policie. Chtěj po někom protislužbu.“

„U policie jsem patnáct let a nemám komu volat. Dneska jsem zabila dva muže. Ty sis nevšiml, jak na mě ten polda koukal? Oni si myslí, že jsem do toho zapletená. Nikdo mi žádnou službu neprokáže.“

Zatínal zuby. Byl zvyklý, že druzí plní jeho rozkazy. „Mámě přece zbyli nějací přátelé.“

„A ti jsou teď nejspíš podělaní strachy, že je smete to, do čeho se namočila a kvůli čemu ji unesli.“

To se mu nelíbilo. Svěsil bradu. „Dobře. Asi vážně nemůžeš nic dělat. Jsme bezmocní a máma taky.“

„Amanda to nenechá jen tak.“

Zeke si znechuceně odfrkl. Amandu nikdy neměl v lásce. To, že se ho sestřička snaží dirigovat, byla jedna věc, ale nebude poslouchat někoho, kdo nepatří do rodiny. Jeho reakce byla zvláštní vzhledem k tomu, že on, Faith a Jeremy Amandě jako děti říkali teto Mandy. Faith si byla poměrně jistá, že kdyby ji takhle důvěrně oslovila dnes, okamžitě by dostala vyhazov. Přesto Amandu vždycky považovali za člena rodiny. Měla s Evelyn tak blízký vztah, že ji někdy považovali za náhradní matku.

Stále však byla Faithina nadřízená a vládla jí pevnou rukou, stejně jako všem, kdo pro ni pracovali nebo s ní přišli do styku. Nebo se na ni usmáli na ulici.

Faith rozbalila výživnou tyčinku a pořádně si z ní ukousla. V kuchyni bylo slyšet jenom její žvýkání. Nejradši by zavřela oči, ale bála se toho, co by se jí před nimi mohlo zjevit. Spoutaná matka s roubíkem v ústech. Jeremyho zarudlé oči. Pohledy, jakými ji dnes stíhali policisté, jako by neměli žaludek na to, co provedla.

Zeke si odkašlal. Faith se domnívala, že s napadáním skončil, ale jeho držení těla prozrazovalo, že je tomu naopak. Pokud v jejím životě existovala nějaká jistota, byl to Zekův trvalý pocit morální nadřazenosti.

Už to chtěla mít z krku. „Co je?“

„Přišlo mi, že toho Victora dost překvapilo, když slyšel o Emmě. Chtěl vědět, kolik jí je a kdy se narodila.“

Málem se udusila, jak se snažila polknout. „On tu byl Victor? V mém domě?“

„Nebyla jsi doma, Faith. Někdo tu musel být s tvým synem, než jsem se sem dostal.“

Faith začaly napadat nadávky, jaké Zeke určitě neslyšel, ani když v Ramsteinu zašíval vojáky.

„Jeremy mu ukázal její fotku,“ řekl Zeke.

Faith se znovu pokusila polknout. Měla dojem, jako by v krku měla zrezivělé hřebíky.

„Emma má stejné vlasy a oči jako on.“

„Jako Jeremy?“

„Děláš si z toho zvyk? Baví tě být neprovdanou matkou?“

„Hele, oni ti neřekli, že Ronald Reagan už není prezident, když ses vrátil?“

„Ježíšikriste, Faith. Mluv aspoň jednou vážně. Ten chlap má právo vědět, že se stal otcem.“

„Věř mi, že Victor nestojí o to, být otcem.“ Ten člověk ani nedokázal sebrat špinavé ponožky z podlahy nebo sklopit prkénko na záchodě. Kdoví, co dalšího by nezvládal, kdyby se měl starat o dítě.

„Má právo to vědět,“ zopakoval Zeke.

„Teď už to ví.“

„No dobře, Faith. Pokud to tobě vyhovuje.“

Každý normální člověk by se po Faithinu bonmotu stáhl, ale Zeke Mitchell se při hádce zásadně nevzdával. Jenom tam seděl, upíral na sestru pohled a doufal, že se zase rozohní. Faith se rozhodla reagovat jako zamlada. Pokud se bratr bude chovat, jako by mu bylo deset, pak ona také. Ignorovala jeho přítomnost a listovala katalogem. Vytrhla z něj stránku s Jeremyho oblíbeným spodním prádlem, aby mu ho mohla objednat.

Dolistovala k termoprádlu a Zeke se na židli zhoupl a zadíval se z okna.

Tohle napětí mezi nimi nebylo nijak nové. Zeke s oblibou přednášel o Faithině sobectví. Jako obvykle jeho výtky přijímala jako součást trestu za své hříchy. K nenávisti měl dobrý důvod. Nebylo možné jen tak přejít skutečnost, že se v osmnácti musel vypořádat s těhotenstvím své čtrnáctileté sestry. Faith se cítila hodně provinile, zvlášť když Jeremy povyrostl a ona viděla, jak taková věc na dospívající chlapce působí. Nebyla to procházka růžovým sadem, jak jí kdysi připadalo.

Faithino nečekané otěhotnění velice tvrdě zasáhlo jejich otce, kterého vyloučili z biblických hodin, i matku, s níž se přestaly bavit skoro všechny sousedky. Pro Zeka to však bylo nejhorší. Minimálně jednou týdně se vracel domů se zakrváceným nosem nebo podlitinou na oku. Když se ho zeptali, kde k úrazu přišel, odmítal o tom mluvit. Pohrdavě se na Faith šklebil u večeře. Když prošla kolem jeho pokoje, vrhal na ni znechucené pohledy. Nenáviděl ji za to, co provedla rodině, ale pokud o ní někdo řekl křivé slovo, hned si to s ním vyřídil.

Ne že by si Faith tu dobu nějak dobře pamatovala. Dokonce i teď pro ni představovala dlouhé, skličující období zahalené v mlze ufňukané sebelítosti. Sotva dokázala uvěřit, že se toho za dvacet let tolik změnilo. Atlanta, nebo přinejmenším čtvrť, v níž žila, připomínala v době jejího dospívání spíš maloměsto. Lidé se tehdy plně řídili konzervativními hodnotami, které ztělesňovali Reagan s Bushem. Faith byla rozmazlená, sobecká teenagerka, když se jí ta nepříjemnost přihodila. Vnímala jenom svůj zkažený život. Její těhotenství bylo následkem jejího prvního – a tehdy si přísahala, že i posledního – pohlavního styku. Rodiče otce jejího dítěte se i se synem okamžitě odstěhovali z Georgie. Když bylo Faith patnáct, nekonala se žádná narozeninová oslava. Kamarádky ji opustily. Jeremyho otec jí nikdy nenapsal ani nezavolal. Musela do sebe nechat šťouchat a píchat od různých doktorů. Pořád byla unavená a mrzutá, měla hemoroidy, bolela ji záda a vlastně všechno ji bolelo, jakmile se pohnula.

Faithin otec často pobýval mimo domov, protože najednou musel jezdit na služební cesty, které do té doby neměl v popisu práce. Středobodem jeho života byl kostel, ale o ten náhle přišel, když mu farář sdělil, že ztratil morální autoritu a nemůže dál být jáhnem. Její matka přestala chodit do práce, aby mohla být s ní. Dodnes jí nechtěla svěřit, zda to udělala dobrovolně, nebo ji k tomu donutili.

Faith si však dobře pamatovala, že byly obě celé dny uvězněné doma, cpaly se nezdravým jídlem, po kterém tloustly, a dívaly se na romantické seriály, při nichž plakaly. Evelyn Faithinu ostudu nesla jako poustevnice. Pokud nemusela, nevycházela z domu. Každé pondělí ráno se za rozbřesku vypravila na nákup na druhý konec města, aby nepotkala nikoho známého. Odmítala s Faith sedět na zahradě, když jim přestala fungovat klimatizace a obývací pokoj se proměnil ve výheň. Jediný pohyb pro ni představovala procházka po jejich čtvrti, ale i na tu vyrážela jenom pozdě v noci nebo brzy po ránu, než vyšlo slunce.

Paní Levyová odvedle jim na prahu nechávala sušenky, ale nikdy nešla dovnitř. Občas jim do schránky někdo hodil náboženské pojednání, ale Evelyn ho pokaždé spálila v krbu. Chodila za nimi jenom Amanda, která se dost dobře nemohla přestat vídat se svou skoro švagrovou. Sedávala s Evelyn v kuchyni a polohlasně si s ní povídala, takže Faith nic neslyšela. Když Amanda odešla, Evelyn plakala v koupelně.

Nebylo tedy překvapivé, že Zeke jednoho dne přišel ze školy nikoli s roztrženým rtem, ale s kopií povolávacího rozkazu. Do maturity mu zbývalo pět měsíců. Vojenská příprava a výsledky testu logického myšlení by mu pohodlně zajistily místo na Rutgersově univerzitě. Zeke si však udělal testy, které mu umožnily na školu nastoupit skoro rok před plánovaným termínem a začít přípravný ročník na lékařské fakultě.

Jeremy se se strýcem Zekem poprvé setkal, když mu bylo osm let. Obezřetně kolem sebe kroužili a napětí mezi nimi povolilo, teprve když si zahráli basketbal. Faith však syna znala a vycítila jeho rezervovanost vůči muži, který se k ní podle jeho mínění nechoval dobře. Během dalších let měl bohužel spoustu příležitostí v sobě tento názor utužit.

Zeke postavil židli zpátky na podlahu, ale na sestru se ani nepodíval.

Faith pomalu žvýkala výživnou tyčinku i přesto, že jí bylo zle od žaludku. Vyhlédla z posuvných dveří a spatřila v nich odraz kuchyňského stolu a prkenně vzpřímenou Zekovu postavu. Za sklem cosi červeně zářilo. Jeden detektiv kouřil.

Když zazvonil telefon, oba nadskočili. Faith se rozběhla k bezdrátovému aparátu a dovnitř se okamžitě vřítili detektivové ze zahrady.

„Nemáme nic nového,“ oznámil jí Will. „Jenom jsem se ti chtěl ohlásit.“

Faith mávla na policisty, že mohou odejít. Telefon si odnesla s sebou do obývacího pokoje. „Kde jsi?“ zeptala se Willa.

„Zrovna jsem dorazil domů. Na šestsetsedmdesátpětce se převrátil kamión. Odstraňovali ho tři hodiny.“

„Co jsi tam dělal?“

„Byl jsem v Diagnostické.“

Faith se sevřel žaludek.

Will se nezdržoval prázdnými řečmi. Pověděl jí o návštěvě věznice a o vraždě Boyda Spiveye. Faith si přitiskla ruku na prsa. Když byla mladší, Boyd k nim pravidelně chodil na večeři a na grilování. Naučil Jeremyho jezdit na kole a potom začal tak otevřeně flirtovat s Faith, že mu Bill Mitchell navrhl, aby si na víkendy našel jinou zábavu. „Vědí, kdo to udělal?“

„Bezpečnostní kamera byla zrovna v tom místě mimo provoz. Všechny vězně zavřeli do cel. Všechno tam prohledávají. Ředitel si nedělá iluze, že najdou něco zásadního.“

„Takže je v tom namočený někdo zvenku.“ Někdo musel podplatit některého dozorce. Žádný vězeň by neměl čas vyřadit z provozu kameru umístěnou na chodbě věznice.

„Vyslýchají zaměstnance, ale na scéně už jsou právníci. Tohle nejsou obyčejní pachatelé.“

„Nestalo se nic Amandě?“ Faith zakroutila hlavou nad svou hloupostí. „Jistěže se jí nic nestalo.“

„Dostala, co chtěla. Díky tomu můžeme vyšetřovat případ tvé mámy.“

GBI měla jurisdikci nad vyšetřováním všech úmrtí ve státních věznicích. „To jsou celkem pozitivní zprávy.“

Will mlčel. Nezeptal se jí, jestli je v pořádku, protože odpověď očividně znal. Faith si vzpomněla, jak ji odpoledne držel za ruce a snažil se ji přimět, aby mu věnovala pozornost, zatímco jí vysvětloval, co má říkat. Takovou něžnost od něho nečekala a musela se kousat do tváře, až jí tekla krev, aby se nerozplakala.

„Víš, že jsem Amandu nikdy neviděl jít na záchod?“ řekl Will a zarazil se. „Ale když jsme dneska odjeli z vězení, zastavila u pumpy a šla dovnitř. Nikdy předtím jsem neviděl, že by si takhle dala pauzu. Ty ano?“

Faith byla na Willova neobvyklá odbočení od tématu zvyklá. „Myslím, že ne.“ Amanda k nim chodila s Boydem Spiveyem na večeře a grilování. Po policajtsku s ním žertovala – zpochybňovala jeho mužnost a chválila ho, že povýšil, i když na to nemá dost dobrou hlavu. Nebyla úplně z kamene. Vidět Boyda zemřít pro ni musela být rána.

„Dost mě to vyvedlo z rovnováhy.“

„To si dovedu představit.“ Faith v duchu viděla Amandu, jak na benzínové pumpě jde na toaletu, zavře se tam a dvě minuty truchlí nad mužem, který pro ni kdysi něco znamenal. Pak si zkontroluje make-up, upraví si vlasy a jde vrátit klíč obsluze pumpy. Přitom se toho člověka zeptá, jestli záchody zamykají proto, že nechtějí, aby se dovnitř dostala uklízečka.

„Nejspíš močení považuje za slabost,“ prohodil Will.

„Jako většina lidí.“ Faith se zády opřela o polštáře pohovky. Will jí dal ten nejlepší dárek, jaký si v tomto okamžiku mohla přát – chvilku rozptýlení. „Děkuju ti.“

„Za co?“

„Žes tam dneska byl. Žes tam zavolal Sáru. A žes mi řekl, co mám…“ Vzpomněla si, že jí policie odposlouchává telefon. „Žes mi řekl, že všechno dobře dopadne.“

Will si odkašlal a chvíli mlčel. Tyhle situace nezvládal. Měl s tím skoro stejný problém jako Faith. „Přemýšlela jsi o tom, co tam hledali?“

„Na nic jiného nemyslím.“ Zaslechla, jak se otevřela a zavřela lednice. Zeke nejspíš dělal seznam potravin, které by neměla v domě skladovat. „Co dál?“

Will váhal.

„Pověz mi to.“

„Ze všeho nejdřív s Amandou pojedu do Valdosty.“

Do státního vězení ve Valdostě. Za Benem Humphreyem a Adamem Hopkinsem. Vyslýchají všechny členy matčina bývalého týmu. Faith to měla očekávat, ale zpráva o Boydově smrti ji rozhodila. Měla tušit, že Will případ znovu otevře.

„Měla bych přestat blokovat linku pro případ, že někdo zavolá,“ řekla.

„Dobře.“

Zavěsila, protože nevěděla, co by mu ještě řekla. Will si pořád myslel, že její matka je vinna. Ačkoli skoro dva roky pracoval s Faith a viděl, že hraje podle pravidel, protože ji k tomu matka vychovala, pořád Evelyn Mitchellovou podezíral ze špinavosti.

Ve dveřích se tyčil Zeke. „Kdo to byl?“

„Kolega.“ Vstala z pohovky. „Můj partner.“

„Ten hajzl, co se snažil dostat mámu do vězení?“

„Přesně ten.“

„Pořád nechápu, jak s tím pitomcem můžeš pracovat.“

„Mámě jsem to vysvětlila.“

„Ale mně ne.“

„Měla jsem poslat žádost do Německa nebo na Floridu?“

Jenom na ni zíral.

Faith bratrovi nehodlala nic vysvětlovat. Amanda po ní chtěla, aby se stala Willovou partnerkou, a Evelyn jí řekla, ať udělá, co považuje za nejlepší pro svou kariéru. Nemusela jí zdůrazňovat, že odejít od atlantské policie není špatný nápad, když se tam Evelynin nucený odchod do důchodu považuje buď za únik před spravedlností, nebo za zločin – podle toho, koho se člověk zeptal. „Mluvila s tebou máma někdy o tom vyšetřování?“

„Neměla by ses na to zeptat spíš svého partnera?“

„Ptám se tebe,“ odsekla Faith. Evelyn o vyšetřování odmítala mluvit, nejen proto, že by se z Faith stal potenciální svědek. „Jestli něco řekla, třeba i něco trochu divného, ale tobě to tak tehdy nepřišlo…“

„Máma si se mnou jen tak nepovídá. Na to má tebe.“

V hlase mu opět zaznívalo obvinění, jako by Faith byla schopná matku najít, ale prostě se jí nechtělo. Podívala se na hodiny na stěně. Bylo skoro devět, příliš pozdě na takovýto rozhovor. „Jdu si lehnout. Pošlu dolů Jeremyho s povlečením. Na pohovce budeš mít dost pohodlí.“

Zeke přikývl a Faith byla ráda, že ji nechá jít. Už stála v polovině schodiště, když promluvil. „Je to hodný kluk.“ Faith se otočila. „Jeremy. Je to hodný kluk.“

Usmála se. „Jo, to je.“ Byla už skoro nad schodištěm, když přišla očekávaná rána.

„Máma ho dobře vychovala.“

Faith kráčela dál a odmítala se nechat vyprovokovat. Šla se podívat na Emmu. Když se k ní sklonila a políbila ji na čelo, holčička zamlaskala. Spala hlubokým, blaženým spánkem, jaký znají jenom nemluvňata. Faith zkontrolovala elektronickou chůvičku, jestli je zapnutá. Pohladila Emminu paži a nechala si maličkými dětskými prstíčky sevřít prst. Potom odešla.

Jeremyho postel ve vedlejším pokoji byla prázdná. Faith chvíli postávala ve dveřích. Synův pokoj nechala zařízený tak, jak byl, i když by ráda měla pracovnu. Na stěně stále visely plakáty. Na jednom bylo sportovní auto, nad jehož kapotou se nakláněla blondýna v bikinách. Druhý zobrazoval napůl svlečenou brunetu nataženou na kapotě dalšího sportovního vozu. Třetí a čtvrtý zachycovaly koncepty aut s všudypřítomnými prsatými modelkami. Faith si dosud pamatovala, jak jednoho dne přišla z práce a zjistila, že plakáty s mosty na jihovýchodě Států vystřídaly tyto skvosty. Jeremy se domníval, že ji mazaně přelstil a ona si myslí, že puberta v něm vzbudila náhlý zájem o auta.

„Tady jsem.“

Našla ho ve své ložnici. Ležel na břiše na její posteli, nohy nasměrované k čelu lůžka měl ve vzduchu a v ruce držel iPhone. Televize, kterou si pustil, měla vypnutý zvuk, ale na obrazovce běžely titulky.

„Je všechno v pořádku?“ zeptala se Faith.

Natočil telefon na stranu. Očividně na něm hrál nějakou hru. „Jo.“

Faith si vzpomněla na jeho plodně vyhlížející přítelkyni. Připadalo jí zvláštní, že tam není. Obvykle se od sebe nedokázali odtrhnout. „Kde je Kimberly?“

„Dáváme si pauzu,“ odpověděl Jeremy a Faith se málem rozeštkala úlevou. „Slyšel jsem, jak na sebe se Zekem řvete.“

„Na všechno jednou dojde.“

Natočil telefon na druhou stranu.

„Taky bych chtěla takový,“ řekla Faith. Pochopil její náznak a schoval přístroj do kapsy. „Vím, že jsi slyšel zvonit telefon. Byl to Will. Spolupracuje s tetou Amandou.“

Jeremy upřeně hleděl na televizi. „To je fajn.“

Faith mu začala rozvazovat boty. Přesně podle teenagerské logiky se domníval, že když bude držet nohy zvednuté nad postelí, nebude z nich padat žádná špína. „Pověz mi, co se dělo, když sem přijel Zeke.“

„Choval se jako úplnej debil.“

„Nezapomínej, že jsem tvoje matka, a podle toho se mnou mluv.“

V záři televizní obrazovky uviděla, že se trochu začervenal. „Zůstal tu se mnou Victor. Povídal jsem mu, že nemusí, ale on řekl, že chce, takže…“

Faith mu rozvázala druhou botu. „Ukázal jsi mu Emminu fotku?“

Nepřestával zírat na televizi. Jeremy měl Victora opravdu rád – možná víc než ona sama, což byla jenom jedna část problému.

„To nic,“ ujistila ho.

„Zeke se k němu choval jako kokot – teda ošklivě.“

„Jak to myslíš?“

„Pořád se vytahoval a buzeroval ho.“

Prostě se choval jako vždycky. „Ale nic se mezi nimi nestalo.“

„Ne. Victor není ten typ.“

Faith si to také myslela. Victor Martinez pracoval v kanceláři, četl The Wall Street Journal, nosil obleky na míru a šestnáctkrát denně si myl ruce. Neuměl se vůbec rozvášnit. Faithiným životním údělem bylo, že se dovedla zamilovat jenom do chlapa, který se pořád fintil a nedokázal dát jejímu bratrovi pěstí.

Zula Jeremymu botu a zamračila se nad jeho ponožkou. „Palce nemají koukat ven, studente.“ V duchu si řekla, že až mu bude objednávat spodní prádlo, nesmí zapomenout na ponožky. Džínsy měl už také ošuntělé. A jí na účtu zbývalo jenom tři sta dolarů. Ještě štěstí, že jí i přes zákaz práce nechali plat. Bude muset vybrat něco z úspor, jenom aby syn nechodil oblečený jako vandrák.

Jeremy se převalil na záda, aby jí viděl do tváře. „Ukázal jsem Victorovi Emminu fotku z Velikonoc.“

Faith polkla. Victor byl chytrý, ale na tohle člověk nemusel být génius. Faith byla blonďatá a měla světlou pleť, zatímco Emma byla snědá a měla otcovy tmavě hnědé oči. „Tu, na které má zaječí uši?“

Přikývl.

„Ta je hezká.“ Faith na něm viděla, že se cítí čím dál tím provinileji. „Nic se neděje, ptáčku zpěváčku. Stejně by na to časem přišel.“

„Proč jsi mu to teda neřekla?“

Protože v sobě měla správnou kombinaci citové zdrženlivosti a snahy mít všechno pod kontrolou, což Jeremymu dojde, teprve až mu to v budoucnu jeho žena vykřičí do tváře. Nyní jenom řekla: „O tom se s tebou nebudu bavit.“

Posadil se, takže se jí díval do tváře. „Babičce se Will líbí.“

Faith uhodla, že zaslechl její rozhovor se Zekem. „To ti řekla?“

Přikývl. „Říkala, že je to rovnej chlap. Že se k ní choval spravedlivě. Prý měl těžkou práci, ale nechoval se kvůli tomu zle.“

Faith nevěděla, jestli matka jenom chtěla zmírnit Jeremyho starosti, nebo mu řekla, co si doopravdy myslí. Podle toho, jak ji znala, nejspíš šlo o kombinaci obojího. „Mluvila s tebou někdy o tom, proč odešla do důchodu?“

Oškubával uvolněnou nit na přehozu. „Povídala, že byla šéfová, takže je její vina, že si nevšimla, co se děje.“

Faith toho matka nikdy tolik neřekla. „Povídala ještě něco?“

Zavrtěl hlavou. „Jsem rád, že tetě Amandě pomáhá Will. Nemůže všechno dělat sama. Je fakt chytrej.“

Faith ho chytila za ruku a držela, dokud se na ni nepodíval. Jediným zdrojem světla v místnosti byla televize a chlapcova tvář měla v její záři nazelenalý nádech. „Vím, že si o babičku děláš starosti, a taky vím, že nedokážu říct nic, co by ti ulehčilo situaci.“

„Díky.“ Myslel to upřímně. Jeremy si upřímnosti odjakživa vážil.

Zvedla ho na nohy a pevně ho objala. Měl úzká ramena. Byl vytáhlý a zatím měl daleko do muže, který se z něho měl stát, třebaže každý den spořádal pořádnou porci makarónů se sýrem.

Dovolil jí, aby ho objímala déle, než bylo obvyklé. Políbila ho na hlavu. „Všechno dobře dopadne.“

„Babička to taky vždycky říká.“

„A vždycky má pravdu.“ Faith si ho přitiskla blíž k sobě.

„Udusíš mě, mami.“

Neochotně ho pustila. „Dones strejdovi Zekovi nějaké povlečení. Bude spát na pohovce.“

Jeremy si zase nazul boty. „Byl vždycky takovej?“

Faith nepředstírala, že nechápe, na co se ptá. „Když jsme byli malí, tak pokaždé, když se potřeboval uprdnout, běžel do mého pokoje a naprděl mi tam.“

Jeremy se rozesmál.

„A pak mi vyhrožoval, že jestli na něho budu žalovat, příště se nacpe fazolemi a sýrem, přidrží mě na zemi a udělá mi to do obličeje.“

Jeremy se přestal ovládat. Předklonil se, držel se za břicho a hýkal smíchy jako osel. „A udělal to?“

Faith přikývla, což ho rozesmálo ještě víc. Nechala ho, aby se ještě chvíli bavil jejím ponížením, a pak ho šťouchla do ramene. „Měl bys jít spát.“

Otřel si slzy z očí. „Ty jo, to musím udělat Hornerovi.“

Horner s ním bydlel na koleji. Faith pochybovala, že by v jejich pokoji někdo zaregistroval další nechutný odér.

„Dojdi Zekovi do komory pro polštář.“ Vystrčila ho z pokoje. Cestou po chodbě se nepřestával smát. Ochotně si to nechala líbit, jen když se ze synovy tváře na chvíli vytratil ustaraný výraz.

Odhrnula přehoz na posteli. Pokrývky byly umazané od špíny z Jeremyho bot. Byla však příliš unavená, aby postel čistě povlékla. Kvůli únavě si ani nevzala noční košili a nevyčistila si zuby. Zula si boty a vlezla si do postele ve stejném oblečení s logem GBI, jež si oblékla v pět hodin ráno.

V domě bylo ticho. Faith měla tak napjaté svaly, že jí připadalo, jako by ležela natažená na prkně. Z elektronické chůvičky k ní doléhalo Emmino tiché chrápání. Podívala se na strop. Zapomněla vypnout televizi, v níž běžel akční film, který sledoval Jeremy, a na obrazovce šlehaly záblesky jasného světla.

Boyd Spivey byl po smrti. Nedokázala to pochopit. Byl obrovský a byl přesně ten typ policisty, který měl ze služby odejít ověnčen vyznamenáními. Představoval přesný opak svého partnera. Chuck Finn byl zarputilý, pořád předpovídal neštěstí a děsil se, že ho ve službě zastřelí. Jako jediný se v té šlamastyce dokázal důvěryhodně obhájit. Tvrdil, že pouze jednal podle rozkazů. Lidem, kteří ho znali, to znělo zcela věrohodně. Detektiv Finn byl člověk, který ze své podstaty jenom dělal, co se mu řekne, a právě takovou osobnost dokázal člověk jako Boyd Spivey skvěle využít.

Faith teď ale nechtěla myslet na Boyda, Chucka ani na další členy matčina týmu. Vyšetřování ji připravilo o šest měsíců života. Šest měsíců nespala. Šest měsíců se bála, že matka dostane infarkt nebo skončí ve vězení, případně oboje.

Přinutila se zavřít oči. Chtěla myslet na příjemné okamžiky strávené s matkou, vzpomínat na její laskavost nebo na to, jak dobře se cítila v její společnosti. Místo toho před sebou viděla matčinu ložnici a v ní muže s černou dírou uprostřed čela po kulce, kterou na něho vypálila. Rozhodil rukama vzhůru a nevěřícně na Faith zíral s otevřenými ústy. Na zubech se mu leskla stříbrná mřížka a v jazyku měl piercing se stejně stříbrnou kuličkou.

Almeja, řekl.

Peníze.

Faith zaslechla, jak na chodbě zavrzala prkenná podlaha. „Jeremy?“ Podepřela se loktem a rozsvítila noční lampičku.

Rozpačitě se na ni podíval. „Promiň. Vím, že jsi unavená.“

„Mám Zekovi to povlečení donést sama?“

„O to nejde.“ Vytáhl z kapsy iPhone. „Něco mi přišlo na Facebook.“

„Myslela jsem, že jsi na něj přestal chodit, když jsem tě přinutila, aby sis mě zařadil mezi přátele.“ Faith nikdy nepatřila k rodičům, již naprosto důvěřují svým dětem. Její rodiče jí důvěřovali – a jak to dopadlo. „Co se děje?“

Při řeči přejížděl palci po displeji. „Nudil jsem se. Totiž nenudil, ale neměl jsem co dělat, takže…“

„Nic se neděje, broučku.“ Posadila se na posteli. „O co jde?“

„Píše mi tam plno lidí. Asi o babičce slyšeli ve zprávách.“

„To je od nich hezké,“ řekla Faith, i když jí to připadalo trochu zvrácené a dramatické, jak by řekl její bratr. „Co ti píšou?“

„Většinou, že na mě myslej a tak. Ale taky mi přišlo tohle.“ Otočil telefon a podal jí ho.

Faith zprávu přečetla nahlas. „Čau, ptáčku zpěváčku, doufám, že jsi v pohodě. Zloduchové určitě dostanou přes prsty. Jen si vzpomeň, co říkala babička: drž jazyk za zuby a měj oči na stopkách.“ Faith se podívala na přezdívku autora zprávy. „DobrýRytíř92. To je někdo, s kým jsi chodil na střední?“ Maskotem Jeremyho střední školy byl rytíř a Jeremy se narodil v roce 1992.

Pokrčil rameny. „Vůbec ho neznám.“

Faith si všimla, že zpráva přišla odpoledne ve 14:32, necelou hodinu po Evelynině únosu. „Kdy se přiřadil k tvým přátelům?“ zeptala se, ale snažila se neznít příliš ustaraně.

„Dneska, ale udělalo to plno lidí. Všichni se zničehonic objevili.“

Vrátila mu telefon. „Co má v profilu?“

„Jenom, že bydlí v Atlantě a pracuje v distribuci.“ Přejel palcem po displeji a ukázal profil Faith.

Měla tak unavené oči, že na displej nemohla zaostřit. Přidržela si telefon blíž u obličeje, aby dokázala přečíst slova. Nic víc tam nebylo, ani fotografie. DobrýRytíř92 neměl jiné přátele než Jeremyho. Faith policajtská intuice napovídala, že něco není v pořádku, ale vrátila synovi telefon, jako by se nic nedělo. „Určitě to bude někdo, s kým jsi chodil do školy. Hrozně se ti posmívali kvůli tomu, že ti babička říká ptáčku zpěváčku, takže jsi žebral, abych tě zapsala jinam.“

„Ale stejně je to divný… Ne?“

Nechtěla, aby si dělal starosti. „Většina tvých kamarádů je divná.“

Nenechal se ukonejšit. „Odkud ví, co babička vždycky říká?“

„Říká to plno lidí,“ odpověděla Faith. „Jazyk za zuby, oči na stopkách. Na akademii jsem měla instruktora, který to mlel pořád.“ Přinutila se k odlehčenému tónu. „No tak, o nic nejde. Nejspíš to je dítě nějakého policajta. Víš, jaké máme pravidlo – když se někomu z nás přihodí něco špatného, stane se z nás jedna rodina.“

To ho snad konečně uklidnilo. Faith Jeremyho dost často brala s sebou do nemocnic a cizích domů, když zranili nebo zabili policistu. Zastrčil telefon zpátky do kapsy.

„Určitě jsi v pohodě?“ zeptala se Faith.

Přikývl.

„Můžeš spát tady, jestli chceš.“

„To by bylo divný, mami.“

„Jestli mě budeš potřebovat, tak mě vzbuď.“ Faith si zase lehla a zasunula ruku pod polštář. Prsty se dotkla něčeho vlhkého a povědomého.

Jeremy si okamžitě všiml změny jejího výrazu. „Co je?“

Faith nemohla dýchat. Neodvážila se promluvit.

„Mami?“

„Únava,“ vypravila ze sebe. „Jenom jsem unavená.“ Zoufale se potřebovala nadechnout. Po celém těle jí vyrazil pot. „Dojdi pro to povlečení, než sem přijde Zeke.“

„Není ti…“

„Mám za sebou dlouhý den, Jeremy. Potřebuju se vyspat.“

Pořád otálel. „Tak dobře.“

„Zavři dveře, prosím tě.“ Nebyla si jistá, jestli se dokáže pohnout, i kdyby chtěla.

Jeremy se na ni ještě jednou ustaraně podíval a zavřel za sebou dveře. Faith zaslechla cvaknutí západky a jeho tiché kroky, když kráčel chodbou do prádelny. Teprve když uslyšela, jak na schodišti vrzl třetí schod odspoda, odvážila se vytáhnout ruku zpod polštáře.

Rozevřela zaťatou pěst. Ochromení navozené strachem ustoupilo a Faith jenom příšerně zuřila.

Ta zpráva v Jeremyho telefonu! Maskot jeho střední školy. Rok jeho narození.

Drž jazyk za zuby a měj oči na stopkách.

Její syn ležel v téhle posteli a nohy měl jenom kousíček od předmětu, který nalezla.

Zloduchové určitě dostanou přes prsty.

Slova dávala smysl až teď, když Faith držela v ruce matčin uříznutý prst.

6. kapitola

Sára Lintonová dobře věděla, jaké to je, když se člověk za něco nenávidí. Styděla se, když ji otec přistihl, jak krade bonbón z charitní krabice v kostele. Cítila ponížení, když nachytala manžela v posteli s jinou. Připadala si provinile, když své sestře lhala, že její manžel je jí sympatický. Bylo jí trapně, když jí matka zdůraznila, že při své výšce nemůže nosit capri kalhoty. Nikdy si ale nepřipadala podřadná a vědomí, že není o nic lepší než hvězdička z televizní reality show, ji trápilo až do hloubi duše.

Když si ještě teď, po několika hodinách, vzpomněla na konfrontaci s Angií Trentovou, hořely jí tváře. Tak jako Angie s ní jiná žena mluvila jenom jednou v životě. Jeffreyova matka byla podlá alkoholička a Sára jí jednoho večera, kdy na tom byla velice špatně, přišla do cesty. Jediný rozdíl spočíval v tom, že Angie měla veškeré právo označit Sáru za děvku.

Sářina matka by použila výraz Jezábel.

I když Sára jí o tomhle incidentu nehodlala říct.

Vypnula zvuk u televize, protože jí lezl na nervy. Pokusila se číst. Snažila se uklidit byt. Ostříhala psům drápky. Umyla nádobí a složila oblečení, které bylo zmačkané od toho, jak dlouho leželo na hromadě na pohovce. Bude ho muset vyžehlit, aby se vůbec vešlo do zásuvek.

Dvakrát se vydala k výtahu a chtěla odvézt Willovo auto zpátky před jeho dům. Dvakrát se otočila a vrátila se. Nevěděla, co s klíči. Nemohla je nechat v autě a rozhodně nehodlala zaklepat na Willovy dveře a dát je Angii. Nechat je ve schránce na dopisy také nemohla. Will nebydlel ve špatné čtvrti, ale přece jenom žil ve velkoměstě. Než by Sára došla domů, někdo by auto ukradl.

A tak se ze všech sil snažila nějak zaměstnat a celou dobu se děsila, že za ní Will přijde. Co by mu řekla, kdyby si u ní chtěl auto vyzvednout? Nenacházela slova, ačkoli v duchu si nacvičila plno proslovů o cti a morálce. Hlas v její hlavě měl intonaci jako hlas baptistického kazatele. Všechno to bylo trapné a nesprávné. Sára se nehodlala stát milenkou ženatého chlapa. Nechtěla nikomu ukrást manžela, i když na to byl zralý. Ani se nehodlala prát s Angií Trentovou. Především se však nehodlala plést do jejich neskutečně nefunkčního vztahu.

Co je to za zrůdu, když se vychloubá, že se její muž pokusil zabít? Sáře se zvedl žaludek. A pak tu byla ještě závažnější věc – Will musel být na dně, když mu podřezání žil připadalo jako jediné možné řešení. Jak moc byl Angií posedlý, že udělal něco tak hrozného? A jak zvrácená byla Angie, když ho přitom držela v náruči?

Tyto otázky by nejlépe zodpověděl psychiatr. Willovo dětství očividně nebylo procházkou růžovým sadem. Už jenom to samo o sobě mu mohlo pošramotit psychiku. Trápila ho dyslexie, ale nezdálo se, že by kvůli ní chtěl skoncovat se životem. Měl své výstřednosti, ale ty byly roztomilé, ne odpudivé. Zbavil se už sebevražedných sklonů, anebo je jenom umí dovedně skrývat? Pokud se přes ně přenesl, proč s tou hroznou ženskou zůstává?

A když se Sára rozhodla, že si s ním nezačne, proč stále marní čas přemýšlením o něm a jeho životě?

Vždyť ani není její typ. Vůbec se nepodobá Jeffreyovi. Nedává najevo ohromnou sebedůvěru, jakou oplýval její muž. Přestože je vysoký, nepůsobí hrozivě. Jeffrey hrál fotbal a uměl vést tým. Will je samotář, který ochotně splyne s okolím a pracuje v Amandině stínu. Netouží po slávě ani uznání. Ne že by Jeffrey vyhledával pozornost druhých, ale byl si velice jistý tím, kdo je a co chce. Ženám se v jeho přítomnosti podlamovala kolena. Uměl si skoro se vším poradit, což byl jeden z mnoha důvodů, proč Sára hodila rozum za hlavu a vzala si ho. Dvakrát.

Možná ji Will Trent vlastně vůbec nezajímá. Možná měla Angie Trentová částečně pravdu. Sáře se líbilo být manželkou policisty, i když nikoli ze zvrácených důvodů, které naznačila Angie. V hloubi duše se jí zamlouvala černobílá povaha hájení zákonů. Rodiče ji vychovali k tomu, aby pomáhala druhým, a člověk nemohl být víc nápomocný, než když se stal policistou. Částečně ji také přitahovalo luštění záhad, které vyšetřování zločinů obnášelo. Moc ráda si s Jeffreyem povídala o jeho případech. Když pracovala na pitevně jako okresní soudní lékařka, nacházela vodítka a sdělovala manželovi informace, o nichž věděla, že mu pomohou v práci. Připadala si užitečná.

Zasténala. Jako by lékařské povolání nebylo užitečné. Možná, že Angie Trentová měla s tou zvráceností pravdu. Sára si za chvíli Willa začne představovat v uniformě.

Nadzvedla své dva chrty, kteří jí leželi na klíně, aby mohla vstát. Billy zívl a Bob se převrátil na záda, aby si udělal větší pohodlí. Sára se rozhlédla po bytě. Najednou nemohla posedět. Přemohla ji touha něco změnit – cokoli –, aby měla pocit, že pevněji drží život ve svých rukou.

Začala s pohovkami. Natočila je šikmo proti televizi a psi z nich shlíželi na podlahu, která jim ujížděla před očima. Konferenční stolek byl na nové uspořádání příliš velký a Sára zase všechno posunula, jenom aby zjistila, že tak to také nejde. Než srolovala koberec a s námahou všechno vrátila na původní místo, pěkně se zapotila.

Obraz nad odkládacím stolkem měl zaprášený rám. Sára vytáhla leštidlo na nábytek a znovu se dala do utírání prachu. Musela se vypořádat s velkým prostorem. Bydlela v přestavěné mlékárně. Šest metrů vysoké stropy podpíraly stěny z červených cihel. Byly tu vidět veškeré industriální prvky a interiérové dveře byly z patinovaného dřeva s kováním jako u vrat stodoly. Byl to industriální loft, jaký by se hodil do New York City, i když za něj Sára zaplatila mnohem méně než deset miliónů dolarů, které by takový byt stál na Manhattanu.

Lidem v jejím okolí připadalo, že se k ní takový prostor nehodí. Právě to však Sáru na bytě přitahovalo v první řadě. Když se přistěhovala do Atlanty, chtěla něco naprosto odlišného od útulného bungalovu, ve kterém bydlela dříve. Poslední dobou si říkala, že to přehnala. Otevřený prostor jí připadal až příliš veliký. Kuchyň s nerezovými spotřebiči a pracovními deskami z černé žuly byla velice drahá a velice neužitečná pro ženu, jako byla Sára, která dokázala spálit i polévku. Všechen nábytek byl příliš moderní. Ke stolu v jídelně vyřezanému z jediného kusu dřeva se vešlo dvanáct lidí. Tento kus nábytku představoval nehorázný luxus, když Sára uvážila, že k němu usedá, pouze když třídí poštu nebo na něj odkládá krabici s pizzou, když jde platit poslíčkovi.

Odložila leštidlo. V prachu její problém nespočívá. Měla by se přestěhovat. Najít si malý domek v některé konzervativnější čtvrti a zbavit se nízkých kožených pohovek a skleněných konferenčních stolků. Měla by mít nadýchané pohovky a široká křesla, v nichž se dá schoulit a číst. Měla by si pořídit kuchyň s dřezem, jaký se používá na venkově, a s velkými okny, z nichž je pěkný výhled do zahrady.

Měla by bydlet v podobném domě jako Will.

Zalétla očima k televizi, na jejíž obrazovce se objevilo logo večerních zpráv. Před Georgijskou diagnostickou a klasifikační věznicí stál reportér s vážnou tváří. Většina zasvěcených tomu zařízení zkráceně říkala Diagnostická. Sára zprávu o dvou zavražděných už viděla a tehdy si myslela totéž, co nyní – že tohle je další důvod, proč se nezaplést s Willem Trentem.

Pracoval na případu Evelyn Mitchellové. Dnes se k věznici nejspíš ani nepřiblížil, ale sotva Sára zjistila, že tam zavraždili policistu, srdce jí vyskočilo až do krku. Dál jí zuřivě bušilo i poté, co reportéři prozradili jméno toho člověka a jméno mrtvého vězně. Kvůli manželství s Jeffreyem věděla, jaké to je, když uprostřed noci nečekaně zazvoní telefon. Vzpomínala si, jak se v ní při každé zprávě v televizi, při každém sebemenším drbu cosi sevřelo strachem, že manžel bude muset vyjet k dalšímu případu a jeho život zase bude v ohrožení. Byl to určitý druh posttraumatického stresového syndromu. Sára si až po manželově smrti uvědomila, že celé roky žila ve strachu.

Ozvalo se bzučení domácího telefonu. Billy vlažně zavrčel, ale ani jeden pes neslezl z pohovky. Sára stiskla tlačítko na telefonu. „Prosím.“

„Zdravím. Promiňte, že…,“ ozval se Willův hlas.

Sára mu bzučákem otevřela. Z linky vzala jeho klíče a pootevřela dveře bytu. Nepozve ho dovnitř. Nedovolí mu omlouvat se za to, co jí řekla Angie, protože Angie Trentová měla veškeré právo říct, co si myslí. Navíc měla v některých věcech pravdu. Sára prostě řekne Willovi, že ho ráda zase viděla, a popřeje mu hodně štěstí při řešení jeho manželské situace.

Pokud k ní vůbec dorazí. Výtah jel velice pomalu. Sára sledovala digitální číslice nade dveřmi, které ukazovaly, že zdviž jede ze čtvrtého patra do přízemí. Další věčnost trvalo, než výtah začal šplhat vzhůru. Šeptem si čísla pater přeříkávala: „Tři, čtyři, pět.“ Potom konečně cinkl zvonek na znamení, že zdviž je v šestém patře.

Dveře se otevřely. Will vykoukl zpoza pyramidy sestávající ze dvou kartónových krabic na kancelářské složky, na nichž balancovala bílá polystyrenová krabička a sáček s koblihami. Chrti, kteří si Sáry všímali pouze v době večeře, vyběhli na chodbu, aby ho přivítali.

Sára polohlasně zaklela.

„Omlouvám se, že jdu tak pozdě.“ Natočil se, aby ho Bob neporazil.

Sára oba psy popadla za obojky a jednou nohou podržela otevřené dveře, aby Will mohl projít dovnitř. Položil krabice na jídelní stůl a okamžitě se začal mazlit se psy. Olizovali ho jako dlouho ztraceného přítele, vrtěli ocasy a drápky škrábali po dřevěné podlaze. Sářino odhodlání, které bylo ještě před chvilkou tak silné, začínalo slábnout.

Will k ní vzhlédl. „Už jste spala?“

V souladu se svou náladou si oblékla staré tepláky a dres fotbalového klubu Grant County Rebels. Vlasy měla pevně stažené do ohonu, až cítila, jak se jí napíná kůže na krku.

„Tady máte klíče.“

„Díky.“ Will si z hrudníku oklepal psí chlupy. Pořád na sobě měl stejné černé triko jako odpoledne. „Nech toho.“ Přitáhl k sobě Boba, který se pokoušel dostat do sáčku s koblihami.

„To je krev?“ Na pravém rukávu měl zaschlou tmavou skvrnu. Sára k němu instinktivně napřáhla ruku.

Will o krok ustoupil. „To nic není.“ Narovnal si ohrnutý rukáv. „Dneska ve vězení došlo k incidentu.“

Sáře se povědomě sevřel hrudník. „Vy jste tam byl.“

„Nemohl jsem mu nijak pomoct. Možná, že vy…“ Odmlčel se. „Tamní doktor povídal, že rána byla smrtelná. Hodně krvácel.“ Sevřel si rukou zápěstí. „Měl jsem se převléct, když jsem dorazil domů, ale mám hodně práce a můj dům je teď tak trochu vzhůru nohama.“

Byl doma. Sára si na okamžik kdovíproč myslela, že se s manželkou neviděl. „Měli bychom si promluvit o tom, co se stalo.“

„Eh…“ Jako by schválně předstíral, že nechápe. „Vlastně skoro není o čem. Je mrtvý. Nebyl to zrovna dobrý člověk, ale pro jeho rodinu to určitě bude těžké.“

Sára na něho upřeně hleděla. Z tváře mu nevyčetla žádnou záludnost. Možná, že mu Angie o jejich konfrontaci neřekla. Anebo řekla a Will se ze všech sil snažil nepřikládat tomu význam. Každopádně něco skrýval. Sáře to však najednou bylo jedno, ačkoli posledních několik hodin kvůli tomu sama sebe takřka doháněla k šílenství. Nechtěla o tom mluvit. Nechtěla to analyzovat. Byla si jistá pouze tím, že si nepřeje, aby odešel.

„Co je v těch krabicích?“ zeptala se.

Zdálo se, že změnu v jejím chování zaregistroval, ale rozhodl se dělat jakoby nic. „To jsou spisy z vyšetřování jednoho starého případu. Mohly by mít nějakou souvislost s Evelyniným zmizením.“

„On to nebyl únos?“

Jeho úsměv na něho prozradil, že ho nachytala. „Jenom potřebuju do pěti ráno vědět, co je v nich napsané.“

„Potřebujete pomoc?“

„Ne.“ Otočil se a zvedl krabice. „Děkuju, že jste odvezla Betty domů.“

„Dyslexie není vada charakteru.“

Will nechal krabice na stole a otočil se. Neodpověděl hned. Obdařil Sáru takovým pohledem, že ihned zalitovala, že není vykoupaná. „Myslím, že mi bylo příjemnější, když jste se na mě zlobila,“ řekl nakonec.

Sára neodpovídala.

„Jde o Angii, viďte? Kvůli ní jste rozmrzelá.“

Ten nenápadný úskok pro ni byl nový. „Myslela jsem, že jsme to nechávali být.“

„Chtěla byste, aby to tak bylo dál?“

Sára pokrčila rameny. Nevěděla, co chce. Správně by mu měla povědět, že jejich nevinný flirt skončil. Měla by otevřít dveře a říct mu, ať odejde. Zítra ráno by měla zavolat doktoru Daleovi a pozvat ho na další rande. Měla by na Willa zapomenout a vymazat si ho z paměti.

Potíž však nespočívala v její paměti. Problém byl v tom, jak se jí sevřel hrudník, když si představila, že by se Will mohl ocitnout v nebezpečí. V pocitu úlevy, když vešel do jejího bytu. Ve štěstí, které cítila, když byla v jeho blízkosti.

„Angie a já jsme spolu nebyli víc než rok,“ řekl. Odmlčel se, jako by jí chtěl dát čas ta slova vstřebat. „Od té doby, co jsem vás poznal.“

„Aha.“ Na víc se Sára nezmohla.

„Když jí před několika měsíci umřela matka, viděl jsem se s ní asi dvě hodiny a zase byla pryč. Ani nepřišla na pohřeb.“ Znovu se odmlčel. Očividně se mu o tom špatně mluvilo. „Náš vztah se těžko vysvětluje. Když se o to pokusím, budu vypadat jako ubožák a blbec.“

„Nemusíte mi nic vysvětlovat.“

Zastrčil ruce do kapes a opřel se o stůl. Stropní světlo ozářilo zubatou jizvu nad jeho ústy. Tvořila tenkou růžovou linku spojující horní ret a nos. Sára nedokázala spočítat, kolik času promarnila úvahami, jaké by to bylo, kdyby se té jizvy dotýkala ústy.

Příliš mnoho času.

Will si odkašlal. Podíval se na podlahu a pak zase na Sáru. „Víte, kde jsem vyrostl. Jak jsem vyrostl.“

Přikývla. Dětský domov v Atlantě zavřeli už před mnoha lety, ale jeho opuštěná budova stála necelých osm kilometrů odsud.

„Děti často odcházely. Snažili se nás umístit do pěstounské péče. Asi je to levnější.“ Pokrčil rameny, jako by se to dalo očekávat. „Starším to většinou nevyšlo. Vydržely u pěstounů několik týdnů, někdy jenom pár dní. Když se vrátily, byly jiné. Asi si dovedete představit proč.“

Sára zavrtěla hlavou. Nechtěla si to představovat.

„O osmiletého kluka, který nedokázal projít třetí třídou, se lidi zrovna neprali. Ale Angie je holka. Je hezká a chytrá, takže se k pěstounům dostávala často.“ Znovu pokrčil rameny. „Myslím, že jsem si zvykl čekat, až se vrátí, a neptat se, co se v těch rodinách dělo.“ Odstrčil se rukama od stolu a zvedl krabice. „To je všechno. Ubohé a hloupé.“

„Ne. Wille…“

Zastavil se přede dveřmi a krabice držel před sebou jako brnění. „Amanda chtěla, abych se vás zeptal, jestli neznáte někoho z ordinace fultonského soudního lékařství.“

Sáře chvíli trvalo, než začala myslet na něco jiného než na Willovo dětství. „Možná ano. Chodila jsem tam na praxi, když jsem začala pracovat jako doktorka.“

Přendal si krabice. „Napadlo to Amandu, ne mě. Chce, abyste se poptala. Nemusíte to dělat, ale…“

„Co potřebuje vědět?“

„Cokoli, co se zjistí při pitvě. Nám nic neřeknou, protože si ten případ chtějí nechat.“

Stál otočený ke dveřím a čekal. Sára se podívala na jeho krk a na jemné vlasy na zátylku. „Dobře.“

„Amandino číslo máte. Zavolejte jí, pokud něco zjistíte. Anebo i pokud z toho nic nebude. Je netrpělivá.“ Čekal, až mu otevře dveře.

Sára si skoro celý den přála, aby jí zmizel ze života, ale když se teď chystal odejít, nebyla schopná to přijmout. „Amanda se spletla.“

Otočil se k ní zase čelem.

„V tom, co dneska řekla. Spletla se.“

Předstíral, že je v šoku. „Něco takového si snad ještě nikdo netroufl říct nahlas.“

„Almeja. Poslední slovo toho umírajícího muže,“ vysvětlila mu. „Přesný překlad je správný – mlži –, ale ve slangu to neznamená prachy. Aspoň ne v kontextu, v jakém jsem to slyšela já.“

„Co to tedy znamená?“

Sára to slovo nesnášela, ale řekla ho: „Kunda.“

Will svraštil obočí. „Jak to víte?“

„Pracuju ve velké veřejné nemocnici. Každou chvíli mi někdo nějak podobně řekne.“

Will položil krabice zpátky na stůl. „Kdo vám tak řekl?“

Zavrtěla hlavou. Vypadal, jako by chtěl zbít všechny pacienty na pohotovosti. „Chci říct, že ten chlap Faith nadával. Nemluvil o penězích.“

Will zkřížil ruce na prsou. Očividně byl podrážděný. „Ricardo,“ doplnil. „Ten chlap na zahradě, který střílel po těch holčičkách. Jmenoval se Ricardo.“ Sára se mu dívala do očí a Will pokračoval. „Ten mrtvý v prádelně je Hironobu Kwon. O starším Asiatovi víme jenom to, že si liboval v křiklavých košilích a mluvil s jižansky protáhlým přízvukem. Pak existuje ještě jeden raněný, kterého nejspíš Evelyn bodla nožem, když spolu zápasili. Až se vrátíte do práce, nejspíš v nemocnici uvidíte oznámení, že ho hledáme. Jde o člověka s krevní skupinou B negativní, snad Mexičana, s bodnou ranou v břiše a možná i s pořezanou rukou.“

„To je dohromady spousta lidí.“

„Abych pravdu řekl, pomalu se v nich už nevyznám. Navíc si ani nejsem jistý, že to všechno rozpoutal některý z nich.“

„Jak to myslíte?“

„Připadá mi to osobní. Nikdo nečeká čtyři roky na příležitost k vloupání. Určitě jde o víc než o peníze.“

„Ne nadarmo se o nich říká, že jsou zdrojem všeho zla.“ Sářin manžel měl vždycky velice rád případy, v nichž byly motivací peníze. Sára ze zkušenosti věděla, že měl většinou pravdu. „Ten raněný – ten s tou ranou v břiše –, je to gangster?“

Will přikývl.

„Většinou mívají vlastní doktory. Nejsou špatní – na pohotovosti jsem několikrát viděla výsledky jejich práce. Ale rána v břiše vyžaduje náročnější ošetření. Doktor možná bude potřebovat krevní konzervu a skupina B negativní je docela vzácná. Taky je k tomu potřeba sterilní operační sál a léky, které se nedají jen tak koupit. Jsou k dostání jenom v nemocniční lékárně.“

„Napíšete mi jejich seznam? Přidám ho k výzvě.“

„Samozřejmě.“ Šla do kuchyně pro papír a psací podložku.

Will zůstal u stolu. „Jak dlouho může člověk žít s bodnou ranou v břiše? Ten raněný na místě činu hodně krvácel.“

„To je různé. Hodiny, možná i dny. Nějaký čas se dá získat provizorním ošetřením, ale maximum je týden. To už je tak trochu zázrak.“

„Nebude vám vadit, když si sním večeři, zatímco budete psát ten seznam?“ zeptal se a otevřel polystyrenovou krabičku. Sára spatřila dva dlouhé párky v rohlíku namočené v čili omáčce. Will je očichal a zamračil se. „Ten chlápek na pumpě je nejspíš nešel vyhodit pro nic za nic.“ Přesto jeden vzal do ruky.

„Ať vás ani nenapadne to jíst!“

„Nejspíš mu nic není.“

„Sedněte si.“ Sára ze skříňky vyndala pánev a v lednici našla kartón vajec. Will seděl u baru naproti nerezové varné desce. Polystyrenovou krabičku položil na linku. Bob do ní strčil čenichem a poodešel od ní.

„Opravdu jste chtěl večeřet dva párky v rohlíku a koblihu?“ zeptala se Sára.

„Čtyři koblihy.“

„Jak vypadá váš cholesterol?“

„Myslím, že je bílý, přesně jako v reklamách.“

„To bylo opravdu vtipné.“ Zabalila krabičku s párky do alobalu a hodila ji do koše. „Proč si myslíte, že Faithinu matku neunesli?“

„To jsem neřekl. Jenom mám dojem, že do sebe plno věcí nezapadá.“ Sledoval, jak Sára nad mísou rozbíjí vejce. „Podle mého s nimi nešla dobrovolně. To by své rodině neudělala. Ale myslím, že únosce možná znala. Třeba spolu kdysi pracovali.“

„Jak?“

Vstal, přistoupil k jídelnímu stolu a z jedné krabice vyndal několik žlutých složek. Popadl sáček s koblihami a posadil se zpátky k baru. „Boyd Spivey,“ řekl, otevřel vrchní složku a ukázal Sáře fotografii vězně.

Sára tvář i jméno znala ze zpráv. „To je ten, co ho dneska zabili ve vězení.“

Will přikývl a otevřel další složku. „Ben Humphrey.“

„Další policajt?“

„Jo.“ Otevřel další složku. Uvnitř byla přilepená žlutá hvězda. „Tohle je Adam Hopkins. Bývalý Humphreyův partner.“ Následující složka obsahovala fialovou hvězdu. „Tohle je Chuck Finn, Spiveyův partner, a tenhle chlap…“ Neobratně otevřel poslední složku se zelenou hvězdou. „To je Demarcus Alexander.“ Na jednoho zapomněl. Vrátil se ke stolu a našel další žlutou složku. Byla označená černou hvězdou, která jako by měla prorockou sílu, protože Will řekl: „Lloyd Crittenden. Před třemi lety umřel na předávkování drogami.“

„Samí policajti?“

Will přikývl a strčil si do úst polovinu koblihy.

Sára nalila vejce na pánev. „Uniklo mi něco?“

„Šéfovala jim Evelyn Mitchellová.“

Sára vejce málem rozlila. „Faithina matka?“ Znovu se podívala na fotografie a pozorně si prohlížela tváře mužů. Všichni stejně arogantně vystrkovali bradu, jako by neměli žádné závažné problémy. Přelétla očima Spiveyův zatýkací protokol a pokoušela se rozluštit překlepy. „Krádež při vyšetřování těžkého zločinu.“ Otočila list a pročítala podrobnosti. „Spivey nařídil svým lidem, aby si při každém protidrogovém zátahu, v němž bude figurovat hotovost vyšší než dva tisíce, nechali deset procent.“

„Postupně se to nastřádalo.“

„Na kolik?“

„Účetní odhadují, že si za dvanáct let nakradli kolem šesti miliónů dolarů.“

Sára dlouze hvízdla.

„To je skoro milión pro každého. Nezdaněný. Nebo spíš byl. Daňový úřad je určitě dohnal ještě ten den, co je zavřeli.“

I ukradené peníze představovaly zdanitelný příjem. Většina vězňů dostala obsílku od daňového úřadu hned v prvním týdnu svého pobytu za mřížemi.

Sára se podívala na první stranu zatýkacího protokolu, a když uviděla povědomé jméno, zarazila se. „Vy jste ho vyšetřoval.“

„Nebyl jsem z toho zrovna nadšený.“ Strčil si do úst zbytek koblihy.

Sára nahlédla do spisu a předstírala, že dál čte. Nebylo v něm zas až tolik překlepů. Každý policejní protokol, který v životě četla, byl plný gramatických a pravopisných chyb. Will jako většina dyslektiků na počítači bezmezně miloval funkci pro automatickou opravu chyb. Nahrazoval slova navrženými výrazy, i když vůbec nezapadaly do kontextu, a pak se pod ně klidně podepsal. Sára si prohlížela jeho podpis. Byl to jenom klikyhák, který stoupal šikmo vzhůru od řádky.

Will ji pozorně sledoval. Uvědomila si, že by se ho měla na něco zeptat. „Kdo podal návrh na vyšetřování?“

„GBI dostala anonymní tip.“

„Proč neobžalovali Evelyn?“

„Prokurátor to odmítl. Nechali ji odejít ze služby a pobírat plnou penzi. Říkali tomu odchod do předčasného důchodu, ale ona už měla svých třicet let dávno odslouženo. Nezůstávala v práci kvůli penězům. Přinejmenším ne kvůli těm, které dostávala od města.“

Sára zamíchala vařečkou vajíčka. Will dvakrát kousl do další koblihy a celou ji snědl. Na linku z černé žuly se snesl práškový cukr.

„Můžu se vás na něco zeptat?“ otázala se Sára.

„Jistě.“

„Jak vám to s Faith funguje, po tom, co jste vyšetřoval její matku?“

„Podle ní se pletu.“ Bob se vrátil. Opřel si čenich o linku a Will ho začal hladit na hlavě. „Vím, že s matkou si to vyjasnila, ale my dva jsme se o tom spolu vlastně dál nebavili.“

Jinému člověku by to Sára nevěřila, ale u těchto dvou si to dokázala docela dobře představit. Faith nebyla typ, který by posedával a mluvil o svých pocitech, a Will byl tak zatraceně slušný, že se mu těžko daly připisovat pomstychtivé postranní úmysly.

„Jaká je Evelyn?“

„Ze staré školy.“

„Jako Amanda?“

„To zrovna ne.“ Vytáhl ze sáčku další koblihu. „Totiž – je tvrdá, ale ne tak ostrá.“

Sára věděla, jak to myslí. Generace, k níž Amanda a Evelyn patřily, neměla příliš mnoho možností dokázat svým mužským protějškům, že něco umí. Amanda se mezi muže probojovala s očividným potěšením.

„Vypracovaly se společně,“ řekl Will. „Chodily spolu na akademii a pak pracovaly na společných případech atlantské policie a GBI. Pořád jsou dobré přítelkyně. Myslím, že Amanda chodila s Evelyniným bratrem nebo s jejím švagrem.“

Sára si sotva dokázala představit dokonalejší střet zájmů. „Amanda byla vaše nadřízená, když jste Evelyn vyšetřoval?“

„Ano.“ Zhltl další koblihu.

„Věděl jste o jejich vztazích?“

Zavrtěl hlavou, vydul tvář a jazykem si do ní strčil koblihu jako sysel. „Víte, že nemáte zapnutý vařič?“ zeptal se.

„Do háje.“ To vysvětlovalo, proč jsou vejce stále tekutá. Sára otáčela tlačítkem na sporáku, dokud z jednoho hořáku nevyšlehl plamen.

Will si hřbetem ruky otřel ústa. „Já je taky nechávám chvíli odležet. Mají potom takovou dřevitou chuť.“

„To dělá bakterie E. coli.“ Podívala se na toaster a přemítala, proč z něj nevyskočila topinka. Nejspíš proto, že v něm žádná nebyla. Will se usmál, když ze skříňky vyndala bochník chleba. „Nejsem kdovíjaká kuchařka,“ poznamenala.

„Mám vás vystřídat?“

„Chci, abyste mi pověděl o Evelyn.“

Opřel se a začal: „Když jsem se s ní seznámil, byla mi sympatická. Vím, že to vzhledem k okolnostem zní zvláštně. Asi se ode mě čekalo, že mi bude proti srsti, ale tak se k tomu nedá přistupovat. Pracuju pro vládu. Vyšetřování někdy začnou ze špatného důvodu a člověk najednou sedí naproti někomu, kdo se ocitl v průšvihu kvůli tomu, že si pustil pusu na špacír nebo naštval nesprávného politika.“ Během řeči shrábl rozsypaný práškový cukr na hromádku. „Evelyn se ke mně chovala velice zdvořile a uctivě. Do té doby byla úplně čistá. Brala mě jako člověka, který dělá svou práci, ne jako hajzla, jak to bývá běžné.“

„Možná věděla, že ji nikdy nebudou stíhat.“

„Myslím, že jí to dělalo starosti, ale ze všeho nejvíc se bála o dceru. Ze všech sil se snažila do toho Faith nezatáhnout. S tou jsem se poprvé setkal, až když nás Amanda dala dohromady.“

„Takže je aspoň dobrá matka.“

„To rozhodně. Ale taky je chytrá, silná a tvrdá. V tom bych ji v žádném případě nepodceňoval.“

Sára zapomněla na vajíčka. Vzala vařečku a seškrábala je ze dna pánve, aby se nepřipálila.

„Připoutali Evelyn izolační páskou k židli a prohledali dům,“ řekl Will. „Na spodku židle jsem našel nakreslenou šipku. Udělala ji tam vlastní krví.“

„Kam směřovala?“

„Do místnosti. K pohovce. Do zahrady.“ Pokrčil rameny. „Kdo ví? Nic jsme nenašli.“

Sára o tom přemýšlela. „Byla ta šipka krátká? Nic víc jste tam neviděl?“

Rozprostřel cukr po lince a nakreslil do něj šipku.

Sára si symbol prohlížela a tiše hloubala, co má říct. Nakonec usoudila, že nejlepší bude říct pravdu. „Mně to připadá jako V. Písmeno V.“

Will mlčel a v místnosti najednou zhoustl vzduch. Sára čekala, že změní téma hovoru nebo řekne nějaký vtip, ale on jenom dodal: „Nebylo čistě napsané. Nahoře bylo rozmazané.“

„Takhle?“ Sára nakreslila další čárku. „Jako písmeno A?“

Upřeně se díval na písmeno. „Amanda asi nic nehrála, když mi řekla, že neví, o čem mluvím.“

„Ona to taky viděla?“

Will shrábl cukr do dlaně a nasypal ho do sáčku k poslední koblize. „Ano.“

Sára před něho položila talíř s vejci. Z toasteru vyskočily dvě topinky. Byly skoro černé. „Ale ne,“ zamumlala. „Moc se omlouvám. Nemusíte to jíst. Mám z koše vyndat ty párky v rohlíku?“

Vzal si od ní spálené topinky a položil je na talíř. Zaskřípaly, jako když se cihlou škrábe o beton. „Nemáte k nim máslo?“

Měla margarín. Will do něj rýpl nožem a mazal ho na topinky, dokud jím úplně nenasákly a neohnuly se mu v ruce. Vajíčka byla spíš dohněda než dožluta, ale Will se do nich stejně pustil.

„Jméno Amanda začíná na A. Almeja taky. Třeba Evelyn na spodek židle napsala A,“ řekla Sára.

Odložil vidličku. Talíř byl prázdný.

„Almeja zní trochu jako Amanda,“ pokračovala Sára. „Má stejný počet slabik, stejné počáteční i poslední písmeno.“ Tohle všechno Willovi uniklo. Většina dyslektiků za nic na světě nedokáže rýmovat.

Odstrčil talíř. „Amanda mi neříká všechno. Dokonce nepřipouští, že by ten korupční případ mohl mít nějakou spojitost s Evelyninou situací.“

„Ale řekla vám, že máte projít všechny spisy z případu.“

„Buď ty informace potřebuje, nebo se mě snaží zaměstnat. Ví, že nad tím strávím celou noc.“

„Když vám pomůžu, tak ne.“

Vzal talíř a přistoupil ke dřezu. „Mám to umýt, než půjdu?“

„Popište mi místo činu.“

Opláchl talíř a pak si začal mýt ruce.

„To je studená,“ upozornila ho Sára, ale pak se natáhla a upravila teplotu vody. Nemělo smysl vysvětlovat mu, že si nechala umístit kohoutek s teplou vodou napravo, protože je levačka.

Will rozevřel ruku, aby mu na ni mohla vytlačit trochu mýdla. „Čím to, že voníte citronovou leštěnkou na nábytek?“

„Čím to, že jste mě nechal, ať si myslím, že Betty patří vaší ženě?“

Napěnil si mýdlo na rukách. „Na světě existují určité záhady, které se nám nikdy nepodaří rozluštit.“

Usmála se. „Popište mi místo činu.“

Will jí pověděl, že našli převrácené židle a rozbité hračky. Pak přešel k paní Levyové a Evelyninu návštěvníkovi, k Mittalově teorii o krvavých stopách a jeho vlastní, odlišné představě o tomtéž. Než došel k okamžiku, kdy v kufru auta objevili Evelynina přítele, Sáře se ho podařilo přimět, aby se posadil k jídelnímu stolu.

„Myslíte, že Boyda Spiveye zabili, protože mluvil s Amandou?“ zeptala se.

„Je to možné, ale nepravděpodobné,“ odpověděl. „Jen si vezměte to načasování. Amanda volala řediteli věznice dvě hodiny předtím, než jsme tam přijeli. Tamní doktor tvrdí, že pachatel použil nůž se zubatým ostřím. Ten se nedá vyrobit z kartáčku na zuby. Den předtím někdo vyřadil z provozu bezpečnostní kameru, což naznačuje, že čin byl plánovaný minimálně čtyřiadvacet hodin dopředu,“ vysvětlil jí.

„Takže šlo o koordinovanou akci. Unesli Evelyn a několik hodin potom zabili Boyda. Nehrozí ostatním mužům z jejího týmu nebezpečí?“

„To je velice dobrá otázka.“ Will z kapsy vytáhl mobil. „Nebude vám vadit, když zavolám několika lidem?“

„Samozřejmě že ne.“ Vstala od stolu, aby mu dopřála trochu soukromí. Pánev byla ještě teplá, a tak do ní natočila studenou vodu. Vejce k ní byla přiškvařená. Snažila se je odrýpnout nehtem palce, ale pak to vzdala a položila pánev do horní přihrádky v myčce.

Znovu otevřela spis Boyda Spiveye. Will ho možná z legrace označil růžovou hvězdou. Muž naprosto přesně odpovídal představě zkorumpovaného policisty. Podle kulaté hlavy bylo zřejmé, že užíval steroidy. V pronikavých očích mu takřka nebyly vidět zorničky. Výškou a váhou se podobal spíš obránci v americkém fotbale než policistovi.

Přelétla očima podrobnosti o Spiveyově zatčení a na půl ucha přitom poslouchala, jak Will mluví s někým ze státního vězení ve Valdostě. Probírali, jestli mají přesunout Bena Humphreye a Adama Hopkinse na samotku, a dohodli se, že nejlepší bude jenom je víc hlídat.

Willův následující telefonát byl složitější. Sára se domnívala, že mluví s někým z ústředí GBI o možnosti zjistit od kurátorů, kde se pohybují zbylí dva muži.

Dál listovala spisem a pod zatýkacím protokolem našla Spiveyovu osobní složku z práce. Přečetla si podrobnosti z jeho profesního života. Na policejní akademii se přihlásil hned po střední škole. Chodil do večerní školy Georgijské státní univerzity, aby získal bakalářský titul z kriminálních věd. Měl tři děti a manželku, která pracovala jako sekretářka na nizozemském konzulátu na okraji města.

Spiveyovo povýšení do Evelynina týmu představovalo skvělou příležitost k rozvíjení kariéry. Protidrogové oddělení patřilo k těm nejlepším v zemi. Dostávalo nejkvalitnější zbraně a vybavení. V okolí Atlanty se navíc vždy pohyboval dostatek významných zločinců, jejichž dopadení detektivům zajišťovalo plno chvály a prostoru v novinách, což se zejména Spiveyovi zřejmě velice zamlouvalo. Will shromáždil novinové výstřižky, jež pojednávaly o nejpozoruhodnějších zátazích tohoto týmu. V každém článku se psalo především o Spiveyovi, ačkoli tým vedla Evelyn. Na jedné fotografii byl hladce oholený Spivey s hrudníkem pokrytým samými vyznamenáními.

Stejně mu to nestačilo.

„Hotovo.“

Sára zvedla oči od spisu. Will už dotelefonoval.

„Omlouvám se. Jenom jsem se chtěl přesvědčit, že jim nic nehrozí.“

„To nic.“ Sára nehodlala předstírat, že neposlouchala. „Nezavolal jste Amandě.“

„To máte pravdu.“

„Dejte mi přečíst ostatní spisy.“

„To vážně nemusíte.“

„Ale já chci.“ Sára už se nesnažila být laskavá ani se ho nesnažila zdržovat, aby mohla strávit víc času v jeho společnosti. Chtěla vědět, proč se z muže, jako byl Boyd Spivey, stal takový ničema.

Will na ni hleděl tak dlouho, že si začala myslet, že ji odmítne. Potom otevřel jednu krabici. Mezi hromadou audiokazet ležel stařičký walkman. Kazety nebyly označené štítky, ale barevnými nálepkami ve tvaru hvězdy. „Tohle jsou nahrávky všech výslechů, které jsem vedl s jednotlivými podezřelými,“ vysvětlil jí Will. „Žádný z nich ze začátku nic moc neřekl, ale nakonec se se mnou všichni dohodli na spolupráci výměnou za kratší tresty.“

„Oni na sebe práskali?“

„Ani omylem. Ale poskytli nám informace o několika místních radních, takže měli páku na prokurátora.“

Sára nemohla předstírat údiv nad tím, že politici mají problémy s drogami. „Jak silná byla ta páka?“

„Na něco dost, na něco málo. Sice mluvili, ale velké ryby neprozradili.“ Otevřel další krabici a začal z ní vytahovat složky. Jako všechno ostatní je měl roztříděné podle barev. Nejdřív jí podal zelené. „Svědecké výpovědi pro obžalobu.“ Naskládal na sebe červené složky, jichž bylo méně. „A tyhle jsou pro obhajobu.“ Potom vytáhl modré. „Zátahy, při nichž se zabavily vysoké částky – vyšší než dva tisíce dolarů.“

Sára se rovnou dala do práce. Pečlivě si pročetla následující osobní složku. Ben Humphrey byl stejný typ policisty jako Boyd Spivey – robustní a úspěšný v práci. Toužil po pozornosti novin a nakonec se nechal zcela zkorumpovat. Totéž platilo o Adamu Hopkinsovi a Demarcu Alexanderovi. Oba si vysloužili pochvalu za statečnost, když se při bankovní loupeži dostali pod palbu. Oba také hotově zaplatili za svá letní sídla na Floridě. Lloyd Crittenden dostal odznak poté, co šestkrát převrátil služební auto při pronásledování muže, který upilovanou brokovnicí vystřílel jeden pajzl. Také byl dost hubatý. Měl ve složce dvě důtky za nekázeň, ale Evelyniny každoroční posudky byly nadšené.

Jedinou výjimkou mezi nimi byl Chuck Finn, který se jevil intelektuálněji než jeho kolegové. Když ho zatkli, zrovna si dělal doktorát z italského renesančního umění. Nežil tak přepychově jako ostatní. Své nelegální výdělky investoval do studia a cestování. V týmu musel hrát méně nápadnou roli. Evelyn Mitchellová si každého z nich očividně vybrala z nějakého důvodu. Někteří byli vůdčí typy. Jiní, jako Chuck Finn, je poslouchali. Všichni měli jedno společné – dosahovali výjimečných výsledků a u policie měli pověst mužů, kteří vždy udělají, co je potřeba. Tři z nich byli běloši, dva černoši, jeden byl napůl Čerokéz. Úplně všechno zahodili kvůli penězům.

Will otočil kazetu ve walkmanu. Seděl se sluchátky na uších a zavřenýma očima. Sára slyšela, jak kazeta v přehrávači skřípe.

Další štos složek obsahoval podrobnosti o všech raziích, při nichž tým zabavil velké finanční obnosy a nějaké peníze si nechal. Sára si nejprve myslela, že se jimi bude obtížně prokousávat, ale pak zjistila, že jsou v podstatě nudné. Povaha nelegálního obchodu s drogami byla taková, že většina mužů, které tým zatkl, byla v době Willova vyšetřování buď mrtvá, nebo seděla ve vězení. Na ulici jich zůstalo jenom několik, ale zřejmě nezaháleli. Sára některá jména znala z večerních zpráv. Dvě se jí z určitých důvodů zdála slibná. Odložila složky stranou, aby se na ně Will mohl podívat.

Pohlédla na hodiny. Bylo už hodně po půlnoci a ona měla ranní službu. Jako by to svými myšlenkami přivolala, doširoka zívla, až jí luplo v sanici. Podívala se na Willa, aby se přesvědčila, že si ničeho nevšiml. Před ní stále ležel vysoký štos složek. Prošla jich zatím jenom polovinu, ale nedokázala se zastavit, i kdyby chtěla. Jako kdyby se pokoušela spojit všechna vodítka v detektivce. Kladní hrdinové byli úplně stejně zkorumpovaní jako ti záporní. Záporní hrdinové úplatky považovali za přirozenou součást podnikání. Oba tábory pro své nezákonné jednání nejspíš měly dlouhý seznam dobrých důvodů.

Dala se do dalšího štosu složek. Šestice Evelyniných mužů nikdy nestanula před soudem, ale než přistoupila na dohodu, musela mít namále. Potenciální svědci na seznamu obžaloby byli přísně prověřeni, ale svědci obhajoby zrovna tak. Willovi budou jména povědomá, ale Sára si stejně každý spis pozorně přečetla. Po dobré hodině strávené porovnáváním výpovědí se dostala k poslední složce, kterou si schovávala jako odměnu za výdrž.

Evelyn Mitchellová vypadala na fotografii upraveně a ve tváři měla nicneříkající výraz. Muselo pro ni být ponižující, že si o ní dělají záznam a fotografují ji jako zločince poté, co strávila tolik času na straně zákona. Její obličej však nic takového neprozrazoval. Ústa měla pevně sevřená a dívala se bezvýrazně před sebe. Měla blonďaté vlasy jako Faith a na skráních jí prosvítaly šediny. Oči měla modré, vážila dvaašedesát kilogramů a měřila sto sedmdesát pět centimetrů. Byla jen o něco vyšší než její dcera.

Za kariéru u policie jí místní ženský spolek hned dvakrát udělil cenu za průkopnickou snahu. Jejímu povýšení na vyšetřovatelku předcházelo vyjednávání s únosci, které vedlo k osvobození dvou dětí a k smrti pedofila, který měl na svědomí několik jejich vrstevníků. Hodnost nadporučice získala skoro deset let poté, co udělala testy s nejvyšším hodnocením, jakého v něm kdy kdo dosáhl. K hodnosti kapitánky se dopracovala, až když u Výboru pro rovné pracovní příležitosti zažalovala zaměstnavatele za diskriminaci kvůli pohlaví.

Evelyn dřela, aby se vypracovala, a musela dlouho dělat pochůzkářku. Měla dva diplomy s vyznamenáním – jeden z Georgijské techniky. Byla matka, babička a vdova. Její děti podle Sáry sloužily druhým – jedno své komunitě a druhé vlasti. Její muž měl zcela solidní zaměstnání jako pojišťovací agent. V mnoha ohledech Sáře připomínala její vlastní matku. Cathy Lintonová u sebe sice nenosila zbraň, ale ochotně dělala to, co považovala za správné pro sebe a svou rodinu.

Nikdy by však nevzala úplatek. Cathy byla neuvěřitelně čestná. Když jí v turistické oblasti kdesi na Floridě vrátili příliš mnoho peněz a ona na to přišla až po několika desítkách kilometrů, byla schopná otočit auto a jet částku vrátit. Možná to vysvětlovalo, proč Faith dokáže pracovat s Willem. Kdyby Sáře někdo pověděl, že její matka ukradla skoro milión dolarů, vysmála by se mu do obličeje. Byl to úplný nesmysl. Faith si nemyslela jenom to, že se Will ohledně její matky plete. Podle ní byl úplně vedle.

Will do walkmana vložil další kazetu.

Sára mu pohybem ruky naznačila, aby si sundal sluchátka. „Nejde mi to dohromady.“

„Co?“

„Říkal jste, že každý člen týmu si přišel skoro na milión dolarů. Ale u Evelyn můžete doložit jenom šedesát tisíc na účtu mimo Georgii, který někdo založil na jméno Billa Mitchella. Evelyn nejezdí v Porsche. Nemá milence. Faith ani její bratr nechodili do soukromých škol a na dovolenou jezdila jenom s vnukem na Jekyll Island tady v Georgii.“

„Po dnešku to smysl dává,“ připomněl jí. „Ten, kdo Evelyn unesl, jde po těch penězích.“

„Tomu nevěřím.“

Většina policistů by své případy ze všech sil hájila. Will se však jenom zeptal: „Proč?“

„Prostě mám takový pocit. Instinkt. Prostě tomu nevěřím.“

„Faith o tom účtu neví.“

„Já jí o něm neřeknu.“

Narovnal se a sepjal ruce. „Poslouchal jsem první výslechy Evelyn. Většinou mluví o manželovi.“

„Jmenoval se Bill a byl pojišťovací agent.“

„Umřel několik let předtím, než Evelyn obvinili.“

Sára se obrnila a čekala, až padne otázka o jejím vdovství, ale Will svůj zájem obrátil jiným směrem.

„Billa rok před smrtí zažalovala rodina jednoho pojištěnce, že jí odmítl uznat nárok na plnění. Tvrdili, že nesprávně vyplnil nějaké papíry. Otec tří dětí měl vzácnou srdeční vadu a pojišťovna mu odmítla zaplatit léčbu.“

Tohle pro Sáru nebylo nic nového. „Určitě tvrdili, že ji měl už při uzavírání pojistky.“

„Jenomže to tak nebylo – aspoň mu ji nediagnostikovali. Rodina si najala právníka, ale už bylo pozdě. Ten člověk umřel, protože někdo zaškrtnul nesprávné políčko ve formuláři. O tři dny později jeho vdova dostala od pojišťovny dopis, ve kterém stálo, že Bill Mitchell, který s mrtvým uzavíral smlouvu, udělal chybu a pojišťovna léčbu zaplatí.“

„To je strašné.“

„Bill to hrozně špatně nesl. Byl velice pečlivý a zakládal si na své pověsti. Byla důležitá pro jeho práci. Trápil se tím tak, že si uhnal žaludeční vředy.“

Žaludeční vředy takovým způsobem nevznikají, ale Sára Willa vybídla: „Pokračujte.“

„Nakonec ho očistili. Našli originály těch formulářů. Zbabrala to pojišťovna, ne Bill. Nějaký člověk, co zadával data do počítače, zaškrtl nesprávné okénko. Nedošlo k porušení zákona, byla to jenom něčí neschopnost.“ Will mávl rukou. „Každopádně Evelyn mi řekla, že Bill se s tím nikdy nevyrovnal. Rozčilovalo ji, že se na to nedokázal vykašlat. Hádali se kvůli tomu. Myslela si, že se jenom lituje. Obvinila ho, že je paranoidní. Bill povídal, že v práci se k němu chovají jinak. Hodně lidí si myslelo, že pojišťovna jenom kryla jeho chybu.“

„Že by pojišťovna kryla svého zaměstnance?“ poznamenala Sára pochybovačně.

„Lidi napadají nejrůznější pitominy,“ opáčil Will. „Bill měl každopádně pocit, že to vymazalo všechno dobré, co za léta udělal. Evelyn mi říkala, že když dostal rakovinu slinivky, myslela si, že s ní nedokázal bojovat částečně kvůli pocitům provinění. Tři měsíce potom, co mu ji diagnostikovali, umřel. Taky říkala, že mu nikdy neodpustila, že s nemocí nebojoval. Jenom ji tak nějak přijal a čekal na smrt.“

Rakovina slinivky se nedá snadno porazit. Dlouhodobé vyhlídky na přežití jsou necelých pět procent. „Takový stres rozhodně dokáže oslabit imunitní systém.“

„Evelyn se bála, aby se jí nestalo to samé.“

„Aby nedostala rakovinu?“

„Ne. Aby jí vyšetřování nezničilo život, i když ji očistili. Aby to břemeno pořád nevláčela s sebou. Řekla mi, že za celé roky od manželovy smrti nikdy netoužila po tom, aby žil, tolik jako tehdy. Chtěla mu říct, že ho konečně pochopila.“

Sára jeho slova zvažovala. „Podle mě takhle mluví nevinný člověk.“

„Máte pravdu.“

„Znamená to, že jste přehodnotil své původní stanovisko?“

„Je od vás moc hezké, že se ptáte tak diplomaticky.“ Pousmál se. „Nevím. Ten případ skončil dřív, než jsem ho mohl uzavřít ke své spokojenosti. Evelyn podepsala papíry a odešla do důchodu. Amanda mi ani nesdělila, že je po všem. Jednou ráno jsem se to dozvěděl ze zpráv. Mluvili tam o zasloužilé policistce, která odchází od sboru, aby mohla trávit víc času s rodinou.“

„Podle vás ušla spravedlnosti.“

„Pořád se vracím k jedné věci – velela týmu, který si nakradl plno peněz. Buď dělala, že o tom neví, anebo není tak dobrá, jak vyplývá z jejích dokumentů.“ Will dloubal plastový spoj na jedné kazetě. „Navíc je tu pořád ten účet. Šedesát tisíc se v porovnání s milióny nezdá moc, ale pořád je to dost peněz. Účet je navíc na jméno jejího muže, ne na ni. Proč to po jeho smrti nezměnila? Proč ho tajila?“

„Máte pravdu.“

Chvíli mlčel a jediným zvukem, který se v místnosti ozýval, bylo škrábání jeho nehtu po kazetě. „Faith mi nezavolala, když se to u Evelyn stalo. Neměl jsem u sebe mobil, takže by to stejně k ničemu nebylo, ale nezavolala mi.“ Ztichl. „Myslel jsem, že mi možná nevěří, protože jde o její matku.“

„Pochybuju, že na to vůbec myslela. Víte přece, že když se stane něco takového, člověk úplně ztratí rozum. Zeptal jste se jí na to?“

„Teď má úplně jiné starosti než vodit mě za ručičku.“ Sebekriticky se zasmál. „Možná bych si to měl napsat do deníčku.“ Začal balit krabice. „Každopádně vás nechám jít spát. Našla jste něco, co bych měl vědět?“

Sára vytáhla dvě složky, které odložila stranou. „Možná byste se měl blíž podívat na tyhle pány. Figurovali v těch raziích, kde šlo o vysoké částky. Jeden z nich byl na seznamu svědků, kteří stáli na Spiveyově straně. Vytáhla jsem ho, protože má na kontě únosy za účelem vydírání konkurenčních gangů.“

Will otevřel horní složku.

„Ignatio Ortiz,“ doplnila Sára jméno.

Will zaúpěl. „Sedí ve Phillipsově státním vězení za pokus o vraždu.“

„Takže nebude těžké ho najít.“

„Šéfuje Los Texicanos.“

Sára gang znala. Ošetřovala mnoho mladíků, kteří byli jeho členy. Jenom někteří odešli z pohotovosti celí.

„Pokud v tom Ortiz má prsty, tak s námi vůbec nebude mluvit,“ řekl Will. „A pokud je v tom nemá, tak taky ne. Ať tak nebo tak, jet za ním do vězení by byla zbytečná ztráta tří nebo čtyř hodin.“

„Spiveyova obhajoba ho chtěla povolat jako svědka.“

„Překvapivý počet gangsterů byl ochotný dosvědčit, že Boyd se ani nedotkl jejich peněz. Evelynin tým měl podporu celého zástupu zločinců.“

„Dostali jste z Boyda něco, když jste za ním byli?“

Will se zamračil. „Vyslýchala ho Amanda. Mluvili spolu v náznacích. Vyrozuměl jsem jen, že Asiaté se snaží vytlačit Mexičany z pozice dodavatelů.“

„Los Texicanos,“ dodala Sára.

„Amanda povídala, že rádi podřezávají hrdla.“

Sára si sáhla na krk a pokusila se neotřást. „Myslíte, že Evelyn s těmi drogovými dealery obchodovala?“

Will zavřel Ortizův spis. „Nevím, jak by to dokázala. Bez odznaku nemá žádnou moc. Nedokážu si ji představit jako klíčovou osobu, ledaže by byla psychopat. Přes den babička a chůva, v noci drogová královna.“

„Říkal jste, že Ortiz sedí za pokus o vraždu. Koho chtěl zabít?“

„Svého bratra. Našel ho v posteli se svojí ženou.“

„Možná, že tohle je ten bratr,“ řekla Sára a otevřela další složku. „Hector Ortiz. Nevypadá jako zločinec, ale byl na seznamu svědků obhajoby. Vytáhla jsem ho, protože má stejné příjmení jako Ignatio.“

Will ze spisu sundal fotografii, aby se na ni mohl lépe podívat. „Pořád vám instinkt napovídá, že Evelyn je nevinná?“

Sára se podívala na hodinky. Za pět hodin musela být v práci. „Můj instinkt už spí. Proč se ptáte?“

Podržel před ní fotografii Hectora Ortize. Muž byl plešatý a měl prošedivělou bradku. Byl oblečený do zmačkané košile. Zvednutou paži měl natočenou k fotoaparátu. Skvěla se na ní vytetovaná zelenočervená texaská hvězda, kterou ovíjel chřestýš.

„Tak tohle je Evelynin přítel,“ řekl Will.

NEDĚLE

7. kapitola

Facky se před dlouhými hodinami proměnily v rány pěstí. Před hodinami? Nebo přede dny? Evelyn si nebyla jistá. Měla zavázané oči a seděla v naprosté tmě. Slyšela, jak někde něco kape – možná kohoutek, možná okap, nebo krev – nevěděla, co to je. Strašlivě ji bolelo tělo, takže i když pevně zavřela oči a pokusila se nevnímat své utýrané svaly a zlomené kosti, cítila se celá zničená.

Namáhavě se zasmála a z úst jí vytryskla krev. Jedinou nezlomenou částí jejího těla zůstal uříznutý prst. Jediný kousek masa bez modřiny.

Začali s jejíma nohama. Nejdřív ji tloukli do chodidel kovovou tyčí. Tento způsob mučení zřejmě viděli v televizi. Evelyn to odhadla, protože jeden z nich svému druhovi ochotně napovídal: „Ten debil se rozmachoval trochu vejš. Takhle.“ To, co cítila, se nedalo nazvat bolestí. Byla to spalující agónie, kterou jí krev po celém těle roznášela jako plamen.

Jako většina žen se vždycky děsila znásilnění, ale teď věděla, že existují mnohem horší věci. Znásilnění v sobě alespoň má jakousi živočišnou logiku. Tihle muži jí neubližovali kvůli vlastnímu uspokojení. Odměnou jim bylo povzbuzování jejich kamarádů. Snažili se jeden na druhého udělat dojem a navzájem se trumfovali, kdo ji přiměje nejhlasitěji křičet. A Evelyn křičela. Řvala tak hlasitě, že si byla jistá, že se jí přetrhnou hlasivky. Křičela bolestí a hrůzou. Řvala zlostí, zuřivostí a zoufalstvím. Tyto protichůdné pocity ji pálily v krku jako horká láva a musely ven.

V jednu chvíli mezi sebou muži dlouho diskutovali o tom, kde má bloudivý nerv. Tři se vystřídali a tloukli ji do okolí ledvin, dokud se jednomu nepodařilo přesně trefit. Když se Evelyn roztřásla, jako by do ní pustili elektřinu, dostali záchvat smíchu. Cítila čirou hrůzu. Nikdy v životě si nepřipadala tak blízko smrti. Pomočila se. Křičela do tmy, dokud úplně neochraptěla.

Pak jí zlomili nohu. Ne najednou, ale bušili jí do ní těžkou kovovou tyčí tak dlouho, dokud se neozvalo hlasité křupnutí kosti zlomené na dva kusy.

Jeden z nich na zlomeninu přitiskl ruku a přiblížil odporně páchnoucí ústa k jejímu uchu. „Tohle ta pitomá svině udělala Ricardovi,“ řekl.

Tou pitomou sviní myslel její dceru. Nemohli tušit, jakou naději jí jejich slova dodala. Omráčili ji a odtáhli z domu krátce poté, co na příjezdové cestě zastavilo Faithino auto. Naložili ji do dodávky. Do uší jí burácel motor, ale jasně slyšela dva výstřely. Byl mezi nimi dobře čtyřicetivteřinový rozestup.

Evelyn teď znala odpověď na jedinou otázku, která jí zabraňovala to vzdát. Faith žije. Unikla jim. S tímto vědomím jí veškeré hrůzy, kterých se na ní dopouštěli, připadaly nepodstatné. Myslela na dceru s Emmou v náruči a s Jeremym po boku. Zeke jim pomůže. Je plný hněvu, ale o sestru se vždycky postaral. Ochrání je atlantská policie. Will Trent nasadí vlastní život, jen aby se Faith nic nestalo. Amanda udělá všechno pro to, aby se domohla spravedlnosti.

„Almeja…,“ zachraptěla Evelyn do uzavřeného prostoru.

Chtěla jenom, aby její děti byly v bezpečí. Z téhle situace ji nemohl nikdo vysekat. Nekynula jí žádná záchrana. Amandiny přímluvy jí od bolesti neuleví. Bill Mitchell nepřijede na bílém koni, aby ji zachránil.

Byla hrozně hloupá, když se před mnoha lety dopustila osudné chyby. Jedné příšerně hloupé chyby.

Evelyn vyplivla vyražený zub, poslední stoličku, která jí zbyla v pravé čelisti. Cítila, jak obnažený nerv reaguje na studený vzduch. Dýchala ústy a snažila se díru zakrýt jazykem. Potřebovala, aby se jí do plic někudy dostal vzduch. Měla zlomený nos. Kdyby přestala dýchat nebo by omdlela s krví v krku, udusila by se. Vlastně by to pro ni měla být vítaná úleva, ale Evelyn pomyšlení na smrt děsilo. Vždycky byla bojovnice. Měla v povaze zapřít se, když ji k něčemu nutili. Přesto cítila, že se začíná vzdávat – ne bolestí, ale vyčerpáním. Odhodlání z ní vyprchávalo, jako když sítem protéká voda. Kdyby se vzdala, možná by to ty muže uspokojilo. Přestože jí hlava velí zůstat zticha, možná by měla pohnout rty a nechat rozeznít svůj hlas.

A co potom?

Budou ji muset zabít. Ví, kdo jsou, i když při únosu měli na obličejích masky a zavázali jí oči. Zná jejich hlasy i jména. Ví, jak páchnou. Ví, co mají v plánu a co už provedli.

Hector.

Našla ho v kufru svého auta. Tichý výstřel neexistuje, ani s tlumičem. Evelyn ten zvuk zaslechla dvakrát v životě a okamžitě poznala syčení plynu v kovovém válci.

Alespoň ochránila Emmu a zařídila, že dceřino dítě je v bezpečí.

Faith.

Matky by mezi svými dětmi neměly mít oblíbence, ale Zeke se jím ze zjevných důvodů měl stát. Byl zarputilý, chytrý, schopný a oddaný. Byl to její prvorozený, plachý malý chlapec, který se jí schovával za sukně, když do domu přišli cizí lidé. Chlapeček, jenž u ní sedával, zatímco vařila večeři, a ohromně rád s ní chodil na nákup, aby jí pomohl nést tašky. S plnýma rukama vždycky pyšně vypínal hruď a ukazoval zuby v hrdém, šťastném úsměvu.

Evelyn však měla mnohem bližší vztah k Faith, která nadělala plno chyb a jíž Evelyn dokázala vždycky odpustit, protože kdykoli se na ni podívala, uviděla v ní kousek sebe.

Vzpomínala na čas strávený v její společnosti, když nemohly vyjít z domu. Na měsíce nuceného vězení. Nuceného exilu, nuceného zoufalství.

Bill tomu nikdy neporozuměl. Neměl v povaze chápat chyby druhých. Dceřina nadouvajícího se břicha si všiml jako první a bez okolků se jí na něj zeptal. Celé dlouhé měsíce se pokrytecky tvářil, že je klidný, a Evelyn tehdy pochopila, po kom Zeke zdědil své sklony. Když bylo nejhůř, Bill se takřka vytratil z jejich životů. Ani když bylo po všem a Jeremy prozářil jejich životy jako slunce, které vyšlo po letní bouřce, už nebyl takový jako dřív.

Evelyn se však také změnila, stejně jako zbytek rodiny. Faith se učila vychovávat dítě. Zeke, který odmalička toužil jenom po Evelynině pozornosti, od ní utekl co nejdál. Ztratila svého chlapečka. Její srdce se rozskočilo na dvě poloviny.

Neměla sílu dál na to myslet.

Narovnala záda a pokusila se zbavit tlaku na bránici. Tohle nevydrží. Začíná se vzdávat. Ti mladí muži mají nepřeberné množství nápadů načerpaných z videoher a filmů. Kdoví, k čemu se uchýlí teď. Mají snadný přístup k lékům – k barbiturátům a etanolu, ke skopolaminu a trapanalu. Kterýkoli z nich může zapůsobit jako droga pravdy, pod jejímž vlivem člověk vyzradí určité informace.

K mluvení by ji dokázal přimět i samotný nesnesitelně pomalu plynoucí čas a neustálý příval výčitek. Sršeli hněvem a stavěli se k ní velice nepřátelsky.

Byli hrozně barbarští.

Musí zemřít. Jakmile se Evelyn probrala v dodávce, věděla, že tohle může skončit jedině smrtí. Zpočátku se domnívala, že ona zabije je, ale rychle pochopila, že to bude naopak. Ovládala jenom svá ústa. Během těch hrůz je ani jednou nepoprosila, ať toho nechají. Nežádala o milost. Nechtěla jim dát do rukou moc, kterou by jim přineslo vědomí, že se jí dostali do hlavy a že každá její myšlenka má najednou hrozivý stín.

Ale co kdyby jim pověděla pravdu?

Evelyn v sobě své tajemství nosila mnoho let a pouhá představa, že by ho s někým mohla sdílet, jí do duše vnášela určitý klid. Tito muži však byli její trýznitelé, ne zpovědníci. Nebyla ovšem v situaci, kdy by si mohla vybírat. Možná jí smrt uleví od hříchů. Třeba si oddechne, až poprvé po dlouhé době ucítí, jak se tíha zrady konečně rozplývá do ztracena.

Ne. V žádném případě by jí nevěřili. Musela by jim lhát. Pravda byla příliš neuspokojivá, příliš obyčejná.

Její lež by musela být natolik přesvědčivá, aby ji rovnou zabili a nesnažili se nejprve si informace ověřit. Tihle muži byli otrlí, ale nikoli zkušení zločinci. Neměli dostatek trpělivosti, aby se zdržovali se starou ženskou, která se jim tak dlouho vzpírala. Když ji zabijí, dokážou si tím, že jsou skuteční muži.

Jenom litovala, že nebude u toho, až jim dojde, že je napálila. Doufala, že až do konce jejich ubohých, žalostných životů jim v uších bude z pekla znít její smích.

Zasmála se, jenom aby ten zvuk plný zoufalství slyšela.

Otevřely se dveře a pod pásku, kterou měla na očích, pronikl tenounký paprsek světla. Zaslechla mumlání mužských hlasů. Povídali si o dalším filmu z televize, v němž viděli nový způsob mučení, který chtěli vyzkoušet.

Evelyn se zhluboka nadechla, i když se jí s každým nádechem zarývala žebra do plic. Přinutila své srdce, aby zpomalilo. Modlila se k Bohu, s nímž přestala komunikovat toho dne, kdy jí zemřel manžel, aby jí dal sílu.

„Tak začneš konečně mluvit, ty svině?“ zeptal se muž se smrdutým dechem.

Evelyn se obrnila. Nesmí to vypadat, že se příliš snadno vzdává. Bude se od nich muset nechat zbít, aby si mysleli, že ji konečně přemohli. Nebude to poprvé, kdy nechá nějakého muže žít v představě, že ji má zcela ve své moci. Rozhodně se tak ale stane naposledy.

Přitiskl ruku na její zlomenou nohu. „Jsi připravená na další dávku bolesti?“

Vyjde to. Musí to vyjít. Evelyn udělá, co je třeba, a její smrt všechno ukončí. Hříchy jí budou odpuštěny a Faith ani Zeke se nikdy nic nedozví. Její děti a vnoučata zůstanou v bezpečí.

Ohrozit je může jenom jediné.

Evelyn zavřela oči a vyslala tichou prosbu k Roz Levyové. Modlila se, aby stařena držela jazyk za zuby.

8. kapitola

Faith měla zavřené oči, ale nemohla spát. Věděla, že neusne. Noc se vlekla jako pomalu přicházející smrt. Faith celé hodiny naslouchala vrzání a skřípání domu a natahovala uši, jestli nezaregistruje nějaký pohyb v přízemí, který by naznačil, že se Zeke konečně probudil.

Matčin prst měla schovaný v lékárničce v poloprázdné krabičce s náplastmi. Uložila ho do uzavíratelného igelitového sáčku, který objevila ve starém kufru. Nejprve uvažovala, zda ho nemá uložit do mrazáku, ale při představě, že by udělala něco takového, se jí zvedl žaludek. Kromě toho večer nechtěla jít dolů a čelit Zekovi ani detektivům, kteří seděli kolem kuchyňského stolu. Nechtěla se setkat se synem, jenž by se k nim jistě přidal, jakmile by zjistil, že matka je vzhůru. Věděla, že kdyby je viděla, rozplakala by se a jim by rychle došlo proč.

Drž jazyk za zuby a měj oči na stopkách.

Přesně to dělala, ačkoli policistka v jejím nitru křičela, že vycházet vstříc únoscům je obrovská chyba. Člověk je nikdy nesmí nechat ovládnout situaci. Zásadně nesmí vyhovět jejich požadavkům, aniž by za to něco dostal. Faith nejednou vysvětlovala rodinám základní strategie, jak se v takové situaci zachovat. Teď zjišťovala, že když je ohrožen její blízký, všechno je úplně jinak. Tváří v tvář reálné možnosti, že už nikdy nespatří matku, rázem zapomněla na veškerou logiku.

Policistka v ní však chtěla podrobnosti. Daly se provést testy, které by určily, kdy Evelyn přišla o prst a zda přitom byla naživu. Další testy mohly s určitostí dokázat, zda je prst vůbec její. Vypadal, že patřil ženě, ale Faith si matčiny ruce nikdy nijak zvlášť neprohlížela. Evelyn nenosila snubní prsten. Před několika lety ho napořád odložila. Byla to jedna z věcí, jichž si Faith zpočátku nevšimla. Anebo možná matka jenom uměla dobře lhát. Když se jí Faith ptala, proč prsten nenosí, zasmála se a řekla: „Sundala jsem ho už dávno.“

Je matka lhářka? To byla zásadní otázka. Faith neustále lhala Jeremymu, ale jenom kvůli věcem, o nichž by žádná matka neměla svým dětem říkat pravdu – jestli s někým chodí, co se děje v práci a jak je na tom zdravotně. Evelyn jí neřekla, že Zeka převeleli zpátky do USA. Udělala to proto, aby byl klid a nejspíš aby Zekův nesouhlas nezastínil šťastnou událost, jíž bylo Emmino narození.

Takové lži se nepočítaly. Měly chránit, ne ubližovat a trápit jako podebraná tříska pod kůží. Lhala Evelyn Faith zásadním způsobem? Rozhodně skrývala něco závažnějšího, co nebylo zřejmé na první pohled. Vypovídal o tom stav matčina domu. Okolnosti jejího únosu byly naprosto výmluvné. Měla u sebe něco, po čem toužili velice nebezpeční muži. Týkalo se to drog. Byl do toho zapletený minimálně jeden gang. Matka pracovala na protidrogovém. Seděla celou dobu na hromadě peněz? Měla někde tajný sklep? Zjistí Faith a Zeke, až jim přečtou její závěť, že vlastně byla bohatá?

Ne, to není možné. Evelyn věděla, že její děti by jakékoli nezákonné peníze odevzdaly na policii, i kdyby jim mohly usnadnit život. Měly hypotéky, platily leasing a školné. Ale bez ohledu na to by si Zeke ani Faith nikdy nenechali špinavé peníze. Evelyn je dobře vychovala.

Z Faith navíc vychovala policistku, která celou noc jenom neposedává s rukama v klíně a nečeká na východ slunce.

Kdyby tu teď Evelyn byla, co by podle ní Faith měla dělat? Na tuto otázku existovala jasná odpověď – zavolat Amandě. Obě ženy si vždycky byly blízké. „Jako siamská dvojčata,“ říkával často Bill Mitchell a nemyslel to jako lichotku. Dokonce i poté, co ze sebe Faithin strýc Kenny udělal pitomce a začal na plážích jižní Floridy honit mladší ženy, dala Evelyn jasně najevo, že o Vánocích u rodinného stolu radši uvítá Amandu než Kennyho Mitchella. Obě ženy používaly stejný dorozumívací kód, jakým spolu po návratu z války komunikují vojáci.

Jenže teď Amandě v žádném případě nemohla zavolat. Okamžitě by se do všeho vložila a chovala by se jako slon v porcelánu. Převrátila by Faithin dům naruby. Poslala by sem jednotku rychlého nasazení. Jakmile by únosci tu přehlídku síly uviděli, řekli by si, že bude jednodušší prostřelit oběti hlavu než vyjednávat s ženou, která se chce za každou cenu pomstít. Protože právě tak by se Amanda k věci postavila. Nikdy nic nedělala v tichosti a vždy se řídila zásadou všechno, nebo nic.

Will uměl na věci jít jemně a svou schopnost dovedl k dokonalosti. Navíc byl její partner. Měla by mu zavolat, nebo mu nějak jinak dát vědět. Ale co by mu řekla? „Potřebuju tvoji pomoc, ale nesmíš to říct Amandě. Možná nakonec porušíme zákon, ale prosím tě, na nic se neptej.“ To se nedalo obhájit. Už včera kvůli ní přizpůsobil pravidla hry, ale nemůže po něm chtít, aby je porušoval. Od nikoho jiného by si nenechala krýt záda tak ochotně jako od něho, ale Will měl někdy otravný smysl pro to, co je správné a co ne. Trochu se obávala, že její prosbu odmítne. Ještě víc se však bála, že by ho mohla přivést do potíží, z nichž by se nemusel nikdy dostat. Pokud Faith chce, může zahodit svou kariéru, ale nemůže totéž žádat od Willa.

Zabořila hlavu do dlaní. I kdyby mu chtěla zavolat, telefony v domě odposlouchává policie pro případ, že by se únosci ozvali a požadovali výkupné. E-mail má na účtu GBI, který s velkou pravděpodobností také sleduje policie. Nejspíš jí odposlouchává i hovory z mobilu.

A to jsou jenom muži na straně zákona. Kdoví, co už Evelyn provedli její únosci. Znají Jeremyho přezdívku, rok jeho narození a školu, do níž chodil. Přes jeho facebookovou stránku poslali varování. Možná do domu nastražili štěnice. Na internetu se dají pořídit kvalitní odposlouchávací zařízení. Pokud Faith nezačne odšroubovávat vypínače a rozebírat telefony, nemá šanci zjistit, jestli ji někdo odposlouchává. Když se v souvislosti s rodinou začne chovat paranoidně, únosci budou vědět, že se něco děje. O detektivech, kteří sledují každý její pohyb, ani nemluvě.

Nakonec zaslechla spláchnutí záchodu v přízemí. O několik vteřin později se otevřely a zavřely domovní dveře. Zeke si nejspíš šel zaběhat, anebo si detektivové řekli, že by se měli provětrat spíš v přední zahradě než v té zadní.

Když si Faith stoupla na podlahu, příšerně ji rozbolely podkolenní šlachy. Od dlouhého ležení ve schoulené poloze jí ztuhlo tělo. Včera večer neměla odvahu příliš se v patře pohybovat, jenom se zašla podívat na Emmu. Bála se totiž, že by za ní mohl přijít Zeke a začít se vyptávat, co ksakru provádí. Dům byl starý, vrzaly v něm podlahy a bratr měl lehké spaní.

Začala s komodou. Opatrně vytáhla jednu zásuvku po druhé a prozkoumala spodní prádlo, trička a noční košile, jestli v nich někdo nehrabal. Zdálo se, že všechno je na svém místě. Pak se šla podívat do šatníku. Do práce chodila především v černém kostýmu. Všechny kalhoty měly pružný pas, aby se nemusela obávat, že je ráno nedopne. Těhotenské oblečení bylo v krabici na polici. Faith si k šatníku přitáhla židli a podívala se, zda je lepicí páska na krabici neporušená. Komínek džínsů vedle se také zdál v pořádku. Přesto prohlédla všechny kapsy, pak se vrátila ke kostýmům a udělala totéž.

Nic.

Znovu vylezla na židli a stoupla si na špičky, aby dosáhla na horní polici, kde měla schovanou krabici s upomínkami na Jeremyho dětství. Málem jí spadla na hlavu. Na poslední chvíli ji zachytila a zadržela dech strachem, že nadělá příliš velký hluk. Pak se posadila na zem s krabicí mezi nohama. Krabice nebyla zalepená, protože ji před několika měsíci otevřela. Faith byla během těhotenství posedlá procházením věcí z Jeremyho dětství. Ještě štěstí, že žila sama, jinak by její okolí mohlo začít vážně pochybovat o její citové vyrovnanosti. Stačilo, aby se podívala na jeho botičky a maličké pletené bačkůrky, a srdceryvně se rozplakala. Prohlížela si jeho vysvědčení a školní dokumenty. Přání ke Dni matek, které nakreslil pastelkami. Přání ke svatému Valentýnovi, které vystříhal maličkými nůžkami s kulatými špičkami.

Když krabici otevřela, pálily ji oči.

Na vysvědčení ze čtvrtého ročníku střední školy ležel pramínek Jeremyho vlasů. Modrá stužka se jí zdála jiná. Zvedla ji proti světlu. Pastelově zbarvené hedvábí časem vybledlo a stužka vypadala trochu špinavě. Vlasy ztmavly do zlatohněda. Faith připadalo, že něco je jinak. Nedokázala říct, jestli vlasy někdo znovu svázal, anebo zda se jenom stužka v krabici uvolnila. Také si nepamatovala, jestli synova vysvědčení srovnala od prvního ročníku základní školy do čtvrtého střední nebo obráceně. Připadalo jí nelogické, že by poslední vysvědčení leželo nahoře, obzvlášť když na něm byly vlasy. Anebo už začíná šílet z toho, jak si pořád něco namlouvá, i když je všechno v naprostém pořádku.

Zvedla štos vysvědčení a podívala se pod ně. Synovy věci tam stále byly. Viděla botičky i pletené bačkůrky a přání z barevného kartónu, jež vytvořil ve škole.

Všechno se zdálo v pořádku, ale Faith se nedokázala zbavit pocitu, že se v krabici někdo přehraboval. Prošel někdo Jeremyho věci? Viděl srdce, která nakreslil na fotografii svého prvního psa, Pana Billinghama? Prolistoval jeho vysvědčení a zasmál se, protože paní učitelka Thompsonová o něm ve čtvrté třídě na základní škole napsala, že je andílek?

Faith krabici zavřela, zvedla ji nad hlavu a strčila ji na polici. Když vracela židli na původní místo, třásla se vzteky při představě, že by se věcí jejího syna měl svýma špinavýma rukama dotýkat někdo cizí.

Potom vešla do Emmina pokoje. Dcerka obvykle nespala celou noc, ale včerejší den byl nezvykle dlouhý a bouřlivý. Když se Faith naklonila nad postýlku, stále spala a hlasitě oddechovala. Faith položila ruku na její hrudník. Emmino srdce připomínalo ptáčka uvězněného pod jejími prsty. Potichu prohlédla skříň, malou krabici s hračkami, plenkami a dětskými potřebami.

Nic.

Jeremy ještě spal, ale Faith stejně zašla do jeho pokoje. Posbírala oblečení na podlaze, aby si dodala pocitu sounáležitosti. Cosi v jejím nitru jí velelo zůstat tam stát a dívat se na něho. Ležel v poloze, jíž v duchu říkala poloha Johna Travolty – roztažený na břiše, s pravou nohou visící z postele a levou paží napřaženou nad hlavou. Hubené lopatky mu pod kůží vystupovaly jako kuřecí křídla. Obličej mu z větší části zakrývaly vlasy a polštář měl zmáčený od slin. Stále spal s otevřenými ústy.

Pokoj byl včera dokonale uklizený, ale pouhá Jeremyho přítomnost všechno změnila. Desku stolu pokrývaly papíry. Na zemi ležel vysypaný obsah povaleného batohu. Po koberci se táhly dráty z počítače. Jeremyho laptop, na který Faith šest měsíců šetřila, ležel otevřený na boku jako odhozená kniha. Faith ho nohou obrátila do správné polohy a odešla z pokoje. Vzápětí se vrátila, ale jenom aby synovi přetáhla přikrývku přes ramena, aby nenastydl.

Jeremyho oblečení hodila na pračku a šla do přízemí. U kuchyňského stolu jako obvykle seděl detektiv Connor. Na sobě měl jinou košili než předchozího večera a pouzdro s pistolí neměl tak pevně zapnuté přes hruď. Nejspíš usnul s hlavou na stole, protože si rusé vlasy přeležel na jednu stranu. Faith mu v duchu přezdívala Zrzek a bála se otevřít ústa, aby jí z nich to slovo neuklouzlo.

„Dobré ráno, agentko Mitchellová,“ pozdravil ji.

„Bratr si šel zaběhat?“ zeptala se.

Přikývl. „Detektiv Taylor šel pro snídani. Doufám, že máte ráda jídlo z McDonalda.“

Při představě jídla se Faith zase udělalo zle, ale řekla: „Děkuju.“

Z lednice zmizela polovina jejího obsahu. Nejspíš to měli na svědomí Jeremy se Zekem. Oba se cpali jako bez rozumu. Vzala z police pomerančový džus, ale krabice byla prázdná. Syn ani bratr pomerančový džus nepili.

„Dali jste si džus?“ zeptala se Zrzka.

„Ne,“ odpověděl.

Faith zatřásla krabicí. Opravdu byla prázdná. Zrzek by jí kvůli něčemu takovému nelhal. Oběma detektivům řekla, ať si v kuchyni vezmou, co budou chtít. Podle vypleněných zásob dietních limonád bylo zřejmé, že ji vzali za slovo.

Zazvonil telefon a Faith se podívala na hodiny na sporáku. Bylo přesně sedm ráno. „To bude nejspíš šéfová,“ řekla Zrzkovi. Ten přesto počkal, až telefon zvedne.

„Nemám nic nového,“ ozval se Amandin hlas.

Faith mávla na detektiva, že je vše v pořádku. „Kde jsi?“

Amanda neodpověděla. „Jak to zvládá Jeremy?“

„Tak dobře, jak to za dané situace jde.“ Faith jí víc nesdělila. Podívala se, jestli je Zrzek opravdu v obývacím pokoji, a otevřela zásuvku se stříbrnými příbory. Lžíce ležely obráceně, jejich plochá držadla směřovala doprava, a ne doleva. Vidličky byly vzhůru nohama a jejich hroty směřovaly ven místo dovnitř zásuvky. Faith zamrkala. Nešálí ji zrak?

„Víš, co se stalo Boydovi?“ zeptala se Amanda.

„Will mi to včera večer řekl. Mrzí mě to. Vím, že dělal špatné věci, ale byl…“

Amanda ji nenechala dokončit větu. „Ano, to byl.“

Faith otevřela zásuvku s věcmi, které nepoužívala příliš často. Všechny propisovačky zmizely. Měla je stažené červenou gumičkou a uložené v předním pravém rohu. Vždycky v té zásuvce byly. Prohrabala kupóny, nůžky a klíče, které patřily k bůhvíjakým zámkům. Propisovačky však chyběly. „Věděla jsi, že Zeke je ve Státech?“

„Máma se tě snažila chránit.“

Faith otevřela další zásuvku. „Připadá mi, že těch věcí, před kterými se mě snažila chránit, bylo hodně.“ Sáhla do zásuvky a nahmatala propisovačky. Gumička byla žlutá. Že by ji vyměnila? Matně si vzpomínala, že se jí gumička před nějakou dobou přetrhla, ale přísahala by na štos Biblí, že na propisovačky dala červenou gumičku z brokolice, kterou koupila téhož dne v obchodě.

„Faith?“ otázala se Amanda úsečně. „Co je to s tebou? Stalo se něco?“

„Vůbec nic. Jenom…“ Snažila se vymyslet si nějakou výmluvu. Nechtěla Amandě prozradit, že únosci jí nechali vzkaz. Že jí pod polštář dali Evelynin prst a vědí příliš mnoho o Jeremym. Že jí zpřeházeli stříbrné příbory. „Je brzo. V noci jsem špatně spala.“

„Musíš na sebe dávat pozor. Jíst vhodné jídlo, co nejvíc spát a hodně pít. Vím, že je to těžké, ale teď potřebuješ být silná.“

Faith se rozčílila. Nevěděla, jestli mluví s Amandou – šéfovou, nebo s Amandou – tetou Mandy, ale obě dvě jí mohly klidně vlézt na záda. „Umím se o sebe postarat.“

„Jsem moc ráda, že si to myslíš, ale mně to tak nepřipadá.“

„Provedla něco, Mandy? Je máma v průšvihu, protože…“

„Mám za tebou přijet?“

„Ty nejsi ve Valdostě?“

Amanda zmlkla. Faith očividně zašla příliš daleko. Anebo jenom Amanda byla dost chytrá, aby si uvědomila, že se jejich rozhovor nahrává. Faith to teď bylo úplně jedno. Upírala oči na žlutou gumičku a v duchu se ptala, jestli nezačíná šílet. Nejspíš má nízkou hladinu cukru v krvi. Viděla trochu rozmazaně a měla sucho v ústech. Znovu otevřela lednici a sáhla po krabici pomerančového džusu. Stále byla prázdná.

„Mysli na mámu. Chtěla by, abys byla silná,“ řekla Amanda.

Kdyby tak věděla, že Faith zrovna začíná šílet kvůli žluté gumičce! „Jsem v klidu,“ zamumlala.

„Dostaneme ji zpátky a postaráme se, aby pachatel zaplatil za to, čím jsme si kvůli němu museli projít. Na to se můžeš spolehnout.“

Faith otevřela ústa, aby řekla, že odveta je jí úplně ukradená, ale Amanda už ukončila hovor.

Hodila prázdnou krabici od džusu do koše. Ve skříňce měla pro všechny případy sáček cucavých bonbónů. Když ho vyndala, vysypaly se na zem. Podívala se na sáček. Vespodu byl roztržený.

Zrzek se vrátil. Předklonil se, aby jí pomohl posbírat bonbóny. „Je všechno v pořádku?“

„Ano.“ Faith hodila hrst bonbónů na linku a odešla z kuchyně. Stiskla vypínač v obývacím pokoji, ale nic se nestalo. Ještě jednou to zopakovala, ale stále nic. Zkontrolovala žárovku v lampě. Stačilo jednou otočit a začala svítit. Udělala totéž i s žárovkou v druhé lampě. Rozsvítila se a začala ji pálit do prstů.

Faith ztěžka dosedla na židli. Její pocity kolísaly jako na houpačce – chvíli zuřila a vzápětí byla klidná. Věděla, že by měla něco sníst, udělat si krevní test a změnit životosprávu. Dokud nevyrovná hladinu cukru, nebude jí pořádně fungovat mozek. Najednou však neměla sílu se pohnout.

Naproti ní stála pohovka. Zeke složil přikrývku a prostěradlo do dokonalého čtverce a položil je na polštář. Na béžovém polštáři se skvěla červená skvrna od toho, jak na něj Jeremy před patnácti lety vylil limonádu. Věděla, že když ho otočí, objeví na něm modrou skvrnu od zmrzliny, jež mu na něj upadla o dva roky později. Kdyby otočila polštář, na němž seděla, odhalila by trhlinu od jeho kopačky. Koberec na podlaze byl prošoupaný od toho, jak oba chodili do kuchyně a nazpátek. Stěny nově vymalovali o Jeremyho loňských jarních prázdninách.

Faith uvažovala o velice pravděpodobné možnosti, že začíná bláznit. Jeremy byl na takové hry příliš starý a Zeke se k psychologickému teroru nikdy neuchyloval. Radši by ji utloukl k smrti, než aby povolil několik žárovek. Kromě toho ani jeden z nich neměl náladu na vylomeniny. Tohle nemohl způsobit jenom cukr v její krvi. Propisovačky, příbory, lampy – to všechno byly malé změny, jichž si mohla všimnout jenom Faith. Jenže kdyby o nich někomu pověděla, myslel by si, že se zbláznila.

Podívala se na strop a pak očima sklouzla k policím na stěně za pohovkou. Bill Mitchell sbíral kýčovité suvenýry. Z Havaje si přivezl slánku a pepřenku ve tvaru tanečnic. Měl sluneční brýle s motivem pomníku Mount Rushmore, polystyrenovou korunu Sochy svobody a sadu stříbrných lžic se smaltovanými rukojeťmi znázorňujícími některá pozoruhodná místa v Grand Canyonu. Nejvíce si cenil sbírky sněžících koulí. Kamkoli Bill Mitchell jel nebo letěl, všude sháněl sněžící kouli na památku.

Když otec zemřel, rodina považovala za samozřejmost, že koule zdědí Faith. Jako dítě jimi ohromně ráda třásla a dívala se, jak v nich sněží. Měnil se v nich pořádek na chaos. Tohle měla s otcem společné. Výjimečně vyhodila spoustu peněz a nechala si na koule vyrobit police na míru. Jeremymu neustále kladla na srdce, že žádnou nesmí rozbít, a vystrašila ho natolik, že do kuchyně měsíc chodil dlouhou oklikou, aby některou náhodou neshodil z police.

Když se Faith toho rána posadila v obývacím pokoji a podívala se na police, zjistila, že všech šestatřicet sněžících koulí je otočených ke stěně.

9. kapitola

Sára uvažovala, zda je pro malé děti v Atlantě typické, že se jim v půlhodině mezi nedělní školou a mší pokaždé udělá špatně. Většina jejích prvních pacientů toho rána přišla právě v tuto dobu. Přicházeli s bolením bříška, uší a celkovou nevolností. Nic z toho se nedalo zjistit z krevních testů ani rentgenem, ale dalo se to snadno vyléčit omalovánkami nebo sledováním kreslené pohádky v televizi.

Kolem desáté se obtíže zhoršovaly. Pacienti přicházeli jeden za druhým a patřili k případům, jež Sára nesnášela, protože se jim ve valné většině dalo předejít. Jedno dítě snědlo jed na krysy, který našlo pod kuchyňskou skříňkou. Další si přivodilo popáleniny třetího stupně, když sáhlo na horkou pánev na sporáku. Měla tam teenagera, kterého musela násilím dopravit na uzavřené oddělení, protože mu jeho první joint marihuany přivodil psychotický záchvat. Potom přivezli sedmnáctiletou dívku s rozbitou lebkou. Podle všeho jela ráno domů opilá a nabourala do zaparkovaného dálkového autobusu. Ještě byla na operačním sále, ale Sára odhadovala, že i když se chirurgům podaří zlikvidovat otok, který se jí utvořil na mozku, stejně už nikdy nebude taková jako dřív.

Před jedenáctou už by se nejradši vrátila do postele a začala den znovu.

Práce v nemocnici představovala neustálé vyjednávání. Pokud to člověk dovolil, dokázala z něho vysát hodně životní energie. Když Sára do nemocnice nastoupila, plně si to uvědomovala a vítala to, protože po manželově smrti o žádný život nestála. V posledním roce ale na pohotovosti pracovala méně hodin. Dodržet pravidelnou pracovní dobu bylo těžké, ale Sára se o to každý den snažila ze všech sil.

Vlastně šlo o projev pudu sebezáchovy. Každý doktor v sobě nosí hřbitov. Na pacienty, jimž dokázala pomoci, příliš nemyslela – například na holčičku, které vypumpovala žaludek, nebo na popálené batole, jemuž zachránila prsty. Pamatovala si především ty, kteří nepřežili. Dítě, jež pomalu a v bolestech podlehlo leukémii. Devítiletou ratolest, jež šestnáct hodin umírala na otravu nemrznoucí směsí do ostřikovačů. Nebo jedenáctiletého chlapce, který si srazil vaz, když skočil šipku do mělkého bazénu. Všechny je nosila v sobě a neustále jí připomínali, že i když usilovně pracuje, někdy – často – to nestačí.

Sára se posadila na pohovku v lékařském pokoji. Měla by doplňovat údaje do karet pacientů, ale potřebovala chvilku pro sebe. Včera spala necelé čtyři hodiny. Za to, že jí mozek neustále pracoval na plné obrátky, nemohl jenom Will. Pořád myslela na Evelyn Mitchellovou a její zkorumpované kumpány. V hlavě jí neustále ležela otázka její viny. Pořád se jí vracela Willova slova – Evelyn Mitchellová byla buď špatná šéfová, anebo zkažená policistka. Nic mezi tím neexistovalo.

Proto si Sára nejspíš nenašla ráno čas, aby zavolala Faith Mitchellové a zkontrolovala ji. Faith sice byla pacientka Delie Wallaceové, ale Sára za ni cítila zvláštní zodpovědnost. Poslední dobou na ni myslela skoro stejně často jako na Willa.

Samé starosti, žádná radost.

Na pohovku vedle Sáry ztěžka dosedla studentka zdravotní školy, sestřička jménem Nan. Při řeči projížděla menu svého chytrého telefonu. „Musíš mi povědět úplně všechno o tom super chlapovi, co jsi s ním byla na rande.“

Sára se přinutila k úsměvu. Když ráno dorazila do nemocnice, čekala na ni v lékařském pokoji ohromná kytice. Dale Dugan nejspíš skoupil všechny růžové karafiáty a veškerý nevěstin závoj ve městě. Než se stačila převléct do pláště, vyslechla si komentáře od všech zaměstnanců pohotovosti. Zdálo se, že představa po uši zamilované vdovy je fascinuje.

„Je moc milý,“ řekla Sára dívce.

„On si o tobě myslí to samý.“ Nan se potutelně usmála a psala e-mail. „Potkala jsem ho v laboratoři. Je úplně dokonalej.“

Sára sledovala dívčiny palce, které se pohybovaly po klávesnici telefonu, a připadala si hrozně stará. Nevzpomínala si, jestli vůbec někdy byla tak mladá jako Nan. Stejně tak si nedovedla představit, že by si Dale Dugan s touhle nadšenou mladou sestřičkou někde sedl a klábosil s ní.

Nan konečně zvedla oči od přístroje. „Povídal, že ho fascinuješ, že jste byli na fajn rande a že jste si dali bezva pusu.“

„Ty mu píšeš mail?“

„Ne.“ Obrátila oči v sloup. „To mi řekl v laboratoři.“

„Skvělé,“ vypravila ze sebe Sára. Nevěděla, jak si má poradit s Dalem, který je buď blázen, anebo patologický lhář. Bude si s ním muset promluvit. Jenom ty květiny samy o sobě byly špatné znamení. Bude mu muset rychle strhnout pásku z očí. Přesto si nedokázala pomoci a ptala se sama sebe, proč nemůže mít muže, o něhož má zájem, a proč nemá zájem o muže, kterého by mít mohla. Její život se odvíjí jako telenovela.

Nan začala znovu psát. „Co mu od tebe mám vzkázat?“

„Vůbec nic.“

„Ale mohla bys.“

„Hm…“ Sára vstala z pohovky. Mnohem jednodušší bylo, když člověk mohl prostě někomu strčit do skříňky vzkaz. „Měla bych si zajít na oběd, dokud je klid.“

Nezamířila však do jídelny, ale doleva směrem k výtahům. Málem ji srazil vozík, který se řítil po chodbě. Ležel na něm pobodaný muž s nožem v hrudníku. Záchranáři na sebe pokřikovali informace o jeho stavu. Doktoři úsečně vydávali rozkazy. Sára u výtahu stiskla tlačítko pro jízdu dolů a čekala, až se otevřou dveře.

Nemocnici založili na konci devatenáctého století a čtyřikrát změnila adresu, než se konečně zabydlela v ulici Jesseho Hilla mladšího. Neustálé špatné hospodaření, korupce a čirá neschopnost způsobily, že jí v její slavné historii často hrozil krach. Budovu ve tvaru U častokrát rozšiřovali, přestavovali, bourali a rekonstruovali. Sára chovala jistotu, že už si nikdo nepamatuje, kolikrát to vlastně bylo. Nemocniční pozemek se svažoval směrem ke Georgijské státní univerzitě, s níž nemocnice sdílela parkoviště. Stání pro sanitky sousedila s dálnicí a vyjíždělo se z nich do takzvané Gradyho zatáčky. Nacházela se jedno patro nad hlavním vchodem z ulice. Když v zemi platily zákony o rasové segregaci, zařízení se říkalo Gradyho špitály, protože na jedné straně bylo křídlo pro bílé s vyhlídkou na město a na druhé bylo křídlo bez vyhlídky pro Afroameričany.

Právě do Gradyho nemocnice přivezli spisovatelku Margaret Mitchellovou, když ji na Broskvoňové ulici srazil opilý řidič. Po pěti dnech tam zemřela. Ošetřovali tam oběti bombového útoku v Jubilejním olympijském parku. Gradyho nemocnice zůstávala jediným traumatologickým centrem v oblasti s nejvyšší úrovní péče. Helikoptérami sem dopravovali oběti s nejvážnějšími, život ohrožujícími zraněními. Právě proto tu soudní lékař okresu Fulton měl druhou ordinaci a přijímal v márnici mrtvé. Každou chvíli v ní na převoz čekala dvě až tři těla. Když Sára začala pracovat jako soudní lékařka v okrese Grant, měla za sebou praxi u soudního lékaře z Pryorovy ulice v Atlantě. Trpěli neustálým nedostatkem zaměstnanců a ona v polední pauze častokrát běhala do Gradyho nemocnice.

Dveře výtahu se otevřely a z kabiny vystoupil člen ostrahy George. Jeho obrovská postava zaplnila chodbu. Kdysi profesionálně hrál fotbal, ale potom si vymkl kotník a musel si zvolit jinou práci.

„Dobrej, doktorko Lintonová.“ Podržel jí otevřené dveře.

„Dobrý den, Georgi.“

Mrkl na ni a Sára se usmála.

Ve výtahu stál mladý pár. Když kabina sjela o patro níž, oba mladí lidé se k sobě přitiskli. Tohle bylo další specifikum práce v nemocnici: Kam se člověk podíval, uviděl někoho, kdo právě prožíval nejhorší dny svého života. Možná, že právě toho by se měla týkat životní změna, kterou Sára tolik potřebovala – nebylo nutné, aby prodala byt a přestěhovala se do útulného domku, ale měla by si znovu otevřít soukromou praxi, kde jedinou stresovou situaci během dne představuje rozhodování, od kterého farmaceutického reprezentanta se nechá pozvat na oběd.

V suterénu o dvě patra níž bylo chladněji. Když procházela kolem kartotéky, přitáhla si plášť blíž k tělu. Na rozdíl od dob, kdy v Gradyho nemocnici byla na praxi, nemusela stát ve frontě na karty pacientů. Všechno bylo uložené v počítačích a informace o pacientovi se daly vyhledat v tabulkách na nemocničním intranetu. Rentgenové snímky byly na velkých monitorech na sálech a veškeré léky měly své kódy, které se shodovaly s kódy v náramcích, jež pacienti nosili na ruce. Gradyho nemocnice byla poslední nemocnicí v Atlantě financovanou z veřejných rozpočtů a neustále jí hrozil krach. Pokud to muselo být, snažila se alespoň zkrachovat stylově.

Sára se zastavila před silnými dvoukřídlými dveřmi, které oddělovaly márnici od zbytku nemocnice, a mávla zaměstnaneckou kartou před čtečkou. Odizolované ocelové dveře zasyčely a otevřely se.

Zřízenec v márnici se zatvářil překvapeně, že Sára vstoupila do jeho prostoru. I přes modré nemocniční kalhoty a halenu bylo vidět, že se hlásí ke gotické subkultuře. Celým svým vzhledem dával jasně najevo, že je nad svou práci naprosto povznesen. Vlasy obarvené načerno měl stažené do ohonu. Jeho brýle vypadaly, jako by kdysi patřily Johnu Lennonovi, a za linky, jež si namaloval pod oči, by se nemusela stydět ani Kleopatra. Sáře díky vypouklému břichu a dlouhému kníru připomínal spíš Spika, bratra pejska Snoopyho. „Ztratila jste se?“

„Juniore,“ přečetla nahlas z jeho jmenovky. Byl asi tak starý jako Nan. „Zajímá mě, jestli je tu někdo z ordinace fultonského soudního lékařství.“

„Larry. Zrovna vzadu nakládá. Máte nějakej problém?“

„Ne, jenom se ho chci na něco zeptat.“

„Tak to vám přeju hodně štěstí.“

Ze zadní místnosti přišel hubený Hispánec. Kalhoty a halena na něm visely jako župan. Byl zhruba Juniorova věku, což znamenalo, že ještě před několika týdny nejspíš nosil plenky. „Fakt vtipný, jefe,“ řekl a uhodil Juniora do paže. „Copak byste ráda, doktorko?“

Rozhovor neprobíhal, jak si Sára naplánovala. „Nic. Promiňte, že jsem vás obtěžovala, pánové.“ Chtěla se otočit, ale Junior ji zarazil.

„Vy jste Daleova nová roštěnka, že jo? Povídal, že jste vysoká zrzka.“

Sára se kousla do rtu. Proč se Dale motal kolem těchhle dětí?

Juniorovi se na tváři objevil úsměv. „Určitě jste doktorka Lintonová.“

Kdyby jí na plášti nevisela jmenovka, zalhala by. Kromě toho měla jméno vyšité na náprsní kapse a byla jedinou doktorkou s rusými vlasy v celé nemocnici.

„Daleově nový kočce moc rád pomůžu,“ řekl Larry.

„To je na beton,“ dodal Junior.

Sára se usmála. „Odkud se s Dalem znáte?“

„Z basketu, brouku.“ Larry předstíral hod na koš. „Jakej problém potřebujete naléhavě vyřešit?“

„Naléhavé to není…,“ začala, ale uvědomila si, že mládenec si jenom dělá legraci. „Chtěla jsem se zeptat na tu včerejší střelbu.“

„Na kterou?“

Tentokrát nežertoval. Ptát se v Atlantě na střelbu bylo jako ptát se, kdo se opil na fotbale. „V Sherwoodském lese. Byla u toho jedna policistka.“

Larry přikývl. „Byl to pěknej nářez. Ten chlápek měl břicho plný háčka.“

„Heroinu?“ zeptala se Sára.

„V balónkách. Při tý ráně se rozprskly jako…“ Otočil se k Juniorovi a zeptal se: „Ty vole, jak se jmenujou takový ty cukrový tyčinky?“

„Dip Stick?“

„Ne.“

„Jsou čokoládový?“

„Nejsou, vole. Myslím takový ty v papírovým obalu.“

„Pixie Stix?“ napadlo Sáru.

„Jo, to je ono. Musel bejt parádně sjetej.“

Sára počkala, až si přestanou ťukat pěstmi. „To byl ten Asiat?“ zeptala se.

„Ne, ten Portorikánec, Ricardo.“ Souhlásku er vyslovoval s exotickým přízvukem.

„Myslela jsem, že byl Mexičan.“

„Podle vás všichni vypadáme stejně, co?“

Sára nenacházela odpověď.

Larry se zasmál. „Hele, klídek. Jen si dělám srandu. Jasně, byl Portorikánec jako moje máma.“

„Zjistili jeho příjmení?“

„Ne, ale na ruce měl vytetovaný Neta.“ Ukázal na kůži mezi palcem a ukazovákem. „Srdce s N uprostřed.“

„Neta?“ Sára ten název ještě nikdy neslyšela.

„Je to portorikánskej gang. Banda bláznů, co se chtěj odtrhnout od USA. Než jsme emigrovali, máma je hrozně žrala. Pořád vykládala, jak se musíme zbavit koloniálního útisku. Když dorazila sem, začala žvanit o tom, že si musí koupit velkou plazmovou telku, jakou má teta Frieda.“ Znovu si ťukl pěstí s Juniorem.

„Víte jistě, že to srdce s N uprostřed je symbol gangu?“

„Jeden ze symbolů. Každej, kdo se k nim přidá, musí přivést další lidi.“

„Jako v náboženství wicca,“ doplnil Junior.

„Přesně tak. Plno z nich se na to vykašle nebo jde za lepším. Ricardo nemohl bejt žádný velký eso. Nemá vytetovaný prsty.“ Larry znovu zvedl ruku a zkřížil ukazovák a prostředník. „Většinou vypadaj takhle a kolem zápěstí je vlajka Portorika. Hrozně jim jde o nezávislost. Teda aspoň to tvrděj.“

Sára si vzpomněla, co jí řekl Will. „Myslela jsem, že Ricardo měl na hrudníku symbol Los Texicanos.“

„Jo, jak už jsem říkal, plno z nich se na to vykašle nebo jde za lepším. Tenhle šel za lepším. Neta není tak zajímavá jako Texicanos.“ Syčivě vtáhl vzduch mezi zuby. „Je to dost děsivý. Tyhle Texicanos se s nikým nemažou.“

„Ví tohle všechno soudní lékař?“

„Poslali fotky jednotce pro potírání organizovanýho zločinu. Neta má nejlepší pí ár. Bude v Bibli.“

Gangsterská Bible byla kniha, která policistům pomáhala rozeznat jednotlivé gangsterské symboly a hnutí. „Víte něco o těch Asiatech? O těch dalších obětech?“

„Jeden byl student, nějakej matematickej génius. Vyhrál všechny možný ceny nebo co.“

Sára si fotografii Hironobu Kwona pamatovala z televizních zpráv. „Nechodil na Georgijskou státní univerzitu?“ Nebyla to špatná škola, ale matematický génius patřil spíš na Georgijskou techniku.

„Nic víc nevím. Teď pracujou na tom druhým chlápkovi. Máme pořádnou zásobu z toho vyhořelýho bytu. Šest těl.“ Zakroutil hlavou. „K tomu dva psi. Hele, já nesnáším, když uhořej psi.“

„Vím, jak se cejtíš, kámo,“ podotkl Junior.

„Děkuju vám,“ řekla Sára. „Oběma vám děkuju.“

Junior si zabušil pěstí do hrudi. „Buďte na Dalea hodná.“

Sára odešla dřív, než si zase začnou ťukat pěstmi. Cestou po chodbě zalovila rukou v kapse a pokoušela se v ní nahmatat mobil. Většina zaměstnanců u sebe nosila tolik elektronických zařízení, že jim nejspíš hrozila smrt z ozáření. Sára měla chytrý telefon na přijímání výsledků z laboratoří a oficiálních zpráv z nemocnice a iPhone pro osobní potřebu. Služební telefon byl vyklápěcí typ, který předtím patřil někomu s velice lepkavýma rukama. Ke kapse pláště měla připnuté dva pagery – jeden ke komunikaci s pohotovostí a druhý s pediatrickým oddělením. Její soukromý telefon byl tenký a obvykle ho našla až jako poslední, což se stalo i nyní.

Prošla telefonní čísla a zastavila se u jména Amandy Wagnerové. Potom popojela výš na jméno Willa Trenta. Zvedl telefon po druhém zazvonění.

„Trent.“

Když Sára zaslechla jeho hlas, kdovíproč ztratila řeč. V tom tichu slyšela, jak venku fouká vítr a hrají si tam děti.

„Haló?“ řekl Will.

„Dobrý den, Wille… Promiňte.“ Odkašlala si. „Volám vám, protože jsem mluvila s někým ze soudního, jak jste chtěl.“ Cítila, že se červená. „Jak chtěla Amanda.“

Něco zamumlal, nejspíš směrem k Amandě. „Co jste zjistila?“

„Jde o toho Texicana, Ricarda. Zatím nemají příjmení, ale nejspíš byl Portorikánec.“ Počkala, až informaci přetlumočí Amandě. Zeptala se ho na totéž, na co se předtím Sára tázala zřízenců. „Na ruce měl vytetovaný název gangu Neta, který operuje v Portoriku. Člověk, se kterým jsem mluvila, povídal, že když se Ricardo dostal do Atlanty, nejspíš od nich odešel a dal se k Los Texicanos,“ odpověděla Sára a znovu čekala, až Will její slova přetlumočí Amandě. „Měl břicho plné heroinu.“

„Heroinu?“ Will překvapením zvýšil hlas. „Kolik?“

„Nevím to jistě. Ten člověk povídal, že prášek byl zabalený v balóncích. Když ho Faith trefila, droga se uvolnila. Už jenom to by ho dokázalo zabít.“

Will to pověděl Amandě a zase promluvil do telefonu. „Amanda vám děkuje za pomoc.“

„Mrzí mě, že toho nemám víc.“

„To, co máte, je skvělé.“ Potom dodal na vysvětlenou: „Chtěl jsem říct děkuju, doktorko Lintonová. Poskytla jste nám velice užitečné informace.“

Sára věděla, že Will nemůže před Amandou mluvit, ale nechtěla, aby už ukončil hovor. „Jak jste na tom vy?“

„Ve vězení to k ničemu nevedlo. Teď zrovna stojíme před domem Hironobu Kwona. Bydlel s matkou u Grantova Parku.“ Takže se nacházejí necelých patnáct minut od nemocnice. „Sousedka říkala, že by jeho matka měla brzy přijít domů. Nejspíš zařizuje pohřeb. Bydlí naproti zoo. Museli jsme zaparkovat přes kilometr a půl odsud. Tedy vlastně jenom já. Amandu jsem musel vysadit u domu.“ Konečně se odmlčel, aby se mohl nadechnout. „Jak se vám vede?“

Sára se usmála. Zdálo se, že se mu také nechce končit. „Vyspal jste se vůbec?“

„Moc ne. A vy?“

Snažila se vymyslet nějakou koketní poznámku, ale nakonec odpověděla: „Taky moc ne.“

Amanda mluvila tlumeně, takže jí nebylo rozumět, ale Sára z jejího tónu pochopila, co asi říká. „Tak zatím na slyšenou. A ještě jednou děkuju, doktorko Lintonová,“ řekl Will.

Když Sára ukončila hovor, připadala si hloupě. Možná by se měla vrátit do lékařského pokoje a drbat s Nan.

Anebo by si měla promluvit s Dalem Duganem a utnout všechno v zárodku, než se oba ještě víc ztrapní. Vytáhla služební telefon a vyhledala v něm Daleovu e-mailovou adresu. Pak ji začala zapisovat do svého iPhonu. Požádá ho, aby se s ní sešel v jídelně, aby si o všem mohli promluvit. Možná by mu měla navrhnout schůzku na parkovišti. Nechtěla, aby se o nich drbalo ještě víc než dosud.

Opodál cinkl zvonek výtahu a Sára zahlédla Dalea. Smál se s jednou sestřičkou. Junior mu určitě pověděl, že byla v suterénu. Sára ztratila odvahu. Otevřela první dveře, které byly po ruce. Shodou okolností vedly do kartotéky. Za stoly se štosy karet pacientů seděly dvě postarší ženy se stejnými, pevně natuženými trvalými na hlavách. Zuřivě bušily do klávesnic počítačů a na Sáru se skoro nepodívaly.

„Potřebujete něco?“ zeptala se jedna z nich a otočila stránku v otevřené kartě, kterou měla položenou vedle sebe.

Sára na okamžik znejistěla. Uvědomila si, že na kartotéku vlastně tajně myslela od chvíle, kdy nastoupila do výtahu. Zastrčila mobil zpátky do kapsy pláště.

„Tak co to bude, moje milá?“ zeptala se žena. Obě úřednice na Sáru upřeně hleděly.

Ukázala jim svůj zaměstnanecký průkaz. „Potřebuju starou kartu z roku devatenáct set…“ Rychle v duchu počítala. „Sedmdesát šest, asi.“

Žena jí podala papír na podložce. „Napište mi jméno. Bude to jednodušší.“

Když Sára psala Willovo jméno, uvědomovala si, že jedná nesprávně. Nejen proto, že porušuje federální zákony o osobních informacích a riskuje okamžité vyhození z práce. Will odmalička žil v Atlantském dětském domově. Neměl rodinného doktora, který by se staral o jeho zdraví. Všechny jeho neduhy léčili v Gradyho nemocnici. Měli tu uložené celé jeho dětství a Sára zneužívala své postavení, aby se k němu dostala.

„Žádné prostřední jméno?“ zeptala se žena.

Sára zavrtěla hlavou. Neměla odvahu promluvit.

„Dejte mi minutku. Tohle ještě nebude v počítači, jinak byste si to mohla přečíst na svém tabletu. Jsme teprve na začátku roku 1970.“ Vstala ze židle a prošla dveřmi označenými Kartotéka dřív, než ji Sára mohla zadržet.

Druhá žena dál psala a její dlouhé červené nehty přitom vydávaly škrábavý zvuk. Sára se podívala na své boty plné nejrůznějších skvrn, které se na nich udělaly, když ráno léčila pacienty. Pokoušela se rozpomenout, od čeho jsou, ale i když se snažila sebevíc, nedokázala se zbavit pocitu, že to, co dělá, je zcela bezpochyby ta nejméně etická věc, jakou kdy provedla. Navíc úplně zradila Willovu důvěru.

Nemůže to udělat. Neudělá to.

Takovéto chování jí vůbec nebylo podobné. Obvykle jednala přímočaře. Pokud chce vědět víc o Willově pokusu o sebevraždu nebo nějaké podrobnosti z jeho dětství, měla by se ho zeptat, a ne za jeho zády listovat zdravotní dokumentací.

Úřednice se vrátila. „Žádný William tam nebyl, ale našla jsem Wilbura.“ V podpaží svírala složku. „Devatenáct set sedmdesát pět.“

Sára po většinu kariéry používala papírové karty. Většina zdravých dětí měla v osmnácti kartu zhruba o dvaceti stránkách. Často nemocné děti mohly mít kolem padesáti stran. Willova karta byla tlustá tři centimetry. Vyšisované listy žlutého a bílého papíru držela pohromadě gumička.

„Nemá žádné prostřední jméno,“ řekla žena. „Určitě nějaké někdy měl, ale hodně z těchhle dětí tehdy prostě vypadlo ze záznamů.“

„Je v tom hrozný binec,“ dodala její kolegyně.

Sára po kartě sáhla, ale pak se zarazila. Ruka jí zůstala ve vzduchu.

„Není vám nic, děvenko?“ Úřednice se podívala na kolegyni a pak zase na Sáru. „Nechcete si sednout?“

Sára spustila ruku. „Myslím, že to nakonec nebudu potřebovat. Omlouvám se, že vás zdržuju.“

„Jste si jistá?“

Sára přikývla. Nevzpomínala si, kdy se naposledy cítila takhle hrozně. Ani hádka s Angií Trentovou v ní nevyvolala takový pocit provinění. „Moc se omlouvám.“

„Vůbec nic se neděje. Jsem ráda, že jsem na chvíli vstala.“ Žena si složku začala strkat do podpaží, ale gumička se roztrhla a na zem se sneslo plno papírů.

Sára se automaticky sehnula, aby jí pomohla. Sbírala listy a snažila se přitom nečíst slova. Byly tam výsledky laboratorních testů vytištěné na jehličkové tiskárně, stohy tabulek a cosi, co vypadalo jako prastaré hlášení atlantské policie. Snažila se nesoustředit na text a pevně doufala, že se jí nepodaří rozeznat žádné slovo ani větu.

„Podívejte se na tohle.“

Sára zvedla oči. Bylo to přirozené. Žena v ruce držela vybledlou fotografii. Snímek zblízka zachycoval dětská ústa. Vedle tržné rány, jež se táhla po celém žlábku mezi horním rtem a nosem, bylo přiložené malé stříbrné pravítko. Zranění nevzniklo při pádu ani nárazu. Rána, která ho způsobila, byla tak silná, že se maso roztrhlo a obnažily se zuby. Trhlina byla sešitá tlustými černými stehy. Kůže v jejím okolí byla oteklá a podrážděná. Sára podobně sešité rány dosud vídala spíš v márnici než na dětském obličeji.

„Vsadím se, že ho zařadili do toho polyvýzkumu,“ řekla žena a ukázala fotografii kamarádce.

„Kyselina polyglykolová,“ vysvětlila Sáře. „Gradyho nemocnice se zúčastnila pilotního výzkumu různých druhů vstřebatelných stehů, které vyvíjeli na Technice. Vypadá to, že patřil k dětem, které na ni měly alergickou reakci. Chudáček malý.“ Vrátila se k psaní na počítači. „Ale asi to bylo lepší, než kdyby mu přiložili pijavice.“

„Není vám nic?“ zeptala se Sáry druhá žena.

Sára měla pocit, že se pozvrací. Narovnala se a odešla z místnosti. Zastavila se, až když vyběhla dvoje schody a dostala se ven, kde se mohla nadechnout čerstvého vzduchu.

Přecházela před zavřenými dveřmi. Střídavě cítila zlost a hanbu. Byl pouhé dítě. Přijali ho na léčení a místo toho na něm experimentovali jako na nějakém zvířeti. Dodnes nejspíš netuší, co s ním prováděli. Sára z celého srdce litovala, že se to dozvěděla, ale dobře jí tak – neměla být zvědavá. Neměla po úřednicích chtít jeho kartu. Ale udělala to a teď fotografii nedokázala vypudit z hlavy – jeho krásná ústa surově sešitá stehy, které nemohly vyhovovat ani základním podmínkám pro schválení vládou.

Vybledlá fotografie jí zůstane až do smrti obtisknutá v paměti. Dostala přesně to, co si zasloužila.

„Hej, vy tam!“

Otočila se a spatřila mladou ženu. Byla příšerně hubená a mastné blonďaté vlasy jí splývaly až k pasu. Podrbala se na čerstvých vpiších po jehlách, které měla na pažích. „Jste doktorka?“

Sára zbystřila. Kolem nemocnice se potulovali feťáci a někteří dokázali být agresivní. „Jestli potřebujete ošetřit, měla byste jít dovnitř.“

„Já ne, ale ten chlápek tamhle jo.“ Žena ukázala na kontejner v rohu za nemocnicí. Na místo i za plného denního světla dopadal stín mohutné budovy. „Ležel tam celou noc. Asi je mrtvej.“

„Pojďte se mnou dovnitř a popovídáme si o tom,“ navrhla Sára mírnějším tónem.

Dívce zlostně zasvítily oči. „Heleďte, jenom se snažím zachovat správně. Nemusíte se kvůli tomu na mě hned vytahovat.“

„Já se ne…“

„Doufám, že od něj chytneš AIDS, krávo.“ Mladá žena se odbelhala a přitom mumlala další urážky.

„Ježíšikriste,“ vydechla Sára. Tenhle den už nemohl být horší. Chybělo jí zdvořilé chování venkovanů. Mimo velkoměsto jí i feťáci říkali paní. Vyrazila zpátky k nemocnici, ale pak se zastavila. Co když mladá žena nelhala?

Sára se vrátila ke kontejneru, ale nešla k němu příliš blízko pro případ, že by se uvnitř skrýval dívčin kumpán. Přes víkend se odpad nevyvážel a kovový kontejner přetékal krabicemi a igelitovými sáčky, které z něj padaly a válely se po zemi okolo. Sára přistoupila o krok blíž. Pod modrým igelitovým pytlem vedle kontejneru kdosi ležel. Uviděla ruku s hlubokou řeznou ranou v dlani. Udělala ještě jeden krok a zarazila se. Práce v Gradyho nemocnici ji naučila obrovské opatrnosti. Pořád by to mohla být past. Nešla k tělu, ale otočila se a rozběhla se ke stanovišti sanitek pro pomoc.

Postávali tam tři záchranáři a povídali si. Nasměrovala je k zadnímu traktu budovy a oni ji následovali s pojízdnými nosítky. Sára odhrnula odpadky. Muž, který v nich ležel, dýchal, ale byl v bezvědomí. Měl zavřené oči a jeho hnědá kůže měla nažloutlý voskový nádech. Triko mu nasáklo krví, zřejmě z hluboké rány v podbřišku. Když Sára přitiskla prsty na jeho krční tepnu, uviděla na krku povědomé tetování – texaskou hvězdu obtočenou chřestýšem.

Willův nezvěstný gangster s krevní skupinou B negativní.

„Jdeme na to,“ prohlásil jeden záchranář.

Sára cestou do nemocnice běžela vedle nosítek. Poslouchala, jak na sebe záchranáři pokřikují informace o jeho stavu, a odhrnula mu z břicha gázu. V místě, kde vražedný nástroj pronikl do těla, byla úzká rána. Pravděpodobně ji způsobil nůž se zubatým ostřím, protože měla nerovný okraj. Nevytékala z ní skoro žádná čerstvá krev, což ukazovalo na vnitřní krvácení. Muž měl nafouklé břicho a zápach hnijícího masa výmluvně naznačoval, že pro něho Sára na pohotovosti nebude moci příliš mnoho udělat.

Vedle ní běžel vysoký muž v tmavém obleku. „Přežije to?“ zeptal se.

Sára hledala George. Nikde ho však neviděla. „Nepleťte se tady.“

„Doktorko…“ Zvedl kožené pouzdro, v němž se zaleskl zlatý odznak. „Jsem policajt. Přežije to?“

„Nevím,“ odpověděla a přitiskla gázu zpátky na ránu. „Možná ano,“ dodala, protože pacient ji mohl slyšet.

Policista zůstal pozadu. Když se Sára ohlédla do chodby, byl pryč.

Traumatologický tým se okamžitě dal do práce. Jeho členové z muže odstříhali oblečení, odebrali mu krev a připevnili k němu hadičky, jimiž ho připojili k různým přístrojům. Připravili podnos s nástroji a vyndali gázu a obvazy. Objevil se stolek pro resuscitaci.

Sára zavolala, ať přivezou dvě kapačky s jehlami velkého průměru, aby se do těla zraněného dostaly tekutiny. Zkontrolovala základní životní funkce. Muž měl průchodné dýchací cesty a normálně dýchal. Jeho krevní oběh byl v dané situaci dobrý. Všimla si, že když ostatním pozvolna došlo, jaký případ zachraňují, tempo prací značně zpomalilo. Členové týmu se postupně vytráceli a Sáře nakonec zbyla jenom jedna sestra.

„Nemá doklady,“ řekla sestra. „V kapsách má akorát špínu, jinak nic.“

„Pane?“ zkusila to Sára a otevřela muži oči. Upíral rozšířené zorničky přímo před sebe. Podívala se, jestli nemá zranění na hlavě. Prsty jemně přejela po směru hodinových ručiček po jeho lebce. Nahmatala roztříštěnou týlní kost, která se zarývala do mozku. Podívala se na svou ruku v rukavici. Neměla na ní čerstvou krev z rány.

Sestra zatáhla závěs, aby muž měl trochu soukromí. „Uděláme rentgen? Cétéčko břicha?“

Sára vlastně prováděla obvyklou prohlídku. „Sežeňte Krakauera,“ požádala.

Sestra odešla a Sára pacienta prohlédla důkladněji, i když si byla jistá, že Krakauerovi bude stačit jediný pohled na mužovy životně důležité orgány a bude s ní souhlasit. Nešlo o naléhavý případ. Pacient nemohl přežít celkovou anestezii a velmi pravděpodobně ani svá zranění. Mohli ho jenom nacpat antibiotiky a čekat, až o jeho osudu rozhodne čas.

Závěs se rozhrnul a nahlédl za něj hladce oholený mladý muž v černé větrovce a černé kšiltovce vražené hluboko do čela.

„Sem nesmíte,“ řekla mu Sára. „Jestli hledáte…“

Uhodil ji do hrudníku takovou silou, že upadla na zem. Ramenem narazila do podnosu a kolem ní se rozsypaly kovové nástroje – skalpely, hemostatické obvazy a nůžky. Mladý muž na pacientovu hlavu namířil pistoli a z těsné blízkosti ho do ní dvakrát střelil.

Sára zaslechla křik. Vycházel z jejích úst. Muž jí pistoli namířil na hlavu a ona rázem ztichla. Přibližoval se k ní a Sára slepě tápala kolem sebe ve snaze najít něco, čím by se mohla bránit. Sevřela v prstech skalpel.

Ocitl se mnohem blíž a skoro na ni nalehl. Zastřelí ji, nebo odejde? Sára mu nedala čas na rozmyšlenou. Vymrštila ruku se skalpelem a řízla ho do vnitřní strany stehna. Muž zasténal a upustil pistoli. Rána byla hluboká a ze stehenní tepny vystříkla krev. Upadl na jedno koleno. Oba spatřili zbraň ve stejné chvíli. Sára ji odkopla. Muž se po Sáře vrhl a popadl ji za ruku, v níž držela skalpel. Pokusila se mu vytrhnout, ale ještě pevněji jí sevřel obě zápěstí. Když si uvědomila, co dělá, zpanikařila. Ostří skalpelu se blížilo k jejímu krku. Pokusila se ho oběma rukama odstrčit, ale ostří se k ní stále blížilo.

„Prosím vás… Ne…“

Ležel na ní a vahou svého těla ji tiskl k podlaze. Hleděla do jeho zelených očí. Bělma měl protkaná červenými žilkami a z úst se mu udělala rovná čára. Sára v zádech cítila, jak se celý třese.

„Odhoď to!“ Stál tam George z ostrahy s pistolí namířenou před sebe. „Teď hned, ty hajzle!“

Muž Sáru sevřel ještě pevněji. Oběma se třásly ruce od toho, jak proti sobě tlačili.

„Okamžitě to odhoď!“

„Prosím vás,“ žadonila Sára. Věděla, že její svaly už déle nevydrží. Začínaly jí slábnout ruce.

Znenadání na ni přestal tlačit. Viděla, jak skalpel vyletěl vzhůru a zajel do mužova těla. Pevně svíral její ruku a bez přestání se bodal do krku.

10. kapitola

Will dlouho seděl v autě s Amandou a začínal se obávat, aby z toho nedostal stockholmský syndrom. Už tak se cítil oslabený, zejména poté, co Miriam Kwonová, matka Hironobu Kwona, Amandě plivla do tváře.

Na obhajobu paní Kwonové bylo třeba říct, že Amanda se k ní nechovala zrovna jemně. V podstatě ji přepadli na trávníku před jejím domem. Očividně se vrátila z pohřebního ústavu, kde zařizovala synův pohřeb. Blížila se k domu s letáky, na nichž se skvěly kříže. V její ulici stálo plno aut, takže musela zaparkovat kus od domu. Vypadala vyčerpaně a sklesle – takhle by vypadala každá matka poté, co vybrala rakev, v níž pohřbí jediného syna.

Amanda jménem GBI zamumlala formální kondolenční fráze a rovnou se do ní pustila. Will z reakce paní Kwonové pochopil, že nečekala, že někdo takovým způsobem pošpiní synovo jméno, třebaže okolnosti jeho smrti byly dost nepěkné. Atlantské zpravodajské kanály měly ve zvyku oslavovat každého mrtvého mladíka pod pětadvacet jako vynikajícího studenta, dokud se neobjevily důkazy, jež to popřely. Tento konkrétní premiant měl podle trestního rejstříku v oblibě léky proti bolesti, hlavně oxykodon. Hironobu Kwona dvakrát zatkli za jejich prodej. Před uvězněním ho uchránily jenom výborné studijní výsledky. Soudce ho před třemi měsíci poslal do léčebny, ale zřejmě to příliš nepomohlo.

Will se podíval na mobil, aby zjistil, kolik je hodin. Nedávná změna času ze zimního na letní mu na telefonu přehodila dvanáctihodinový cyklus na čtyřiadvacetihodinový a on nebyl schopen nastavit čas do původního formátu. Naštěstí bylo půl jedné odpoledne, takže nemusel počítat na prstech jako opice.

Ne že by na výpočty neměl dostatek času. Třebaže ráno najezdili skoro osm set kilometrů, nebylo jim to nic platné. Evelyn Mitchellová zůstávala nezvěstná a od jejího únosu uplynulo skoro dvacet čtyři hodin. Mrtvá těla se množila a jediné vodítko, které Will s Amandou zatím získali, byla výpověď vězně odsouzeného k smrti, jehož někdo zavraždil dřív, než ho mohli zabít na státní náklady.

Do státního vězení ve Valdostě jeli úplně zbytečně. Bývalí detektivové z protidrogového oddělení Adam Hopkins a Ben Humphrey se dívali skrz Amandu, jako by byla ze skla. Will to očekával. Když je před lety měl vyslýchat, oba s ním odmítli mluvit. Lloyd Crittenden byl po smrti. S Demarcem Alexanderem a Chuckem Finnem si také nejspíš nepromluví. Oba bývalí detektivové se odstěhovali z Atlanty, jakmile je pustili z vězení. Will včera večer mluvil s jejich kurátory. Alexander žil na západním pobřeží a pokoušel se dát si život zase do pořádku. Finn pobýval v Tennessee a vedl zoufalou existenci narkomana.

„Heroin,“ řekl Will.

Amanda se k němu otočila a zatvářila se, jako by už zapomněla, že s ní sedí v autě. Mířili na sever po dálnici číslo 85. Jeli za dalším zločincem, který s nimi velmi pravděpodobně odmítne mluvit.

„Boyd Spivey povídal, že Chuck Finn si rád dá heroin. Podle Sáry měl Ricardo břicho plné téhle drogy,“ řekl Will.

„To je velice slabé pojítko.“

„Je tu ještě jedno – závislost na heroinu. Obvykle k ní vede užívání léků na bolest s oxykodonem.“

„Ty spojitosti jsou hodně nejisté. Dneska závislého na heroinu potkáte na každém rohu.“ Povzdechla si. „Kdyby tak nebylo tolik rohů.“

Will si prsty zabubnoval do nohy. Jednu informaci si celé ráno nechával pro sebe a doufal, že se mu podaří Amandu zaskočit a ona mu řekne pravdu. Teď mu na to připadal vhodný okamžik. „Ten Evelynin přítel byl Hector Ortiz.“

Zvedla koutek úst. „Opravdu?“

„Je to bratr Ignatia Ortize, i když podle vašeho výrazu soudím, že to pro vás není žádná novina.“

„Je to Ortizův bratranec,“ opravila ho. „Tyhle poznatky máte od doktorky Lintonové?“

Will zatínal zuby. „Vy jste věděla, kdo to je.“

„Chcete příštích deset minut promarnit rozebíráním svých pocitů, nebo budete pracovat?“

Will by příštích deset minut nejradši strávil škrcením Amandy, ale rozhodl se nechat si to pro sebe. „Co měla Evelyn společného s bratrancem člověka, který ovládá celý kokainový byznys v jihovýchodních Státech?“

„Hector prodával auta.“ Podívala se na něho a v očích jí problesklo pobavení. „Značku Cadillac.“

To vysvětlovalo, proč se jeho jméno neobjevilo, když Will pátral po jeho autě. Jezdil v předváděcím voze. „Hector měl na paži tetování Los Texicanos.“

„V mládí všichni chybujeme.“

„A co to písmeno A, které Evelyn napsala na spodek židle?“ pokusil se Will.

„Měla jsem za to, že jsme tomu říkali šipka.“

„Almeja se rýmuje s Amanda.“

„Trochu ano, to je pravda.“

„Je to slangový výraz a znamená kunda.“

Zasmála se. „Copak, Wille, snad mi nechcete začít nadávat?“

Kdyby jen věděla, kolikrát měl sto chutí to udělat!

„Nejspíš bych vás měla odměnit za dobře odvedenou práci.“ Amanda ze stínidla sundala složený list papíru a podala ho Willovi. „Výpis Evelyniných telefonátů za poslední čtyři týdny.“

Přelétl obě stránky očima. „Často volala do Chattanoogy.“

Amanda se na něho zvědavě podívala. Will její pohled opětoval. Dovedl číst, ale nešlo mu to tak rychle a už vůbec ne, když na něho někdo civěl. V Chattanooze se nacházely kanceláře východní pobočky Vyšetřovacího úřadu státu Tennessee. Když pracoval v severní Georgii, pořád tam volal, když potřeboval zkoordinovat případy výroby metamfetaminu. Na výpisech z Evelyniných telefonátů se minimálně desetkrát objevilo předčíslí 423.

„Nechcete mi něco říct?“ zeptal se.

Výjimečně mlčela.

Will vytáhl mobil a chystal se vytočit číslo.

„Neblázněte. Je to léčebna Uzdravení.“

„Proč tam volala?“

„Taky jsem se na to ptala.“ Zapnula blinkr a přejela do vedlejšího pruhu. „Nesmějí podávat informace o pacientech.“

Will porovnal data a telefonní čísla. Evelyn do zařízení začala volat teprve před deseti dny – ve stejné době, kdy ji podle paní Levyové začal častěji navštěvovat Hector Ortiz.

„V Tennessee žije Chuck Finn,“ poznamenal Will.

„Bydlí v Memphisu. To je pět hodin autem od Uzdravení v Chattanooze.“

„Je těžce závislý na drogách.“ Will čekal na její reakci. Když mlčela, dodal: „Někteří lidé si po návratu z vězení chtějí ulevit od hříchů. Možná se Evelyn bála, aby nezačal mluvit.“

„To je zajímavá teorie.“

„Anebo si až na svobodě uvědomil, že Evelyn stále sedí na svém podílu peněz.“ Dál tlačil na pilu. „S trestním rejstříkem, jaký má Chuck, se těžko hledá práce. Od policie ho vyhodili. Strávil hodně času ve vězení. Bojuje se svým návykem. I když je třeba čistý, nikdo se nepřetrhne, aby ho najal. Ne v současné ekonomické situaci.“

Amanda utrousila další informace. „V Evelynině domě se kromě jejích a Hectorových otisků našly otisky dalších osmi lidí. Daktyloskopové zatím identifikovali troje z nich. Jedny patřily Hironobu Kwonovi, další Ricardovi s břichem plným heroinu a třetí našemu milovníku nevkusných košil. Jmenoval se Benny Choo. Bylo mu dvaačtyřicet a dělal gorilu u Žlutých rebelů.“

„Žlutých rebelů?“

„Je to asijský gang. Neptejte se mě, kde k tomu názvu přišli. Asi jsou velice pyšní na svůj venkovský původ. Tedy většina z nich.“

„Ling-Ling,“ uhodl Will. Za tou osobou právě jeli. „Spivey povídal, že nám možná víc poví Ling-Ling.“

„To je Julia Lingová.“

Willa její slova překvapila. „Ona je to žena?“

„Ano, žena. Ten svět se ale změnil, co?“ Amanda se podívala do zpětného zrcátka a rychle přejela do vedlejšího pruhu. „Její přezdívka vychází z přesvědčení jejího bratra, že není moc chytrá. Už to ale všem stihla vyvrátit. Její bratr rád rýmuje. Cink-cink se časem změnilo na Ling-Ling.“

Will vůbec netušil, o čem Amanda mluví. „Aha.“

„Madam Lingová je šéfová Žlutých rebelů jenom navenek. Za nitky pořád tahá její bratr Roger, který je ve vězení, ale každodenní záležitosti řídí ona. Pokud se Asiaté chystají pustit do Hispánců, všechno řídí Roger prostřednictvím Ling-Ling.“

„Za co sedí?“

„Zavřeli ho na doživotí za znásilnění a vraždu dvou teenagerek. Jedné bylo šestnáct a druhé čtrnáct. Porůznu pro něho kradly. Připadalo mu, že se málo snaží, a tak je uškrtil vodítkem na psa. Nejdřív je ale znásilnil a ukousl jim prsa.“

Willa zamrazilo v zádech. „Jak to, že nedostal trest smrti?“

„Přistoupil na dohodu, kterou mu nabízel stát. Policie se bála, že se pokusí vymluvit na nepříčetnost – což by mezi námi nebylo úplně mimo, protože ten chlap je naprostý šílenec. Nebylo to poprvé, co ho nachytali s lidským masem v zubech.“

Will se otřásl, až se mu napjaly ramenní svaly. „A co oběti?“

„Obě utekly z domova a spadly do drog a prostituce. Jejich rodiny to braly jako boží trest a nijak nedychtily po pomstě.“

Will to dobře znal. „Nejspíš k útěku měly důvod.“

„To mladé holky obvykle mají.“

„Sestra Rogera pořád podporuje?“

Amanda se na něho významně podívala. „Nenechte se zmást, Wille. Julia umí hezky mluvit, ale bez mrknutí oka by vám podřízla hrdlo. S těmihle lidmi není radno si zahrávat. Je potřeba dodržovat určité postupy. Musíte jim projevovat naprostou úctu.“

„Ke žluťákům nemůžete jít bez pozvání,“ zopakoval Will Boydova slova.

„Máte obdivuhodnou paměť.“

Will se podíval na číslo dalšího dálničního sjezdu. Mířili k bufordské dálnici, do Kambodže. „Možná, že Boyd měl jenom zpola pravdu. Heroin je mnohem návykovější než kokain. Jestli Žlutí rebelové zaplaví trh laciným heroinem, Los Texicanos ztratí svoji kokainovou zákaznickou základnu. Vypadá to na boj o moc, ale nevysvětluje to, proč dva Asiaté a jeden Texicano něco hledali v domě Evelyn Mitchellové.“ Will se odmlčel. Zase ho odstrčila na vedlejší kolej. „Hironobu Kwon a Benny Choo. Jaké má Ricardo příjmení?“

Usmála se. „Velmi dobře.“ Poskytla mu tu informaci jako další odměnu. „Ricardo Ortiz. Nejmladší syn Ignatia Ortize.“

Will vyslýchal brutální vrahy, kteří byli sdílnější než jeho nadřízená.

„A ten převážel heroin.“

„Přesně tak.“

„Povíte mi, jestli mezi těmi chlapy existuje nějaký vztah, nebo si to musím zjistit sám?“

„Ricardo Ortiz byl dvakrát zavřený, ale za mřížemi se s Hironobu Kwonem nesetkal. Ani jeden z nich nemá zjevný vztah k Bennymu Choovi, a jak už jsem řekla, Hector Ortiz byl jenom obyčejný prodejce aut.“ Zařadila se před náklaďák a zabránila jinému autu v předjíždění. „Věřte mi, že kdybych mezi některými z nich viděla nějakou spojitost, pracovali bychom na tom.“

„Kromě Chooa jsou všichni mladí, těsně po dvacítce.“ Will se pokusil přijít na to, kde se mohli seznámit. Na setkáních Anonymních alkoholiků. Nebo v klubech. Případně na basketbalovém hřišti. Možná v kostele. Miriam Kwonová na krku nosila zlatý křížek. Ricardo Ortiz měl kříž vytetovaný na paži. Na světě se dějí podivnější věci.

„Podívejte se, na jaké číslo Evelyn volala den před únosem. V patnáct nula dva,“ nařídila mu Amanda.

Will přejel prstem podél prvního sloupce a našel čas volání. Pak přejel přes řádek. Číslo mělo atlantské předčíslí. „Měl bych ho odněkud znát?“

„Překvapilo by mě, kdybyste ho znal. Je to číslo okrsku v Hartsfieldu.“ Mluvila o atlantském letišti Hartsfield-Jackson. „Velí tam Vanessa Livingstonová. Dlouho se s ní znám. Když jsem odešla od policie, stala se Evelyninou partnerkou.“

Will chvíli čekal a pak se zeptal: „A?“

„Evelyn ji požádala, aby jí zjistila, jestli je na seznamech cestujících jedno jméno.“

„Ricardo Ortiz,“ uhodl Will.

„Vy jste se ale dobře vyspal.“

Až do tří ráno poslouchal zbylé nahrávky očividně jenom proto, aby přišel na věci, které už Amanda dávno ví. „Odkud Ricardo přiletěl?“

„Ze Švédska.“

Will se zamračil. To nečekal.

Amanda vjela mezi auta na sjezdu na dálnici I-285. „Devadesát procent veškerého heroinu na světě pochází z Afghánistánu. Tam jdou peníze z vašich daní.“ Zpomalila a vjela do zatáčky na křižovatce zvané Špageta. „Přes Írán a Turecko jdou dodávky do zemí v severní Evropě.“

„Jako je Švédsko.“

„Jako je Švédsko.“ Zařadila se mezi rychle jedoucí auta a přidala plyn. „Ricardo tam strávil tři dny. Pak letěl z Göteborgu do Amsterdamu a odtamtud do Atlanty.“

„S břichem plným heroinu.“

„S břichem plným heroinu.“

Will si přejel rukou po čelisti a myslel na to, jak mladík skončil.

„Někdo ho pořádně zmlátil. Byl plný balónků. Možná je nemohl předat.“

„To je otázka pro soudního lékaře.“

Will se domníval, že všechny informace získala právě od soudního lékaře. „Vy jste se ho nezeptala?“

„Laskavě mi slíbil, že do konce pracovního dne budu mít k dispozici kompletní zprávu. Proč myslíte, že jsem po vás chtěla, abyste požádal Sáru, ať se poptá?“ Pak ještě dodala: „Mimochodem – jak to mezi vámi vlastně vypadá? Z toho, jak dobře jste se vyspal, usuzuju, že jste moc nepokročil.“

Blížili se k výjezdu na bufordskou dálnici. Dálnice číslo 23 vedla z Jacksonville na Floridě do Mackinaw City v Michiganu. Část procházející Georgií měřila kolem šesti set čtyřiceti kilometrů a místo, kde vedla přes Chamblee, Norcross a Doraville, patřilo k rasově nejrozmanitějším v celé oblasti a možná i v celé zemi. Nedalo se nazvat čtvrtí – spíš se jednalo o shluk prázdných nákupních center, chatrných bytových domů a benzínových pump, které nabízely drahé ráfky a rychlé půjčky. Chyběla tu lidská pospolitost, ale komerci se tu dařilo.

Will si byl poměrně jistý, že Kambodža je hanlivé označení, místu však zůstalo i přes snahy okresu DeKalb nazývat ho Mezinárodní koridor. Žila tu všechna možná etnika od Portugalců po Hmongy. Na rozdíl od většiny městských oblastí tu na první pohled neexistovaly jasné dělicí čáry mezi jednotlivými komunitami. Bylo tady tudíž možné najít mexickou restauraci vedle sushi baru a farmářský trh připomínal tavicí kotel, jaký si lidé představí, když se řekne Spojené státy.

Toto území mělo k zemi neomezených příležitostí blíž než zvlněné zlatohnědé lány obilí v srdci Georgie. Stačilo, aby sem člověk přišel jenom s dobrou pracovní morálkou, a mohl si zařídit slušný středostavovský život. Pokud si Will pamatoval, místní obyvatelstvo se neustále měnilo. Když se sem nastěhovali černí, vadilo to bílým. Černým zase vadil příchod Hispánců. Hispáncům byl trnem v oku příliv Asiatů. Jednoho dne si budou všichni stěžovat, že se tam vrátili bílí. Byl to věčný kolotoč amerického snu.

Amanda vjela do středního pruhu, který sloužil k odbočování z obou stran dálnice. Will spatřil několik cedulí nad sebou, jež mu připomněly věž z kostek. Některá písmena se nedala rozeznat, protože připomínala spíš umělecká díla.

„U obchodu Ling-Ling celé dopoledne stálo naše auto. Nikdo k ní nepřišel.“ Amanda sešlápla plyn až k podlaze a odbočila. Málem přitom nabourala do rodinného vozu. Ozvalo se troubení, ale ona klidně mluvila dál. „Včera večer jsem zavolala na pár míst. Rogera před třemi měsíci přesunuli do Pobřežní věznice. Předtím byl šest měsíců v Augustě, ale s pomocí léků se zklidnil, takže ho poslali zpátky na jatka.“ Nemocnice v Augustě poskytovala duševně nemocným vězňům jen krátkodobou péči. „Rogerův první den v Pobřežní skončil nechutným incidentem, ve kterém sehrálo roli mýdlo v ponožce. S novým ubytováním očividně není spokojen.“

„Chcete navrhnout, aby ho převezli?“

„Pokud to bude potřeba.“

„Budete se ohánět Boydovým jménem?“

„To by nemuselo být zrovna chytré.“

„Co myslíte, že nám Roger řekne?“ Will si v duchu uštědřil pohlavek. „Podle vás stojí za Evelyniným únosem.“

„Možná je šílený, ale tak hloupý, aby provedl něco takového, není.“ Významně se na Willa podívala. „Roger je extrémně inteligentní. Jako šachista, ne jako někdo, kdo hraje dámu. Únosem Evelyn by nic nezískal. Narušilo by to celou jeho organizaci.“

„Dobře. Tak si myslíte, že Roger ví, kdo v tom má prsty.“

„Když se chcete dozvědět něco o zločinu, musíte se zeptat zločince.“ Zazvonil jí telefon. Amanda se podívala na číslo volajícího a zpomalila. Zajela ke kraji silnice a zastavila. Přijala hovor, chvíli poslouchala a pak tlačítkem odemkla dveře. „Ráda bych měla trochu soukromí,“ řekla.

Will vystoupil z vozu. Předešlého dne krásně svítilo slunce, ale teď bylo oblačno a teplo. Došel k nákupnímu centru. Poblíž vchodu z ulice stálo malé dřevěné bistro. Podle houpacího křesla namalovaného na vývěsním štítu uhodl, že se v něm vaří venkovská strava. Při pomyšlení na jídlo mu kupodivu nezačalo kručet v žaludku. Naposledy snídal a tehdy do sebe horko těžko vpravil misku instantní obilninové kaše. Vůbec neměl chuť k jídlu, což zažil zatím jenom jednou v životě – když se naposledy setkal se Sárou Lintonovou.

Posadil se na obrubník. Kolem projížděla auta a z jejich rádií k němu doléhaly útržky hudby. Když se podíval na Amandu, bylo mu jasné, že jí telefonování bude chvíli trvat. Rozhazovala rukama, což nikdy nebylo dobré znamení.

Vytáhl mobil a prošel seznam kontaktů. Měl by zavolat Faith, ale neměl pro ni žádné zprávy a jejich včerejší rozhovor nedopadl dobře. To, co se stalo Evelyn, situaci nezlepší. I když se Amanda snažila složitě žonglovat se slovy, některá fakta nemohla zamluvit. Pokud Asiaté opravdu hráli o drogový obchod ovládaný Los Texicanos, musela Evelyn Mitchellová vše řídit ze zákulisí. Hector o sobě sice mohl tvrdit, že prodává auta, ale pořád měl tetování, které ho spojovalo s gangem. Jeho bratranec stále seděl ve vězení a gang odtamtud řídil. Synovce mu zastřelili v Evelynině domě a Hector sám ležel mrtvý v kufru jejího auta. Neexistoval důvod, proč by se policistka – obzvlášť v důchodu – měla zaplést s takovými zločinci. Jedině ten, že se děje nějaká špinavost.

Will se podíval na telefon. Třináct hodin. Měl by najet na nastavení a pokusit se zjistit, jak se čas vrací na dvanáctihodinový cyklus. Teď na to však neměl dostatek trpělivosti. Nalistoval číslo Sářina mobilu, které obsahovalo tři osmičky. Posledních několik měsíců na něj zíral tak často, až se divil, že se mu ještě nevypálilo na sítnici.

Pokud nepočítal nešťastné nedorozumění s lesbičkou, která bydlela přes ulici, nikdy v životě nebyl na skutečném rande. S Angií se znal od svých osmi let. Kdysi k ní cítil vášeň a krátce i cosi podobného lásce, ale nepamatoval si jediný okamžik, kdy by byl šťastný, že s ní je. Žil v hrůze, že se objeví na jeho prahu. Když zmizela, pociťoval ohromnou úlevu. Miloval ji ve výjimečných okamžicích plných klidu, kdy poznal, jak může vypadat normální partnerský život. Jedli spolu, chodili nakupovat a pracovali na zahradě – nebo spíš Will pracoval a Angie přihlížela –, a když večer ulehli, Will se usmíval, protože žil jako všichni ostatní.

A pak se ráno probudil a Angie byla pryč.

Problém spočíval v tom, že měli moc blízký vztah. Prožili příliš mnoho, viděli příliš mnoho hrůz, sdíleli příliš mnoho strachu, odporu a soucitu, takže na sebe navzájem pohlíželi jako na pouhé oběti. Willovo tělo připomínalo pomník všeho strádání, které zakusil – po těle měl popáleniny, jizvy a stopy po dalším trýznění. Celé roky chtěl od Angie něco víc, ale poslední dobou došel ke krutému poznání, že mu nic víc nemůže dát.

Angie se nikdy nezmění. Věděl to, i když se nakonec vzali. Ke sňatku nedošlo po pečlivém plánování, ale protože se s Angií vsadil, že si ho nikdy nevezme. Když se odhlédlo od sázky, život s ním bude vždycky považovat přinejlepším za bezpečný přístav a přinejhorším za oběť. Skutečnost, že se ho dotkla, jenom když něco chtěla, měla svůj důvod. Stejně jako skutečnost, že se jí nesnažil volat, když zmizela.

Zastrčil si palec do rukávu a nahmatal konec dlouhé jizvy, která se mu táhla po paži. Připadala mu tlustší než dřív. Kůži měl na dotek stále citlivou.

Vytáhl palec z rukávu. Když Angie naposledy omylem přejela prsty po jeho holé paži, ucukla. Vždycky na něho reagovala prudce, nikdy vlažně. Ráda sledovala, jak daleko ho dokáže dohnat. Byl to její oblíbený sport – co hrozného musí Willovi provést, aby jí konečně měl dost a opustil ji jako všichni ostatní muži?

Mnohokrát už se na onu hranici dostali, ale vždycky se jí nějak podařilo strhnout ho na poslední chvíli zpátky. Will dokonce i teď cítil její přitažlivou sílu. Angii neviděl od smrti její matky. Deidre Polaskiová byla feťačka a prostitutka, která se předávkovala a upadla do kómatu, když bylo její dceři jedenáct. Lékaři její tělo sedmadvacet let uměle udržovali při životě, dokud boj konečně nevzdala. Od pohřbu uplynuly čtyři měsíce. V celkovém stavu věcí to nebylo nic zásadního, protože Angie jednou zmizela na celý rok, ale Will cítil napětí v zádech, které ho varovalo, že něco není v pořádku. Buď měla nějaké potíže, nebo se jí něco stalo, anebo ji něco rozčílilo. Jeho tělo to vědělo, stejně jako potřebovalo dýchat.

Vždycky byli takhle spojení, dokonce už v dětství. Zejména v dětství. Pokud se Will u své ženy mohl na něco spolehnout, pak na to, že za ním vždycky přijde, když půjde do tuhého. Netušil, kdy se ukáže, jestli to bude zítra nebo příští týden, ale věděl, že zanedlouho se vrátí z práce a najde Angii na pohovce, jak jí jeho pudink a hanlivě se vyjadřuje o jeho psovi.

Proto včera večer zašel k Sáře. Schovával se před Angií. Bojoval s nevyhnutelným. Pokud měl být upřímný, také strašně toužil zase Sáru vidět. Když mu uvěřila výmysl, že má dům vzhůru nohama, možná to bylo tím, že také stála o jeho společnost. Will se jako dítě naučil netoužit po věcech, které nemohl mít – nejnovější hračky, dobře padnoucí boty, domácí jídlo místo konzerv. Pokud šlo o Sáru Lintonovou, schopnost sebezapření ho pokaždé opustila. Neustále myslel na dotek její ruky na svém rameni, když spolu včera stáli na ulici. Palcem ho pohladila ze strany po krku. Stoupla si na špičky, aby byli stejně vysocí, a on si na okamžik myslel, že se ho chystá políbit.

„Proboha,“ zaúpěl. Představil si masakr v domě Evelyn Mitchellové, krev a mozkovou tkáň rozstříkanou po kuchyni a prádelně. Pak se pokusil úplně všechno vymazat z mysli, protože si byl dost jistý, že myšlenky na sex a následné násilné představy z člověka udělají sériového vraha.

Auto poskočilo a couvlo. Amanda stáhla okno. Will vstal.

„To byl zdroj z atlantské policie,“ řekla. „Vypadá to, že náš člověk s krevní skupinou B negativní se objevil u kontejneru u Gradyho nemocnice. Byl v bezvědomí a skoro nedýchal. V jednom pytli s odpadem našli jeho doklady. Jmenuje se Marcellus Benedict Estevez. Je nezaměstnaný a žije u babičky.“

Will nechápal, proč mu to Sára nezavolala. Možná už odešla domů. Anebo nemá v popisu práce o všem ho informovat. „Řekl jim Estevez něco?“

„Před půlhodinou zemřel. Až tady skončíme, zastavíme se v nemocnici.“

Will si pomyslel, že to nemá smysl, když je ten člověk mrtvý. „Měl u sebe něco?“

„Ne. Nastupte.“

„Proč jsme…“

„Nemám na to celý den, Wille. Pochlapte se a jedeme.“

Will nastoupil do vozu. „Potvrdili vám, že Estevez má krevní skupinu B negativní?“

Sešlápla plyn. „Ano. A otisky jeho prstů se shodují s jedněmi z osmi typů nalezených v Evelynině domě.“

Zase mu něco unikalo. „Na tak málo informací jste telefonovala dost dlouho.“

Výjimečně se zachovala vstřícně. „Volali nám kvůli Chucku Finnovi. Proč jste mi neřekl, že jste včera večer mluvil s jeho kurátorem?“

„Asi z malichernosti.“

„To jsem si tedy všimla. Kurátor Chucka ráno narychlo zkontroloval. Před dvěma dny zmizel.“

„Počkejte.“ Will se k ní otočil. „Chuckův kurátor mi včera večer řekl, že všechno je v pořádku. Povídal, že Chuck se vždycky hlásil, kdy měl.“

„Kurátoři v Tennessee určitě mají práce až nad hlavu a je jich málo stejně jako u nás. Ráno aspoň měl odvahu přiznat barvu.“ Amanda se na Willa významně podívala. „Chuck Finn se přede dvěma dny odhlásil z léčebny.“

„Z léčebny?“

„Byl v Uzdravení. Už třetí měsíc je čistý.“

Will pocítil mírné zadostiučinění.

„V Uzdravení se léčil taky Hironobu Kwon. Byli tam ve stejnou dobu.“

Will musel chvíli mlčet. „Kdy jste to všechno zjistila?“

„Právě teď, Wille. Nešpulte pusu. Mám jednu starou známou, která pracuje ve spisovně u soudu, který řeší drogové případy.“ Amanda očividně měla starou známou úplně všude. „Když Kwon spáchal první trestný čin, poslali ho do léčebny Naděje.“ Tam se léčili lidé odsouzení za drogový delikt. „Podruhé mu soudce nechtěl dát další šanci za státní peníze, a tak se do toho vložila jeho matka a řekla, že mu zajistila místo v Uzdravení.“

„A tam se seznámil s Chuckem Finnem.“

„Je to velké zařízení, ale máte pravdu. Rozhodně se nedá tvrdit, že zrovna tihle dva se tam ocitli ve stejnou dobu úplnou náhodou.“

Willa šokovalo, že to uznává, ale mluvil dál. „Pokud Chuck řekl Hironobu Kwonovi, že Evelyn má doma peníze…“ Usmál se. Konečně něco dávalo smysl. „A co ten druhý chlap? Ten s krevní skupinou B negativní, který se objevil u nemocnice? Má něco společného s Chuckem nebo Hironobu?“

„Marcella Esteveze nikdy nezatkli. Narodil se a vyrostl v Miami na Floridě. Před dvěma lety se přestěhoval do Carrolltonu a začal chodit na Západogeorgijskou vysokou školu. V posledním trimestru odtamtud odešel. Od té doby není v kontaktu s rodinou.“

Další pětadvacetiletý mladík, který se zapletl s velice špatnými lidmi. „Vy toho o Estevezovi hodně víte.“

„Atlantská policie už mluvila s jeho rodiči. Jakmile je škola informovala, že jejich syn nechodí na přednášky, nahlásili ho jako pohřešovaného.“

„Odkdy s námi atlantská policie sdílí informace?“

„Prostě řekněme, že jsem se spojila se starými přítelkyněmi.“

Will si začínal představovat síť starých tvrďaček, které buď Amandě dluží protislužbu, nebo za svou dlouhou kariéru někdy pracovaly s Evelyn.

„Problém je v tom, že nevíme, jak do toho všeho Marcellus Estevez zapadá,“ řekla Amanda. „Hironobu Kwon a Chuck Finn měli jako jediní něco společného. Mezi ostatními žádná spojitost neexistuje. Chodili do různých škol. Vysokou dělali jenom někteří, ale ti taky nestudovali spolu. Neznali se z vězení. Nejsou členy stejného gangu ani nějakého klubu. Pocházejí z různých rodin a z různých etnik.“

Will měl pocit, že alespoň v tomhle je k němu upřímná. U každého případu s několika pachateli bylo vždycky nejdůležitější zjistit, odkud se znají. Lidské bytosti mají do značné míry předvídatelné zvyklosti. Pokud člověk zjistí, kde se pachatelé seznámili, odkud se znají nebo jak se dali dohromady, obvykle se mu podaří najít někoho, kdo se s nimi stýká jen okrajově a je ochotný mluvit.

Pověděl jí, co si myslí od chvíle, kdy poprvé spatřil Evelynin zpustošený dům. „Připadá mi to jako osobní krevní msta.“

„Krevní msta většinou bývá osobní.“

„Chci říct, že mi připadá, že to není o penězích, ale o něčem víc.“

„Na tohle se těch pitomců mimo jiné zeptáme, až jim nasadíme želízka.“ Amanda otočila volantem a prudce odbočila. Will narazil do dveří.

„Promiňte.“

Nevzpomínal si, že by se mu Amanda někdy za cokoli omluvila. Zadíval se na ni z profilu. Čelist měla výraznější než jindy a její pleť dostala nažloutlou barvu. Vypadala vyčerpaně. Za posledních deset minut mu poskytla víc informací než za posledních čtyřiadvacet hodin. „Děje se ještě něco?“

„Ne.“ Zastavila před velkým komerčním skladem se šesti nákladními rampami. Nestály tam žádné náklaďáky, ale před velkými vraty parkovalo několik vozů. Každý z nich by stál víc, než kolik dělala celá Willova penze – byly tam BMW, mercedesy a dokonce jeden Bentley.

Amanda objela parkoviště a ujistila se, že je tam nečeká žádné překvapení. Prostor byl tak velký, že by se v něm dokázal otočit i kamión. Svažoval se směrem k rampám, na nichž se nakládalo a vykládalo zboží. Pomalu otočila vůz do protisměru a vracela se tam, odkud přijeli. Když prudce strhla volant, ozvalo se skřípění pneumatik. Zaparkovala, jak nejdál od skladu to šlo, aniž by musela stát na trávě. Vypnula motor. Stáli přímo naproti vchodu do místnosti, která vypadala jako prodejna. Od budovy je dělilo asi padesát metrů volného prostoru. Ke skleněným dveřím prodejny vedlo několik odrolených betonových schodů. Zrezivělé zábradlí se naklánělo na stranu. K vývěsnímu štítu nad vchodem bylo přišroubováno několik kuchyňských skříněk. Ve větříku povívala vlajka Konfederace. Will přečetl první slovo na štítu a zbytek uhodl. „Jižanské kuchyně? To je neobvyklá zástěrka pro firmu obchodující s drogami.“

Amanda na něho pohlédla zúženýma očima. „Připomínáte mi psa, který se snaží chodit po zadních.“

Will vystoupil z auta a obešel ho. Za vozem už stála Amanda. Namířila klíč s dálkovým ovládáním na kufr a odemkla ho. Když šli ráno do vězení ve Valdostě, zamkli v kufru své zbraně. Černé SUV bylo služební auto GBI, což znamenalo, že celý zadní prostor vyplňovala velká ocelová skříň se šesti zásuvkami. Amanda na kódovém zámku vyťukala příslušnou kombinaci čísel a otevřela prostřední zásuvku. Ležela v ní její služební pistole v nachovém sametovém pouzdru s logem whisky Crown Royal vyšitým na lemu. Ukryla ho do kabelky, zatímco Will si pouzdro se zbraní připnul na opasek.

„Počkejte,“ řekla. Sáhla dozadu do zásuvky a vytáhla z ní pětiranný revolver. Tomuto modelu firmy Smith and Wesson se říkalo stará vojna, protože ho u sebe většinou nosili starší lidé. Zbraň byla lehká a měla vnitřní úderník, díky němuž se dala snadno skrýt. Třebaže měla nad spouští vyražené logo dámské série, zpětný ráz byl tak silný, že dokázal na ruce zanechat nehezkou modřinu. Revolver Evelyn Mitchellové byl podobný model, jenom měl místo ořechové rukojeti, kterou si Amanda nechala udělat na zakázku, rukojeť z třešňového dřeva. Will se v duchu tázal, zda si obě ženy zbraně pořídily při společných nákupech.

„Stůjte rovně. Pokuste se nijak nereagovat. Zabírá nás kamera,“ řekla Amanda.

Will se ze všech sil snažil držet jejího příkazu, když mu zezadu sáhla pod sako a vsunula mu za kalhoty revolver. Upřeně hleděl na sklad před sebou. Měl kovové stěny a byl hodně široký a krátký. Zabral by asi polovinu fotbalového hřiště. Stál na betonovém základu, který zvedal úroveň přízemí přinejmenším o sto dvacet centimetrů, což byla standardní výška nakládací rampy. Dovnitř a ven se dalo dostat jedině po strmých betonových schodech vedoucích k hlavním dveřím. Přinejmenším pokud se člověku nechtělo vzepřít se na rukou, vylézt na rampu a s námahou otevřít velká kovová vrata.

„Kde jsou policajti, co to tu měli hlídat?“ zeptal se Will.

„V Doraville. Místní potřebovali posily. Jsme tu sami.“

Will sledoval, jak se kamera nade dveřmi pohybuje sem a tam. „To je tedy opravdu skvělý nápad.“

„Stoupněte si rovně.“ Plácla ho do zad, aby se ujistila, že zbraň je na svém místě. „Proboha, nezatahujte břicho, nebo ten revolver propadne rovnou na zem.“ Musela si stoupnout na špičky, aby mohla zavřít kufr. „Nechápu, proč nosíte tak volný pásek. Když ho nebudete pořádně utahovat, tak nemá smysl, abyste ho vůbec měl.“

Will ji následoval ke vchodu. Volné prostranství přešli velice rychle. Kamera se přestala pohybovat a zaměřila se na ně. Rovnou si mohli na hruď připevnit terč. Soustředil se na Amandino temeno a na to, jak se jí na něm kroutí vlasy.

Když došli k betonovým schodům vedoucím ke vchodu, skleněné dveře se otevřely. Amanda si zastínila oči před sluncem a podívala se na nasupeného Asiata, který se před nimi objevil. Byl obrovský a zdálo se, že jeho tělo tvoří rovnoměrný podíl tuku a svalů. Beze slova stál na místě, držel otevřené dveře a sledoval, jak Will s Amandou kráčejí po schodech. Will Amandu následoval dovnitř. Jeho očím chvíli trvalo, než uvykly šeru v maličké vydýchané prodejně. Imitace dřeva na stěně se zkroutila vlhkem. Koberec měl podivně hnědou barvu, která by člověka náročnějšího na čistotu spolehlivě odpudila. Páchlo to tam pilinami a olejem. Will slyšel, jak v dílně pracují stroje – hřebíkovače, kompresory a soustruhy. V rádiu hráli Guns N’Roses.

„Paní Lingová by mě měla očekávat,“ řekla Amanda muži a usmála se do kamery umístěné nade dveřmi.

Muž se ani nepohnul. Amanda zalovila v kabelce, jako by hledala rtěnku. Will nevěděl, zda sahá po zbrani, nebo se opravdu potřebuje jenom namalovat. Odpověď na otázku dostal, když dveře otevřela vysoká pružná žena s úsměvem na tváři.

„Mandy Wagnerová! Hrozně dlouho jsme se neviděly.“ Skoro jako by měla radost. Byla to Asiatka zhruba Amandina věku s krátkými prošedivělými vlasy. Postavu měla hubenou jako teenagerka. Byla oblečená do nátělníku, v němž jí byly vidět svalnaté paže. Mluvila se zřetelným jižansky protáhlým přízvukem. Dělala pomalé, jakoby kočičí pohyby. Možná to mělo něco společného s vůní marihuany, která ji obklopovala. Na nohou měla mokasíny s korálky, jaké se dají koupit ve stánku se suvenýry před vjezdem do indiánské rezervace.

„Ahoj, Julie.“ Amanda se přesvědčivě usmála. „Moc ráda tě vidím.“ Objaly se a Will si všiml, že Asiatka chvíli držela ruku na Amandině pase.

„Tohle je můj kolega Will Trent.“ Amanda položila dlaň přes Juliinu ruku a otočila se k Willovi. „Doufám, že ti nevadí, že jsem ho vzala s sebou. Zaučuju ho.“

„Má štěstí, že se učí od těch nejlepších,“ zapředla Julia. „Řekni mu, ať nechá zbraň na pultě. Ty ji tam taky nech, Mandy. Pořád ji nosíš v tom starém pytlíku od whisky?“

„Nepráší se mi tak na úderník.“ Ozvalo se žuchnutí, jak sáček položila na pult. Zarputilý hlídač zkontroloval jeho obsah a kývl na svou nadřízenou. Will jejímu požadavku tak rychle nevyhověl. Představa, že má odložit zbraň, mu nebyla příjemná.

„Wille,“ řekla Amanda, „neztrapňujte mě před přáteli.“

Odepnul pouzdro od opasku a položil služební pistoli na pult.

Julia Lingová se zasmála a mávla na znamení, že mají vejít dovnitř. Sklad byl ještě větší, než se zdál zvenku, ale příliš mnoho se v něm nevyrábělo. Provoz by se vešel do větší garáže. Asi dvanáct mužů tam montovalo skříňky. Will nedokázal rozeznat, zda jsou to Asiaté, Hispánci či jiné etnikum, protože měli čepice stažené do čela a odvraceli tváře. Ať byli, kdo chtěli, očividně pracovali. Pronikavě tam čpělo lepidlo. Zem pokrývaly piliny. Dílnu a na první pohled prázdnou zadní část budovy od sebe oddělovala obrovská vlajka Konfederace. Hvězdy na ní už nebyly bílé, ale žluté.

Julia je vedla dalšími dveřmi. Ocitli se v malé, dobře zařízené kanceláři. Podlahu pokrýval měkký koberec a na něm stály dvě pohovky s příliš nacpanými polštáři. Na polohovacím křesle u okna seděla boubelatá čivava a přivírala oči před několika málo slunečními paprsky, které dopadaly do místnosti. Výhled do zásobovacího prostoru za budovou přehrazovaly tlusté kovové mříže.

„Will má taky čivavu,“ řekla Amanda, aby ho řádně zesměšnila. „Jakže se jmenuje?“

Will měl pocit, že má v krku ostnatý drát. „Betty,“ řekl.

„Vážně?“ Julia vzala psa do náruče a posadila se s ním na pohovku. Poplácala na polštářek vedle sebe a Amanda se posadila vedle ní. „Tohle je Arnoldo. Je ho pořádný kousek. Máte dlouhosrstou, nebo krátkosrstou?“

Will nevěděl, co by měl udělat jiného. Sáhl si do zadní kapsy kalhot a chtěl z ní vytáhnout peněženku. Příliš pozdě si vzpomněl na Amandin revolver. Zbraň se nebezpečně posunula, a tak se radši posadil na pohovku naproti ženám. Otevřel peněženku, vyndal z ní Bettyinu fotografii a ukázal jim ji.

Julia Lingová zamlaskala. „Ta je ale roztomilá.“

„Děkuju.“ Will si vzal snímek zpátky, vrátil ho do peněženky a tu zastrčil do kapsy saka. „Váš pejsek je taky pěkný.“

Julia mu už nevěnovala pozornost. Přejela rukou Amandě po noze. „Co tě sem přivádí, zlatíčko?“

Amanda Willa také dokonale ignorovala. „Určitě jsi už slyšela o Evelyn.“

„Ano,“ odpověděla protáhle Julia. „Chudák Almeja. Doufám, že jsou na ni hodní.“

Will se musel držet, aby úžasem neotevřel ústa. Evelyn Mitchellová byla Almeja.

Amanda položila dlaň na Juliinu ruku, ale ze svého kolena ji nesundala. „Předpokládám, že nevíš, kde je.“

„Nemám nejmenší tušení, ale kdybych něco věděla, hned bych za tebou přišla.“

„Jak vidíš, děláme všechno, co je v našich silách, aby se v pořádku vrátila domů. Jsem ochotná zajít za kýmkoli, aby se to povedlo.“

„Ano,“ zopakovala Julia. „Už je babička. Dokonce dvojnásobná. Má velice plodnou rodinu.“ Zasmála se, jako by se jednalo o spiklenecký vtip. „Jak se tomu drahému, roztomilému dítěti vede?“

„Celá rodina prožívá těžké období.“

„Ano.“ Zdálo se, že to slovo má obzvlášť v oblibě.

„Určitě jsi slyšela o Hectorovi.“

„Chudák malý. A to jsem si zrovna říkala, že začnu šetřit na Cadillac.“

„Myslela jsem, že ti obchody jdou dobře a šetřit nemusíš.“

„Na okázalá auta stejně není vhodná doba.“ Julia ztišila hlas. „Dost se kradou.“

„Hrůza,“ zakroutila hlavou Amanda.

„S těmi mladými kluky jsou velké potíže.“ Julia zamlaskala. Will byl rád, že konečně něčemu rozumí. Julia Lingová mluvila o mladých mužích, kteří se vloupali do Evelynina domu. „Vidí všechny ty gangstery v televizi a myslí si, že je to ohromně jednoduché. Zjizvená tvář, Kmotr, Tony Soprano. Až z toho mají zavařené mozečky. Tyhle představy se jim rychle uhnízdí v hlavě, začnou kolem sebe střílet a nemyslí na následky.“ Znovu zamlaskala. „Kvůli takové neuvážené akci jsem právě přišla o jednoho pracovníka.“

Mluvila o Bennym Choovi, muži v křiklavé košili. Will se nepletl. Julia Lingová poslala svou gorilu, aby uklidila nepořádek, který nadělal Ricardo se svými kamarády. A pak ho Faith zabila.

Amanda to také jistě věděla, ale postupovala opatrně. „Tvoje podnikání není úplně bez rizika. Pan Choo to věděl stejně jako všichni ostatní.“

Julia Lingová dost dlouho otálela, až se Will začal bát o Faith. Nakonec pomalu řekla: „Ano. Je to riziko podnikání. Myslím, že necháme Bennyho odpočívat v pokoji.“

Na Amandě bylo vidět, že se jí ulevilo. Willovi také. „Slyšela jsem, že tvůj bratr si už celkem zvykl na nové prostředí.“

„Ano,“ přitakala Julia. „Slovo celkem mi připadá přiléhavé. Roger nikdy neměl rád horko a v Savannah je prakticky jako v tropech.“

„Teď se uvolnilo jedno místo v Diagnostické. Možná bych mohla zjistit, jestli by tam Rogera nevzali. Třeba by mu změna prostředí prospěla.“

Julia předstírala, že o tom přemýšlí. „Tam je taky trochu moc teplo.“ Usmála se. „Co Phillipsova věznice?“

„To je opravdu příjemné zařízení.“ Ve Phillipsově věznici si Ignatio Ortiz odpykával trest za vraždu. Amanda zavrtěla hlavou jako pracovnice cestovní kanceláře, která musí Julii s velkou lítostí sdělit, že tuhle dovolenou si už zamluvila jiná rodina. „Ale není to dobrý nápad,“ řekla.

„Co Baldwinova věznice? Do té snáz dojedu.“

„Jenže ta se nehodí pro člověka Rogerova temperamentu.“ Zařízení totiž přijímalo pouze vězně, již potřebovali minimální nebo střední ostrahu. „Co Augusta? Je blízko, ale zase ne příliš.“

Julia nakrčila nos. „Když tam propouštějí na svobodu násilníky?“

„Máš pravdu.“ Amanda se tvářila, že přemýšlí o dalších možnostech, ačkoli se už jistě dohodla se státním zástupcem. „Věznice Lee Arrendala začala brát vězně, kteří potřebují maximální ostrahu. Samozřejmě jenom ty s dobrým chováním, ale to by Roger určitě nějak zvládl.“

Julia se zasmála. „Ale Mandy, znáš přece Rogera. Pořád má průšvihy.“

Amanda nehodlala smlouvat. „I tak bych na tvém místě uvažovala o věznici Lee Arrendala. Určitě bychom mu tu změnu dokázali zpříjemnit. Evelyn má hodně přátel, kteří si moc přejí, aby se v pořádku vrátila domů. A Roger by z toho taky mohl něco vytěžit.“

Julia pohladila psíka. „Uvidím, co mi řekne, až ho příště půjdu navštívit.“

„Možná bude lepší, když mu zavoláš,“ poradila jí Amanda a rovnou dodala: „Určitě bude lepší, když mu o Bennym povíš ty, a ne někdo cizí.“

„Ať odpočívá v pokoji,“ řekla Julia a sevřela Amandě nohu. „Ztráta lidí, na kterých ti záleží, je hrozná věc.“

„Máš pravdu.“

„Vím, že jste k sobě s Evelyn měly blízko.“

„Pořád máme.“

„Co kdybys tady věrného Pátka poslala pryč, abychom jedna druhou mohly utěšit?“

Amanda se zasmála. V hlase jí zaznívala nefalšovaná radost. Poplácala Julii po koleně a vstala z pohovky. „Ach, Julčo. Jsem ráda, že jsme se zase viděly. Mrzí mě, že to nejde častěji.“

Will se chystal vstát, ale pak si vzpomněl na revolver. Zastrčil si ruce do kapes, aby měl co nejtěsnější kalhoty a zbraň mu z nich nevyklouzla. V žádném případě nechtěl Amandě překazit její zvláštní hru tím, že si nechá z nohavice vypadnout zbraň.

„Dej mi vědět, jak jste se rozhodli ohledně té věznice Lee Arrendala,“ řekla Amanda. „Je opravdu bezvadná. V křídle se zvýšenou ostrahou jsou o deset centimetrů širší okna. Do cel se tam dostane plno slunce a čerstvého vzduchu. Myslím, že Rogerovi se tam bude moc líbit.“

„Dám ti vědět, jak se rozhodl. Nejspíš se všichni shodneme, že nejistota škodí obchodu.“

„Řekni Rogerovi, že jsem mu kdykoli k dispozici.“

Will Amandě otevřel dveře a společně prošli dílnou. Zaměstnanci si očividně dali přestávku. Stroje nepracovaly a u ponků bylo prázdno. Rádio hrálo potichounku. „To bylo zajímavé,“ zamumlal Will.

„Uvidíme, jestli udělá, co po ní chceme,“ odpověděla Amanda. Očividně v to doufala. Zase kráčela čiperně. „Vsadím se, o co chcete, že Roger přesně ví, co se včera u Evelyn stalo. Julia mu to nejspíš sama řekla. Kdyby nebyla ochotná s námi uzavřít obchod, nikdy by nás sem nepustila. Do hodiny budeme něco vědět. Dejte na má slova.“

„Připadá mi, že paní Lingová vám chce udělat radost.“

Amanda se zastavila a podívala se na něho. „Vážně si to myslíte? Nikdy nedokážu odhadnout, jestli se jenom tváří zdvořile, nebo…“ Nedokončila větu a místo toho pokrčila rameny.

Chvíli si myslel, že si dělá legraci, ale pak si uvědomil, že se mýlí. „Asi ano. Chci říct…“ Začal se potit. „Nikdy jste…“

„No tak, Wille. Taky jsem chodila na vysokou.“

Celou cestu k prodejně se polohlasně smála. Will si v duchu říkal, že je nejspíš odsouzen nechávat se od ní po zbytek života trápit. Byla skoro stejně surová jako Angie.

Právě sahal po klice, když zaslechl první výstřel. Připomínal špunt, který vyletěl z láhve šampaňského. Pak ucítil štípnutí na uchu a uviděl, jak se ze dveří před ním odštíply třísky. Pochopil, že je to kulka. Za ní přilétla další. A ještě jedna.

Amanda byla rychlejší než on. Vytáhla mu z kalhot revolver, rychle se otočila a dvakrát vystřelila. Potom padla k zemi.

Vzduch prořízl zvuk samopalu a Willovi kousek od hlavy zasvištělo několik kulek. Nedokázal odhadnout, odkud přilétly. V zadní části skladu byla tma. Mohla to být Ling-Ling, montéři skříněk, nebo obojí.

„Běžte!“ vykřikla Amanda. Will ramenem rozrazil dveře prodejny. Jejich zbraně z pultu samozřejmě zmizely. Nasupený Asiat, který je pustil dovnitř, ležel mrtvý na zemi. Will ucítil, jak ho do hlavy zezadu uhodilo cosi tvrdého. Několik vteřin zůstal jako omráčený a pak si uvědomil, že po něm Amanda hodila kabelku.

Zastrčil si ji do podpaží a prudce otevřel dveře dokořán. Náhlá ostrá sluneční záře ho úplně oslepila, takže na betonových schodech klopýtl. Staré zábradlí se pod jeho vahou ohnulo a zmírnilo jeho pád, který by jinak mohl mít katastrofické následky. Rychle se narovnal a vyrazil přes parkoviště přímo k zaparkovanému SUV. Přitom šmátral po klíči v kabelce, jejíž obsah se sypal ven a zůstával za ním jako stopa. Palcem stiskl tlačítko a kufr vozu se otevřel ještě dřív, než se k němu dostal. Will na kombinačním zámku vyťukal číselný kód a zásuvka se otevřela.

Ze zkušenosti věděl, že člověk má rád buď brokovnice, nebo kulovnice. Faith upřednostňovala brokovnici, což by u ní nečekal, protože měla drobounkou postavu a zpětný ráz zbraně jí mohl potrhat šlachy kolem ramenního kloubu. Will měl rád kulovnici. Střílela čistě a velice přesně i na pětačtyřicet metrů. To přišlo vhod, protože zhruba taková byla vzdálenost mezi jejich autem a vchodem do budovy. GBI své agenty vyzbrojovala puškou firmy Colt typu AR-15A2 a Will si ji opřel o rameno právě ve chvíli, kdy se roztříštily vchodové dveře.

Zacílil. Amanda si se slunečním světlem poradila lépe než on. Bez okolků seběhla po betonových schodech a pálila za sebe. Její střely však podsaditého muže, který ji honil, minuly. Měl tmavé sluneční brýle a v rukou držel samopal. Místo aby Amandu rovnou střelil do zad, zdvihl zbraň do vzduchu a seskočil ze schodů. Byla to vyložená frajeřina a Willovi poskytla možnost vystřelit. Stiskl spoušť, muž sebou ve vzduchu trhl a dopadl na zem.

Will sklonil pušku a očima hledal Amandu. Vracela se k ležícímu muži. Ruku s pistolí měla svěšenou podél těla. Určitě jí došly náboje. Will se znovu podíval do mířidel, aby Amandu kryl, pokud by ještě někdo vyšel z budovy. Odkopla samopal stranou a něco si pro sebe říkala.

Najednou se vrhla za schody. Will odtrhl oči od mířidel, aby se podíval, odkud hrozí nové nebezpečí. Pocházelo od muže na zemi. Ač se to zdálo nemožné, stále žil a držel v ruce Willovu služební pistoli. Namířil na auto a třikrát za sebou vypálil. Will věděl, že těžká ocelová skříň ho ochrání, ale i tak se skrčil, když se ozval náraz kovu do kovu.

Střelba ustala. Willovi prudce bušilo srdce a až v žaludku cítil, jak mu pulzuje krev. Opatrně se podíval na budovu. Střelec se musel schovávat za mercedesem, nejspíš za nádrží. Will vyrovnal pušku a doufal, že útočník provede nějakou hloupost, třeba že vystrčí hlavu. Místo toho se ozvala jeho pistole. Will vystřelil a zbraň utichla.

„Policie!“ vykřikl Will, protože mu nic jiného nezbývalo. „Ruce vzhůru.“

Muž slepě vystřelil směrem k SUV a o několik metrů minul.

Will polohlasně zanadával a podíval se na Amandu, jako by se jí chtěl zeptat, co má v plánu. Zavrtěla hlavou – ne odmítavě, ale podrážděně. Kdyby Will střelce zasáhl, nemuseli se teď spolu dorozumívat.

Nevěděl, jak by jí slušným způsobem naznačil, že ho zasáhl, a tak radši ukázal na zásobník vyčnívající z pušky, aby viděla, že ho zajímá, jak je na tom ona. Došly jí náboje? Měla pětiranný revolver. Pokud se jí nepodařilo z kabelky vytáhnout rychlonabíječ, nemohla nic moc dělat.

Dokonce i na tu vzdálenost viděl rozčilený výraz její tváře. Samozřejmě, že z kabelky vytáhla rychlonabíječ. Nejspíš si stihla ještě namalovat rty a zavolat pár lidem. Will se znovu podíval na mercedes a namířil na něj. Když se ohlédl po Amandě, uviděl, že otevřela svou zbraň, vysypala z ní prázdné nábojnice a znovu ji nabila. Mávla na něho rukou, aby pokračoval.

„Pane!“ vykřikl Will. „Ještě jednou vás vyzývám, abyste se vzdal.“

„Jdi do prdele!“ Muž po Willovi znovu vystřelil a trefil se do dveří SUV.

Amanda se v přikrčení doplížila ke kraji betonových schodů, sklonila hlavu k zemi a pokusila se podívat, kde se muž skrývá. Pak ji zase zvedla. Na Willa se ani nepodívala a nezastavila se, aby pořádně zamířila. Jednoduše si opřela ruku o třetí schod odspoda a stiskla spoušť.

Televize zloduchům prokázala medvědí službu. Neukazuje se v ní, že kulky dokáží proletět sádrokartonovými zdmi a plechovými dveřmi aut. Také v ní nikdo nevysvětluje, že odražená střela není gumový míček. Kulka z hlavně vyletí vysokou rychlostí a pokračuje ve své dráze. Když člověk vystřelí do země, neznamená to, že odražená kulka odletí zpátky do vzduchu. Pokud vystřelí pod auto, kulka se odrazí od vozovky, proděraví pneumatiku, a když někdo sedí v nešikovném místě, zaryje se mu do rozkroku.

Přesně to se stalo.

„Ježíšikriste!“ zařval muž.

„Ruce vzhůru!“ nařídil mu Will.

Do vzduchu vylétly dvě ruce. „Vzdávám se! Vzdávám se!“

Amanda na muže cestou k autu mířila. Odkopla stranou Willovu pistoli a vrazila muži koleno do zad. Celou dobu přitom sledovala dveře prodejny.

Nedívala se však správným směrem. Vrata na jedné rampě se najednou prudce otevřela a vysokou rychlostí z nich se skřípěním pneumatik vyjela černá dodávka. Nadskočila nad silnicí a odlétly od ní jiskry. Bylo cítit spálenou gumu. Kola se protočila, než začala zabírat. Will viděl, že v kabině auta sedí dva mladí muži. Měli na sobě černé větrovky a černé kšiltovky. Přes dodávku na okamžik nebylo vidět na Amandu. Zvedl pušku, ale nemohl vystřelit, protože by se mohlo stát, že kulka proletí bokem vozu a zasáhne ji. Ozvaly se další dvě rychlé rány. Ocitli se pod palbou a dodávka se skřípěním pneumatik ujížděla pryč.

Will vyběhl na parkoviště, aby po ní vypálil, ale zarazil se, protože Amanda ležela na zemi.

„Amando?“ Sevřel se mu hrudník a stáhlo se mu hrdlo. „Amando? Jste…“

„Krucinál!“ vykřikla a převalila se, aby se mohla posadit. Obličej i hrudník měla od krve. „Krucinál, hergot!“

Will si klekl na jedno koleno a položil jí ruku na rameno. „Postřelili vás?“

„Nic mi není, vy idiote.“ Prudce odstrčila jeho ruku. „Ale ten chlap je mrtvý. Když odjížděli, dvakrát ho střelili do hlavy.“

Will to viděl. Muži chyběl obličej.

„Na to, že auto bylo rozjeté, se trefili dost přesně.“ Když jí pomáhal na nohy, nevraživě se na něho podívala. „Mnohem líp než vy. Kdy jste byl naposledy na střelnici? Tohle je nepřijatelné. Naprosto nepřijatelné.“

Will věděl, že nemá smysl se s ní hádat, ale kdyby se hádat chtěl, mohl by namítnout, že nechat zbraně na pultu také nebyl nejlepší nápad, případně že jet sem bez posil byla úplná hloupost.

„Přísahám bohu, Wille, že až tohle skončí…“ Nedokončila větu. Poodešla a šlápla na plastovou pudřenku, která vypadla z její kabelky. „Zatraceně!“

Will si klekl k mrtvému a ze zvyku mu zkontroloval tep. Muž měl asi pět centimetrů od srdce díru. Byla tak velká, že skrz ni Will mohl pohodlně prostrčit prst. Když mu rozepnul černou větrovku, spatřil límec vojenské taktické vesty. Kovový plášť náboje se rozplácl při nárazu do její neprůstřelné části a nábojnice zůstala značně zploštělá.

Přesný zásah přímo uprostřed hrudníku.

Amanda se vrátila a beze slova se zadívala na mrtvého muže na zemi. Musela se nacházet poblíž, když ho zastřelili. Na obličeji měla kousky šedé mozkové hmoty a na límci blůzy jí visel kousek kosti.

Will vstal. Nenapadlo ho nic jiného než podat jí kapesník.

„Děkuju.“ Pevnou rukou si otřela obličej a krev se jí po něm rozmazala jako klaunské líčení. „Díkybohu, že mám v autě čisté oblečení.“ Podívala se na Willa. „Roztrhl jste si sako.“

Will se podíval na svůj rukáv. V místě, kde ramenem dopadl na asfalt, ho měl natržený.

„Začněte s sebou vozit něco na převlečení. Nikdy nevíte, co se může stát.“

„Ano, madam.“ Will položil ruku na pažbu pušky.

„Ling-Ling je pryč.“ Amanda si otřela čelo. „Vyšla z kanceláře s tím svým pitomým psem v podpaží. Střílela kolem sebe jako o život. Nedělám si iluze, že se mě pokoušela zachránit. Bylo nad slunce jasnější, že se ji útočníci taky snaží zabít.“

Will se novou informaci pokoušel zpracovat. „Měl jsem za to, že ti střelci pracují pro Ling-Ling.“

„Kdyby nás Julia chtěla zabít, udělala by to už v kanceláři. Vy jste si nevšiml pušky s upilovanou hlavní schované pod polštářem na pohovce?“

Will přikývl, ačkoli si zbraně nevšiml a při představě, že tam byla, mu po těle vyrazil studený pot. „Útočníci pracovali u ní v dílně. Poznal jsem je. Viděl jsem je, když jsme do budovy vešli. Montovali skříňky. Proč by chtěli Julii zabít? Nebo nás, když na to přijde.“

„Copak to není jasné?“ Amanda si konečně uvědomila, že není. „Nechtěli, aby se mnou mluvila. A rozhodně nechtějí, aby mluvila s Rogerem. Určitě něco ví.“

Will se pokoušel dát si to dohromady. „Julia povídala, že mladí kluci jsou moc zbrklí a hrají si na gangstery. Parta dvacetiletých mládenců nadupaných testosteronem si nejspíš nechce nechat poroučet od ženy středního věku.“

„A já si myslela, že si to mužští rádi nechají líbit.“ Amanda se podívala na mrtvého. „Je celý zpocený. Určitě něco bral.“

Něco, díky čemu pár vteřin po zásahu nábojem ráže .223 do hrudi dokázal čile vyskočit na nohy.

Amanda do muže strčila špičkou boty a převrátila ho, aby se podívala, jestli u sebe má doklady. „Tihle mládenci po sobě neradi nechávají svědky.“ Vytáhla z peněženky řidičský průkaz. „Juan Armand Castillo. Čtyřiadvacet let. Bydlí v ulici Kožené punčochy ve Stone Mountain.“ Ukázala průkaz Willovi. Castillo vypadal jako učitel, ne jako člověk, který se samopalem v ruce honil agenty GBI.

Amanda Castillovi úplně rozepnula bundu. Muž měl v kalhotách zastrčenou její služební pistoli. Vytáhla ji z nich a řekla: „No, aspoň po mně nestřílel mojí vlastní zbraní.“

Will jí pomohl povolit přezky po stranách neprůstřelné vesty.

„Ještě ke všemu páchne.“ Amanda muži vyhrnula košili a podívala se mu na hrudník. „Nemá žádné tetování.“ Prohlédla mu paže. „Nic.“

„Zkuste se mu podívat na ruce.“

Castillo měl zaťaté pěsti. Amanda mu holou rukou rozevřela prsty. Příčilo se to všem policejním zásadám, ale Will už se stal jejím komplicem, takže na tom nezáleželo.

„Nic tam nemá,“ řekla Amanda.

Will se rozhlédl po parkovišti. Stála tam už jenom dvě auta – Bentley a Mercedes. „Myslíte, že uvnitř ještě někdo je?“

„Bentley patří Ling-Ling. Předpokládám, že má ještě jedno auto a teď v něm ujíždí pryč, aby se někde co nejlíp ukryla. Mercedes patří Perrymu.“ Na vysvětlenou dodala: „To je ten mrtvý v prodejně.“

„Vidím, že o těchhle lidech opravdu hodně víte, Mandy.“

„Na tohle nemám náladu, Wille.“

„Julia Lingová stojí v hierarchii gangu vysoko. Vlastně je skoro nejvyšší kápo.“

„Můžete mi vysvětlit, proč mluvíte jako nějaký rádoby gangster?“

„Jenom říkám, že když se někdo pokusí zabít člověka v Juliině postavení, musí mít buď obrovskou odvahu, nebo být neskutečně hloupý. Její bratr to rozhodně jen tak nepřejde. Sama jste mi řekla, že je v podstatě vyšinutý. Střílet na jeho sestru je jako otevřené vyhlášení války.“

„Konečně jste řekl něco rozumného.“ Vrátila mu kapesník. „Prohlédl jste si pořádně ty muže v dodávce?“

Will zavrtěl hlavou. „Myslím, že byli mladí. Měli sluneční brýle, čepice a větrovky. Nic dalšího bych odpřisáhnout nemohl.“

„Já nechci, abyste přísahal. Chci, abyste…“ Vzduch proťal zvuk sirén. „Těm to ale trvalo.“

Will odhadoval, že první výstřel zazněl před necelými pěti minutami. Připadalo mu to jako velice dobrý dojezdový čas.

„A vy jste si je prohlédla?“ zeptal se.

Zavrtěla hlavou. „Podle mého bychom měli hledat někoho se zkušeností se střelbou z jedoucího auta.“

V tom měla pravdu. Dvakrát někoho trefit do hlavy z jedoucího vozidla nebylo ani na krátkou vzdálenost dílo náhody. Vyžadovalo to cvik a Castillův vrah se zřejmě nebál, že se netrefí.

„Proč nestřelili vás?“ zeptal se Will.

„Je vám to líto, nebo se jen ptáte?“ Amanda si něco oklepala z paže a podívala se na Castilla. „Nejspíš nám zbývají dvoje. Aspoň se nám to zužuje.“

Mluvila o otiscích prstů nalezených v Evelynině domě. „Troje,“ namítl Will.

Amanda zavrtěla hlavou a nespouštěla oči z mrtvoly na zemi.

Will to vypočítal na prstech. „Evelyn zabila Hironobu Kwona. Faith se postarala o Ricarda Ortize a Bennyho Chooa. Marcellus Estevez zemřel v nemocnici, a když k tomu připočítám tady Juana Castilla, dělá to dohromady pět.“ Amanda na to nic neřekla a Will se obával, jestli počítal správně. „Osmery otisky v Evelynině domě mínus pět mrtvých rovná se troje.“

Amanda sledovala, jak ulicí rychle projíždějí policejní auta. „Dvoje,“ řekla. „Jeden se před hodinou pokusil zabít Sáru Lintonovou.“

11. kapitola

Dale Dugan se vřítil do lékařského pokoje. „Přišel jsem, hned jak jsem mohl.“

Sára zavřela oči a zaklapla svou skříňku. Skoro dvě hodiny probírala svou výpověď s policisty. Potom se kolem ní hodinu rojili lidé z vedení nemocnice a předstírali, že jí chtějí pomoci. Sáře však rychle došlo, že se mnohem víc bojí, aby nemocnici nezažalovala. Jakmile podepsala prohlášení, v němž je zprostila veškeré zodpovědnosti, odešli stejně rychle, jako přišli.

„Můžu ti něco přinést?“ zeptal se Dale.

„Děkuju, ale nic nechci.“

„Můžu tě odvézt domů?“

„Dale, já…“ S třesknutím se rozlétly dveře. Stál v nich Will s vyděšeným výrazem ve tváři.

Na několik vteřin se všechno zastavilo a ztratilo význam. Sára přestala vnímat své okolí. Nefungovalo jí periferní vidění. Všechno se obracelo pouze k Willovi. Nevšimla si, že Dale odešel. Neslyšela neustálé kvílení sirén sanitek, zvonění telefonů a křik pacientů.

Vnímala jenom Willa.

Nechal za sebou zapadnout dveře, ale nepřiblížil se k ní. Na čele se mu perlil pot a přerývaně dýchal. Sára nevěděla, co mu má říct ani co má dělat. Jenom tam stála a zírala na něho jako uhranutá.

„V tomhle teď chodíte?“ zeptal se.

Přiškrceně se zasmála. Převlékla se do zelené haleny a kalhot, protože civilní oblečení nechala jako důkaz policii.

Will se nuceně usmál. „Barva haleny zvýrazňuje vaše zelené oči.“

Sára se kousla do rtu, aby se nerozplakala. Chtěla mu zavolat, jakmile se ta hrozná věc stala. Už držela mobil v ruce a na displeji měla jeho číslo, ale nakonec ho zastrčila do kabelky. Věděla, že kdyby Willa uviděla dřív, než na to bude připravená, úplně by se sesypala.

Ozvalo se zaklepání na dveře a do místnosti vešla Amanda Wagnerová. „Hrozně nerada vás vyrušuju, doktorko Lintonová, ale mohli bychom si s vámi promluvit?“

Willův obličej potemněl hněvem. „Ona ne…“

„To je v pořádku,“ přerušila ho Sára, „ale moc vám toho neřeknu.“

Amanda se usmála, jako by byli na nějaké společenské akci. „Budeme vděční za cokoli.“

Sára o události v posledních několika hodinách mluvila pořád, takže jim všechno mechanicky přeříkala. Předestřela jim zkrácenou verzi své výpovědi a při popisu feťačky nezacházela do podrobností. Na papíře vypadal jako popis všech podobných žen, které Sára v životě viděla. Nepopsala jim ani odpadky kolem kontejneru, záchranáře, ani postup při oživování pacienta. Soustředila se jenom na podstatné informace o mladém muži, který na ni vykoukl zpoza závěsu. Udeřil ji do hrudi a pacienta dvakrát střelil do hlavy. Byl to hubený běloch mezi pětadvaceti a třiceti lety v černé větrovce a kšiltovce. V krátké době, která uplynula mezi okamžikem, kdy ho poprvé spatřila, a jeho smrtí, neřekl jediné slovo. Jediný zvuk, který zaslechla, bylo zachroptění a pak pískání, s nímž mu z krku unikal vzduch, jak přestával dýchat.

„Pevně mi svíral ruku. Nemohla jsem mu v tom zabránit. Je mrtvý. Oba jsou mrtví,“ dořekla.

Zdálo se, že Will není schopen promluvit. „Ublížil vám.“

Sára jenom přikývla, ale v duchu před sebou viděla obrázek, který spatřila v zrcadle na záchodě. Nad pravým ňadrem měla ošklivou obdélníkovou podlitinu od toho, jak ji muž udeřil.

Will si odkašlal. „Dobře. Děkujeme za vaši spolupráci, doktorko Lintonová. Vím, že asi chcete jít domů.“ Otočil se a měl se k odchodu, ale Amanda se nehýbala z místa.

„Doktorko Lintonová, všimla jsem si, že v čekárně je nápojový automat. Nechcete si dát něco k pití?“

Sáru její dotaz zaskočil. „Já jsem…“

„Wille, mohl byste mi přinést dietní Sprite a… Promiňte, doktorko Lintonová, co si dáte vy?“

Will pevně zaťal zuby. Nebyl hloupý. Věděl, že Amanda se snaží zůstat se Sárou sama, a Sára věděla, že jí Amanda nedá pokoj, dokud nedostane, co chce. Pokusila se to Willovi usnadnit a řekla: „Dala bych si colu.“

Nehodlal se tak snadno vzdát. „Určitě?“

„Ano, určitě.“

Nebyl z toho nadšený, ale odešel.

Amanda vyhlédla na chodbu, aby se ujistila, že je opravdu pryč. Otočila se zpátky k Sáře. „Fandím vám,“ řekla.

Sára vůbec nechápala, o čem mluví.

„Jde o Willa,“ vysvětlila jí Amanda. „Pohybuje se kolem něho až moc mrch a ani já zatím neodcházím.“

Sára neměla náladu na žerty. „Co chcete, Amando?“

Amanda šla k věci. „Těla jsou pořád dole v márnici. Potřebuju, abyste je prohlédla a jako profesionálka mi řekla svůj názor.“ Ještě dodala: „Názor soudní lékařky.“

Sáru zamrazilo při pomyšlení, že by se na toho muže měla znovu podívat. Pokaždé, když zamrkala, viděla nad sebou jeho bezvýraznou tvář. Když sevřela ruku, měla pocit, že jí stále tiskne prsty. „Nemůžu do nich říznout.“

„To ne, ale můžete mi zodpovědět pár otázek.“

„Například?“

„Jestli brali drogy, k jakému gangu patřili a jestli některý z nich nemá žaludek plný heroinu.“

„Jako Ricardo.“

„Ano, jako Ricardo.“

Sára bez váhání řekla: „Dobře. Udělám to.“

„Co uděláte?“ Will se vrátil. Určitě celou cestu běžel. Zase sotva popadal dech. V jedné ruce držel dvě limonády.

„Tady jste,“ řekla Amanda, jako by ji překvapilo, že ho vidí. „Zrovna jsme se chtěly vypravit dolů do márnice.“

Will se podíval na Sáru. „To ne.“

„Chci to udělat,“ trvala na svém Sára, ačkoli si nebyla jistá proč. Poslední tři hodiny jenom toužila jít domů. Ale když tu teď byl Will, nedokázala si představit, že by se měla vrátit do prázdného bytu.

„Tohle nebudeme potřebovat.“ Amanda vzala plechovky s limonádou a hodila je do koše. „Pojďme, doktorko Lintonová.“

Sára je chodbou vedla k výtahům a připadalo jí, jako by od chvíle, kdy tudy šla ráno, uplynula ohromná spousta času. Kolem ní projel naložený nemocniční vozík, záchranáři na sebe pokřikovali informace o pacientovi a doktoři udíleli příkazy. Sára napřáhla paži a navedla Willa ke stěně, aby mohli projet. Její ruka se nacházela těsně před jeho kravatou. Pod konečky prstů ucítila jemný materiál. Jako obvykle na sobě měl oblek, ale tentokrát bez vestičky. Měl tmavě modré sako a pod ním jenom o odstín světlejší košili.

Policista. Sára zapomněla na toho policistu! „Ještě jsem…“

„Teď ne. Počkejte s tím,“ řekla Amanda, jako by se obávala, že stěny mají uši.

Zatímco čekali na výtah, Sára na sebe v duchu zuřila. Jak na toho policistu mohla zapomenout? Co se to s ní děje?

Dveře výtahu se otevřely. Kabina byla plná lidí. Starým kladkám a táhlům trvalo nekonečně dlouho, než se se skřípěním pohnuly. Sjeli o patro níž a většina lidí vystoupila. Do suterénu s nimi jeli jen dva mladí sanitáři. Vystoupili a zamířili ke schodišti. Nejspíš tam měli tajnou schůzku.

Amanda počkala, dokud nebyli z doslechu. „Co jste chtěla?“

„Když jsme od kontejneru přišli dovnitř, byl tam nějaký muž. Málem jsem do něj narazila. Řekla jsem mu, ať uhne z cesty, a on mi ukázal odznak. Vypadalo to jako odznak, ale teď si nejsem jistá. Choval se jako policajt.“

„V jakém směru?“

„Choval se, jako by měl plné právo se mě vyptávat, a podráždilo ho, že jsem mu okamžitě neodpověděla.“ Sára se na Amandu významně podívala.

„To opravdu vypadá na policajta,“ připustila jízlivě Amanda. „Co chtěl?“

„Vědět, jestli pacient přežije. Řekla jsem mu, že možná ano, i když bylo zřejmé…“ Sára se odmlčela a snažila se rozpomenout. „Měl na sobě tmavý oblek. Úplně černý, a pod ním bílou košili. Byl hodně hubený, skoro vyzáblý. Páchl cigaretovým kouřem. Cítila jsem ho, ještě když odešel.“

„Všimla jste si, kterým směrem šel?“

Zavrtěla hlavou.

„Byl to běloch, nebo černoch?“

„Běloch s šedými vlasy. Byl starší. Vypadal starší.“ Sára se rukou dotkla obličeje. „Měl vpadlé tváře a povislá víčka.“ Vzpomněla si ještě na něco. „Na hlavě měl čepici. Kšiltovku.“

„Černou?“ zeptal se Will.

„Modrou,“ odpověděla Sára. „S logem týmu Atlanta Braves.“

„Nejspíš získáme záběry z bezpečnostních kamer, kde bude vidět pěkně seshora,“ poznamenala Amanda. „O tyhle informace se budeme muset podělit s policií. Možná budou chtít, abyste spolupracovala s jejich kreslířem.“

Sára byla ochotná udělat všechno, co je třeba. „Mrzí mě, že jsem si na to nevzpomněla dřív. Nevím, co…“

„Byla jste v šoku.“ Will chtěl nejspíš říct něco víc. Podíval se na Amandu a ukázal na dvoukřídlé dveře na druhém konci chodby. „Myslím, že je to tudy,“ řekl.

Když došli do márnice, Juniora s Larrym nebylo nikde vidět. Místo toho tam stály dva vozíky a na každém z nich leželo tělo přikryté bílým prostěradlem. Sára předpokládala, že jedno patří muži, kterého našla u kontejneru, a druhé tomu, který nejprve zastřelil prvního a pak se pokusil zabít i ji.

O dveře obrovského mrazáku se opírala jakási žena. Když vešli do místnosti, vzhlédla od svého chytrého telefonu. Jmenovku měla zastrčenou v kapse kalhot a nebyla oblečená do bílého pláště, ale do dobře střiženého černého kalhotového kostýmu. Očividně to byla úřednice. Byla už starší a vlasy měla víc šedé než černé. Odtrhla se od mrazáku a přistoupila k příchozím. Stála vzpřímeně, jako by spolkla pravítko, a rozměrný hrudník před sebou nesla jako loď svou příď.

Neobtěžovala se představováním. Z kapsy saka vytáhla kroužkový notýsek a přečetla z něj: „Střelec se jmenuje Franklin Warren Heeney. Atlantská policie u něho našla peněženku s doklady. Byl místní, žil s rodiči v Tuckeru. V druhém ročníku odešel z vysoké školy Perimeter College. Nemá žádné záznamy o zaměstnání. V dospělosti ho za nic nezavřeli, ale ve třinácti strávil šest měsíců ve výchovném ústavu za rozbíjení oken. Má jedno dítě, šestiletou dceru, která žije u tety ve Snellville. Její mladá maminka sedí v okresním vězení za krádež v obchodě a sáček metamfetaminu, který u ní našli v kabelce. Nic víc o něm nevím.“ Ukázala na druhé tělo. „Marcellus Benedict Estevez. Jak už jsem vám řekla po telefonu, jeho doklady se našly v odpadcích u kontejneru. Ale vy už jste se o něm stejně informovali, ne?“ Amanda přikývla a žena zavřela notýsek. „Nic víc zatím nemám. Žádné další informace se ke mně nedostaly.“

Amanda znovu přikývla. „Děkuju vám.“

„Zařídila jsem, že se sanitáři vrátí až za hodinu. Estevezovy snímky, které jste objednala, jsou v přepravním balíčku, doktorko Lintonová. Shromáždila jsem nějaké nástroje, které by vám mohly být užitečné. Omlouvám se, že jsem nemohla udělat víc.“

Udělala toho hodně. Sára se podívala na čtyři tácy položené vedle těl. Ať ta žena byla kdokoli, měla znalosti z oblasti medicíny a v nemocnici zastávala dostatečně vysokou funkci, aby mohla vyplenit sklad a nespustit přitom alarm. „Děkuju.“

Žena kývla na rozloučenou a odešla.

„Budu hádat. Není to další z vašich starých kamarádek?“ zeptal se Will ostře.

Amanda mu nevěnovala pozornost. „Můžeme začít, doktorko Lintonová?“

Sára se musela přinutit, aby se pohnula. Jinak by tam stála na místě až do skonání světa. Na věšáku na stěně objevila balení sterilních rukavic. Vzala jeden pár a natáhla si ho na zpocené ruce. Prášek na vnitřní straně se srazil do maličkých žmolků, které se jí přilepily na dlaně jako těsto.

Bez úvodních řečí odkryla prostěradlo z prvního těla. Byl to Marcellus Estevez, kterého našla u kontejneru. V čele měl dvě díry po kulkách. Byly blízko sebe. Kůži zbarvily popáleniny od střelného prachu. Cítila kordit, což nedávalo smysl, protože muž byl zastřelen před několika hodinami.

„Dvě rány doprostřed čela, stejně jako u střelby z dodávky ve skladu,“ poznamenala Amanda.

„Nemusíte to dělat,“ řekl Will polohlasem.

„Nevadí mi to.“ Sára se přinutila dát se do práce. Začala s jednoduchými úkony. „Je mu kolem pětadvaceti,“ zamumlala. „Výška sto sedmdesát tři až sto sedmdesát pět centimetrů. Váha něco málo přes osmdesát kilogramů.“ Když mrtvému otevřela oči, zjistila, že začíná postupovat tak, jak je při ohledání obvyklé. „Oči hnědé, bělma nažloutlá. Rána byla septická. Až budou zkoumat příčinu smrti, nejspíš zjistí, že otrava se dostala do větších orgánů. Když jsme ho našli, selhával mu organismus.“ Stáhla prostěradlo níž, aby se mrtvému mohla znovu podívat na břicho, tentokrát kvůli ohledání místo léčby.

Muž byl nahý. Když ho přivezli na pohotovost, odstříhali z něho veškeré oblečení. Sára zřetelně viděla hlubokou bodnou ránu nalevo ve spodní části břicha. Stiskla řez z obou stran, aby zjistila, jestli dokáže poznat, kudy čepel nože projela.

„Má propíchnuté tenké střevo. Vypadá to, že mu nůž zajel do těla zespoda nahoru. Byl veden pravou rukou v poloze na zádech.“

„Takže na ní ležel?“ zeptala se Amanda.

„Připadá mi, že ano. Mluvíme o Evelyn, že?“ Will se dál tvářil odtažitě, ale Amanda přikývla. „Ostří do těla vjelo šikmo k břišním Langerovým liniím neboli přirozenému směru kůže. Když roztáhnu kraje rány…,“ napnula kůži tak, jak byla, když došlo k bodnutí, „je vidět, že Evelyn ležela na zádech, s největší pravděpodobností na zemi, a útočník na ní. Trochu se ohýbal v pase. Nůž do těla zajel takhle.“ Sára sáhla na tác pro skalpel, ale rozmyslela si to a místo něj vzala do ruky nůžky. Předvedla, jak byla rána vedena. Ruku s nůžkami měla u boku a jejich hroty směřovaly vzhůru. „Byla to spíš sebeobrana než útok. Možná se prali a oba ve stejnou chvíli upadli. Nůž muži zajel do těla a on se převrátil. Pořád ho měl v sobě – vidíte, že rána je mnohem zřetelnější na vnější hraně. To značí pohyb.“

„Byl to kuchyňský nůž?“ zeptala se Amanda.

„Statisticky je to nejpravděpodobnější zbraň. Navíc spolu zápasili v kuchyni, takže to dává smysl. Soudní lékař bude muset provést srovnání, abychom si mohli být úplně jistí. Našla se zbraň na místě činu?“

„Ano,“ odpověděla Amanda. „Jste si tím jistá? Že Evelyn ležela na zádech?“

Amanda s ohledáním očividně nebyla spokojená. Přála si, aby její přítelkyně vypadala jako bojovnice, ne jako někdo, kdo měl jenom štěstí. „Většina smrtelných bodných zranění se nachází v levé části hrudníku. Když někoho chcete zabít, míříte na srdce. Rozmáchnete se rukama nad hlavou a bodnete přímo do hrudi. Tahle rána byla v sebeobraně.“ Sára ukázala na mužovu pořezanou dlaň: „Ale Evelyn se tak snadno nedala. V jedné chvíli se na něho musela vrhnout, protože ostří nože chytil do ruky.“

Amandu její informace uklidnila jenom částečně. „Má něco v žaludku?“

Sára sáhla pod vozík a vytáhla odtamtud složku určenou soudnímu lékaři okresu Fulton. Zatímco ji vyslýchala policie, většinu informací vyplnil Krakauer. Formulář byl standardní. Soudní lékař provádějící pitvu potřebuje vědět, jestli v sobě mrtvý má drogy, co se s ním dělalo, které skvrny pocházejí z nemocnice a které vznikly při násilném činu. Sára na poslední stránce našla kopii rentgenových snímků.

„Nevypadá to, že by měl v břiše nějaké cizí předměty,“ řekla. „Jistě to budou vědět, až ho otevřou, ale myslím, že množství heroinu, o kterém mluvíme a kvůli kterému by stálo za to umřít, bychom snadno objevili.“

Will si odkašlal a neochotně se zeptal: „Měla na sobě Evelyn hodně krve od toho, jak toho muže pobodala?“

„Pravděpodobně ne. Krvácel většinou do břicha, a to i potom, co nůž vytáhla. Na ruce má zranění, které utržil, když se bránil, ale loketní i zápěstní tepnu má nedotčenou. Bez poranění jsou i tepny ruky. Kdyby řezná rána na ruce byla hlubší nebo kdyby měl pořezaný nebo dokonce uříznutý prst, dala by se čekat značná ztráta krve. Ale u Esteveze to tak není, takže bych řekla, že Evelyn na oblečení neměla skoro žádné skvrny.“

„Na zemi bylo hodně krve. Na dlaždicích se našly červené stopy, jak tam někdo chodil sem a tam,“ řekl Will.

„Jak velký byl ten prostor?“

„Jako kuchyň,“ odpověděl. „O trochu větší než ta vaše, a uzavřený. Dům je starší a vypadá jako ranč.“

Sára chvíli přemýšlela. „Musela bych vidět fotografie místa činu, ale jsem si docela jistá, že jestli na zemi bylo hodně krve a ze stop bylo zřejmé, že tam došlo k zápasu, tak ta krev nemohla pocházet z Estevezovy ruky ani břicha. Aspoň ne všechna.“

„Mohl Estevez po tom, co utržil takové rány, sám vstát a odejít?“

„Bez pomoci ne. Jakékoli poškození břišní stěny znamená, že člověku dělá potíže dýchat, natož se hýbat.“ Sára si položila ruku na břicho. „Jen si představte, kolik svalů se musí zapojit, jenom když se chcete z lehu posadit.“

„Kam tím míříte?“ zeptala se Amanda Willa.

„Jenom by mě zajímalo, kdo s Evelyn zápasil, jestliže tenhle člověk nemohl po pobodání vstát a z rány mu neteklo moc krve.“

Sára jeho úvahu pochopila. „Vy si myslíte, že Evelyn byla zraněná.“

„Možná. Na místě činu zjistili krevní skupiny, ale nepodívali se na všechno a DNA dostaneme až za několik dnů.“ Pokrčil rameny. „Jestli Estevez moc nekrvácel, Evelynino zranění by mohlo vysvětlit to množství krve.“

„Pokud je zraněná, určitě to není nic vážného,“ pronesla Amanda a mávla nad Willovou teorií rukou, jako by odháněla mouchu. Každý logicky uvažující člověk by už přijal velice pravděpodobnou možnost, že vzhledem k době, která od zápasu uběhla, jsou naděje Evelyn Mitchellové na přežití minimální. Amanda však zřejmě vyznávala opačnou teorii.

Sára jí nehodlala nic vymlouvat.

Na jednom tácu ležela velká lupa. Sára stáhla níž světlo, které viselo od stropu, a dál ohledávala mrtvého. Prohlédla ho od hlavy až k patě, jestli nenajde nějaké důkazy. Hledala vpichy po jehlách a cokoli neobvyklého, co by mohlo poskytnout nějaké vodítko. Když bylo třeba tělo otočit, Will si navlékl chirurgické rukavice a pomohl jí.

„Panečku, to je zajímavé,“ řekla Amanda se svým typickým citem pro taktní vyjadřování.

Estevez měl na zádech vytetovaného velkého anděla, jehož obraz mu zabíral celou šíři ramen a sahal až na spodek křížové kosti. Byl tak složitý, že připomínal spíš rytinu.

„Gabriel,“ řekla Sára. „Archanděl.“

„Jak jste to poznala?“ zajímal se Will.

Ukázala na trubku u andělových úst. „Žádný biblický pramen pro to neexistuje, ale některá náboženství věří, že až Gabriel zatroubí na trubku, nastane soudný den.“ Sára věděla, že Will do kostela nechodí. „Tohle učí děti v nedělní škole. A jde to dohromady s jeho jménem – Marcellus Benedict. Myslím, že se tak jmenovali dva papežové.“

„Vypadá to, že si ho nechal vytetovat nedávno. Jak dlouho ho podle vás má?“ zeptala se Amanda.

Kůže na mužových bedrech byla stále podrážděná od tetovací jehly. „Týden, možná pět dní.“ Sára se naklonila blíž, aby se podívala na ozdobné ornamenty. „Dělalo se to postupně a tatérovi to trvalo dlouho, nejspíš několik měsíců. Není to obraz, na který se zapomíná, a podle mého musel být hodně drahý.“

Will vzal ruku mrtvého do dlaně. „Viděla jste, co má pod nehty?“

„Všimla jsem si, že tam má špínu,“ připustila. „To je u muže jeho věku poměrně typické. Nemůžu z těla nic odebrat. Soudní doktor by se zbláznil, a i kdybych něco našla, soud by to nepřijal, protože tohle není řádný odběr důkazního materiálu.“

Will přiblížil nos k mužovým prstům. „Připadá mi, že to páchne jako olej.“

Sára si také přičichla. „Nevím. Policisté mi řekli, že zkontrolovali venkovní bezpečnostní kamery. Jsou pohyblivé. Otáčejí se ze strany na stranu a zabírají zadní parkoviště. Pachatelé to zřejmě věděli, protože se jim povedlo kamerám vyhnout, když tam nechali tělo. Z časového záznamu vyplývá, že Estevez vedle kontejneru ležel minimálně dvanáct hodin. Byl mezi páchnoucími odpadky, takže ten zápach může pocházet od čehokoli.“ Otočila mužovu ruku a ukázala ji Willovi. „Tohle je zajímavější. Očividně pracoval rukama. Na bříšku palce má ztvrdlou kůži a tady na straně ukazováku taky. Dlouhou dobu držel nějaký nástroj. Byl docela těžký a otáčel se.“

„Říkala jste, že byl nezaměstnaný,“ otočil se Will k Amandě.

„Záznamy ze sociálky ukazují, že skoro rok bral podporu.“

Sáru napadlo něco jiného. „Můžete mi podat támhleto?“ požádala Willa a ukázala na lupu. Will vzal nástroj do ruky a čekal, až Sára Estevezovi otevře ústa. Mrtvý měl ztuhlé čelisti. Když mu rozevřela rty, zapraskala mu šlacha. „Podržte to tady,“ řekla Willovi a gestem mu naznačila, že se má soustředit na horní zuby. „Vidíte ty maličké vroubky na spodních hranách horních zubů?“ Will se naklonil blíž a nechal i Amandu, aby se podívala. „Jsou to otlaky. Vznikly tím, že neustále něco svíral mezi zuby. Něco podobného mívají švadleny, které ukusují nit, nebo tesaři – ti si do úst dávají hřebíky.“

„Nebo truhláři?“ otázal se Will.

„Je to možné,“ odpověděla Sára a znovu se podívala na Estevezovu ruku. „Tyhle mozoly by mohly být od elektrického šroubováku. Pro srovnání bych to nářadí potřebovala vidět, ale kdybyste mi řekli, že pracoval jako tesař, souhlasila bych, že jeho ruce na to vypadají.“ Vzala do ruky mužovu levačku. „Vidíte ty jizvy na ukazováku? Odpovídají obvyklým zraněním, jaká mívají tesaři. Stává se, že se jim smekne kladivo nebo že si přiskřípnou kůži hřebíkem. Případně si sedřou vrchní vrstvu kůže závitem šroubu. Vidíte tu jizvu uprostřed nehtu?“ Will přikývl. „Prochází i kůžičkou u lůžka. Tesaři ořezávají hrany a dělají rýhy do dřeva nožem na koberce se zahnutým ostřím. Někdy jim ostří ujede po nehtu nebo z prstu po straně strhne kůži. Nedominantní rukou často uhlazují tmel nebo těsnění, což namáhá konečky prstů, takže jejich otisky každý týden vypadají jinak. Někdy i každý den.“

„Takže tu práci už nějakou dobu dělal?“ zeptala se Amanda.

„Řekla bych, že práci, od které má tyhle otlaky, se věnoval dva nebo tři roky.“

„Co ten střelec, Heeney?“

Sára sáhla pod prostěradlo, aby se podívala druhému muži na ruce. Nechtěla znovu vidět jeho obličej. „Byl levák, ale odhaduju, že pracoval ve stejném oboru jako Estevez.“

„Takže máme aspoň jednu spojitost,“ řekl Will. „Oba pracovali pro Ling-Ling.“

„Kdo je Ling-Ling?“ chtěla vědět Sára.

„Nezvěstná osoba, která nás zajímá.“ Amanda se podívala na hodinky. „Měli bychom si pospíšit. Můžete prohlédnout toho druhého pána, doktorko Lintonová?“

Sára se nerozmýšlela a jedním rychlým pohybem odhrnula prostěradlo. Poprvé od chvíle, kdy se ji Franklin Warren Heeney pokusil zabít, se mu dívala do tváře. Zíral před sebe otevřenýma očima a mezi rty měl trubičku, kterou mu strčili do krku, aby mohl dýchat. Hrdlo měl v místě, kde mu v něm zela otevřená rána, pokryté vrstvou zaschlé krve. Od pasu dolů byl stále oblečený, ale bundu i košili mu záchranáři rozstříhali, když se mu pokoušeli zachránit život. Dělali to spíš jenom z povinnosti, protože muž si prořízl krční tepnu. Ztratil takřka polovinu krve, než se jim ho podařilo zvednout ze země a položit na stůl. Sára to věděla, protože jim pomáhala.

Zvedla hlavu. Amanda s Willem na ni upřeně hleděli.

„Promiňte,“ omluvila se. Musela si odkašlat, aby byla schopná mluvit dál. „Je podobně starý jako Estevez. Mezi pětadvaceti a třiceti. Na svou postavu má podváhu.“ Ukázala na vpichy po jehlách na jeho paži. Kapačka, kterou mu k ní připevnila lepicí páskou, zůstala na svém místě. „V poslední době bral drogy, minimálně ty, co se píchají do žíly.“ Našla otoskop a podívala se muži do nosu. „Má hodně zjizvené sliznice v nosních dutinách, pravděpodobně od šňupání práškových drog.“ Zastrčila nástroj hlouběji. „Má chirurgicky spravenou přepážku, takže bral kokain nebo metamfetamin, možná oxykodon. Všechny tři hodně ničí chrupavky.“

„Co heroin?“ zeptal se Will.

„Ten samozřejmě taky.“ Sára se znovu omluvila: „Promiňte, ale většina závislých na heroinu, s nimiž přijdu do styku, drogu kouří nebo si ji píchají. Ti, co ji šňupají, obvykle putují rovnou do márnice.“

Amanda zkřížila ruce na prsou. „Jak vypadá jeho žaludek?“

Sára se ani nemusela dívat do dokumentů. Muže nikdo nerentgenoval. Zemřel dřív, než mohli nařídit nějaké testy. Sára nepokračovala v ohledání, ale místo toho se znovu podívala na mužův obličej. Franklin Heeney nevypadal jako neviňátko, ale jeho pleť poďobaná akné a vpadlé tváře byly někomu milé. Měl matku a otce, dítě a možná i sestru nebo bratra, kteří si nejspíš právě v tuto chvíli museli vyslechnout, že jejich blízký je po smrti.

Jejich blízký, který chladnokrevně zabil člověka a udeřil Sáru s takovou silou, že jí vyrazil dech. Když si na to vzpomněla, začala jí v modřině nad ňadrem pulzovat bolest. Také měla matku, sestru a otce, kteří by se zděsili, kdyby se doslechli, co se jí dnes stalo.

„Doktorko Lintonová?“ ozvala se Amanda.

„Promiňte.“ Došla si do krabice pro čisté rukavice a přitom se jí podařilo dát se dohromady. Nevšímala si Willova ustaraného výrazu a přitiskla prsty na břicho mrtvého. „Nic zvláštního necítím. Orgány jsou na správném místě a jsou normálně velké. Střeva ani žaludek nemá zvětšená ani zmenšená.“ Stáhla si rukavice a hodila je do koše. Voda v umyvadle byla studená, ale Sára si v ní stejně umyla ruce. „Nemůžu ho poslat na rentgen, protože by potřebovali znát jeho totožnost, a abych byla upřímná, nehodlám nechat čekat živého člověka, jenom abych ukojila něčí zvědavost. Definitivní odpověď vám bude muset dát soudní doktor.“ Nastříkala si do dlaně antibakteriální gel a ze všech sil se snažila mluvit klidně. „Je to všechno?“

„Ano,“ odpověděla Amanda. „Děkujeme vám, doktorko Lintonová.“

Sára na to nereagovala a ignorovala Willa. Ignorovala i obě těla. Upírala oči na dveře, dokud jimi neprošla. Na chodbě se soustředila na výtah, na tlačítko, které stiskne, a na čísla, která se rozsvítí nade dveřmi. Chtěla myslet jenom na to, co má před sebou, ne na minulost. Potřebovala odsud zmizet. Jít domů a tam se zabalená do deky usadit na pohovce, přitáhnout si k sobě své psy a zapomenout na tento hrozný den.

Zaslechla za sebou kroky. Běžel za ní Will. Když se otočila, zastavil se několik kroků od ní.

„Amanda už zjišťuje, kdo dělal to tetování,“ řekl.

Proč tam jenom tak stojí? Proč se za ní hnal, když teď vůbec nic neudělá?

„Možná zjistíme…,“ začal.

„Mně je to úplně jedno.“

Upřeně se na ni zadíval. Ruce měl v kapsách a jeden rukáv saka se mu napínal přes horní část paže. Byl natržený.

Sára se ramenem opřela o stěnu. Teprve teď si všimla, že Will má čerstvě poraněný ušní boltec. Chtěla se ho na zranění zeptat, ale nejspíš by jí řekl, že se řízl při holení. Možná vlastně nechtěla vědět, co se mu stalo. Stále si velice dobře pamatovala fotografii jeho roztržených úst. Co jiného mu ještě udělali? Co dalšího si udělal sám?

„Čím to je, že žádná z žen, které kolem mě jsou, mě nepožádá o pomoc, když ji potřebuje?“ poznamenal Will.

„Angie nic nežádá?“

Podíval se na zem. Najednou si byli vzdálení.

„Omlouvám se. Nebylo to fér. Mám za sebou hodně dlouhý den,“ řekla Sára.

Will se na ni nepodíval. Místo toho ji vzal za ruku a jejich prsty se propletly. Měl teplou, skoro horkou kůži. Přejel jí palcem po dlani a po mezerách mezi prsty. Sára zavřela oči a nechala ho, ať pomalu zkoumá každičký kousek její ruky. Hladil krátké i dlouhé čáry na její dlani a jemně tiskl palec na její zápěstí, kde jí pulzovala krev. Jeho doteky ji uklidňovaly. Začínala se uvolňovat a dýchala pomaleji, ve stejném rytmu jako on.

Dveře márnice se rozlétly. Sára s Willem od sebe rychle odtrhli ruce a ani se na sebe nepodívali. Chovali se jako dva teenageři přistižení na zadním sedadle zaparkovaného auta.

Amanda vítězoslavně držela mobil nad hlavou. „Chce s námi mluvit Roger Ling.“

12. kapitola

Faith měla poprvé v životě pocit, že se opravdu zhroutí. Zuby jí cvakaly a po těle jí stékal pot. Vyzvracela snídani a do oběda se musela nutit. Hrozně ji bolela hlava, takže jí i pouhé zavření očí působilo bolest. Měla rozkolísanou hladinu cukru v krvi. Musela zavolat doktorce a zeptat se jí, co má dělat. Doktorka jí pohrozila, že jestli nedostane hodnoty cukru pod kontrolu, pošle ji do nemocnice. Faith jí slíbila, že jí zavolá a sdělí jí, jak to s ní vypadá. Potom šla do koupelny, pustila si nejteplejší sprchu, jakou dokázala vydržet, a půl hodiny pod ní vzlykala.

Hlavou se jí honily pořád stejné myšlenky. Ti zločinci byli v jejím domě. Dotýkali se jejích věcí. Dotýkali se Jeremyho věcí. Vědí, kdy se narodil a kam chodil do školy. Vědí, co má rád a co ne. Celé to do nejmenších podrobností naplánovali.

Jejich pohrůžka jí připadala jako odsouzení k smrti. Jazyk za zuby. Oči na stopkách. Faith už nedokázala mít víc otevřené oči ani těsněji zavřená ústa. Dvakrát prohledala dům. Neustále kontrolovala telefon, e-mail a Jeremyho stránku na Facebooku. Byly tři hodiny odpoledne. Skoro deset hodin byla v domě uvězněná jako zvíře v kleci.

A k ničemu to nebylo.

„Hej, mami!“ Do kuchyně přišel Jeremy. Faith seděla u stolu a zírala do zahrady, kde postávali detektiv Taylor se Zrzkem a povídali si. Z jejich znuděného chování uhodla, že čekají, až jim zavolá šéf, aby se mohli vrátit k opravdové práci. Podle nich se případ úplně zadrhl. Uběhlo už příliš mnoho hodin a nikdo je nekontaktoval. Viděla jim pravdu na očích. Byli upřímně přesvědčení, že Evelyn Mitchellová je mrtvá.

„Mami?“

Faith Jeremyho pohladila po ruce. „Co je? Už se Emma probudila?“ Dcerka předešlé noci spala příliš dlouho. Přes den byla nespokojená a podrážděná a odpoledne skoro celou hodinu vřískala, než se konečně zklidnila a usnula.

„Je v pohodě,“ odpověděl Jeremy. „Chtěl jsem jít na procházku, na chvíli vypadnout z domu. Nadejchat se čerstvýho vzduchu.“

„Nikam nechoď,“ řekla Faith. „Nechci, abys vycházel ven.“

Z výrazu jeho tváře vyčetla, že mluví hodně tvrdě.

Sevřela mu paži. „Chci, abys tady zůstal.“

„Už mě nebaví trčet pořád doma.“

„Mě taky ne, ale chci, abys mi slíbil, že nikam nepůjdeš.“ Hrála mu na city. „Už si dělám starosti kvůli babičce. Nerada bych si je dělala ještě kvůli tobě.“

Bylo na něm dobře vidět, že se mu nechce poslechnout, ale ujistil ji: „Tak dobře.“

„Zabav se nějak se strejdou Zekem. Zahrajte si třeba karty.“

„Nafukuje se, když prohraje.“

„Ty taky.“ Faith ho vyhnala z kuchyně. Naslouchala známému skřípění prken v podlaze a na schodech a poznala podle něj, že syn jde do svého pokoje. Měla by Zekovi říct, aby jí sepsal opravy, které jsou v domě potřeba. Samozřejmě by s ním nejprve musela promluvit, a Faith se bratrovi ze všech sil vyhýbala. Kupodivu se zdálo, že on jako zázrakem dělá totéž. Poslední tři hodiny seděl v garáži a pracoval na laptopu.

Faith se zvedla od stolu a začala přecházet po kuchyni. Doufala, že se jí podaří setřást ze sebe alespoň trochu nervozity. Dlouho jí to nevydrželo. Naklonila se nad stůl a poklepala na klávesnici laptopu, aby se spustil. Klikla myší na Facebook, aby znovu otevřela Jeremyho stránku. Stránka se pozvolna začala načítat. Jeremy nejspíš nahoře hrál nějakou hru a zpomaloval tím bezdrátové připojení.

Zazvonil telefon a Faith nadskočila. Vyděsila se pokaždé, když se nečekaně ozval nějaký zvuk. Byla nervózní jako pes. Zadní dveře se otevřely a Zrzek počkal, až zvedne sluchátko. Z jeho unaveného výrazu vyčetla, že to nejen dělá pouze z povinnosti, ale že je to pod jeho úroveň.

Přitiskla si sluchátko k uchu. „Haló?“

„Faith.“

Byl to Victor Martinez. Mávla na Zrzka, že může odejít. „Nazdar.“

„Ahoj.“

Když teď za sebou měli jednodušší část hovoru, ani jeden nebyl mocen slova. Faith s Victorem nemluvila třináct měsíců. Naposledy mu napsala zprávu, že si z jejího domu má odnést své věci, jinak je vyhodí na ulici.

Victor narušil ticho jako první. „Už víš něco o matce?“

„Ne. Vůbec nic.“

„Už je to víc než čtyřiadvacet hodin.“

Netroufla si promluvit. Victor měl ve zvyku zdůrazňovat to, co bylo zřejmé. Miloval detektivní filmy a seriály, takže věděl stejně dobře jako Faith, že čas pracuje proti nim.

„Je Jeremy v pořádku?“

„Ano. Děkuju ti, že jsi ho včera přivezl domů. A že jsi s ním zůstal.“ Napadlo ji, že by se ho mohla zeptat: „Neviděl jsi něco neobvyklého, když jsi tu byl? Nepotuloval se někdo kolem domu?“

„Jistěže ne. Nahlásil bych to policii.“

„Jak dlouho jsi tu byl, než přijeli?“

„Moc dlouho ne. Asi za hodinu dorazil tvůj bratr a já jsem odjel.“

Faithin vyčerpaný mozek se to pokoušel spočítat. Evelynini únosci neváhali. Z jejího domu přijeli rovnou sem. Dostatečně dobře to tu znali, takže vyšli do patra a položili prst pod Faithin polštář. Možná dům sledovali ještě předtím. Možná odposlouchávali Faithiny telefonní hovory nebo se dívali do kalendáře v jejím laptopu a věděli, že bude pryč. Nic v domě nebylo chráněné heslem, poněvadž Faith se vždycky domnívala, že je tam bezpečno.

Uniklo jí, co Victor právě říkal. „Cože?“

„Povídal jsem, že tvůj bratr je pěkně nepříjemný.“

„Není to pro něj zrovna lehké, Victore,“ vyjela na něho Faith. „Naše matka je nezvěstná a kdoví, jestli je živá. Zeke všeho nechal, aby mohl být s Jeremym. Mrzí mě, že ti připadal neurvalý. Zrovna teď je docela těžké chovat se přátelsky.“

„Zaraz na chvíli, ano? Promiň. Neměl jsem to říkat.“

Zase zrychleně dýchala, ale snažila se ovládnout. Nejradši by na někoho začala řvát. Nemuselo by to být zrovna na Victora.

„Jsi tam?“ zeptal se.

Faith to nemohla déle protahovat. „Vím, že ti Jeremy ukázal Emminu fotku.“

Victor si odkašlal.

„Co si o ní myslíš…,“ Faith si přitiskla prsty na zavřené oči, „…je pravda.“

Celou věčnost mlčel. „Je krásná,“ řekl nakonec.

Faith svěsila ruku podél těla a podívala se na strop. Měla tak rozbouřené hormony, že by se dokázala rozplakat i kvůli úplné hlouposti. Ramenem si přitiskla sluchátko k uchu a znovu se pokusila otevřít Jeremyho facebookovou stránku.

„Až to všechno skončí, rád bych se s ní setkal.“

Faith se dívala, jak se na monitoru otáčí kolečko, jež znamená, že má čekat. Neuměla si Victora s Emmou představit pohromadě – jak ji drží v náruči a hladí ji po vlasech. Jak říká, že když se podívá do jejích světle hnědých očí, je to, jako by se díval do zrcadla. Faith teď dovedla myslet jenom na to, že s každou uplynulou vteřinou se snižuje pravděpodobnost, že se její matka dožije vnuččiných prvních narozenin.

„Tvoje máma je bojovnice,“ řekl Victor. Pak skoro smutně dodal: „Zrovna jako ty.“

Stránka konečně naběhla. DobrýRytíř92 na ni před osmi minutami umístil zprávu.

„Musím končit,“ řekla Faith a zavěsila. Ruku držela nad klávesnicí a zírala na slova na monitoru. Připadala jí povědomá.

Určitě si připadáš jako ve vězení. Co kdybys vypadl z domu a šel se trochu nadejchat čerstvýho vzduchu?

Znovu kontaktovali Jeremyho a on, její chlapeček, byl ochotný vyjít ven a riskovat život, aby mu vrátili babičku.

„Jeremy?“ zavolala zvýšeným hlasem.

Chvíli čekala. Seshora se neozvaly žádné kroky, nezaskřípaly schody ani podlaha.

„Jeremy?“ vykřikla znovu a šla do obývacího pokoje. Uběhla celá věčnost. Chytila se opěradla pohovky, aby neupadla. Hlas se jí chvěl panickým strachem. „Jeremy!“

Když se z patra ozvalo dupání těžkých kroků, zastavilo se jí srdce. Z podesty nad schody se však ozval Zeke. „Ježíšikriste, co se děje, Faith?“

„Kde je Jeremy?“ zeptala se takřka neslyšně.

„Řekl jsem mu, že může jít na procházku.“

Do kuchyně vstoupil Zrzek a tvářil se udiveně. Než se zmohl na jediné slovo, Faith mu z pouzdra na rameni vytrhla pistoli a vyběhla z místnosti. Nevzpomínala si, že by otevřela domovní dveře, ani že by běžela po příjezdové cestě. Zastavila se až uprostřed ulice. V dálce před sebou uviděla postavu, která se chystala zahnout do vedlejší ulice. Byla vysoká, hubená a měla na sobě plandavé džínsy a žlutou mikinu s logem Georgijské techniky.

„Jeremy!“ vykřikla Faith. Na křižovatku přijelo auto a zastavilo kousek od jejího syna. „Jeremy!“ Neslyšel ji. Vykročil k autu.

Faith se rozběhla. Zabírala rukama ve vzduchu a bosýma nohama se odrážela od chodníku. Pevně sevřela pistoli, až měla pocit, jako by jí přirostla k ruce.

„Jeremy!“ vykřikla a syn se otočil. Tmavě šedý sedan stál před ním. Byl to nový Ford Focus s chromovými ozdobami. Řidič otevřel okno a Jeremy se k vozu otočil a sehnul se, aby se podíval dovnitř. „Nedělej to!“ zařvala Faith se staženým hrdlem. „Jdi od toho auta! Jdi od toho auta pryč!“

Řidič se vyklonil k Jeremymu a Faith za volantem spatřila teenagerku s ústy otevřenými dokořán. Očividně ji vyděsil pohled na ozbrojenou šílenkyni, která se k nim řítila ulicí. Auto se skřípěním pneumatik odjelo, zrovna když Faith doběhla k synovi. Vrazila do něho a málem ho povalila na zem.

„Proč?“ zeptala se a sevřela mu paži tak pevně, až ji zabolely prsty.

Odtáhl se od ní a přejel si dlaní po místě, kde se ho dotkla. „Ježíšikriste, mami, proč tak vyvádíš? Ztratila se. Jenom potřebovala vědět, kudy má jet.“

Faith se točila hlava strachy a návalem adrenalinu. Předklonila se a položila si dlaň na koleno. Ruku s pistolí svěsila podél těla. Vedle ní se objevil Zrzek a vytrhl jí zbraň. „To nebyl moc dobrý nápad, agentko Mitchellová.“

Jeho slova ji dožrala. „Tak on to nebyl dobrý nápad?“ Uhodila ho dlaní do hrudníku a odstrčila ho. „Nebyl to dobrý nápad?“

„Agentko.“ Tón jeho hlasu naznačoval, že se Faith chová jako hysterka, což ji ještě víc rozlítilo.

„Vy jste nechal mého syna vyjít z domu, když jste ho měl hlídat. To taky nebyl zrovna dobrý nápad.“ Znovu do něho strčila. „A to, že jste očumovali na zahradě, zatímco můj syn odešel?“ Znovu do něho strčila. „To snad byl dobrý nápad?“

Zrzek odevzdaně zvedl ruce.

„Faith,“ ozval se Zeke. Nevšimla si, že tam bratr stojí, možná proto, že výjimečně nepřiléval olej do ohně. „Pojď, vrátíme se do domu.“

Napřáhla k Jeremymu ruku. „Dej sem iPhone.“

Zatvářil se zděšeně. „Cože?“

„Hned teď,“ nařídila mu.

„Mám na něm všechny hry.“

„To je mi jedno.“

„A co mám jako dělat?“

„Čti si!“ zařvala ochraptěle. „Prostě zůstaň offline. Slyšíš mě? Nesmíš na internet.“

„Ježíšmarjá.“ Jeremy se rozhlédl, aby ho přítomní muži podpořili, ale Faith to bylo jedno. Neustoupila by, ani kdyby z nebe sestoupil sám Bůh všemohoucí a řekl jí, ať tomu chlapci dá pokoj.

„Jestli to bude potřeba, přivážu si tě k pasu lanem,“ prohlásila.

Jeremy věděl, že svou pohrůžku myslí vážně. V minulosti to už udělala. „To není fér.“ Vrazil jí telefon do ruky. Kdyby ten zatracený krám nestál tolik peněz, mrštila by jím o zem a rozšlapala by ho.

„Nesmíš na internet,“ zopakovala. „Nesmíš nikomu volat ani s nikým jinak komunikovat a zůstaneš doma. Hergot, slyšíš mě?“ Jeremy se k ní otočil zády a vracel se domů. Faith ho nehodlala nechat tak snadno odejít. „Slyšíš mě?“

„Jo, slyšel jsem tě!“ vykřikl. „Proboha!“

Zrzek zastrčil pistoli do pouzdra a upravil si popruhy jako namyšlená roztleskávačka. Kráčel ulicí za Jeremym a Faith kulhala za nimi. Nohy měla rozedřené od drsného asfaltu. Zeke se k ní přidal a otřel se o ni ramenem. Faith se obrnila a čekala nějaký proslov, ale bratr celou cestu domů milosrdně mlčel.

Jeremyho telefon hodila na kuchyňský stůl. Nedivila se mu, že chtěl jít ven. Doma to začínalo být jako ve vězení. Ztěžka se opřela o židli. Co ji to napadlo? Nikdo z nich tu není v bezpečí. Matčini únosci vědí, jak dům vypadá zevnitř. Teď mají očividně spadeno na Jeremyho. V tom autě mohl sedět kdokoli. Mohl otevřít okno, namířit mu pistolí na hlavu a stisknout spoušť. Jeremy by vykrvácel uprostřed ulice a Faith by se dozvěděla, že něco není v pořádku, teprve až by otevřela jeho pitomou stránku na Facebooku.

„Faith?“ Zeke stál uprostřed kuchyně. Z jeho tónu bylo zřejmé, že ji neoslovuje poprvé. „Co je to s tebou?“

Zkřížila ruce dole na břiše. „Kde jsi ubytovaný? U mámy jsi nebyl. To bych viděla tvoje věci.“

„Na Dobbinsově základně.“ Mělo ji to napadnout. Zeke měl vždycky rád anonymitu vojenského ubytování, i když Dobbinsova letecká základna se nacházela hodinu cesty od vojenské nemocnice, v níž sloužil.

„Potřebuju, abys pro mě něco udělal.“

Okamžitě se zatvářil skepticky. „A co?“

„Chci, abys vzal Jeremyho a Emmu s sebou na základnu. Dneska. Hned teď.“ Policie jí rodinu ochránit nedokáže, ale letectvo ano. „Nevím, na jak dlouho. Jenom potřebuju, abys je měl u sebe na základně a nepouštěl je odtamtud, dokud ti neřeknu.“

„Proč?“

„Protože potřebuju mít jistotu, že jsou v bezpečí.“

„Před čím v bezpečí? Co máš v plánu?“

Faith se podívala na zahradu, aby se ujistila, že je detektivové neposlouchají. Zrzek na ni hleděl se zaťatými zuby. Otočila se k němu zády. „Potřebuju, abys mi věřil.“

Zeke se chrochtavě zasmál. „Proč bych ti měl začít věřit?“

„Protože vím, co dělám, Zeku. Jsem policajtka. Na tyhle věci mám výcvik.“

„Na jaké věci? Na běhání bosa po ulici, jako bys utekla z blázince?“

„Zachráním mámu, Zeku. Je mi jedno, jestli mě při tom zabijí. Zachráním ji.“

„A koho si vezmeš na pomoc? Nějakou armádu?“ posmíval se jí. „Zavoláš tetě Mandy a počmáráte je všechny rtěnkou?“

Udeřila ho pěstí do obličeje. Zatvářil se spíš šokovaně než ublíženě. Faith měla pocit, že si možná pochroumala jeden kloub na ruce. Cítila však zadostiučinění, když spatřila, že bratrovi na horní ret stéká tenký pramínek krve.

„Ježíšikriste,“ zamumlal. „Za co to bylo?“

„Budeš si muset vzít moje auto. Dětskou sedačku do sporťáku nenacpeš. Dám ti nějaké peníze na benzín a jídlo a…“

„Počkej.“ Mluvil tlumeně, protože měl před ústy ruku, jíž si osahával kořen nosu, aby zjistil, co mu s ním sestra udělala. Poprvé od chvíle, kdy vešla do vlastního domu, se na ni doopravdy podíval. Faith mu už dříve uštědřila pár ran. Popálila ho sirkami a ztloukla ho ramínkem na šaty. Pokud si však pamatovala, teď to bylo poprvé, co násilí mezi nimi skutečně účinkovalo.

„Tak dobře.“ Podíval se na chromový toaster jako do zrcadla. Nos zlomený neměl, ale pod okem se mu začínala dělat pořádná fialová modřina. „Ale ve tvém mini nepojedu. Už tak budu vypadat jako debil.“

13. kapitola

Will se málokdy rozzlobil, ale když už k tomu došlo, dokázal si svůj vztek hýčkat jako lakomec pytel zlaťáků. Neházel věcmi ani nerozdával rány pěstí. Nezuřil ani nezvyšoval hlas. Vlastně se zachoval zcela opačně. Zmlkl a zůstal úplně zticha. Jako by mu přestaly fungovat hlasivky. Všechno držel v sobě, protože z vlastní bohaté zkušenosti s rozzlobenými lidmi věděl, že když člověk popustí stavidla vzteku, může někomu šeredně ublížit.

Ne že by toto zpracování zloby nemělo své stinné stránky. Tvrdohlavým mlčením si nejednou vysloužil vyloučení ze školy. Amanda ho před lety převelela do hor na severu Georgie, protože odmítal odpovídat na její otázky. Jednou tři dny nepromluvil s Angií, protože se obával, že by jí mohl říct věci, které by těžko bral zpátky. Žili spolu, spali spolu, jedli spolu, všechno dělali spolu, ale on na ni nepromluvil celých dvaasedmdesát hodin. Kdyby mlčení bylo olympijská disciplína, Will by bez problému získal zlatou medaili.

Když tedy na Amandu během pětihodinové cesty do Pobřežní věznice vůbec nepromluvil, vlastně šlo o maličkost. Znepokojivé na tom bylo, že Willův vztek nepolevoval. Nikdy na nikoho nebyl tak naštvaný jako na Amandu, když mu jen tak mimochodem sdělila, že Sáru málem zavraždili. A ta nenávist neslábla. Stále čekal, až se zmírní, jako když voda v hrnci přestane vřít a jenom pozvolna bublá, ale tato fáze nepřicházela. Ještě teď, když před ním Amanda přecházela sem a tam z jedné strany čekárny pro návštěvy na druhou jako kachna na mechanické střelnici, v něm vřel vztek.

Nejhorší bylo, že chtěl mluvit. Zoufale toužil mluvit. Chtěl jí všechno vyložit a sledovat zničený výraz jejího obličeje, až si uvědomí, že jí Will zcela a jednou provždy opovrhuje za to, co mu provedla. Nikdy nebyl malicherný, ale z celého srdce si přál jí ublížit.

Amanda se zastavila a založila si ruce v bok. „Nevím, co vám kdo řekl, ale u mužského není trucování ani trochu atraktivní.“

Will se zadíval na podlahu. Linoleum bylo samá rýha od toho, jak tu ženy a děti marnily víkendy čekáním, až budou moci navštívit vězně.

„Mám pravidlo, že tím výrazem mě druzí můžou otitulovat jenom jednou. Myslím, že jste si vybral vhodnou příležitost,“ řekla Amanda.

Zas tak úplně totiž nemlčel. Když mu pověděla o Sáře, ujelo mu sprosté slovo, které se tak trochu rýmuje s jejím jménem. A ani ho neřekl španělsky.

„Co ode mě chcete, Wille? Snad ne omluvu?“ Hlasitě se zasmála. „Tak dobře, omlouvám se. Omlouvám se, že jsem vám nedovolila, abyste v duchu odbíhal jinam a nemohl pracovat. Promiňte mi, že jsem nedopustila, aby vám ustřelili hlavu. Je mi líto, že…“

Willova ústa se sama od sebe pohnula. „Mohla byste laskavě držet hubu?“

„Co prosím?“

Nehodlal se opakovat. Bylo mu jedno, že ho slyšela, i to, že kvůli své poznámce možná přijde o práci. Nezajímalo ho, jestli mu znovu udělá ze života peklo, protože se jí postavil. Will si nevzpomínal, kdy naposledy zažil podobnou agónii jako dnes odpoledne. Celou hodinu seděli před tím zpropadeným skladem, než je doravillská policie propustila. Will rozumově chápal, proč s nimi detektivové chtějí mluvit. Ležela tam dvě mrtvá těla a všude kolem bylo plno děr od kulek. Na polici vzadu ve skladu se našla zásoba nelegálních samopalů. V kanceláři Julie Lingové se nacházel velký trezor s dveřmi otevřenými dokořán a na zemi se válely rozházené stodolarové bankovky. Z takového místa činu člověk jediné dva svědky nepropustí. Musely se vyplnit určité formuláře a bylo třeba zodpovědět otázky. Will musel učinit svědeckou výpověď. Musel počkat, až totéž udělá Amanda. Zdálo se, že si dává na čas. Seděl v autě, sledoval ji, jak se baví s detektivy, a měl pocit, jako by se mu v hrudníku odehrávalo zemětřesení.

Desetkrát držel v ruce telefon a zase ho odložil. Měl by zavolat Sáře? Nebo by ji měl radši nechat na pokoji? Potřebuje ho? Kdyby ho potřebovala, nezavolala by mu sama? Chtěl ji vidět. Kdyby jí stál tváří v tvář, věděl by, jak má zareagovat, a udělal by, co je potřeba. Vzal by ji do náruče. Líbal by ji na tvář, na krk a na ústa. Ujistil by ji, že všechno bude lepší.

Anebo by jenom stál na chodbě jako pitomec a osahával by jí ruku.

Amanda luskla prsty, aby upoutala jeho pozornost. Will nezvedl hlavu, ale ona na něho stejně začala mluvit. „Váš kontakt pro případ nouze je Angela Polaskiová. Nebo bych možná měla říct Angie Trentová, vzhledem k tomu, že je vaše manželka.“ Odmlčela se, aby její slova měla správný účinek. „Je ještě pořád vaše manželka, ne?“

Zavrtěl hlavou. Nikdy v životě neměl takovou chuť udeřit ženu jako teď.

„Co jste čekal, že udělám, Wille?“

Nepřestával kroutit hlavou.

„Takže jsem vám měla říct, že vaše… vlastně nevím, co je pro vás doktorka Lintonová. Milenka? Přítelkyně? Kamarádka? Měla jsem vám říct, že je v nesnázích, a pak co? Všeho bychom nechali, abyste na ni mohl kulit oči?“

Will vstal. Nehodlal to dál poslouchat. Pokud bude muset, dojede do Atlanty stopem.

Povzdechla si, jako by se proti ní spikl celý svět. „Za chvíli přijde ředitel. Potřebuju, abyste se dal dohromady, ať vás můžu připravit na rozhovor s Rogerem Lingem.“

Will se na ni podíval poprvé od chvíle, kdy odjeli z nemocnice.

„Mě?“

„Chtěl mluvit speciálně s vámi.“

Byla to nějaká lest, ale Will netušil jaká. „Jak to, že vůbec ví, jak se jmenuju?“

„Nejspíš ho informovala sestra.“

Pokud Will věděl, Julia Lingová byla stále na útěku. „Ona mu zavolala do vězení?“

Amanda zkřížila ruce na prsou. „Roger Ling je na samotce, protože měl v řiti žiletku. Má zakázané telefonování a nesmějí k němu návštěvy.“

Ani izolace nedokázala zastavit předávání zpráv ve věznici. Vězni nelegálně drželi mnoho mobilů a minulý rok během celostátní vězeňské stávky zaplavili New York Times telefonáty se svými požadavky.

„Roger Ling chce mluvit speciálně se mnou?“ ujišťoval se Will.

„Ano, Wille. Požadavek nám přetlumočil jeho právník. Chce speciálně vás.“ Amanda polkla. „Samozřejmě nejdřív zavolali mně. Nikdo netuší, kdo jste. Očividně s výjimkou Rogera.“

Will se posadil zpátky na židli a křečovitě zaťal zuby. Nejradši by zase mlčel. Jako by mu tuhl jazyk v ústech.

„Kdo je podle vás ten policajt, který se v nemocnici přitočil k doktorce Lintonové?“

Zavrtěl hlavou. Nechtěl už myslet na Sáru. Udělalo se mu zle pokaždé, když si uvědomil, čemu dnes musela čelit. Sama.

Amanda zopakovala svou otázku: „Kdo je podle vás ten policajt?“ Znovu luskla prsty, aby ji začal vnímat.

Will vzhlédl. Nejradši by jí přerazil ruku.

„Tady nejde o mě. Jde o Faith a osvobození její matky. Kdo je podle vás ten policajt?“

Willovi připadalo, že má v krku střepy. Odkašlal si. „Odkud všechny ty lidi znáte?“

„Které lidi?“

„Hectora Ortize, Rogera Linga, Julii Lingovou. Bodyguarda Perryho, který jezdí v mercedesu. Jak to, že si s nimi tykáte?“

Amanda mlčela. Očividně uvažovala, zda mu má odpovědět. Nakonec se podvolila. „Víte, že jsem se společně s Evelyn vypracovala v policejní branži. Chodily jsme spolu do kadetní školy. Byly jsme partnerky, dokud vyšší šarže nezačalo unavovat, že dokážeme rozlousknout každý případ.“ Při té vzpomínce zavrtěla hlavou. „Tihle zloduši stáli na druhé straně. Měli na svědomí obchod s drogami, znásilňování, vraždy, napadení. Vyjednávání kvůli rukojmím. Vydírání, podvody, korupci. Praní špinavých peněz. Jsou na scéně stejně dlouho jako my.“ Smutně k tomu dodala: „Což už je opravdu mnoho let.“

„Vy jste pracovala na jejich případech?“

V místnosti bylo padesát židlí, ale Amanda se posadila hned vedle Willa. „Ignatio Ortiz a Roger Ling se nevyšvihli na samý vrchol jen tak. Šli přes mrtvoly a bylo jich plno. Smutné na tom je, že to kdysi bývali živí lidé. Milí, normální lidé, kteří v neděli chodili do kostela a v týdnu do práce.“ Amanda znovu zavrtěla hlavou a Will na ní viděl, že její slova přivolala vzpomínky, které by radši nadobro vytěsnila z mysli.

„Víte, že podsvětí není jenom část společnosti, která se nikde moc neukazuje. Taky v něm figurují slabosti, kvůli nimž jsou lidé zranitelní. A na těch se přiživují zrůdy jako Roger Ling a Ignatio Ortiz. Závislost. Hamižnost. Chudoba. Zoufalství. Jakmile tihle chlapi zjistili, jak můžou vykořisťovat druhé, na nic se neohlíželi. Řemeslu se začali učit jako dvanáctiletí, když dělali poslíčky dealerům. Vraždili už ve věku, kdy si podle zákona nesměli dát v baru alkohol. Podřezali plno krků, ubili k smrti stařenky a provedli plno jiných věcí, aby se dostali na vrchol a udrželi se u moci. Takže když se mě ptáte, jak to, že si s nimi tykám, je to proto, že je znám. Vím, co jsou zač. Měla jsem možnost nahlédnout do temných stránek jejich duší. Ale ujišťuju vás, že opačným směrem to nefunguje. Nemají nejmenší tušení, co jsem zač já, a celou dobu, co pracuju u policie, to udržuju v téhle rovině.“

Will přestal chodit kolem horké kaše. „Znají Evelyn.“

„Ano,“ přiznala Amanda. „Myslím, že ano.“

Přitiskl záda k opěradlu židle. Amandino doznání ho ohromilo. Nevěděl, jak na něj zareagovat. Naneštěstí – nebo možná naštěstí – mu nedala příležitost.

Sepjala ruce, což znamenalo konec svěřování. „A teď si promluvíme o policajtovi, který se k Sáře přitočil v nemocnici.“

Will se stále snažil vstřebat, co se právě stalo. Na okamžik na Sáru úplně zapomněl.

„Chuck Finn,“ napověděla mu Amanda.

Opřel se hlavou o stěnu. Beton ho studil. „Je to bývalý policajt. To z člověka nevyprchá, ani když si šlehá heroin. Je vysoký a kvůli závislosti nejspíš hodně zhubl. Sára by ho podle vězeňské fotky nepoznala. Předpokládám, že kouří. Většina feťáků kouří.“

„Takže podle vás v nemocnici Chuck Finn ze Sáry vytáhl, že Marcellus Estevez možná přežije, a poslal Franklina Heeneye, aby ho zabil.“

„Vy si to nemyslíte?“

Amanda si s odpovědí dávala na čas. Bylo na ní znát, že Willova slova o Evelyn Mitchellové ji stále tíží. „Já už nevím, co si mám myslet, Wille. To je svatosvatá pravda.“

Mluvila unaveně a hrbila se. Držela si zvláštní odstup. Will si znovu přehrál jejich rozhovor a přemítal, co ji konečně přimělo uznat, že Evelyn Mitchellová není dokonale čistá. Ještě nezažil, že by Amanda něco vzdala. Zčásti ji litoval a zčásti si uvědomoval, že podobná příležitost se mu už možná nikdy nenaskytne.

Udeřil, dokud byla oslabená. „Proč vás před skladem nezastřelili?“

„Jsem zástupkyně ředitele GBI. To je hodně silná káva.“

„Už přece unesli zasloužilou policistku. Stříleli po vás ve skladu. Zabili Castilla. Proč ne taky vás?“

„To nevím, Wille.“ Promnula si oči. „Podle mého jsme se připletli do nějaké války.“

Will upřeně hleděl na plakát proti braní metamfetaminu, který visel na zdi. Zírala z něj strupatá, bezzubá žena. Napadlo ho, jestli takhle vypadala i feťačka, která pověděla Sáře, že u kontejneru leží nějaký muž. Za jak dlouho poté Marcellus Estevez zemřel a Franklin Heeney se Sárou zápasil na zemi a pokoušel se jí podřezat krk skalpelem?

Za několik minut. Možná maximálně deset.

Will si nedokázal pomoci. Opřel se lokty o kolena a položil si hlavu do dlaní. „Měla jste mi to říct.“ V hlavě slyšel vzdálený hlas, který na něho křičel, ať mlčí. Jenže to nešlo. „Neměla jste právo mi to zatajit.“

Amanda si ztěžka povzdechla. „Možná máte pravdu a možná taky ne. Pokud ano, mrzí mě to. Pokud ne, můžete se na mě vztekat později. Potřebuju, abyste se mnou případ probral. Potřebuju zjistit, o co jde. Udělejte to – když ne kvůli mně, tak aspoň kvůli Faith.“

Z jejího hlasu znělo stejné zoufalství, jaké cítil Will. Po dnešku byla Amanda poražená na hlavu. Will si nedovedl pomoci. Pociťoval vůči ní sice nenávist, ale nedokázal se k ní zachovat krutě.

V průběhu jejich rozhovoru došlo k potřebné změně v jeho nitru. Nevšiml si toho, ale v posledních deseti minutách z něho začala vyprchávat zlost. Když nyní pomyslel na to, jak to Amanda navlékla se Sárou, cítil spíš jenom mírnou zlost než sžíravou nenávist.

Zhluboka se nadechl a pomalu vydechl. Znovu se na židli napřímil. „Dobře. Musíme předpokládat, že všichni ti mrtví pracovali u Julie Lingové – někteří legálně, jiní nelegálně a všichni se zabývali oběma stránkami jejího podnikání.“

„Myslíte, že Ling-Ling poslala Ricarda Ortize do Švédska pro heroin?“

„Ne. Myslím, že Ricardo si ukousl moc velké sousto. Podle mého všechny ty mladé kluky pobláznil a byl přesvědčený, že převezmou obchodní aktivity Ling-Ling. Do Švédska vyrazil sám od sebe.“ Will se podíval na hodinky. Bylo skoro sedm hodin. „Někdo ho mučil, nejspíš Benny Choo.“

„Proč z něj ale prostě ty drogy nevyřízli a hotovo?“

„Protože jim řekl, že ví, kde můžou získat další peníze.“

„U Evelyn.“

„Už jsem to říkal.“ Otočil se k Amandě. „Chuck Finn se při setkání s Hironobu Kwonem v Uzdravení zmínil, že jeho bývalá šéfová sedí na balíku peněz. A teď ke včerejšímu dopoledni: Ricardo měl plné břicho heroinu a Benny Choo ho mlátil. Ricardův kamarád Hironobu Kwon mu řekl, že ví, kde seženou peníze, kterými se z té situace vykoupí.“ Will pokrčil rameny. „A tak jeli k Evelyn. Benny Choo jel s nimi, aby mu neutekli. Jenže peníze nemohli najít a Evelyn jim je nechtěla dát.“

„Možná nečekali, že tam potkají Hectora Ortize. Ricardo otcova bratrance jistě poznal.“

Will by se rád zeptal, co Hector Ortiz v první řadě dělal u Evelyn, ale nechtěl, aby mu právě teď Amanda lhala. „Ricardo určitě věděl, že zabití Hectora vyvolá odezvu. Už podrazil vlastního otce, když do země propašoval heroin. Ling-Ling po něm šla, protože zjistila, že podvedl i ji. Ricardův gang nemohl v Evelynině domě najít peníze. Evelyn odmítala mluvit. Ricardo v tu chvíli musel pochopit, že jeho život za moc nestojí. Byl plný balónků, které neměl komu předat. Málem z něho vytloukli duši. Benny Choo mu mířil na hlavu pistolí.“ Will si v duchu prošel Faithinu výpověď o její konfrontaci s Chooem a Ortizem. „Poslední Ricardovo slovo bylo Almeja. Julia Lingová tak nazývala Evelyn, ne? Jak to mohl Ricardo vědět?“

„Pokud je vaše teorie, že za vším stojí Chuck Finn, správná, tak to musel vědět právě od něho.“

„Proč by ale Evelynina přezdívka byla to poslední, co Ricardo řekl?“

„Říkalo se jí tak na ulici. Překvapilo by mě, kdyby Ricardo znal její skutečné jméno.“ Na vysvětlenou dodala: „Přezdívky si nedávají jenom gangsteři. Když dost dlouho děláte na protidrogovém, ulice si vás přejmenuje. Někdy přezdívku začnou používat i kolegové. Třeba Hump a Hop pocházejí ze zkrácených příjmení Humphreye a Hopkinse. Boydovi Spiveyovi se říkalo Kladivo. Chucku Finnovi přezdívali Krysa, protože si nejspíš nevzpomněli na lumíka.“ Usmála se, jako by šlo o další vtip, jemuž rozumí jenom ona sama. „Roger Ling vymyslel Almeju. Tehdy nám to připadalo zvláštní, dokud jsme nepřišli na to, že neumí ani slovo z mateřského jazyka svých rodičů. To je mandarínská čínština, kdyby vás to zajímalo.“

„Jak říkají vám?“

„Já na protidrogovém nepracuju.“

„Ale znají vás.“

„Lassie,“ řekla Amanda. „Kdoví, proč.“

Will jí nevěřil. „Proč chce Roger Ling mluvit se mnou?“

Překvapeně se zasmála. „Nemyslete si, že jste jediný muž v tomhle vězení, který mnou pohrdá.“

Ozvalo se hlasité bzučení a rachocení otevírané a zavírané brány. Do čekárny vstoupili dva dozorci následovaní mladším mužem s kulatými brýlemi a zplihlými vlasy. Do Amandiny staré známé měl hodně daleko. Na loktech manšestrového saka měl sametové záplaty a na krk si uvázal pletenou kravatu. Na kapse jeho košile se skvěla skvrna. Voněl palačinkami.

„Jimmy Kagan,“ představil se a potřásl si s nimi rukama. „Netuším, komu jste zavolala, paní zástupkyně, ale tohle je poprvé za šest let mého ředitelování, co jsem se musel takhle pozdě večer vrátit do práce.“

Amanda se zase rychle začala chovat jako obvykle. Připomínala herce, který se umí vmžiku dostat do role. „Oceňuji vaši ochotu ke spolupráci, pane řediteli. Všichni musíme dělat, co se dá.“

„Moc na vybranou jsem neměl,“ přiznal Kagan a gestem naznačil dozorcům, že mají otevřít dveře hlavní budovy věznice. Rychle je vedl dlouhou chodbou. „Nehodlám narušit celý systém bez ohledu na to, komu zavoláte. Agente Trente, budete muset jít dozadu do cel. Ling je už týden na samotce. Můžete s ním mluvit otvorem ve dveřích. Určitě víte, co je zač, ale rovnou vám povím, že bych s Rogerem Lingem nechtěl být ve stejné místnosti, ani kdyby mě k tomu nutili s pistolí v ruce. Vlastně se děsím, že právě to se mi jednoho dne stane.“

Amanda povytáhla obočí a podívala se na Willa. „To je, jako byste nám říkal, že zoologickou řídí lidoopi.“

Kagan na ni vrhl pohled, z něhož bylo zřejmé, že mu připadá buď naivní, nebo šílená. „Když se podíváte na vězeňskou soustavu ve Státech, zjistíte, že minimálně polovině vězňů byla diagnostikována nějaká duševní porucha,“ řekl Willovi.

Will přikývl. Tyto statistické údaje znal. Všechny věznice v zemi dohromady kupovaly víc antidepresiv než jakékoli jiné zařízení.

„Někteří vězni jsou horší než ostatní,“ pokračoval Kagan. „Ling je úplně nejhorší ze všech. Měl by být na psychiatrickém. Měli by ho tam zamknout a zahodit klíč.“

Otevřela se před nimi další brána a za jejich zády se zavřela.

Kagan Willovi vyjmenoval pravidla. „Nepřibližujte se ke dveřím. Nemyslete si, že jste v bezpečí jenom proto, že od něj stojíte metr daleko. Ten člověk je velice vynalézavý a má plno času. Žiletka, kterou jsme mu našli v zadku, byla zabalená v ručně utkaném pouzdře, které Ling vyrobil z nití vytažených z povlečení. Trvalo mu to dva měsíce. Asi z legrace do něj vetkal žlutou hvězdu, jakou používají Žlutí rebelové. Materiál musel obarvit močí.“

Kagan se zastavil u další brány a čekal, až se otevře. „Nemám tušení, kde k té žiletce přišel. Třiadvacet hodin denně sedí v cele. Ven na dvůr smí jenom sám. Nepouštíme k němu návštěvy a všichni dozorci se ho bojí.“ Brána se otevřela a ředitel kráčel dál. „Kdyby to bylo jenom na mně, nechal bych ho v té díře shnít. Bohužel to jenom na mně není. Pokud nevyvede nic hrozného, zůstane tam zavřený další týden. A věřte mi, že je schopen opravdu hrozných věcí.“

Ředitel se zastavil u několikerých kovových dveří. První se s rachotem otevřely a všichni jimi prošli. „Když jsme ho tam zavřeli posledně, dozorce, který ho tam poslal, druhého dne napadli. Na viníka jsme nikdy nepřišli, ale ten člověk přišel o oko. Někdo mu ho vydloubl prstem.“

Dveře se za jejich zády zavřely a další se před nimi s rachotem otevřely.

„Budou vás snímat kamery, pane Trente, ale musím vás upozornit, že čas na doběhnutí máme jednašedesát vteřin, těsně přes minutu. Za kratší dobu to nestihneme. Mám v záloze připravený celý přepadový tým pro případ, že by se něco stalo,“ řekl Kagan a poplácal Willa po zádech. „Hodně štěstí.“

Na Willa čekal dozorce, který ho měl dovést k cele. Ve tváři se mu zračila hrůza, jakou mívají v obličeji vepsanou odsouzenci na smrt. Jako by se díval do zrcadla.

Will se otočil k Amandě. V čekárně s ní začal mluvit, aby ho mohla instruovat, co má říkat Rogeru Lingovi, ale právě teď si uvědomil, že mu nedala žádnou radu. „Nechcete mi pomoct?“

„Něco za něco, milá Clarice. Bez užitečných informací se nevracejte. Jako v Mlčení jehňátek,“ řekla.

Will si znovu vzpomněl, že ji nenávidí.

Dozorce mu ukázal, že má projít dovnitř. Dveře se za nimi zavřely. „Držte se blízko u zdi. Kdybyste viděl, jak na vás něco letí, zakryjte si oči a zavřete pusu. Nejspíš to bude hovno,“ řekl.

Will se pokoušel jít jako muž, jemuž se úplně nescvrkla varlata. V celách se nesvítilo, ale chodba byla dobře osvětlená. Dozorce se držel u zdi, daleko od vězňů na protější straně. Will následoval jeho příkladu. Jak procházel kolem cel, cítil, že se na něho z každé upírají dvě oči. Za sebou slyšel třepotavé zvuky, jak po betonové podlaze klouzali draci, maličké kousky papíru přivázané na provázku. Will v duchu vypočítával všemožné druhy zakázaných věcí, které se mohou nacházet v celách. Nože vyrobené z kartáčků na zuby, hřebenů nebo z kovového náčiní ukradeného v kuchyni. Výkaly a moč smíchané v kelímku v biologickou zbraň. Vlákna z prostěradla spletená do biče s žiletkami na koncích.

Došli k dalším dvojím vratům. První se otevřela a oni jimi prošli. Vrata se za nimi zavřela. Vteřiny ubíhaly. Druhá vrata se se skřípěním otevřela.

Přišli k masivním dveřím s kusem skla v úrovni očí. Dozorce vytáhl těžký svazek klíčů a vyhledal ten správný. Zastrčil ho do zámku ve zdi. Ozvalo se cvaknutí, jak se otevřela západka. Muž se otočil a podíval se na kameru nad jejich hlavami. Oba počkali na cvaknutí, jež signalizovalo, že jim dozorce ve vzdálené pozorovací místnosti odemkl. Dveře se otevřely.

Stáli na samotce. V díře.

Chodba byla asi deset metrů dlouhá a tři a půl metru široká. Na jedné straně se nacházely osmery kovové dveře. Na druhé byla betonová stěna. Cely byly situované dovnitř věznice, ne ven, takže neměly okna. Nešel do nich čerstvý vzduch, nesvítilo do nich slunce. Neexistovala v nich žádná naděje.

Jak Willovi zdůraznil Kagan, muži uvnitř neměli nic než čas.

Na rozdíl od zbytku věznice svítila na samotce všechna stropní světla. Willa z jasných zářivek okamžitě rozbolela hlava. Na chodbě bylo vlhko a teplo. Vzduch jako by měl zvláštní tlak – vládla tam hutná, těžká atmosféra. Will měl pocit, jako by stál uprostřed pole a čekal, až se přižene tornádo.

„Je v poslední cele,“ řekl dozorce. Znovu začal postupovat tak těsně kolem betonové zdi, až se o ni otíral ramenem. Will si všiml, že dozorci z ní za roky služby ošoupali malbu. Dveře naproti byly pevně zamčené. V každých bylo v úrovni očí úzké okénko, jímž se dalo nahlédnout dovnitř, a ve spodní části se nacházel úzký otvor, jímž se dovnitř podávalo jídlo a připínala se pouta. Všechny dveře byly připevněné masivními šrouby a nýty, stejně jako posuvná dvířka na nich.

Dozorce se zastavil u posledních. Přitiskl ruku Willovi na hrudník a ujistil se, že stojí zády u zdi. „Nemusím vám říkat, že máte zůstat tady, viďte, chlape?“

Will zavrtěl hlavou.

Zdálo se, že muž musí nejprve sebrat odvahu a teprve potom dokáže přistoupit ke dveřím. Prsty sevřel posuvná dvířka, která zakrývala okénko. „Pane Lingu, nebudete dělat vylomeniny, když to otevřu?“

Zpoza dveří se ozval tlumený smích. Roger Ling měl stejně hutný jižanský přízvuk jako jeho sestra. „Myslím, že se nemáte čeho bát, Enrique.“

Dozorce se potil. Sevřel dvířka v ruce a odsunul je. Odskočil ode dveří, až mu boty zaskřípaly o podlahu.

Willovi po krku stékal pramínek potu. Roger Ling očividně stál za dveřmi a tiskl k nim záda. Will viděl jeho krk, ušní lalůček a kousek ramene v oranžovém vězeňském oděvu. Uvnitř bylo jasnější světlo než na chodbě. Will viděl zadní stěnu cely a hranu matrace ležící na zemi. Místnost byla menší než normální cela, měřila necelých dva a půl metru na metr dvacet. Byl v ní ještě záchod a jinak nic. Žádný stůl ani židle. Vůbec nic, co by vězni umožnilo cítit se jako člověk. Pachy, které byly ve vězení obvykle cítit – pot, moč a výkaly –, tu čpěly mnohem pronikavěji. Will si uvědomil, že nikde nikdo neřve. Ve věznici byl obyčejně hluk jako na základní škole, zejména v noci. Draci udělali své. Všechno ztichlo, protože za Rogerem Lingem přišla návštěva.

Will čekal. Slyšel prudké bušení svého srdce a sípění svého dechu.

„Jak se má Arnoldo?“ zeptal se Ling.

Ptal se na sestřinu čivavu. Will si odkašlal. „Dobře,“ odpověděl.

„Není moc tlustej? Povídal jsem jí, že nesmí ztloustnout.“

„Připadá mi…,“ Will namáhavě hledal odpověď, „…že ho nenechává hladovět.“

„Arnoldo je malej chytrej hajzlík,“ řekl Ling. „Pořád říkám, že čivava se hrozně podobá svýmu majiteli. Souhlasíte?“

Will o tom nikdy moc nepřemýšlel, ale odpověděl: „Řekl bych, že ano. Ta moje je dost pohodářka.“

„Jakže se jmenuje?“

Rozhovor přece jen někam vedl. Ling se ujišťoval, že mluví se správným člověkem. „Betty.“

Prošel testem. „Rád vás osobně poznávám, pane Trente.“

Ling přešlápl a ukázal Willovi skoro celý krk. Zezadu na něm měl vytetovaného draka, který rozpínal křídla na jeho oholené hlavě. Měl jasně žluté oči.

„Moje sestra má děsnej strach,“ řekl Ling.

„To si dovedu představit.“

„Ty grázlové se ji pokusili zabít.“ Měl tvrdý hlas, přesně takový, jaký by člověk čekal u muže, který zohavil a zabil dvě ženy. „Kdybych tady nebyl zavřenej, tak by si na takový drsňáky nehráli. Nasadil bych jim pár broučků do hlavy. Rozumíte mi?“

Will se podíval na dozorce. Byl napjatý jako buldok připravený k zápasu. Anebo k útěku, který se jevil jako rozumnější varianta. Will myslel na přepadový tým, který jenom čeká na povel, a uvažoval, co je Roger Ling schopen provést během jednašedesáti vteřin. Nejspíš leccos.

„Víte, proč jsem s váma chtěl mluvit?“ zeptal se Ling.

„Nemám tušení,“ odpověděl Will upřímně.

„Protože tý mrše vůbec nevěřím.“

Očividně mluvil o Amandě. „To je nejspíš chytré.“

Ling se zasmál. Will poslouchal, jak se zvuk ozvěnou odráží od stěn cely. Nebyla v něm žádná radost. Zněl mrazivě, skoro maniakálně. Willa napadlo, zda se Ling také takhle smál, když Arnoldovým vodítkem škrtil své oběti.

„Tohle musí skončit. Potoky krve na ulici neprospívaj byznysu,“ prohlásil Ling.

„Poraďte mi, jak je mám zastavit.“

„Ozval se mi Ignatio. Ví, že za tím nejsou Žlutý. Chce mír.“

Will nebyl zrovna odborník na gangy, ale pochyboval, že vůdce Los Texicanos by nastavil druhou tvář, když mu ztloukli a zabili syna. Také to Lingovi řekl. „Mně spíš připadá, že pan Ortiz se chce pomstít.“

„Ale houby. Žádnou pomstu nechce. Ricardo si sám vykopal hrob a Ignatio to ví. Koukejte to říct taky Faith. Udělala, co musela. Rodina je holt rodina.“

Willovi se nelíbilo, že ten člověk zná Faithino jméno, a už vůbec nevěřil jeho ujištění. „Vyřídím jí to,“ řekl přesto.

Ling v podstatě zopakoval sestřina slova. „Hele, tyhle mladý kluci jsou úplný blázni. Vůbec neznaj cenu života. Člověk se kvůli nim dře, aby se měli dobře. Dá jim fungl nový auta a pošle je do soukromejch škol, a jakmile je nechá bez dozoru, pink! Vpálej mu zezadu kulku do hlavy.“

Will si pomyslel, že pink není úplně vhodný výraz, ale nechal si to pro sebe.

„Ricardo chodil na Westminster,“ řekl Ling. „Víte to?“

Will tu soukromou školu znal. Studium na ní stálo přes pětadvacet tisíc dolarů ročně. Ve složce Hironobu Kwona se zmiňovalo, že mladík na této škole dostal matematické stipendium. Další spojitost.

„Ignatio si myslel, že synovi koupí jinej život, ale rozmazlený děti pracháčů ho zaháčkovaly na oxy,“ pokračoval Ling.

„Byl Ricardo v léčebně?“

„Kurva, ten trouba v léčebně bydlel.“ Znovu přešlápl z jedné nohy na druhou. Will slyšel, jak se pevná látka jeho oranžové haleny otřela o kovové dveře. „Máte děti?“

„Ne.“

„Teda aspoň o žádnejch nevíte, co?“ Zasmál se, jako by to byla kdovíjaká legrace. „Já mám tři. A dvě bejvalý manželky, co po mně pořád chtěj prachy. Ale já jim je dávám. Kluky mi držej pěkně v lajně a dceři nedovolej, aby chodila oblíkaná jako děvka. Žádný z mejch dětí nešňupe.“ Pokrčil rameny. „Ale co člověk nadělá? Některý to maj v krvi. Je jedno, kolikrát jim ukážete správnou cestu. Jak se dostanou do určitýho věku, začnou mít vlastní hlavu. Myslej si, že třeba nebudou muset makat, aby to někam dotáhli. Viděj, co maj druhý, a přijde jim, že prostě můžou jen tak přijít a vzít si to.“

Zdálo se, že Ling ví hodně o rodičovských strastech Ignatia Ortize. Bylo to zvláštní, obzvlášť když každý z nich seděl v jiném vězení a mezi oběma zařízeními ležel skoro celý stát. Boyd Spivey se mýlil. Žlutí nešli proti hnědým. Oni pro ně pracovali.

„S panem Ortizem máte obchodní vztah,“ poznamenal Will.

„To jste řekl správně.“

„Ignatio požádal Julii, aby jeho syna legálně zaměstnala.“

„Je dobrý, když se mladej kluk naučí řemeslo. A Ricarda to bavilo. Měl na to oko. Většina těch kluků jenom dává dohromady bedničky a přitlouká na ně dvířka. Ricky byl jinej. Chytrej. Uměl k práci přitáhnout správný lidi. Jednou mohl mít svoji vlastní dílnu.“

Will začínal chápat. „Ricardo dal dohromady tým. Hironobu Kwon a ostatní pracovali u vaší sestry. Možná si všimli, že z méně legálních aktivit firmy plynou pěkné peníze, a řekli si, že si zaslouží větší podíl. Ortiz by nikdy nesouhlasil, aby nějaký gang namyšlených kluků sebral kousek výdělku Los Texicanos, i když šlo o jeho vlastního syna.“

„Začít podnikat je těžší, než to vypadá, hlavně když děláte franšízu. Musíte platit poplatky.“

„Určitě jste slyšel o Ricardově výletu do Švédska.“

„Sakra, o tom slyšel každej.“ Ling se zasmál, jako by to byla legrace. „Problém s klukama v jeho věku je, že nevědí, kdy maj držet hubu. Jsou mladý, blbý a všechno chtěj.“

„Vaši lidé s Ricardem o jeho cestě mluvili.“ Will nezmínil, že přitom mladého muže nejspíš mučili. „Ricardo se zmínil, že by se z těch potíží mohl vykoupit.“ Odhadoval, že než skončili s mučením, Ricardo by byl ochotný prodat i vlastní matku. „Řekl vám, že dokáže sehnat peníze. Spoustu peněz. Skoro milión dolarů v hotovosti.“

„To zní jako nabídka, kterou žádnej obchodník neodmítne.“

Všechno to zapadalo do sebe. Ricardo je vzal k Evelyn, kde se setkali s mnohem silnějším odporem, než čekali. Zabili Hectora. I kdyby Amanda měla pravdu a Hector Ortiz byl opravdu jenom prodejce aut, nedalo se přehlédnout, že je bratranec Ignatia Ortize. „Ricardo s nimi jel k Evelyn domů pro peníze. Jenže nepočítali s tím, že Evelyn se bude bránit. Vypukla řež, tak museli změnit taktiku. A pak se tam objevila Faith.“

„Vy už jste to slyšel?“ zeptal se Ling.

Will se nenechal vyrušit. „Odvezli Evelyn jinam a začali ji vyslýchat.“

„To mi zní logicky.“

„Jenže ona jim o penězích neřekla. Kdyby to udělala, nebyl bych tady.“

Ling se zasmál. „Tím si nejsem jistej, kamaráde. Přijde mi, že vám z tý historky něco vypadlo.“

„Jak to myslíte?“

„Uvažujte.“

Will pořád nevěděl, kam míří.

„Hada zabijete jedině tak, že mu uříznete hlavu.“

„To je fakt.“ Stále nechápal.

„Pokud vím, tak ten starej had se pořád kroutí.“

„Myslíte Evelyn?“

„Kurva, snad si nemyslíte, že by ta stará mrcha ty kluky dokázala nalákat, aby za ní šli? Ta čubka si ani neuměla udržet pořádek ve vlastním baráku.“ Zamlaskal stejně, jako to dělala jeho sestra. „Kdepak, za tímhle stojí chlap, kamaráde. Snad si nemyslíte, že by pod vedením ženský dokázali vyzrát na moji sestru? Čubky na takovou práci nemaj koule.“

Will se s ním o tom nepřel. Gangy byly výhradně mužská záležitost. Byly patriarchálnější než katolická církev. Julia Lingová jeden vedla jenom proto, že jí to bratr dovolil. Generálové se bitev neúčastní a do přední linie posílají pěšáky. Hironobu Kwona zastřelili pár minut poté, co se vloupal do Evelynina domu. Ricarda Ortize nechali jeho osudu. Benny Choo mu na hlavu mířil pistolí. Ztloukli ho a dál se o něho nestarali. Byl postradatelný. O Evelyn jim pověděl někdo jiný. Ten je také vedl.

„Chuck Finn,“ řekl Will.

Ling se zasmál, jako by ho to jméno překvapilo. „Chuckleberry Finn. Myslel jsem, že už je dávno mrtvej. Že Krysa bude prdět do hlíny.“

„Stojí za tím on?“

Ling neodpověděl. „A starej Kladivo je taky v pánu. Podle toho, co jsem slyšel, mu prokázali službu. Aspoň umřel jako chlap a nemusel čekat, až ho utratěj jako psa. Nedá se říct, že z toho nevzešlo nic dobrýho.“

„Kdo za tím…“

„Hele, končíme.“ Roger Ling zabušil do dveří cely. „Zavři to, Enrique.“

Dozorce začal zavírat dvířka, ale Will napřáhl ruku, aby ho zarazil. Z otvoru se vymrštila Lingova ruka a popadla ho za zápěstí. Přitáhla si ho k sobě s takovou silou, že Will vrazil ramenem do dveří a přitiskl tvář k jejich chladnému povrchu. Na uchu ucítil horký dech. „Víš, proč jseš tady, kamaráde?“

Will se mu ze všech sil snažil vytrhnout. Odstrčil se nohou a pokusil se zapřít o spodek dveří.

Ling ho držel pevně, ale mluvil odlehčeně. „Pověz Mandy, že Evelyn to má za sebou.“ Ztišil hlas. „Ťuk ťuk, dvě rány do hlavy. Bim bam, Almeja je mrtvá.“

Potom ho pustil. Will odpadl ode dveří a rameny narazil do betonové stěny. Srdce mu bušilo. Podíval se na dveře cely a zaslechl skřípění kovu o kov. Okénko se zavřelo, ale Will ještě zahlédl oči Rogera Linga. Byly úplně černé a prázdné. Něco se v nich však přece jen zračilo. Záblesk vítězoslávy smíšený s krvelačností.

„Kdy?“ zařval Will. „Kdy se to stalo?“

Lingův hlas tlumily dveře. „Řekni Mandy, ať si na pohřeb vezme něco pěknýho. V černým se mi vždycky líbila.“

Will si oprášil sako. Když kráčel chodbou, uvažoval, co je horší – zda horký dech Rogera Linga na krku, nebo skutečnost, že bude muset Amandě a Faith oznámit, že Evelyn Mitchellová je mrtvá.

14. kapitola

Faith před supermarketem popadla nákupní vozík a odpojila ho od řady ostatních. V kabelce objevila starý seznam a sevřela ho v ruce. Vešla do obchodu, jako by se chystala na obyčejný každodenní nákup. Atlantská policie jí vzala služební zbraň a poslala ji na balistický rozbor, ale neměla tušení o nabité pistoli, kterou měl Zeke v přihrádce v autě. Byla těžká a Faith se do ramene zařezávalo ucho kabelky, do níž ji ukryla. Zbraň německé výroby se k jejímu bratrovi, který v životě nezažil přestřelku, dobře hodila. Byla velká, těžká a drahá – přesně ten typ, s jakým se lidé vychloubají před ostatními. Na vzdálenost devadesáti metrů se s ní dal zastřelit člověk a právě k tomu účelu ji Faith potřebovala.

Začala u ovoce a zeleniny a nezvykle dlouho zkoumala čerstvost vystavených pomerančů. Několik jich uložila do igelitové tašky a vyrazila k pekárně.

Z domova měla vyjet už před několika hodinami, ale chtěla počkat, až jí Zeke zavolá, že Jeremy s Emmou jsou v bezpečí na ubytovně pro hostující vojáky na Dobbinsově letecké základně. Než je všechny naložila do Jeremyho chevroletu, uběhla celá věčnost. Zeke řval kvůli autosedačce. Jeremy pořád protahoval obličej kvůli zabavenému telefonu. Emma neplakala, protože u sebe měla svého velkého bratra, který ji uměl ukonejšit, ale Faith se rozbrečela jako malé dítě, sotva auto zmizelo na konci ulice.

Měla za to, že muži, kteří unesli její matku, jsou stejně šikovní, jako jsou drzí. Z taktického hlediska byli vždycky ve výhodě, ať šlo o únos Evelyn nebo o vloupání do Faithina domu. Když však teď v kuchyni sedí dva policisté a kolem donedávna dusal její skoro dvoumetrový bratr a tvářil se, že se chce rvát, určitě se nepokusí znovu dostat dovnitř.

Šli po Jeremym, který byl hned po Emmě jejím nejslabším místem. Faith se zatajeným dechem myslela na své děti. Měla takový strach o matku, že úplně zapomněla na zbytek rodiny. Znovu už se to nestane. Buď je všechny ochrání před nebezpečím, nebo přitom zemře.

Faith ucítila, že ji někdo zezadu sleduje. Od chvíle, kdy vyšla z domu, na sobě cítila čísi oči. Nenuceně se otočila a uviděla mládence v uniformě firmy vyrábějící chipsy, který do regálu ukládal sáčky se zbožím. Usmál se na ni. Faith úsměv opětovala a tlačila nákupní vozík uličkou.

Když byla malá, každé pondělí k nim chodil pán s chipsy a doplnil její a bratrovu hnědou plechovku smaženými brambůrkami. V úterý a ve čtvrtek před jejich domem zastavil mlékařský náklaďák a řidič Petro donesl do kovového regálu vedle dveří láhve s čerstvým mlékem. Jeden a půl litru stálo dvaadevadesát centů. Pomerančový džus stál dvaapadesát centů. Otcovo oblíbené podmáslí stálo sedmačtyřicet centů. Když byla Faith hodná, matka ji nechala odpočítat drobné pro Petra. Při zvláštních příležitostech Evelyn za šestapadesát centů koupila čokoládové mléko. Třeba když měli narozeniny nebo přinesli dobré vysvědčení. Nebo když vyhráli v nějaké hře či se jim vydařil taneční recitál.

Kosmetika, vitamíny, šampón. Přáníčka, knížky, mýdlo. Faith všechno vršila do vozíku a doufala, že člověk, který ji sleduje, ji kontaktuje. Zpomalila. Vozík byl skoro plný. Podívala se na Jeremyho iPhone. Neměl žádné vzkazy na Facebooku ani žádné e-maily od DobréhoRytíře92. Projela zpátky supermarketem, vrátila šampón a vitamíny a znovu prolistovala vystavené časopisy. Podívala se na hodinky. Strávila v obchodě skoro hodinu a nikdo se k ní nepřiblížil. Zrzkovi nejspíš začne být divné, kde je tak dlouho. Mladého detektiva nijak nerozhodilo, když mu oznámila, že jde sama na nákup. Pořád se ještě nevzpamatoval z toho, že mu sebrala pistoli. Faith si nebyla jistá, jak daleko ještě může zajít, než jí zasadí pořádný protiúder.

Objela starce, který se zastavil uprostřed uličky s cereáliemi. Věděla, že chtějí, aby vyšla na parkoviště. Potřebují ji samotnou. Měla by se podvolit a vyřídit to. Položila ruku na kabelku, připravená vyndat ji z vozíku. Najednou zasáhla logika. Uprostřed supermarketu ji nemohou unést. Možná se o to pokusí, ale Faith se jen tak nedá. Budou s ní buď muset vyjednávat, nebo ji zastřelit. Nehodlala obchod opustit bez dohody, s jejíž pomocí získá matku zpět.

Zastavila se před toaletami a nechala vozík u dveří. Od chvíle, kdy vstoupila do supermarketu, šla už potřetí na záchod. Nesnažila se jenom přimět únosce vylézt z úkrytu. K mnoha potížím, které jí přinášela cukrovka, patřila skutečnost, že musela často chodit na záchod. Otevřela dveře dámských toalet a zadržela dech, když ji do nosu udeřil hrozný puch. Na ocelových stěnách a na dlážděné podlaze ulpívala staletá špína. Vzduch jako by byl mastný. Kdyby to šlo, vydržela by až domů, ale takový luxus si nemohla dopřát.

Podívala se do všech čtyř kabinek a pak zašla do té pro tělesně postižené, protože byla nejčistší. Když stála nad mísou, rozbolela ji stehna. Snažila se udržet rovnováhu. Musela si tisknout kabelku na břicho, protože ji neměla kam pověsit a bála se, že by se koženka mohla přilepit k podlaze.

Dveře toalet se otevřely. Faith se podívala do mezery pod stěnami kabinky a uviděla dámské boty na nízkém podpatku a tlusté kotníky nacpané do hnědých zdravotních punčoch. Ozvalo se šumění tekoucí vody a skřípění zásobníku s papírovými utěrkami. Voda ztichla. Dveře se znovu otevřely a pomalu se zavřely.

Faith zavřela oči a s úlevou zamumlala modlitbu. Skončila, spláchla a přehodila si kabelku přes rameno. Dveře kabinky se nedaly normálně zamykat, protože na nich chyběla zástrčka. Musela strčit malíček do prázdné dírky a otočit kovovým jazýčkem, aby je otevřela.

„Hola.“

Faith se okamžitě snažila zapamatovat si o muži, který před ní stál, všechno, co mohla. Byl střední postavy, o několik centimetrů vyšší než ona, a vážil asi osmdesát kilogramů. Měl snědou kůži, tmavé vlasy a modré oči. Na levém ukazováku měl náplast. Na pravé straně krku se mu skvěl vytetovaný had. Byl oblečený do vybledlých džínsů s dírami na kolenou a černé větrovky, jež se vepředu nadouvala. Znamenalo to jediné – schovával pod ní zbraň. Černou kšiltovku si narazil do čela, ale Faith mu i tak viděla do obličeje. Měl řídký vous a na jedné tváři mateřské znaménko. Byl asi stejně starý jako Jeremy, ale vůbec se jejímu poslušnému, milujícímu synovi nepodobal. Jako by z něho vyzařovala nenávist. Faith tenhle typ znala, mnohokrát s ním přišla do styku. Rychle tiskl spoušť a překypoval záští. Byl příliš mladý na to, aby měl rozum, a příliš hloupý na to, aby mohl zestárnout.

Faith strčila ruku do kabelky.

Muž sevřel vybouleninu pod bundou. „Na tvým místě bych to nedělal.“

Faith cítila chladnou ocel bratrovy pistole. Hlaveň mířila na muže. Měla prst blízko spouště a mohla po něm přes kabelku vystřelit dřív, než by si stačil vyhrnout bundu. „Kde je moje matka?“

„Moje matka,“ zopakoval po ní. „Říkáš to, jako by patřila jenom tobě.“

„Moji rodinu z toho vynechte.“

„Ty tady neporoučíš.“

„Potřebuju vědět, že je živá.“

Vystrčil bradu a mlaskl jazykem o zuby. Faith ten zvuk znala, protože takhle na ni reagoval skoro každý gangster, kterého zatkla. „Je v bezpečí.“

„Jak to můžu vědět?“

Zasmál se. „Nemůžeš, ty čubko. Víš úplný kulový.“

„Co chcete?“

Zamnul si prsty o palec. „Peníze.“

Faith nevěděla, jestli má znovu blafovat. „Jenom mi řekněte, kde je, a skončíme to. Nikomu se nemusí nic stát.“

Znovu se zasmál. „To si fakt myslíš, že jsem tak blbej?“

„Kolik chcete?“

„Všechno.“

Faith v duchu začala sprostě nadávat. „Žádné peníze si nikdy nevzala.“

„To se mi taky snažila nakecat, ty krávo. To už máme za sebou. Dej mi ty zatracený prachy a já ti dám, co z ní zbylo.“

„Je naživu?“

„Dlouho nebude, jestli neuděláš, co ti říkám.“

Faith po zádech stékal pramínek potu. „Ty peníze můžu mít zítra před polednem.“

„Copak, snad nemusíš čekat, až otevře banka?“

„Jsou v sejfu.“ Vymýšlela si. „Ty sejfy jsou tři a jsou různě po městě. Potřebuju čas.“

Usmál se. Na jednom zubu měl korunku z bílého kovu. Byla to platina a nejspíš stála víc peněz, než měla Faith na běžném účtu. „Věděl jsem, že se dohodnem. Říkal jsem mamince, že se na ni její holčička nevykašle.“

„Potřebuju vědět, že žije. Pokud nebudu mít jistotu, že je v pořádku, nic nedostanete.“

„Neřek bych, že je v pořádku, ale když jsem se na ni naposledy koukal, ještě dejchala.“ Vytáhl z kapsy novější model iPhonu, než by si Faith mohla dovolit koupit Jeremymu. S povyplazeným jazykem pohyboval palci po displeji. Našel, co hledal, a ukázal telefon Faith. Na displeji byla její matka s novinami v ruce.

Faith zírala na snímek. Matka měla opuchlý obličej a takřka nebyla k poznání. Kolem ruky měla omotaný zakrvácený hadr. Faith sevřela rty. Chtělo se jí zvracet. Ze všech sil se bránila slzám, které ji pálily v očích. „Nevím, co to drží v ruce.“

Zvětšil snímek na displeji. „Jsou to noviny.“

„Vidím, že je to USA Today,“ odsekla Faith. „Jenže to nedokazuje, že je zrovna teď živá. Dokazuje to jenom, že když noviny ráno přišly, přinutili jste ji vzít je do ruky.“

Podíval se na displej a Faith poznala, že je znepokojený. Kousl se do spodního rtu a připomněl jí Jeremyho, který to dělal, když ho přistihla při nějaké vylomenině.

„Je to důkaz, že žije. Jestli chceš, aby to tak zůstalo, musíš se se mnou dohodnout,“ prohlásil.

Faith si všimla, že začal mluvit trochu spisovněji. Také o oktávu zvýšil hlas. V jeho tónu zaznívalo cosi povědomého, ale nevěděla, co to je. Potřebovala, aby mluvil dál. „Tak hloupá nejsem,“ řekla. „Tohle vůbec nic nedokazuje. Matka může být dávno mrtvá. Nedám vám hromadu peněz jenom proto, že jste mi ukázal nějakou pitomou fotku. Mohl jste ji upravit ve Photoshopu. Ani nevím, jestli je to opravdu ona.“

Přistoupil blíž a vypjal hrudník. Jeho oči měly tvar mandlí a tmavě modré duhovky se zelenými tečkami. Faith znovu připadalo, že ho zná.

„Už jsem vás někdy zatkla.“

„Ale hovno,“ odfrkl si. „Vůbec mě neznáš, krávo. Víš o mně úplný kulový.“

„Potřebuju důkaz, že moje matka žije.“

„Jestli s těma hovadinama nepřestaneš, moc dlouho žít nebude.“

Faith měla povědomý pocit, že se v ní cosi zlomilo. Začala v ní vřít zlost a frustrace posledních dnů. „Máte s tímhle vůbec nějakou zkušenost? Nebo jste úplný amatér? Bez skutečného důkazu jste se vůbec neměl ukazovat. Šestnáct let dělám u policie. Snad si nemyslíte, že vám na ten laciný trik skočím.“ Odstrčila ho od sebe dost silně, aby pochopil, že svá slova myslí vážně. „Jdu pryč.“

Popadl ji a prudce jí přitiskl obličej ke dveřím. Faith ten úder ohromil. Muž s ní prudce trhl, aby se otočila, a levou rukou jí stiskl hrdlo. Pravou jí pevně sevřel tváře, jako by jí chtěl rozdrtit lícní kosti. Od úst mu odletovaly sliny. „Mám ti pod polštářem nechat další dáreček? Třeba její oči?“ Přitiskl jí palec na oko. „Nebo její kozy?“

Faith ucítila, že ji dveře tlačí do zad. Někdo se pokoušel dostat na toalety.

„Promiňte,“ ozval se ženský hlas. „Je tu otevřeno?“

Muž se zadíval na Faith jako hyena, která pozoruje kořist. Ruka se mu třásla od toho, jak jí svíral obličej. Kousla se do tváře a z nosu se jí spustila krev. Kdyby se mu zachtělo, mohl jí rozmáčknout hlavu.

„Zejtra ráno,“ řekl. „Pošlu ti instrukce.“ Naklonil se k ní tak blízko, že ho viděla rozostřeně. „Nikomu o tom neříkej, ani svý šéfový. Ani tomu magorovi, co s ním děláš. Neříkej to svýmu bráchovi ani nikomu jinýmu z tý tvý milovaný rodinky. Nikomu, rozumíš?“

„Ano,“ zašeptala. „Ano.“

Ač se to zdálo nemožné, sevřel ji ještě pevněji. „Nezabiju tě hned,“ vyhrožoval. „Nejdřív ti uříznu oční víčka. Posloucháš mě?“ Faith přikývla. „Budeš se dívat, jak tvýho syna stahuju z kůže. Kousek po kousku ji z něj budu odřezávat, dokud neuvidíš jenom svaly a kosti a neuslyšíš, jak brečí jako posranej rozmazlenej fracek, což taky je. A pak se dám do tvý dcery. Z tý půjde kůže dolů líp, jako když se odlupuje mokrej papír. Rozumíš mi? Chápeš, co ti říkám?“ Znovu přikývla. „Neser mě, ty krávo. Nemáš tušení, jak málo můžu ztratit.“

Pustil ji stejně rychle, jako ji popadl. Faith se svezla na zem. Rozkašlala se a v krku ucítila krev. Odkopl ji stranou, aby mohl otevřít dveře. Sáhla po kabelce a nahmatala v ní pistoli. Měla by vstát. Musí vstát.

„Paní?“ řekla žena. Vykoukla zpoza dveří a dívala se na Faith. „Mám zavolat doktora?“

„Ne,“ zašeptala Faith a polkla krev, kterou měla v ústech. Vnitřek tváře měla úplně rozkousaný. Dál krvácela z nosu.

„Určitě? Mohla bych zavolat…“

„Ne,“ zopakovala Faith. Nebylo komu volat.

15. kapitola

Will zajel na příjezdovou cestu u svého domu a počkal, až se otevřou vrata garáže. V domě byla tma. Betty nejspíš bude mít močový měchýř jako balón. Alespoň v to doufal. Neměl náladu uklízet loužičky.

Připadalo mu, jako by zabil Amandu. Ne doslovně, holýma rukama, jak o tom snil skoro celý den. Když jí pověděl, že mu Roger Ling prozradil, že Evelyn je mrtvá, bylo to, jako by ji střelil přímo do srdce. Najednou se před ním úplně smrskla a její silácké vystupování bylo to tam. Veškerá arogance, drsnost a malichernost z ní vyprchala a před Willem stál jenom stín ženy, kterou znal.

Will byl natolik duchapřítomný, že jí tu novinu sdělil, až když vyšli z věznice. Nerozplakala se. Místo toho se jí k jeho zděšení podlomila kolena. Objal ji a zjistil, že je překvapivě kostnatá. Její bok ho bodal do ruky. Měla křehká ramena. Když ji připoutal bezpečnostním pásem k sedadlu a zavřel dveře auta, připadala mu o deset, dvacet let starší. Cesta zpátky byla nesnesitelná. V porovnání s tím se Willovo úporné mlčení cestou do věznice jevilo jako nicotné. Nabídl jí, že na chvíli zastaví, ale řekla mu, ať jede dál. Těsně před Atlantou si všiml, jak rukou sevřela dveře. Will ještě nikdy nebyl u ní doma. Bydlela v obytném komplexu uprostřed Buckheadu, kde domy tvořily uzavřenou enklávu se vstupní branou. Působily majestátně, měly rohy obložené cihlami a velká okna s masivními rámy a římsami. Amanda Willa nasměrovala k domu na konci komplexu. Will nechal motor běžet na volnoběh, ale Amanda nevystoupila. Uvažoval, zda jí má znovu pomoci, když vtom řekla: „Neříkejte to Faith.“

Díval se na dveře jejího domu. Na sloupu před ním visela vlajka se sezónním motivem jarních květin. Nikdy by ho nenapadlo, že Amanda si takhle zdobí příbytek. Nedokázal si ji představit, jak stojí na zápraží v kostýmu a lodičkách a vytahuje se na špičky, aby na sloup pověsila správnou vlajku.

„Musíme to ověřit,“ řekla, i když to, co Willovi pověděl Roger Ling, jenom potvrdilo domněnku, která se mu honila hlavou celý den.

Amanda to také musela vědět. Jedině tak se dala vysvětlit její kapitulace v čekárně věznice. Připustila, že Evelyn není úplně čistá, protože věděla, že neexistuje důvod dál ji chránit. Čtyřiadvacetihodinová lhůta uplynula a únosci se neozvali. Na podlaze v Evelynině kuchyni bylo plno krve a spousta z ní – možná většina – patřila Evelyn. Mladí muži zapletení do případu byli nelítostní zabijáci, obyčejní vrahové, kteří dokázali odpravit i vlastní lidi.

Pravděpodobnost, že Evelyn Mitchellová přežila alespoň noc, se blížila nule.

„Faith se to musí dozvědět,“ řekl Amandě.

„Povím jí to, až budu mít stoprocentní jistotu.“ Měla bezvýrazný hlas, v němž nebyla ani trocha života. „Sejdeme se zítra ráno v sedm. Celý tým. Pokud byste měl přijít o minutu později, nemusíte se obtěžovat.“

„Budu tam.“

„Najdeme ji. Musím ji vidět na vlastní oči.“

„Dobře.“

„A pokud Roger mluvil pravdu, najdeme ty, kdo to udělali, a dáme jim co proto. Každému z nich. Budeme je pronásledovat, dokud je všechny nepochytáme.“

„Ano, madam.“

Mluvila tak tiše a unaveně, že ji skoro neslyšel. „Nedám si pokoj, dokud nebudou do jednoho mrtví. Chci vidět, jak jim píchnou injekci, jak třepou nohama, obracejí oči v sloup a přestávají dýchat. A jestli je nepopraví stát, tak to udělám já.“ Amanda otevřela dveře a vystoupila z auta. Will viděl, s jakou námahou se drží vzpřímená, když kráčí po schodech. Kdyby záleželo na ní, kdyby mohla silou své vůle udržet přítelkyni při životě, Evelyn by bezpochyby přežila.

Jenomže to bylo jinak.

Vrata garáže se konečně úplně otevřela. Will vjel dovnitř a stiskl tlačítko, jímž je zase zavřel. Garáž u domu původně nebyla. Will ji k němu přistavěl v době, kdy se čtvrť měnila a na dveře mu klepali feťáci a ptali se, jestli jeho obydlí ještě pořád funguje jako kokainové doupě. Vchod působil podivně a vcházelo se jím do pokoje pro hosty. Když Willa uviděla Betty, zvedla hlavu z polštáře. V rohu místnosti byla loužička, o níž ani jeden z nich neměl chuť mluvit.

Will rozsvítil a prošel domem. Vzduch byl chladný. Pootevřel kuchyňské dveře, aby Betty mohla jít ven. Fenka váhala.

„Neboj se, nic tam není,“ řekl jí uklidňujícím tónem. Stále si pamatovala, jak se minulý týden na zahradu snesl jestřáb a pokusil se ji odnést. Zranění na zádech se jí ale hojilo. Will si stále dobře pamatoval, jak střihač psů dostal záchvat smíchu, když mu pověděl, že si jestřáb jeho psa spletl s krysou.

Betty konečně vyšla ven, ale nejprve se opatrně ohlédla. Will pověsil klíče od auta na háček a položil peněženku a pistoli na stůl v kuchyni. V lednici byla stále pizza ze včerejška. Will krabici vyndal, ale dokázal na gumové kousky pizzy jenom zírat.

Chtěl zavolat Sáře, ale tentokrát ze zcela sobeckých důvodů. Chtěl jí povědět, co se dnes stalo, a zeptat se jí, jestli je správné chvíli počkat, než řekne Faith, že její matka je mrtvá. Chtěl jí popsat, jaké to bylo, vidět Amandu tak skleslou. Toužil jí říct, že ho vyděsilo, když viděl, jak hluboko padla ze svého piedestalu.

Místo toho vrátil pizzu do lednice, ujistil se, že zadní dveře jsou stále pootevřené, a šel se osprchovat. Blížila se půlnoc. Will byl od pěti ráno na nohou a předešlé noci spal jenom několik hodin. Stál pod proudem horké vody a snažil se celý den odplavit. Špínu z vězení ve Valdostě. Zážitky ze skladu, kde po něm stříleli. Návštěvu Gradyho nemocnice, kde se mu točila hlava strachy. Okamžiky v Pobřežní věznici, kde se tak zpotil, že měl ještě teď v podpaží košile mokré kruhy.

Zatímco si sušil vlasy, myslel na Betty. Celý den byla zavřená doma. Za loužičku byli oba zodpovědní stejným dílem. Ačkoli bylo pozdě, nechtělo se mu spát. Měl by s ní jít na procházku. Oba si potřebují protáhnout nohy.

Natáhl si džínsy a košili, která byla příliš obnošená, takže ji nemohl nosit do práce. Měla rozedřený límec a prasklý knoflík, který visel na niti.

Vešel do kuchyně pro Bettyino vodítko.

U stolu seděla Angie. „Vítám tě doma, lásko. Jak ses celý den měl?“

Will by radši znovu jel do Pobřežní věznice a čelil Rogeru Lingovi, než by se teď bavil se svou ženou.

Vstala, položila mu ruce na ramena a přiblížila ústa k jeho. „Ty mě ani nepozdravíš?“

Když ho hladila po krku, bylo to úplně jiné, než když to dělala Sára. „Nech toho.“

Odtáhla se od něho a naoko našpulila rty. „Takhle zdravíš svoji ženu?“

„Kde jsi byla?“

„Odkdy tě to zajímá?“

Přemýšlel o tom. Ptala se oprávněně. „Vlastně mě to nezajímá. Já jenom…“ Slova mu z úst vyšla snáz, než by čekal. „Nechci tě tady.“

„Hmm.“ Přitiskla bradu na hrudník a zkřížila ruce. „Asi to zákonitě muselo přijít. Přece jenom tě nemůžu nechat samotného.“

Zavřela zadní dveře. Will je otevřel a Betty vběhla dovnitř. Když spatřila Angii, zavrčela.

„Vypadá to, že žádná z žen ve tvém životě mě nevidí ráda,“ poznamenala Angie.

Willovi se naježily vlasy vzadu na krku. „O čem to mluvíš?“

„Sára ti o tom neřekla?“ Angie se odmlčela, ale Will se nezmohl na odpověď. „Jmenuje se Sára, ne? Že ano?“ Sípavě se zasmála. „Musím říct, že je na tebe trochu nevýrazná, Wille. Nahoře je to dobré, ale nemá žádný zadek a je skoro vyšší než ty. Myslela jsem, že dáváš přednost ženštějším typům.“

Will stále nebyl schopen slova. Krev mu ztuhla v žilách.

„Když jsem včera přišla domů, byla tady. Postávala v ložnici. Ona ti to neřekla?“

Neřekla. Proč asi?

„Barví si vlasy. Ale to určitě víš. Ty světlejší pramínky nejsou přírodní.“

„Cos…“

„Jenom ti říkám, že není ten dokonalý andílek, za kterého ji máš.“

„Cos jí řekla?“ vypravil ze sebe Will.

„Zeptala jsem se jí, proč šuká s mým mužem.“

Zastavilo se mu srdce. Proto Sára včera odpoledne plakala. Vysvětlovalo to její počáteční chlad, když se večer ukázal u ní doma. Will měl pocit, že má srdce zaklíněné ve svěráku. „Zakazuju ti s ní ještě někdy mluvit.“

„Ty se ji snažíš chránit?“ Zasmála se. „Prokristapána, Wille. To je vážně legrační, když si vezmu, že já se snažím chránit tebe.“

„Ty ne…“

„Je ujetá na policajty. To snad víš, ne?“ Zavrtěla hlavou nad jeho hloupostí. „Podívala jsem se, co byl její muž zač. Docela kus. Ojel všecko, co se hýbalo.“

„Jako ty.“

„Ale no tak. Zkus to ještě jednou, lásko.“

„Nechci nic zkoušet.“ Konečně vyřkl slova, která mu poslední rok táhla hlavou. „Končím s tebou. Zmiz z mého života.“

Vysmála se mu do obličeje. „Já jsem tvůj život.“

Will se na ni upřeně díval. Usmívala se a oči jí zářily. Proč se zdá šťastná jenom tehdy, když se mu snaží ublížit? „Už v tom nechci pokračovat.“

„Jmenoval se Jeffrey. Věděl jsi to?“ Will neodpověděl. Samozřejmě, že znal jméno Sářina manžela. „Byl chytrý. Chodil na vysokou – na opravdovskou, ne na nějakou korespondenční školu, kde si připlatíš a poštou ti přijde diplom. Velel celému policejnímu oddělení. Byli do sebe tak strašně zamilovaní, že na fotkách vypadá, že láskou šilhá.“ Angie popadla kabelku, která ležela na židli. „Chceš se kouknout? Každých čtrnáct dní byli v novinách, co vycházely v té díře, kde bydleli. Když umřel, udělali mu na první stránce zatracenou koláž.“

„Prosím tě, jdi pryč.“

Angie odhodila kabelku. „Ví, že jsi hloupý?“

Kousal se do jazyka.

„Samozřejmě že to ví,“ řekla skoro s úlevou. „To všechno vysvětluje. Lituje tě. Ubohý malý Willy neumí číst.“

Zavrtěl hlavou.

„Něco ti povím, Wilbure. Žádná extra partie nejsi. Nejsi hezký ani chytrý. Nejsi ani průměrný. A v posteli nestojíš už vůbec za nic.“

Řekla mu to už tolikrát, že se ho její slova nijak nedotkla. „Míříš tím někam?“

„Snažím se zabránit tomu, aby ti ublížila. Tam mířím.“

Sklopil oči k podlaze. „Nedělej to, Angie. Aspoň protentokrát – nedělej to.“

„Co nemám dělat? Říkat ti pravdu? Protože ty jsi podle všeho tak zabedněný, že nechápeš, o co jde.“ Přiblížila obličej k jeho tváři. „Copak ty nevíš, že pokaždé, když tě políbí, dotkne se tě, nebo s tebou šuká, nebo tě objímá, myslí na něho?“ Odmlčela se, jako by čekala na odpověď. „Bere tě jako náhražku, Wille. Bude s tebou jenom do té doby, než se objeví někdo lepší. Další doktor nebo právník. Někdo, kdo dokáže přečíst noviny a nemusí si přeříkávat nahlas každé slovo.“

Willovi se sevřelo hrdlo. „Vůbec nic nevíš.“

„Znám lidi. Znám ženské. Vyznám se v nich mnohem líp než ty.“

„O tom nepochybuju.“

„Na to vem jed. A tebe znám ze všech nejlíp.“ Odmlčela se, aby zjistila, jak moc mu ublížila. Očividně jí to připadalo málo. „Nezapomínej, že jsem s tebou byla. Každý návštěvní den, na každé schůzce zájemců o adopci. Vím, jak jsi stál u zrcadla a česal sis vlasy, prohlížel sis svoje oblečení a snažil ses vypadat hezky, aby si tě všimli nějaký tatínek s maminkou a odvezli si tě domů.“ Začala kroutit hlavou. „Ale nikdy se to nestalo. Nikdo si tě neodvezl. Nikdo tě nechtěl. A víš proč?“

Will se nedokázal nadechnout. Rozbolely ho plíce.

„Protože na tobě něco je, Wille. Něco špatného, něco divného. Lidem z tebe naskakuje husí kůže. Snaží se od tebe být co nejdál.“

„Nech toho, ano? Přestaň.“

„S čím mám přestat? Nemám mluvit o tom, co je nad slunce jasnější? Jak myslíš, že to s ní bude? Vezmete se, budete mít dětičky a budete žít jako normální lidi?“ Zasmála se, jako by v životě neslyšela nic absurdnějšího. „Uvažoval jsi někdy o tom, že ti náš vztah vyhovuje?“

Ucítil na špičce jazyka krev. Představoval si, že mezi nimi stojí zeď. Tlustá betonová zeď.

„Existuje důvod, proč na mě čekáš. Proč nechodíš na rande ani do barů a proč si nezaplatíš nějakou děvku jako všichni ostatní chlapi.“

Zeď byla čím dál vyšší a tlustší.

„Vyhovuje ti náš vztah. Víš, že s nikým jiným nemůžeš být. Nemůžeš s nimi být doopravdy. Nedokážeš se pohybovat na hraně. Nedovedeš se nikomu otevřít, protože víš, že tě stejně vždycky opustí. I tvoje drahá Sára to jednoho dne udělá. Je dospělá a už byla vdaná. Opravdu s někým žila. S někým, kdo stál za to, aby ho milovala, a kdo taky uměl milovat. A hodně rychle jí dojde, že ty toho nejsi schopen. Pak tě odkopne a uteče.“

Cítil v ústech stále výraznější chuť krve.

„Ty prostě zoufale prahneš po tom, aby ti někdo věnoval trochu pozornosti. Vždycky jsi byl takový. Závislý. Ubohý. Pořád jsi někoho potřeboval.“

Nesnesl ji tak blízko u sebe. Přistoupil ke dřezu a natočil si do sklenice vodu. „Vůbec nic o mně nevíš.“

„Už jsi jí řekl, co se ti stalo? Je doktorka. Ví, jak vypadá popálenina od cigarety. Ví, co se stane, když ti někdo na kůži přitiskne dráty, do kterých jde proud.“ Will vodu vypil jedním douškem. „Podívej se na mě.“ Nezvedl hlavu, ale Angie stejně pokračovala. „Jenom tě zkoumá. Lituje tě. Chudák sirotek Will. Jsi jako hluchoslepá Helen Kellerová a ona je jako ta ženská, co ji naučila číst.“ Popadla ho za bradu a přinutila ho, aby se jí podíval do obličeje. Will se přesto díval jinam. „Jenom tě chce vyléčit. A až ji omrzí snaha ti pomoct, až jí dojde, že neexistuje žádná zázračná pilulka, kterou se léčí hloupost, odkopne tě jako psa.“

Něco se v něm zlomilo. Jeho odhodlání i síla. Jeho chatrné sebeovládání. „A co potom?“ zařval. „Myslíš, že pak přilezu za tebou?“

„Vždycky to tak je.“

„Radši budu sám. Radši shniju sám v nějaké díře, než bych se otravoval s tebou.“

Otočila se k němu zády. Will postavil sklenici na dřez a hřbetem ruky si otřel ústa. Angie nikdy moc neplakala, alespoň ne doopravdy. Děti, s nimiž Will vyrostl, měly různé taktiky na přežití. Chlapci používali pěsti. Z dívek se stávaly bulimičky. Některé využívaly sex jako Angie, a když nezabral, přešly k slzám. Když nefungovaly ani slzy, našly si jiný způsob, jak člověku drásat srdce.

Když se Angie otočila, měla v ústech Willovu pistoli.

„Ne…“

Stiskla spoušť. Will zavřel oči a zvedl ruce, aby si kryl obličej před kusy mozku a lebeční kosti.

Nic se však nestalo.

Will pomalu svěsil paže a otevřel oči.

Stále měla zbraň v ústech. Vystřelila naprázdno. Cvaknutí úderníku mu projelo ušima jako jehla. Všiml si zásobníku na stole. Náboj, který měl v pistoli, ležel vedle něj.

„Tohle už nikdy…,“ začal roztřeseným hlasem.

„Ví o tvém otci, Wille? Pověděl jsi jí, co se s ním stalo?“

Celý se třásl. „Tohle už nikdy nedělej.“

Hodila pistoli zpátky na stůl a vzala jeho tvář do dlaní. „Miluješ mě, Wille. Víš, že mě miluješ. Cítil jsi to, když jsem stiskla spoušť. Víš, že beze mě nemůžeš žít.“

Do očí mu vstoupily slzy.

„Ani jeden z nás není celý, pokud nejsme spolu.“ Pohladila ho po tváři a po čele. „Copak ty to nevíš? Nevzpomínáš si, co jsi kvůli mně udělal? Byl jsi ochotný vzít si kvůli mně život. Kvůli ní bys to nikdy neudělal. Nikdy by ses kvůli nikomu nepořezal. Jenom kvůli mně.“

Vymanil se z jejího sevření. Zbraň stále ležela na stole. Zásobník ho studil do ruky. Zastrčil ho zpátky na místo a otočil bubínkem, aby se náboj dostal do komory. Podal pistoli Angii. Ústí hlavně mu mířilo na hrudník. „Zastřel mě.“ Ani se nepohnula. Pokusil se ji vzít za ruku. „Zastřel mě,“ zopakoval.

„Nech toho.“ Zvedla obě ruce. „Nech toho.“

„Jen mě zastřel,“ řekl znovu. „Buď mě zastřel, nebo mě nech na pokoji.“

Vzala si od něho zbraň a vytáhla z ní zásobník. Obojí hodila na kuchyňskou linku. Když měla volné ruce, uštědřila mu pořádný políček a pak ještě jeden. Potom do něho začala bušit pěstmi. Will ji popadl za paže. Zkroutila se a otočila se k němu zády. Nesnášela, když ji někdo pevně držel. Přitiskl se k ní a přirazil ji na dřez. Zuřivě se s ním rvala, křičela a škrábala ho.

„Pusť mě!“ Kopla ho a zaryla mu podpatek do nohy. „Nech toho!“

Will ji sevřel ještě pevněji. Přitiskla se k němu. Všechen vztek a frustrace posledních dvou dnů se mu slily do jednoho místa. Cítil, jak na ni reaguje, a zatoužil po uvolnění. Podařilo se jí otočit se zpátky. Položila mu ruku za krk a přitáhla si ho k sobě. Přitiskla rty na jeho a otevřela ústa.

Will ustoupil. Angie ho následovala, aby ho znovu objala, ale on udělal další krok vzad. Přerývaně dýchal a nemohl mluvit. Takhle spolu pokaždé tancovali. Ve zlosti, ve strachu. Vždycky s násilím, nikdy se soucitem. Nikdy s laskavostí.

Vzal z háčku Bettyino vodítko. Fenka mu poskakovala kolem nohou. Willovi se tak třásly ruce, že sotva zvládl připevnit vodítko k jejímu obojku. Z dalšího háčku vzal klíče a do zadní kapsy kalhot si zastrčil peněženku. „Až se vrátím, chci, abys byla pryč.“

„Nemůžeš mě opustit.“

Složil pistoli, uložil ji do pouzdra a to si připnul k džínsům.

„Potřebuju tě.“

Otočil se k ní. Byla celá rozcuchaná. Vypadala zoufale, ochotná udělat cokoli. Už toho měl dost. Úplně mu to stačilo. „Ty to nechápeš? Nechci, aby mě někdo potřeboval. Chci, aby mě někdo chtěl.“

Neměla na to žádnou vhodnou odpověď, a tak začala vyhrožovat.

„Přísahám, že jestli z těch dveří vyjdeš, zabiju se.“

Will vyšel z místnosti.

Šla za ním po chodbě. „Vezmu si prášky. Podříznu si zápěstí. To je přece jedno z tvých oblíbených čísel, ne? Podřežu si zápěstí, ty přijdeš domů a najdeš mě. Jaký z toho budeš mít pocit, Wilbure? Jak ti bude, až přijdeš domů od své milované doktorky a já budu ležet mrtvá v koupelně?“

Zvedl Betty ze země. „Annie Sullivanová.“

„Cože?“

„Tak se jmenovala žena, co naučila Helen Kellerovou číst.“

Will zašel do garáže a zavřel za sebou dveře. Poslední, co viděl, byla Angie stojící na chodbě se zaťatými pěstmi před tělem. Nastoupil do auta a počkal, až se vrata garáže otevřou. Vycouval na příjezdovou cestu a počkal, až se zase zavřou.

Když se rozjel, Betty se uvelebila na vedlejším sedadle. Pootevřel okno, aby mohla dýchat noční vzduch. Nepřemýšlel o tom, kam jede, dokud nezastavil před domem, v němž bydlela Sára. Vzal fenku a nesl ji ke dveřím budovy. Sára bydlela v posledním patře. Will stiskl tlačítko zvonku. Nemusel vůbec nic říkat. Ozval se bzučák a dveře se otevřely.

Když nastoupili do výtahu, Betty se zavrtěla. Postavil ji na zem ke svým nohám. Když vyjeli do nejvyššího patra, rozběhla se po chodbě. Dveře Sářina bytu byly otevřené a Sára stála uprostřed obývacího pokoje. Rozpuštěné vlasy jí splývaly na ramena. Měla na sobě džínsy a tenké bílé tričko, které příliš nezakrývalo, co bylo pod ním.

Will za sebou zavřel dveře. Chtěl jí toho tolik říct, ale když se mu konečně podařilo promluvit, řekl něco úplně jiného. „Proč jste mi neřekla, že jste se viděla s Angií?“

Neodpověděla. Jenom tam stála a dívala se na něho. Will od ní nedokázal odtrhnout pohled. Sářino tričko bylo těsné. Viděl pod ním obliny jejích ňader a bradavky přitisknuté na tenkou látku.

„Promiňte,“ řekl a zajíkl se. Nikdy si neodpustí, že do Sářina života zatáhl Angii. Nic horšího ještě nikomu neprovedl. „To, co vám řekla. Nikdy jsem nechtěl…“

Sára k němu přistoupila.

„Vy mi promiňte.“

Vzala ho za ruku a otočila ji dlaní vzhůru. Její prsty čiperně přejely po knoflících na jeho rukávu.

Will se jí chtěl vymanit. Musel se jí vymanit. Nedokázal se však pohnout. Neuměl přimět svaly, aby pracovaly. Nedovedl zastavit její ruce, prsty ani ústa.

Přitiskla rty na jeho holé zápěstí. Tak něžný polibek ještě nezažil. Sára mu zlehka přejela jazykem po kůži a pokračovala po jizvě na jeho paži. Will měl pocit, jako by mu tělem projel elektrický výboj, takže když ho políbila na ústa, celý už hořel. Přitiskla se k němu a polibek zintenzívněl. Zajela mu rukou do vlasů na temeni a Willovi se zatočila hlava. Řítil se střemhlav do propasti. Pořád se jí musel dotýkat – jejích úzkých boků, prohnutých beder a dokonalých ňader.

Když mu rukou zajela pod košili, zatajil dech. Přejela mu prsty po hrudi a po břiše. Neucukla a ani nezaváhala. Místo toho přitiskla čelo na jeho, podívala se mu do očí a řekla: „Vydechni.“

Poslechl ji. Měl pocit, že celý život zadržoval dech a teprve teď volně vydechl.

PONDĚLÍ

16. kapitola

Když se Sára probudila, uslyšela šumění sprchy. Převalila se na posteli a rukou přejela po důlku v polštáři vedle sebe. Byla zabalená do přikrývek a vlasy měla rozcuchané. Stále cítila Willovu přítomnost v místnosti, měla v ústech jeho chuť a pamatovala si, jaké to bylo, když ji objímal.

Ani si nevzpomínala, kdy se jí naposledy nechtělo ráno z dobrých důvodů vstávat. Stávalo se to, dokud byl Jeffrey naživu, ale na toho poprvé po čtyřech a půl letech vůbec nepomyslela. Neporovnávala je, ani nezvažovala rozdíly mezi nimi. Vždycky se ze všeho nejvíc bála, že ji v ložnici bude pronásledovat duch jejího muže. Nic takového se však nestalo. Byl tam s ní jenom Will a ona vnímala pouze čistou radost z jeho přítomnosti.

Matně si vzpomínala, že její oblečení zůstalo ležet někde mezi kuchyní a jídelnou. Vyndala z šatníku černý hedvábný župan a vydala se po chodbě. Když vešla do obývacího pokoje, psi se na ni líně podívali z pohovky. Betty spala na polštáři a Billy s Bobem leželi stočení kolem ní. Will musel asi za hodinu být v práci, jinak by se k němu Sára přidala ve sprše. Včera kolegům v nemocnici tvrdila, že po prožitém šoku nepotřebuje žádné volno, ale teď byla ráda, že podlehla jejich naléhání. Potřebovala vstřebat, co se přihodilo. Kromě toho chtěla být doma, až se Will vrátí z práce.

Oblečení našla úhledně složené na jídelním stole. Usmála se a pomyslela si, že pro něj konečně našla vhodné využití. Zapnula kávovar. Na stěně nad psími miskami našla přilepený žlutý papírek se smajlíkem uprostřed. Stejný kreslený vzkaz se nacházel nad vodítky. Muž, který nakrmil a vyvenčil psy, zatímco spala, rozhodně měl něco do sebe. Upřeně hleděla na modrý inkoustový úsměv a dvě tečky místo očí.

Sára ještě nikdy nikoho neuháněla. Muži se vždycky dvořili jí. Včera v noci však pochopila, že pokud neudělá první krok, vůbec k ničemu nedojde. A ona stála o to, aby k něčemu došlo. Už dlouho nechtěla nic tolik jako Willa.

Zpočátku váhal. Očividně se styděl za své tělo, což jí připadalo absurdní, protože ho měl krásné. Měl silné štíhlé nohy a ramena samý sval. Břicho by mohl klidně ukazovat v reklamě na spodní prádlo uprostřed Times Square. To však nebylo všechno. Jeho ruce přesně věděly, kde se jí mají dotýkat, a jeho ústa i jazyk skvěle chutnaly. Celý byl báječný. V jeho objetí si připadala jako klíč, který dokonale pasuje do zámku. Nikdy by ji nenapadlo, že vůči nějakému muži znovu bude takhle otevřená.

Pokud mohla srovnávat, pak jenom sebe kdysi a nyní. V jejím nitru se cosi změnilo a nešlo jenom o morální měřítka. S Willem se cítila jinak. O tomto muži, s nímž sdílela lože, nepotřebovala hned všechno vědět. Necítila potřebu požadovat odpovědi o týrání, které očividně zažil. Poprvé v životě byla trpělivá. Děvče, které vyhodili z nedělní školy, protože se přelo s učitelkou, a které dohánělo rodiče, sestru a časem i manžela k šílenství svou neutuchající touhou porozumět všemu do nejmenších podrobností, se konečně začínalo učit uvolněnosti.

Možná, že když viděla fotografii Willových sešitých úst, dostala za vyučenou a už do všeho nebude strkat nos. Anebo to v životě prostě je zařízeno tak, aby se člověk poučil z minulých chyb. Sára teď byla zkrátka spokojená, že je s Willem. Zbytek přijde časem. Anebo také ne. Každopádně se cítila pozoruhodně spokojená.

Najednou se ozvalo naléhavé klepání na dveře. Nejspíš za nimi stál Abel Conford odnaproti. Byl to právník, který sám sebe ustanovil vládcem parkoviště. Na každé schůzi majitelů bytů vystoupil jako první a stěžoval si, že návštěvy parkují tam, kde nemají.

Sára si přitiskla župan k tělu a otevřela dveře. Místo souseda za nimi spatřila Faith Mitchellovou.

„Promiňte, že jsem sem tak vpadla,“ řekla Faith a vešla do bytu. Měla na sobě rozměrnou tmavě modrou bundu s kapucí staženou do čela. Polovinu obličeje jí stínily sluneční brýle. Její oděv doplňovaly džínsy a sportovní boty. Vypadala jako jeden z těch mrštných zlodějů schopných prosoukat se kdejakou dírou, jichž se děsí starostlivé matky.

„Jak jste se dostala do domu?“ Na víc se Sára nezmohla.

„Řekla jsem vašemu sousedovi, že jsem od policie, a on mě pustil dovnitř.“

„Skvělé,“ zamumlala Sára a uvažovala, za jak dlouho si všichni sousedé začnou myslet, že ji přišli zatknout. „Co se děje?“

Faith si sundala sluneční brýle. Na obličeji měla pět maličkých modřin. „Potřebuju, abyste zavolala Willovi.“ Přistoupila k oknu a podívala se na parkoviště. „Myslela jsem na to celou noc. Nemůžu to provést sama. Nezvládnu to.“ Zastínila si rukou oči, ačkoli ještě nevyšlo slunce. „Nevědí, že jsem tady. Zrzek usnul a Taylor včera večer odjel. Nenápadně jsem se vytratila přes zadní zahradu. Půjčila jsem si auto Roz Levyové. Vím, že mi odposlouchávají telefony a sledují mě. Nesmějí vědět, co teď dělám. Nesmějí tušit, že jsem s někým mluvila.“

Byla dokonalým obrazem člověka s hypoglykémií. „Co kdybyste se posadila?“ navrhla Sára.

Faith se dál dívala na parkoviště. „Děti jsem poslala pryč. Jsou s mým bratrem. V životě nevyměnil jedinou plenku. Na Jeremyho je to moc velká zodpovědnost.“

„Dobře, popovídáme si o tom. Pojďte sem a posaďte se vedle mě.“

„Musím ji zachránit, Sáro. Za každou cenu. Udělám cokoli.“

Mluvila o matce. Will Sáře pověděl o cestě do Pobřežní věznice a o rozhovoru s Rogerem Lingem. „Posaďte se, Faith.“

„Když si sednu, už nevstanu. Potřebuju Willa. Můžete mu zavolat, prosím vás?“

„Slibuju vám, že pro něho dojdu. Ale nejdřív si sedněte.“ Sára Faith dovedla ke stoličce u barového pultu. „Snídala jste?“

Faith zavrtěla hlavou. „Není mi dobře od žaludku.“

„Jak to vypadá s vaším cukrem?“

Přestala vrtět hlavou. Provinilý výraz jejího obličeje byl dostatečně výmluvný.

„Faith, dokud nebudete mít hodnoty cukru v pořádku, neudělám vůbec nic. Rozumíte mi?“ řekla Sára pevným hlasem.

Faith neodmlouvala. Možná proto, že věděla, že potřebuje pomoc. Zašátrala v kapsách bundy, vyndala z nich hrst cucavých bonbónů a položila je na pult. Následovala velká pistole, peněženka, svazek klíčů se zlatým L na řetízku a konečně i testovací souprava.

Sára prošla paměť glukometru a zkontrolovala uložené údaje. Faith poslední dva dny očividně hrála bonbónovou ruletu. Diabetici běžně cucají bonbóny, aby si zvýšili hladinu cukru v krvi. Je to dobrý způsob, jak překonat obtížné období, ale ještě lepší cesta ke kómatu. „Měla bych vás hned odvézt do nemocnice,“ řekla Sára a sevřela glukometr v ruce. „Máte u sebe inzulín?“

Faith znovu zalovila v kapsách a položila na linku několik jednorázových inzulínových per. Začala blábolit. „Ráno jsem je koupila v lékárně. Nevěděla jsem, jak velkou dávku si mám vzít. Ukázali mi to, ale nikdy jsem je nepoužívala a jsou tak drahá, že jsem to nechtěla poplést. Ketony mám v pořádku. Včera večer a dneska ráno jsem použila testovací proužek. Asi bych si měla pořídit inzulínovou pumpu.“

„To není špatný nápad.“ Sára vložila testovací proužek do glukometru. „Včera jste večeřela?“

„Trochu.“

„Takže nevečeřela,“ zabručela Sára. „Měla jste aspoň něco k svačině?“

Faith si položila hlavu do dlaně. „Když jsou Jeremy s Emmou pryč, nedokážu normálně myslet. Ráno mi volal Zeke. Prý si tam zvykli, ale já vím, že je naštvaný. S dětmi to nikdy neuměl.“

Sára vzala její prst a narovnala lancetu. „Až tohle bude za námi, promluvíme si o vaší neposlušnosti. Myslím, že vám nemusím zdůrazňovat, že velký stres vám vůbec nesvědčí. Cukrovka není něco, co můžete jen tak odsunout a myslet si, že to počká. Jde o váš zrak, krevní oběh, o vaši motoriku…“ Sára nedokončila větu. Poučovala už tolik diabetiků, že měla pocit, jako by předčítala z knihy. „Musíte se o sebe starat, jinak oslepnete nebo skončíte na vozíku, případně ještě hůř.“

„Vypadáte jinak,“ poznamenala Faith.

Sára si uhladila vlasy, které jí vzadu na hlavě odstávaly.

„Celá záříte. Nejste těhotná?“

Sára se její otázce překvapeně zasmála. Ve dvaceti prodělala mimoděložní těhotenství, což vedlo k částečné hysterektomii. Takové zázraky by Will nedokázal. „Máte pětapadesát kilo?“

„Šedesát.“

Sára na peru namačkala správnou dávku. „Tohle si teď píchnete a já vám pak udělám snídani. Dokud úplně všechno nesníte, máte zakázáno cokoli dělat.“

„Ten sporák stál víc než můj dům.“ Faith se naklonila přes barový pult, aby lépe viděla, ale Sára ji odstrčila zpátky. „Kolik vyděláváte?“

Sára ji vzala za ruku a strčila jí do ní inzulínové pero. „Píchněte si to a já dojdu pro Willa.“

„Klidně mu odsud zavolejte. Já vím, co mu řeknete.“

Sára jí nehodlala nic vysvětlovat, obzvlášť když Faith měla očividně problém vstřebat informace. Vzala ze stolu oblečení a šla do ložnice. Will stál před toaletním stolkem a oblékal si košili. V zrcadle se odrážel jeho široký hrudník a tmavé stopy po popáleninách elektrickým proudem na jeho plochém břiše, které mizely v džínsech. Sára ho včera v noci líbala po celém těle, ale když tam stáli za denního světla, připadala si zvláštně.

Podíval se na její odraz v zrcadle a Sára si přitáhla župan víc k tělu. Will ustlal a úhledně narovnal polštáře do čela postele. Takhle si své ráno nepředstavovala.

„Co se děje?“ zeptal se.

Položila složené oblečení na postel. „Přišla Faith.“

„Sem?“ Otočil se. „Proč? Jak to zjistila?“ zeptal se skoro zděšeně.

„Nic neví. Chtěla, abych ti zavolala. Má hrůzu z toho, že jí odposlouchávají telefon.“

„Ví o své matce?“

„Myslím, že ne.“ Sára si položila ruku na prsa a znovu si přitáhla župan k tělu. Cítila pod ním svou nahotu. „Povídala, že ji někdo sleduje. Chová se paranoidně a má hrozně rozkolísaný cukr. Teď si zrovna píchá inzulín. Až do ní dostaneme nějaké jídlo, měla by se zklidnit.“

„Mám dojít pro snídani?“

„Něco jí připravím.“

„Můžu…“ Zarazil se a zatvářil se velice znepokojeně. „Možná bych to měl udělat já. Myslím jídlo pro Faith. Ty mi můžeš něco uvařit potom.“

Pěkné líbánky! Alespoň věděla, proč byl Bob onehdy v noci cítit po míchaných vejcích. „Zůstanu tady, ať máte trochu soukromí.“

„Mohla bys…“ Zaváhal. „Možná bude lepší, když tam taky budeš. Budu jí muset povědět o její matce.“

„Myslela jsem, že ti Amanda řekla, abys s tím počkal.“

„Amanda říká hodně věcí, se kterými nesouhlasím.“ Naznačil jí, že má z místnosti vyjít jako první. Sára kráčela chodbou a cítila Willa blízko za sebou. Přes všechno, co se včera v noci přihodilo – a něco z toho přímo tady v předsíni –, jí připadal cizí. Zase si přitáhla župan k tělu a litovala, že se nepřevlékla do normálního oblečení.

Faith stále seděla u baru. Nervozita z ní částečně vyprchala. Když uviděla Willa, řekla: „Ach.“

Zatvářil se rozpačitě. Sára se cítila úplně stejně jako on. Možná proto se choval tak rezervovaně. Vzhledem k tomu, co se stalo Evelyn Mitchellové, jim nepřipadalo správné, že jsou spolu.

Faith však řekla: „To nic. Mám z vás radost.“

Will na její poznámku nereagoval. „Doktorka Lintonová říká, že se potřebuješ najíst.“

„Nejdřív s tebou potřebuju mluvit.“

Will se podíval na Sáru, ale ta zavrtěla hlavou.

„Nejdřív se musíš nasnídat.“ Will otevřel myčku a vyndal z ní pánev. Na příslušném místě našel vejce a chleba. Faith mlčky sledovala, jak připravuje snídani. Sára nevěděla, jestli je zdeptaná, nebo jenom neví, co by řekla. Nejspíš od každého trochu. Sára se ještě nikdy doma necítila tak nesvá. Pozorovala, jak Will rozbíjí vejce a maže máslo na toast. Zatínal zuby a ani se na ni nepodíval. Klidně mohla zůstat v ložnici.

Will ze skříňky vyndal tři talíře a naložil na ně jídlo. Sára a Faith se posadily k baru. I když tam byly tři židle, Will zůstal stát a opíral se o pult. Sára se ve snídani nimrala. Faith snědla polovinu vajec a jeden toast. Will snědl svou porci a pak dojedl Faithin i Sářin toast. Zbytky vajec vyhodil do koše a talíře naskládal do dřezu. Opláchl mísu, v níž ušlehal vejce, natočil vodu do pánve a umyl si ruce.

„Faith, musím ti něco říct,“ pronesl konečně.

Zavrtěla hlavou. Určitě tušila, co bude následovat.

Opíral se zády o bar. Nenaklonil se k ní, aby ji vzal za ruce. Neobešel pult, aby se vedle ní posadil. Prostě jí všechno rovnou řekl. „Včera večer jsem byl v Pobřežní věznici a mluvil jsem s mužem, který má dost vysokou pozici v obchodu s drogami. Jmenuje se Roger Ling.“ Díval se jí do očí. „Nevím, jak ti to mám říct. Pověděl mi, že tvou matku zabili. Střelili ji do hlavy.“

Faith nejprve nezareagovala. Seděla tam s lokty opřenými o bar, s rukama svěšenýma dolů a s otevřenými ústy. „Nezabili,“ řekla nakonec.

„Faith…“

„Našli jste tělo?“

„Ne, ale…“

„Kdy to bylo? Kdy ti to řekl?“

„Pozdě, asi kolem deváté večer.“

„Není to pravda.“

„Je to pravda, Faith. Ten chlap ví, o čem mluví. Amanda tvrdí…“

„Mně je jedno, co tvrdí Amanda.“ Znovu zalovila v kapsách. „Mandy neví, o čem mluví. Ten chlap ti lhal.“

Will se podíval na Sáru.

„Koukni,“ řekla Faith. V ruce držela iPhone. „Vidíš tohle? To je Jeremyho stránka na Facebooku. Posílají mu vzkazy.“

Will odstoupil od pultu. „Cože?“

„Včera jsem se s jedním z nich setkala v obchodě. Udělal mi tohle,“ ukázala na modřiny na své tváři. „Řekla jsem mu, že chci důkaz, že máma žije. Dneska ráno mi přes Jeremyho profil poslal e-mail.“

„Cože?“ zopakoval Will. Z obličeje se mu vytratila barva. „Ty ses s ním sešla sama? Proč jsi mi nezavolala? Vždyť tě mohl…“

„Podívej se na tohle.“ Ukázala mu telefon. Sára nic neviděla, ale slyšela zvuky.

„Je pondělí ráno, půl šesté a osm minut,“ řekl ženský hlas. Na chvíli se odmlčel a v pozadí se ozval nějaký hluk. „Poslouchej mě, Faith. Nedělej nic z toho, co po tobě chtějí. Nevěř jim. Prostě to nech být. Ty, tvůj bratr a tvoje děti jste moje rodina. Moje jediná rodina…“ Hlas najednou zesílil. „Tohle je důležité, Faith. Vzpomeň si na náš život před Jeremym…“

„Tady to končí,“ řekla Faith.

„O čem to mluví? Náš život před Jeremym?“

„Když jsem byla těhotná.“ Faith se začervenala, i když od té doby uplynulo skoro dvacet let. „Máma mě podržela. Byla…“ Faith zavrtěla hlavou. „Bez ní bych to nezvládla. Pořád mi říkala, že mám být silná, že to časem přejde a všechno bude v pořádku.“

Sára položila ruku na Faithino rameno. Nedovedla si představit, jakou bolest musí cítit.

Will upřeně hleděl na telefon. „Jaký program jde v té televizi za ní?“

„Dobrý den, Atlanto. Zavolala jsem tam. Tohle je předpověď počasí, kterou vysílali před půlhodinou. Čas je zobrazený nad logem stanice. Video jsem dostala o dvě minuty později.“

Will telefon podal Sáře, ale ani teď se jí nepodíval do očí.

Sářinou slabinou vždycky byla zvědavost. Brýle na čtení měla na barovém pultě. Nasadila si je na nos, aby rozeznala malé detaily. Na displeji byla Evelyn Mitchellová, jak sedí vedle velké plazmové televizní obrazovky. Televize měla vypnutý zvuk, ale Sára viděla moderátorku, která ukazovala na mapu s pětidenní předpovědí počasí. Evelyn se nedívala do kamery, ale spíš na muže, který ji natáčel. Měla úplně zkrvavený obličej. Dělala toporné pohyby, jako by měla veliké bolesti. Při řeči špatně artikulovala.

Sára nechala video přehrát a položila telefon.

Faith se na ni pozorně dívala. „Jak vám připadá?“

Sára si sundala brýle. Na základě zrnitého videa se těžko mohla odborně vyjádřit, ale bylo naprosto zřejmé, že Evelyn Mitchellovou únosci pořádně zbili. „Připadá mi, že se drží,“ odpověděla.

„Taky mi to tak přijde.“ Faith se otočila k Willovi. „Řekla jsem jim, že se s nimi v poledne sejdu, ale v mailu mi napsali, že mám přijít v půl jedné. K mámě domů.“

„K tvojí mámě domů?“ zopakoval Will. „Vždyť je to pořád místo činu.“

„Třeba už ne. Policie mě o ničem neinformuje. Počkejte, najdu ten mail.“ Faith znovu přejela palci po displeji a podala telefon Willovi. „Jé,“ řekla a sáhla po přístroji. „Já zapomněla…“

„Já to zvládnu.“ Will vzal z baru Sářiny brýle a nasadil si je na nos. Chvíli se díval na telefon a Sára nedokázala odhadnout, jestli si e-mail opravdu přečetl, nebo jenom hádal, když řekl: „Chtějí ty peníze.“

Faith si od něho telefon vzala zpátky. „Máma žádné peníze nemá.“

Will na ni jenom zíral.

„Nemá,“ zopakovala Faith. „Nikdy je neměla. Nemohl jsi nic dokázat. Nebyla v ničem namočená. Boyd a ostatní brali úplatky, ale máma ne.“

„Měla účet v bance, Faith,“ oponoval Will.

„No a co? Účet v bance má přece každý.“

„Ta banka je za hranicemi státu. Účet je na jméno tvého otce. Pořád ho má. Pokud vím, pohyb na něm byl kolem šedesáti tisíc. Možná má v jiných státech další účty na jiná jména. Nevím.“

Faith zavrtěla hlavou. „Lžeš.“

„Proč bych to dělal?“

„Protože nedokážeš přiznat, že ses spletl. Byla čistá.“ Do očí jí vstoupily slzy. Tvářila se jako člověk, který zná pravdu, ale nedokáže ji přijmout. „Byla čistá.“

Ozvalo se další zaklepání na dveře. Sára si pomyslela, že Abel Conford si konečně všiml aut, která nepatří na parkoviště. Opět se zmýlila.

„Dobré ráno, doktorko Lintonová.“ Amanda Wagnerová se netvářila nadšeně, že stojí před Sářiným bytem. Měla červené oči a z nosu se jí setřel make-up. Na tvářích měla podkladový krém a zdravíčko.

Sára trochu víc pootevřela dveře. Znovu si přitáhla župan k tělu a podivila se, kde se v ní ten neurotický tik bere. Asi to bylo tím, že černé hedvábí bylo tenké jako papír a ona pod ním vůbec nic neměla. Netušila, že se jí tu ráno sejdou hosté.

Když Faith uviděla Amandu, zatvářila se rozzuřeně. „Co tady děláte?“

„Volala mi Roz Levyová. Povídala, že jste jí ukradla auto.“

„Nechala jsem jí vzkaz.“

„Který kupodivu nepochopila jako vhodnou žádost o svolení. Naštěstí se mi povedlo rozmluvit jí rozhodnutí zavolat na policii.“ Usmála se na Willa. „Dobré ráno, doktore Trente.“

Will předstíral, že ho fascinují dlaždice na podlaze v Sářině kuchyni.

„Počkat,“ řekla Faith. „Jak jste věděla, kde jsem?“

„Roz má auto napojené na vyhledávací službu. Zavolala jsem na dispečink.“

„Na vyhledávací službu? Vždyť je to stoletý chevrolet! Má cenu pěti dolarů.“

Amanda si svlékla kabát a podala ho Sáře. „Omlouvám se, že vám kazím ráno, doktorko Lintonová. Máte krásně upravené vlasy.“

Sára se přinutila k úsměvu a pověsila kabát do skříně. „Dáte si kávu?“

„Děkuju, dám.“ Amanda se otočila k Willovi a Faith. „Neměla bych být dotčená, že jste mě nepozvali na sešlost?“

Ani jeden z nich jí nedokázal odpovědět. Sára vzala ze skříňky tři hrnky a do každého nalila kávu. Zaslechla hlas Evelyn Mitchellové z iPhonu, když Faith nové návštěvnici přehrávala video.

Amanda ji požádala, aby ho přehrála znovu a pak ještě jednou. „Kdy jste to dostala?“ zeptala se.

„Asi před půl hodinou.“

„Přečtěte mi zprávu, která s tím přišla.“

„Ve dvanáct třicet na Stezce Malého Johna číslo 339. Peníze přines v černé tašce. Nikomu nic neříkej. Sledujeme tě. Jestli se nebudeš řídit instrukcemi, zemře a tvoje rodina taky. Nezapomínej, co jsem ti řekl,“ přečetla Faith.

„Roger Ling.“ V Amandině hlase zazníval potlačovaný vztek. „Věděla jsem, že ten hajzl lže. Takovým jako on člověk nemůže věřit jediné slovo.“ Zdálo se, že si uvědomila, co vlastně říká. Otevřela ústa překvapením. „Ona žije.“ Zasmála se. „Bože můj, já věděla, že se ta moje holka nevzdá bez boje.“ Položila si ruku na prsa. „Jak jsem si jen na chvíli mohla myslet, že…“ Zavrtěla hlavou. Na tváři měla tak široký úsměv, že si musela zakrýt ústa rukou.

Will jim položil důležitější otázku. „Proč by se chtěli setkat v domě tvé matky? Není to tam bezpečné. Nebudou mít žádnou výhodu. Nedává to smysl.“

„Znají to tam. Budou mít lepší přehled o všem, co se tam děje,“ vysvětlila mu Faith.

„Ale policie na místě činu pořád pracuje. Budou ho ohledávat ještě několik dnů,“ namítl Will.

„Únosci určitě vědí něco, co my ne,“ nadhodila Amanda.

„Může to být zkouška,“ odporoval Will. „Když odvoláme forenzní tým, bude jasné, že Faith zavolala na policii. Nebo nám.“ Obrátil se k Faith: „Když přijedeš k domu, mají tě na mušce. Když půjdeš dovnitř, vejdeš jim rovnou do rukou. Co jim zabrání v tom, aby tě zastřelili a sebrali peníze? Zvlášť když tam nemůžeme poslat zásahový tým, aby to tam zajistil.“

„Nějak si poradíme,“ nedala se Amanda. „Do té čtvrti vedou jenom tři cesty. Ať se hnou kamkoli, budeme tam na ně číhat s pistolemi.“

Will její hranou odvahu ignoroval. Otevřel zásuvku vedle lednice a vyndal z ní blok a propisovačku, kterou neobratně držel opřenou mezi prostředníkem a prsteníkem levé ruky. Sára přihlížela, jak na list papíru kreslí velké T a vedle něj přidává dva čtverce – jeden k ramenu písmene a druhý k jeho patě. Měl lepší prostorovou paměť, než si myslela, ale vlastně nebylo divu, protože u Faith doma nejspíš byl několikrát.

„Na tomhle rohu stojí Faithin dům. Evelynin je tady, na Stezce Malého Johna,“ vysvětlil jim. Načrtl mezi domy čáru ve tvaru L. „Je tady celý tenhle otevřený prostor. Mohli by zatarasit tuhle křižovatku a unést Faith. Na stejném místě by mohli zaparkovat dodávku a zdálky ji zastřelit. Kdyby tudyhle vjela na příjezdovou cestu, odsud by se mohla vynořit jejich dodávka. Dvě rány do hlavy zrovna jako u Castilla ve skladu. Nebo by ji mohli popadnout a za pět minut už být na dálnici nebo na Broskvoňové. Anebo si jednoduše udělat stanoviště tady…“ Nakreslil vedle Evelynina domu obdélník. „Na parkovišti Roz Levyové. Má tam nízkou zídku, za kterou by se mohli schovat s puškou. Okno Evelyniny koupelny je naproti domu paní Levyové. Je pod mírným svahem. Od paní Levyové je vidět přímo na dveře kuchyně a nikdo si jich tam nevšimne. Faith do dveří vejde s taškou peněz a oni ji oddělají.“

Amanda vzala propisovačku a udělala z paty T kruh. „Stezka Malého Johna je kruhová. Celá čtvrť tvoří kruh.“ Nakreslila několik dalších oblouků. „Tohle je Nottinghamská. Tady je ulice Mnicha Tucka, tady Robina Hooda, Beverlyho a Lionelova.“ Na koncích nakreslila velká X. „Beverlyho ulice se tady napojuje na Broskvoňovou. Po té musí projet každé auto, které míří do téhle čtvrti. Druhý konec ústí na okruh kolem Ansley Parku. U Lionelovy ulice je to stejné. Všechny ty ulice jsou zúžené. Lidi z většiny domů parkují venku. Na každé straně bychom mohli mít deset aut a nikdo by si toho nevšiml.“

„Jejich únikové cesty mi starost nedělají,“ řekl Will. „Nelíbí se mi, že by Faith měla jít do domu sama. Jestli to tam opravdu sledují, zjistí hned, jak se tam objeví někdo navíc, že tam nepatří. Měli skoro celé tři dny na zmapování okolí, možná i víc. I když forenzní technici odjedou, stejně budou počítat, kolik lidí vejde dovnitř a kolik jich vyjde ven.“

Amanda papír otočila. Udělala na něj přibližný náčrt domu a označila jednotlivé místnosti. „Faith tam přijde přes kuchyň. Tady je vstupní hala a ta vede do obýváku. Nalevo – z mé strany – stojí knihovna, která zabírá celou zeď. Až sem sahá pohovka. Tady napravo stojí ušák. Tady a tady jsou další křesla. Tady je stereo. Naproti vstupní hale jsou posuvné skleněné dveře.“ Poťukala propisovačkou na místnost, která nejspíš byla hlavní ložnicí. „Budou Ev držet tady, dokud nepřijde Faith s penězi, a pak ji přemístí do obýváku. To je jasné místo pro předání.“

„Nic tu není jasné,“ řekl Will a popadl propisovačku. „Nemůžeme krýt přední okna, protože nevíme, kdo dům sleduje. Nemůžeme krýt zadní část domu, protože do zahrady je velice dobře vidět od všech sousedů a oni z každého okna uvidí jakýkoli pohyb. Pořád nevíme, kolik jich z té skupiny zbylo. Může tam být jeden a může jich být sto.“ Hodil propisovačku na stůl a řekl pevným tónem: „Nelíbí se mi to, Faith. Nemůžeš tam jít. Ne za jejich podmínek. Provedeme to nějak jinak. Navrhneme jiné místo, které můžeme dopředu zajistit a ubezpečit se, že se ti nic nestane.“

Amandin tón prozradil její rozčilení. „Nebuďte takový fatalista, Wille. Máme šest hodin. Všichni víme, jak ten dům vypadá, takže to je i naše výhoda, nejenom jejich. V té čtvrti znám každého. Jsou tam samé rodinné domky. Potkáte tam běžce, poslíčky, dělníky, odečítače elektřiny, pošťáky a lidi, co jdou odpoledne na procházku. Během několika příštích hodin tam můžu poslat čtyři týmy a nikdo se o tom nedozví. Nejsme nešikovní policajti z němé grotesky. Dokážeme přijít na to, co se dá dělat.“

„Provedu to já,“ navrhl Will a Sáře se v krku udělal knedlík.

„Vy se za Faith převléknout nemůžete.“

„Pošleme jim e-mail s tím, že výměnu provedu já. Roger Ling ví, jak vypadám. I když v tom třeba nemá prsty, rozhodně se tím dobře baví. Ty chlapy zná a může jim říct, že mi mají věřit.“

Sáře se ulevilo, když uviděla, jak Amanda začala vrtět hlavou, ještě než Will domluvil.

„Je to tak bezpečnější pro Faith,“ naléhal.

Amanda si jako obvykle nebrala servítky. „To je jedna z největších pitomostí, jakou jsem od vás kdy slyšela. Vzpomeňte si, čeho jsme byli v posledních pár dnech svědky. Jsou to amatéři. Julia Lingová nám to přece v podstatě řekla. Máme tu čest s bandou hloupých mladých kluků, kteří si myslí, že si umějí hrát na policajty a lupiče. Dostaneme je dřív, než jim dojde, co se děje.“

Will se nenechal zviklat. „Možná jsou mladí, ale nebojí se. Zabili plno lidí. Často hloupě riskovali.“

„Nic z toho nebylo hloupější než nápad, abych vás tam poslala místo Faith. Právě takhle se zabíjejí lidi,“ prohlásila Amanda a pokračovala rozhodným tónem: „Uděláme to tak, jak říkám. Vymyslíme, jak strategicky rozmístit naše lidi. Nespustíme Faith z očí. Počkáme, až se objeví únosci s Evelyn. Faith provede výměnu a pak je zatkneme, až se budou snažit uniknout.“

Will se nedal a tvrdošíjně stál na svém. „To nejde. Nemůže tam jít sama. Buď to nechte provést mne, nebo najdeme nějaký jiný způsob.“

„Když nepřijdu sama, moje matka zemře,“ ozvala se Faith.

Will sklopil zrak. Očividně si myslel, že je stále hodně pravděpodobné, že Evelyn Mitchellová je po smrti. Sára s ním v duchu souhlasila. Tohle neznělo jako plán na záchranu Evelyn. Znělo to jako plán na zabití Faith. Amanda byla tak posedlá záchranou přítelkyně, že neviděla, jakou škodu se chystá napáchat.

Sára si až teď vzpomněla na kávu. Jeden hrnek si nechala, jeden podala Amandě a jeden Willovi.

„Děkuju.“ Will si neobratně vzal ten svůj, jako by se ze všech sil snažil, aby se jejich ruce nedotkly.

„On kafe nepije. Já si ho dám místo něho,“ řekla Faith.

Sáře se rozhořely tváře. „Teď byste nejspíš neměla pít kofein.“

Will si odkašlal. „To je dobré. Někdy si kafe dám.“ Napil se z hrnku, a když polkl, zašklebil se.

Sára už to nemohla vydržet. Byla tam jako páté kolo u vozu. Ještě by mohla vytáhnout tahací harmoniku, začít na ni hrát a zpívat polky a bylo by to dokonalé. „Asi bych vás měla nechat o samotě.“

Amanda ji zarazila. „Nezlobte se, doktorko Lintonová, ale já bych ráda, aby poslouchal někdo nezaujatý.“

Všichni se na ni podívali. Sára si kupodivu ještě nikdy nepřipadala tak obnažená. Vrhla prosebný pohled na Willa, ale ten se tvářil nezúčastněně, jako kdyby byla bankovní úřednice nebo popelář, který mu odváží recyklovatelný odpad.

Nedalo se nic dělat. Posadila se vedle Faith.

Amanda si sedla na druhou židli. „Takže si projdeme, co víme, abychom věděli, jak na tom jsme. Vyložte nám to, Wille.“

Will postavil hrnek na stůl a začal mluvit. Pověděl Faith o všem, co se stalo od chvíle, kdy unesli Evelyn, a dopodrobna popsal místo činu a návštěvu Boyda Spiveye v Diagnostické a jeho mlčenlivých bývalých kolegů ve Valdostě. Když Faith uslyšela o fotografiích Evelynina přítele, které pořídila Roz Levyová, překvapením otevřela ústa. Přesto mlčela, když ji Will podrobně informoval o Sářině utrpení v nemocnici a střelbě ve skladu Julie Lingové. Když došel k tomuto poslednímu bodu, Sáře se povědomě sevřel hrudník. Říznutí na jeho uchu bylo ve skutečnosti škrábnutí od kulky, která mu prolétla jen pár centimetrů od hlavy.

„Ricardo Ortiz a Hironobu Kwon se znali ze školy,“ řekl Will. „Oba chodili na Westminster. S největší pravděpodobností spolu pracovali ve výrobně nábytku, kterou vedla Ling-Ling. Vzali si do hlavy, že si založí vlastní podnikání, a zřejmě dali dohromady skupinu z ostatních kluků, kteří pracovali v dílně. Ricardo zaletěl do Švédska a vyzvedl tam nějaký heroin, který tu chtěli prodat. Podle Rogera Linga se tím všichni chlubili. Benny Choo, gorila od Žlutých rebelů, Ricarda chytil a v podstatě z něj vymlátil duši. Chtěl to skončit, ale Ricardo nebo možná Hironobu mu řekl, kde by se daly sehnat pořádné peníze.“

Faith to všechno tiše vstřebávala. „U mámy,“ zamumlala.

„Správně,“ potvrdil Will. „Chuck Finn a Hironobu Kwon byli minimálně měsíc ve stejné léčebně. Chuck musel Hironobovi o těch penězích povědět. Ricardovi hrozila smrt, takže Hironobu řekl: ‚Vím, kde se dá sehnat skoro milión v hotovosti.‘ Benny Choo ho vzal za slovo.“

Amanda pokračovala za něho. „Právě to u Evelyn hledali. Mysleli si, že má doma peníze. Když jim žádné nedala, unesli ji.“

Sára si pomyslela, že Amanda obratně vynechala skutečnost, že v kufru Evelynina auta se našel mrtvý Hector Ortiz, bratranec jednoho z nejmocnějších drogových bossů v Atlantě. Měla by mlčet, ale seděli v jejím bytě, vtrhli do něj bez ohlášení a Sáru už přestalo bavit být zdvořilá. „Ale to nevysvětluje, co tam dělal Hector Ortiz.“

Amanda povytáhla jedno obočí. „To máte pravdu.“

Sára pro tu ženu nepracovala a nehodlala chodit okolo horké kaše. „Vy mi na moji otázku neodpovíte?“

Amanda se zazubila. „Mnohem důležitější je, že to všechno dělají kvůli penězům. S lidmi, kteří chtějí peníze, se dá vyjednávat.“

„Nedělají to kvůli penězům,“ řekl Will.

„Na vaši ženskou intuici nemáme čas,“ odsekla Amanda.

Will mluvil unaveně, ale neustoupil. „Z nějakého důvodu se snaží vlákat Faith do domu. Jestli tam půjdeme, aniž bychom ten důvod znali, nedopadne to dobře. Pro nikoho z nás.“ Jeho slova zněla naprosto rozumně, ale Sára viděla, že Amanda s nimi nesouhlasí. Přesto se nevzdával. „Podívejte, kdyby šlo jenom o peníze, už první den by požadovali výkupné. Nepsali by si s Faith přes Facebook. Neriskovali by osobní setkání v obchodě. Byla by to jednoduchá transakce. Zavolali by, vyzvedli by si peníze a pustili by rukojmí. Hotovo.“

Předložil jí další rozumný argument, ale Amanda ho opět ignorovala.

„Tahle hra nemá žádnou tajnou koncovku,“ řekla. „Chtějí peníze, tak jim je dáme. Narveme jim je tak hluboko do chřtánu, že celou cestu do vězení budou srát papír.“

„Will má pravdu.“ Faith v průběhu rozhovoru většinou bezvýrazně hleděla před sebe, ale když se jí konečně vyrovnala hladina cukru v krvi, zase uvažovala jako vyšetřovatelka. „Co ten účet?“

Amanda vstala, aby si dolila kávu. „Ten není důležitý.“

Zdálo se, že Will s ní hodlá nesouhlasit, ale z nějakého osobního důvodu mlčel.

„Váš otec byl hazardní hráč,“ řekla Amanda Faith.

Faith zakroutila hlavou. „To není pravda.“

„Každý víkend hrál poker.“

„O čtvrťáky.“ Faith nepřestávala kroutit hlavou. „Táta byl pojišťovák. Hrozně nerad riskoval.“

„Vůbec nic neriskoval. Byl velice opatrný.“ Amanda obešla kuchyňský ostrůvek a posadila se k Faith. „Kolikrát s Kennym letěl do Vegas, když jste byla malá?“

Faith stále nebyla přesvědčená. „Jezdil tam na pracovní konference.“

„Bill to dělal metodicky. Všechno dělal metodicky, to přece víte. Uměl blafovat a věděl, kdy má přestat. Kenny tak chytrý nebyl, ale to si necháme na jindy.“ Podívala se na Willa. „Bill z výher neplatil daně. Proto měl ten tajný účet.“

Sára byla zmatená a na Willově tváři viděla, že je na tom stejně. Od určité částky člověk nesměl vyjít z kasina ve Vegas ani nikde jinde v Americe, aniž by z ní zaplatil daň.

Faith na to neskočila. „Nedovedu si představit, že by táta takhle riskoval. Hazard nesnášel. Pořád kvůli tomu Kennymu nadával.“

„Protože Kenny s těmi penězi zacházel jako pitomec,“ oponovala Amanda. Zahořklost v jejím hlase Sáře připomněla, že ti dva spolu mnoho let chodili. „Pro Billa to byla jenom legrace. Odreagovával se tak od napětí a někdy vyhrál hodně peněz. Někdy trochu prohrál, ale vždycky věděl, kdy má přestat. Nebyl na tom závislý. Byl to pro něho sport.“

Will konečně promluvil. „Proč mi to Evelyn neřekla, když jsem ji vyšetřoval?“

Amanda se usmála. „Neřekla vám plno věcí, když jste ji vyšetřoval.“

„To je pravda,“ souhlasil. „Ale mohla se snadno zbavit podezření, kdyby…“

„Žádné podezření neexistovalo,“ přerušila ho Amanda. Svá slova adresovala Faith. „Vaše matka svůj tým udala. Proto jí říkali Almeja. Byla práskačka.“

„Cože?“ Na Faith bylo znát, že je úplně zmatená. Podívala se na Willa, jako by jí mohl dát odpověď. „Proč mi to neřekla?“

„Protože vás chtěla ochránit. Čím méně jste věděla, tím to pro vás bylo bezpečnější,“ odpověděla Amanda.

„Proč jí to říkáte teď?“ zeptal se Will.

Amanda se očividně dohřála. „Protože nechcete dát pokoj s tím pitomým účtem, i když jsem vám několikrát řekla, že není důležitý.“

Will pomalu otočil hrnek, který předtím postavil na bar, takže jeho ucho bylo paralelně s deskou za sporákem.

Faith se zeptala na to, na co Sára myslela. „Jak zjistila, že berou peníze bokem?“

Amanda pokrčila rameny. „Je to důležité?“

„Ano,“ odpověděl Will. Očividně to chtěl slyšet, aby v jejím vyprávění našel mezery.

Amanda se zhluboka nadechla a začala. „Na jihu města byl zátah, v East Pointu. Evelyn brzo ráno zavedla přepadovou jednotku do jednoho bytu. Zločinci ještě spali, protože měli kocovinu z předchozí noci. Na konferenčním stolku měli hromadu peněz a tolik kokainu, že by to zabilo i slona.“ Amanda se začala usmívat. Vyprávění ji očividně bavilo. „Policisté je obklíčili a vedli je v poutech na ulici. Ti chlapi měli ruce za zády a museli jít v podřepu a koukat na dveře policejních aut, aby si uvědomili, kdo má navrch. Pak dorazila média, kterým Boyd nikdy nedokázal odolat. Postavil tým do řady, aby se se zatčenými darebáky mohli vyfotit. Jako v Charlieho andílcích. Vaše matka to vždycky nesnášela. Když dorazili novináři, většinou odjela. Vrátila se do kanceláře a dala se do papírování. Tentokrát byla ulice zatarasená, takže se vrátila do toho bytu a trochu se tam porozhlédla.“ Amanda našpulila rty. „Nejdřív si všimla, že hromada peněz nevypadá jako předtím. Povídala, že když vykopli dveře, bankovky byly naskládané do pyramidy. Víte, že vaše máma vždycky šla první.“ Faith přikývla. „Povídala, že si té pyramidy hned všimla, protože Zeke…“

„Vždycky všechno skládal do pyramidy,“ dokončila za ni Faith. „Když mu bylo deset nebo jedenáct, začal knížky, lego, angličáky a další věci skládat do pyramid.“

„Vaše máma si myslela, že je autista. Možná měla pravdu,“ dodala Amanda a pokračovala: „Tak tedy – jde o to, že si všimla té pyramidy. Když se vrátila do bytu, chyběl jí vršek. Začala svůj tým pozorněji sledovat a natahovala uši. Poznamenávala si, které případy se vyřešily a které ne, protože se ztratily důkazy nebo svědci. A když si byla jistá, přišla s tím za mnou.“

„Řekla jste mi, že je udal anonym,“ podotkl Will.

„Evelyn museli vyslechnout stejně jako všechny ostatní. Ti chlapi nebyli žádná ořezávátka. Boyd a celý tým si nahrabali obrovské peníze. Také si nechávali platit za to, že přimhouří obě oči. Když se začnete rýpat v něčem takovém, vždycky riskujete život. Museli jsme Ev chránit, takže jsme se rozhodli, že budeme tvrdit, že je udal anonym, a budeme ji vyšetřovat jako všechny ostatní.“

„Museli přece mít podezření, že jste ten tip dostali od mámy. Jako jediná se toho neúčastnila,“ namítla Faith.

„Mezi podezřením a jistotou je velký rozdíl.“ Amanda začala mluvit podrážděně. „Boyd Spivey ji chránil. Dal všem na srozuměnou, že jí se to netýká. Pořád při ní stál. Proto ho asi zabili. Z GBI a atlantské policie si nedělali těžkou hlavu, ale člověk s Boydovým potenciálem se jim mohl dostat na kobylku tak, jak my ne.“

Faith mlčela a nejspíš myslela na mrtvého muže, který chránil její matku. Sára myslela na to, kolik času a peněz někdo vložil do zabití člověka, který stejně čekal na smrt. Celou věc pečlivě naplánovali a provedli lidé, kteří znali slabiny Evelyn Mitchellové – jejího ochránce Boyda Spiveye, její dceru Faith a její nejlepší přítelkyni Amandu. Stále víc jí to znělo spíš jako pomsta než jako touha po penězích. Bylo jí jasné, že Will si myslí totéž. Když však konečně promluvil, jako obvykle se ani nezmínil o tom, co bylo nad slunce jasnější.

„Vymazala jste ten účet z mého hlášení?“ zeptal se místo toho Amandy.

„Nejsme finanční správa,“ odpověděla a pokrčila rameny. „Není důvod trestat někoho za to, že se zachoval správně.“

Sára poznala, že Will se zlobí, ale stále nic neříkal. Ani trochu nezuřil. Jenom zastrčil ruce do kapes a opřel se zády o barový pult. Nikdy se s ním nehádala. V tuto chvíli si ani nebyla jistá, že se to někdy stane, ale dovedla si představit, že by to nemělo žádný smysl.

Zdálo se, že Faith vůbec nezaregistrovala mezery v Amandině vyprávění. V posledních několika dnech jí hladina cukru prudce kolísala a bylo překvapivé, že vůbec dokáže sedět rovně. Proto si Sára myslela, že se přeslechla, když konečně promluvila.

„Dali mi pod polštář její prst.“

Amanda ani nehnula brvou. „Kde je ten prst?“

„V mojí lékárničce.“ Faith si dala ruku před ústa a vypadalo to, že se pozvrací. Sára vyskočila a popadla odpadkový koš, ale Faith jenom mávla rukou. „To je v pořádku.“ Několikrát se zhluboka nadechla. Sára ze skříňky vyndala sklenici a natočila do ní vodu.

Faith lačně pila a hlasitě polykala.

Sára sklenici znovu naplnila a postavila ji před Faith. Opřela se o bar a nespouštěla z Faith oči. Will se opíral kousek od ní a ruce měl stále v kapsách. Na Sáru vzdálenost mezi nimi působila jako studená sprcha.

Faith se napila vody a řekla: „Pokoušeli se dostat Jeremyho. Řekla jsem bratrovi, ať ho i s Emmou odveze pryč. Pak jsem šla do obchodu a ten chlap mě přepadl na záchodě.“

„Jak vypadal?“ zeptala se Amanda.

Faith jim dopodrobna popsala, jak byl vysoký, kolik vážil, co měl na sobě a jak mluvil. „Myslím, že to byl Hispánec. Měl modré oči.“ Podívala se na Sáru. „Je to normální?“

„Není to obvyklé, ale ani výjimečné,“ vysvětlila jí Sára. „Mexiko osídlili Španělé a někteří z nich si vzali domorodé ženy. Všichni Mexičané nemají hnědou kůži a tmavé vlasy. Někteří jsou blond a kůži mají světlejší. Jiní mají modré nebo zelené oči. Je to dané recesivním genem, ale objevuje se to.“

„Ten muž měl modré oči?“ zeptala se Amanda.

Faith přikývla.

„Nebyl tetovaný?“

„Na krku měl hada.“

Teď přikývla Amanda. „Tohle se můžeme pokusit zjistit. Přinejmenším můžeme získat seznam Hispánců mezi osmnácti a dvaceti s modrýma očima.“ Jako by si na něco vzpomněla. „V tetovacích salónech jsme zatím úspěšní nebyli. Ten, kdo Marcellu Estevezovi dělal archanděla Gabriela, buď není z Georgie, nebo dělá načerno, nebo mlčí.“

„Připadal mi nějak povědomý,“ řekla Faith. „Napadlo mě, že jsem ho možná někdy zatkla, ale tvrdil, že ne.“

„Ten by tak mluvil pravdu.“ Amanda vytáhla chytrý telefon a začala na něm při řeči něco vyťukávat. „Nechám prohlédnout vaše hlášení. Znám někoho u atlantské policie, kdo může nenápadně vytáhnout případy, na kterých jste pracovala, než jste přešla k nám.“

„Pochybuju, že něco najdete.“ Faith si přejela rukama po spáncích. „Je stejně starý jako Jeremy. Možná se znají. Třeba spolu chodili do školy. Nevím.“

Amanda dopsala e-mail. „Zeptala jste se Jeremyho?“

Faith přikývla. „Včera jsem mu ho zhruba popsala. Nezná nikoho, na koho by popis seděl. Aspoň si nevzpomíná.“

„Vzpomínáš si ještě na něco?“ zeptal se Will.

Očividně ano. Faith se tvářila zdrženlivě. „Je to jen taková hloupost. Možná…“ Podívala se na Sáru. „Blbne mi cukr a halucinuju.“

„Jak to myslíte?“ zeptala se Sára.

„Já jenom…“ Faith zavrtěla hlavou. „Je to taková hloupost. Stříbrné příbory byly jinak než jindy.“ Zasmála se sama sobě. „Je to vážně pitomost. Zapomeňte na to.“

„Pokračujte,“ vybídla ji Sára. „Co se vám na nich nezdálo?“

„Vidličky byly obráceně. A lžíce taky. Propisky ležely v nesprávném šuplíku. Vždycky je dávám na stejné místo a… A pak jsem šla do obýváku a všechny sněžící koule byly otočené ke zdi. Patřily tátovi. Každý týden je oprašuju. Jeremy se jich nesmí ani dotknout. Zeke by se k nim ani nepřiblížil. Já prostě…“ Zavrtěla hlavou. „Nevím. Možná jsem to udělala včera večer a nepamatuju si to. Nebo mi jenom připadalo, že jsou otočené. Ale pamatuju si, že jsem je otočila zpátky, takže…“ Položila si hlavu do dlaní. „Od té doby, co se to stalo, jsem mimo. Nevím, co je skutečné a co ne. Možná jenom začínám šílet. Můžou to být halucinace?“

„Hladina cukru vám sice kolísá, ale na poruchu vědomí to nevypadá. Nejste tak moc dehydrovaná, ale rozhodně prožíváte silný stres. Nemáte pocit, že na vás leze rýma nebo nějaká infekce?“ Faith zavrtěla hlavou. „Dá se čekat, že budete zmatená, a to se u vás projevilo. I ta paranoia, která je pochopitelná, ale halucinace ne.“ Cítila potřebu dodat: „Připadá mi, že sněžící koule by otočilo dítě, aby upoutalo pozornost. Jste si jistá, že to neudělal váš syn?“

„Neptala jsem se ho. Připadá mi trapné o tom jenom mluvit. Určitě o nic nejde.“

Amanda vrtěla hlavou. „Jeremy by něco takového neudělal, obzvlášť v téhle situaci. Nechtěl by vás ještě víc stresovat. Kromě toho je mu skoro dvacet. Na něco takového je už moc velký.“

„Možná se mi to jenom zdálo,“ řekla Faith. „Proč by všechny ty koule otáčeli?“ Zdálo se, že si ještě na něco vzpomněla. „A povolili žárovky.“

Amanda si povzdechla. „Na tom nezáleží, Faith. Důležité je, že musíme dát dohromady nějaký plán.“ Podívala se na hodinky. „Je skoro sedm hodin. Musíme zapojit mozky.“

„Will má pravdu. Sledují mámin dům. Vím, že můj taky. Jestli tam přivedeme policii…,“ řekla Faith.

„Takovou pitomost vůbec nehodlám udělat,“ přerušila ji Amanda. „Pořád nevíme, jestli do toho není zapletený Chuck Finn.“ Faith otevřela ústa, aby zaprotestovala, ale Amanda ji pohybem ruky zarazila. „Vím, že si myslíte, že Chucka k životu zločince přinutili, zatímco ostatní si ho sami vybrali, ale provinění se nedá odstupňovat. Bral peníze a utrácel je. Ke svým zločinům se přiznal a teď je někde na ulici a má velice závažný návyk, který ho stojí hodně peněz. Taky nesmíte zapomenout, že má pořád kamarády u atlantské policie, a pokud je nemá, možná má dost peněz na to, aby si je mohl koupit. Vím, že to nechcete slyšet, ale je jasné, že buď dal Hironobu Kwonovi tip, nebo tuhle novou skupinu mladých střelců z pozadí řídí.“

„To mi k Chuckovi vůbec nesedí,“ oponovala Faith.

„Braní peněz ze zátahů k němu taky nesedělo a stejně se to dělo.“ Amanda se otočila k Willovi: „Zmínil jste se o místě u domu Roz Levyové, odkud je dobře vidět. Tam budeme krytí. Jakmile by vstoupili na její příjezdovou cestu, Roz by je zastřelila.“

„To je pravda,“ přitakala Faith. „Paní Levyová sleduje ulici jako ostříž.“

„Pokud se u sousedů zrovna nestřílí nebo někoho neunášejí,“ kontroval Will.

Amanda si jeho poznámky nevšímala. „Jde o to, Wille, že to místo můžeme využít stejně dobře my jako únosci. Musíme vymyslet, jak vás a vaši pušku dostaneme na parkoviště Roz Levyové, aby vás neviděli. V obrovské bedně vás tam dopravit nemůžeme.“ Podívala se na Faith. „Určitě vás cestou sem nikdo nesledoval?“

Faith zavrtěla hlavou. „Dávala jsem pozor. Nikdo za mnou nejel.“

„Šikovná holka,“ pochválila ji Amanda. Zase byla ve svém živlu, nadšená, že má opět co řešit. „Potřebuju zavolat na pár míst a zjistit, co se děje v Evelynině domě. Naši zločinci by nenavrhli setkání tam, kdyby si mysleli, že tam budou forenzní technici. Uvidíme, jestli se Charlie taky nemůže někde poptat. Pokud to nevyjde, můžu ještě chtít protislužbu od několika starých kamarádek v šesté zóně, které těm klukům velice ochotně předvedou, jak se to dělá. Doktorko Lintonová?“

Sáru překvapilo, že slyší své jméno. „Ano?“

„Děkuju vám, že jste nám věnovala svůj čas. Doufám, že si naši malou sešlost necháte pro sebe.“

„Samozřejmě.“

Faith se připojila k Amandě. „Děkuju vám,“ řekla. „Už zase.“

Sára ji objala. „Dávejte na sebe pozor.“

Na řadě byl Will. Napřáhl k Sáře ruku. „Doktorko Lintonová…“

Sára sklopila oči a uvažovala, zda nemá halucinace jako Faith. Podal jí ruku na rozloučenou!

„Děkuju za pomoc. Omlouvám se, že jsme sem takhle ráno vtrhli,“ řekl.

Faith cosi zamumlala, ale Sára ji neslyšela.

Amanda otevřela šatní skříň. Sára uhodla, že se neusmívá proto, že ráda vidí svůj kabát. „Znám hodně Evelyniných sousedek. Většinou jsou v důchodu a myslím, že až na tu starou sekernici odnaproti jim nebude vadit, když se k nim na chvíli nastěhujeme. Budu muset sehnat nějaké peníze. Myslím, že se mi to povede, ale budeme mít málo času.“ Oblékla si kabát. „Vy jeďte domů, Faith, a počkejte, dokud se vám neozveme. Předpokládám, že budeme muset zaběhnout do nějaké banky. Vy si jeďte domů převléknout tu košili, Wille. Máte rozedřený límec a chybí vám knoflík. A když už jsme u toho, začněte buď stavět trojského koně, nebo si vymyslete plán, jak okouzlit Roz Levyovou. Před hodinou chtěla nechat Faith zatknout. Bůhví, jaký brouk se jí honí v té její staré hlavě.“

„Ano, madam.“

Sára jim otevřela dveře a Amanda vyrazila k výtahu. Will jako správný gentleman ustoupil, aby Faith mohla vyjít jako první.

Když byla venku, Sára zavřela dveře.

„Co…,“ začal Will, ale Sára mu přitiskla prst na ústa.

„Miláčku, já vím, že musíš do práce a že to bude nebezpečné. Ale cokoli tě dneska čeká, zdaleka neohrozí tvůj život tak jako to, co se stane, jestli se mnou ještě někdy budeš dělat to, co včera v noci, a pak si budeš myslet, že si druhý den ráno klidně odejdeš a jenom mi potřeseš rukou. Ano?“

Will polkl.

„Zavolej mi.“ Políbila ho na rozloučenou a otevřela dveře, aby mohl odejít.

17. kapitola

Will odebíral velké množství automobilových časopisů. Většinou si je pořizoval kvůli obrázkům, ale někdy cítil potřebu přečíst si i články. Díky tomu věděl, že tmavě zelený Chevrolet Corvair 700 Roz Levyové z roku 1960 má mnohem větší cenu než pět dolarů, jak odhadovala Faith.

Vůz byl krásný a patřil ke klasickým modelům, které v minulosti proslavily americké výrobce aut. Měl vzadu umístěný, vzduchem chlazený plochý hliníkový motor s šesti protilehlými válci a měl přímo konkurovat stále oblíbenějším kompaktním automobilům z Evropy, jež přicházely na americký trh. Proslavil se novátorskou kyvadlovou zadní nápravou, která si vysloužila celou kapitolu v knize Nebezpečný v jakékoli rychlosti od Ralpha Nadera. Rezerva byla umístěná v předním zavazadlovém prostoru, kde ostatní auta obvykle měla motor, hned vedle benzínového topení. Zima sice byla pryč, ale nádrž topení stále obsahovala benzín. Will to věděl, protože měl obličej přitisknutý ke kovovému kanystru, zatímco ho Faith vezla k domu paní Levyové. Šplouchání benzínu připomínalo mořské vlny omývající břeh. Nebo také vysoce prchavou hořlavinu, která vířila ve zrezivělé nádobě necelý milimetr od Willovy tváře.

Auto bylo vyrobené dávno předtím, než v roce 2011 začala platit vyhláška Národního úřadu pro bezpečnost dálničního provozu, která požadovala, aby všichni výrobci do vozů namontovali osvětlené vnitřní otvírání pro případ, že by někdo uvízl v kufru. Will si nebyl jistý, jestli by dokázal dosáhnout na kliku, i kdyby tam nějaká byla. Kufr byl hluboký, ale ne široký, takže připomínal zobák pelikána. Will se krčil v prostoru určeném pro rezervu a možná několik kufrů, jaké se používaly v šedesátých letech, a ne dnes, kdy mají zavazadla kolečka a lidé do nich před víkendovým výletem do hor zabalí skoro všechny věci v domě.

Zkrátka existovala velice reálná možnost, že tam zemře dřív, než si Roz Levyová vzpomene, že ho má pustit ven.

Prasklým gumovým těsněním u pantů dovnitř pronikal tenký proužek světla. Will zvedl mobil, aby se podíval, kolik je hodin. V kufru byl skoro dvě hodiny a minimálně další půlhodinu tam ještě musel zůstat. Mezi nohama měl vraženou pušku, jejíž tlak mu nebyl příjemný. Pouzdro s pistolí se mu otočilo a zarývalo se mu do boku jako neodbytný prst. Voda, kterou mu s sebou dala Faith, se už v jiné formě vrátila do láhve, z níž ji vypil. V té kovové rakvi bylo příšerné vedro. Necítil ruce ani nohy a začínal si myslet, že tenhle nápad nebyl ani trochu dobrý.

Vnukla mu ho Amandina zmínka o trojském koni. Když zavolali Roz Levyové, zjistili, že jim nehodlá nijak ulehčit situaci. Pořád byla naštvaná kvůli tomu, že si Faith vzala její auto. Odmítla kohokoli z nich pustit do svého domu. S tím idiotským nápadem kupodivu přišel Will: Faith vrátí auto na parkoviště, on se schová do kufru a počká tam, dokud nebude zbývat jenom několik minut do času výměny. Paní Levyová vynese smetí a cestou otevře kufr. Will se vyplíží ven a bude Faith krýt.

Skutečnost, že Roz Levyová s touto alternativou tak ochotně souhlasila, v něm vyvolala podezření, že jim nepomůže, ale mezitím uplynula další hodina a oni neměli příliš na výběr.

Existovali další trojští koně a většina z nich byla lepší než ten Willův. Na Amandiných starých známých bylo dobré, že se jednalo o staré ženy, které působily zcela nevinně. Jestli čtvrť někdo sleduje, určitě očekává mladé pistolníky plné testosteronu s prsty na spoušti a krátkými vlasy. Amanda do různých domů v okolí vyslala šest kamarádek. Přinesly si plechy na pečení a formy na dorty a na ramenou jim visely kabelky. Některé s sebou měly Bibli. Každému, kdo si jich všiml, muselo připadat, že jdou na návštěvu.

Na ulici stál náklaďák, pojízdný psí salón a jasně žlutá Toyota Prius, kterou by žádný rozumný policista nikdy neřídil. Tato tři vozidla dokázala společně monitorovat všechna auta, která projela dvěma ulicemi vedoucími k Mitchellovým.

Will přesto nebyl s plánem spokojený. Představoval menší ze dvou zel. Větším zlem by byla naprostá absence policie na místě. Nelíbilo se mu, že Faith je tak zranitelná, i když je ozbrojená a pozornému divákovi už dokázala, že se nerozpakuje střílet. Instinkt mu napovídal, že se Amanda plete. Tady nešlo o peníze, i když to tak na první pohled vypadalo. Možná, že samotní únosci se také domnívali, že jde pouze o peníze. Nechovali se však podle toho. Jednalo se o osobní věc. Někdo si vyléval zlost. Jako nejpravděpodobnější pachatel se jevil Chuck Finn. Jeho podřízení šli po penězích, ale on bažil po pomstě. Všichni si mohli přijít na své. Kromě Faith.

A kromě idiota uvězněného v kufru starého chevroletu.

Will se pokusil změnit polohu a cukl sebou. Bolela ho záda a svědil ho nos. Měl pocit, jako by dvě hodiny celou vahou tiskl zadek na kus oceli. Při zpětném zamyšlení se plán zalézt do kufru auta podobal spíš Amandiným nápadům. Bylo to bolestivé, ponižující a pro Willa to nemohlo skončit dobře. Že by si přál zemřít? Nebo jenom potřeboval strávit několik hodin ve vedru, aby mohl v klidu uvažovat o tom, do čeho se zapletl? A neměl na mysli plán s autem.

V životě nekouřil ani nebral drogy. Alkohol mu vůbec nechutnal. V dětství viděl, jak závislost dokáže člověku zničit život, a jako policista byl svědkem toho, jak ho dokáže ukončit. Nikdy necítil potřebu pít. Nechápal, jak někdo může tak zoufale potřebovat další dávku, že je ochoten dát za ni život a všechno, na čem mu záleží. Závislí lidé kradli a prostituovali se. Opustili nebo prodali vlastní děti. Vraždili. Byli schopní čehokoli, jen aby se vyhnuli abstinenčním příznakům, kdy jejich tělo tolik potřebovalo drogu, že začalo ničit samo sebe. Měli svalové křeče a bodalo je v břiše. Sužovaly je příšerné bolesti a měli sucho v ústech. Bušilo jim srdce a potily se jim dlaně.

Willovy nepříjemné pocity neměl na svědomí pouze těsný kufr auta paní Levyové.

Toužil po Sáře jako po droze.

Nicméně si uvědomoval, že jeho reakce na ni je zcela neúměrná tomu, co by normální lidská bytost v tuto chvíli měla cítit. Udělá ze sebe blázna. Ještě většího než dosud. Nevěděl, jak se má v její přítomnosti chovat. Přinejmenším když se neoddávají sexu. A oni se mu oddávali hodně, takže Sáře chvíli trvalo, než plně pochopila, že je neskutečně pitomý. Předvedl se před ní, jen co je pravda. Potřásl jí rukou jako realitní makléř při prohlídce domu. Divil se, že mu nedala facku. Dokonce ani Amanda s Faith nevěděly, co na to říct, když pak na chodbě čekali na výtah. Ztratily nad jeho neskutečnou hloupostí řeč.

Will se začínal v duchu ptát, jestli nemá nějaký fyziologický problém. Možná má cukrovku jako Faith. Pořád na něho řvala, protože po odpoledních jedl lepkavé buchty, dvakrát snídal a miloval sýrové nachos z automatu v přízemí. Procházel své příznaky. Hodně se potil a těkaly mu myšlenky. Byl zmatený. Měl žízeň a nutně potřeboval močit.

Nezdálo se, že by se na něho Sára zlobila, když se loučili. Řekla mu miláčku, což se mu předtím přihodilo jenom jednou a vyslovila to taky její ústa. Políbila ho, i když ne vášnivě – spíš se jenom zlehka dotkla jeho tváře. Podobné polibky vídal v televizních pořadech z padesátých let, kde manželka políbí manžela, než si nasadí klobouk a odejde do práce. Řekla mu, ať jí zavolá. Opravdu chce, aby se jí ozval, anebo žertovala? Will byl zvyklý, že si z něho ženy spíš dělají dobrý den. Chce, aby jí zavolal dnes večer, nebo až zítra? Anebo někdy v týdnu?

Will zaúpěl. Je mu čtyřiatřicet, má práci a psa, o kterého se musí starat. Musí se zase začít ovládat. V žádném případě Sáře nezavolá. Ani dnes večer, ani v týdnu. Je pro ni příliš hloupý a společensky neobratný. Příliš zoufale touží po její společnosti. Už dřív drsným způsobem zjistil, že když člověk něco opravdu chce, nejlepší je vytěsnit to z mysli, protože to nikdy nezíská. Teď tuto techniku musí použít i ve vztahu k Sáře. Musí to udělat dřív, než se nechá zastřelit nebo kvůli němu zabijí Faith, protože se chová jako zamilovaný student.

Nejhorší bylo, že Angie měla ve všem pravdu.

I když úplně ve všem ne.

Sára si nebarví vlasy.

Zavibroval mu telefon. Will se snažil nevykastrovat se puškou a strčil si do ucha bluetooth. Kufr byl dobře izolovaný, ale on stejně šeptal. „Ano?“

„Wille?“ Právě tohle potřeboval – aby mu v hlavě zněl Amandin hlas. „Co děláte?“

„Potím se,“ odpověděl šeptem a pomyslel si, že mu nemohla položit nesmyslnější otázku. Původně měl představu, že z kufru vyskočí jako superhrdina. Po čase stráveném uvnitř si však uvědomil, že nejspíš bude rád, když z něj alespoň trochu důstojně vyleze.

„Jsme u Idy Johnsonové.“ To byla sousedka, jejíž dům sousedil s Evelyninou zadní zahradou. Will netušil, jak se Amandě podařilo ženu přemluvit, aby nechala ve svém domě posedávat skupinu policistů. Možná jí slíbila, že Faith už v její zahradě nezastřelí žádného drogového dealera. „Právě jsem zachytila hlášení. Na východě Atlanty došlo ke střelbě z jedoucího vozidla. Jsou tam dva mrtví. Ahbidi Mittal se svým týmem právě opustili Evelynin dům, aby mohli ohledat auto. Přitahuje to pozornost, protože jde o ženu s dítětem. Je bílá, blonďatá, ze střední třídy, hezká.“

Takže teď už věděli, jakým způsobem chtěli únosci dostat policii z domu. Amanda předtím učinila několik diskrétních telefonátů a zjistila, že forenzní technici budou na místě činu pracovat přinejmenším ještě tři dny. Už se přesvědčili, že Evelynini únosci mají zkušenost se střelbou z jedoucího vozidla. Očividně jim nepřišlo zatěžko zabít nevinné lidi a dobře věděli, jaký typ oběti si mají vzít na mušku, aby všechny televizní stanice v Atlantě přestaly vysílat zprávy a zaměřily se na živé reportáže z místa činu.

Willovi dělala největší starost skutečnost, že svým činem dokázali, že se neštítí zabít matku s dítětem.

„Evelyn má rozkopanou zahradu,“ řekla Amanda.

Možná to bylo vedrem, ale Will si představil psa, jak hrabe v záhonech a hledá tam kost.

„Určitě jim řekla, že peníze jsou na zahradě. Je to tam samá díra.“

Will si to zpočátku také myslel. Teprve teď viděl, jaká to byla hloupost. Lidé už peníze takhle neschovávají. Dokonce i Evelyn měla účet v bance. Dnes se všechno ukládá do počítače.

Mluvil tiše. „Viděla je paní Levyová kopat?“

Amanda kupodivu mlčela.

„Amando?“

„Nebere mi telefon, ale určitě si jenom šla zdřímnout.“

Will nedokázal polknout. Teď, když se jeho obavy mohly naplnit, už to nebyla legrace.

„Jistě si natáhla budík.“

Willovi nebylo jasné, jak stařena uslyší budík, když neslyší telefon. Pak si přestal dělat starosti, protože než k tomu dojde, omdlí z vedra.

„Jsou tu se mnou dvě přítelkyně a venku na ulici mám další,“ pokračovala Amanda. „Ta bude sledovat Faith, až půjde do domu. Bev je u tajné služby. Zrekvírovala poštovní náklaďák.“

Willa ta informace vůbec nepřekvapila. Kdyby mu Amanda sdělila, že zavolala staré známé v Bílém domě a půjčila si od ní nukleární kódy, jenom by přikývl.

„Všechno jde jako po drátkách.“ Amanda se před vyřešením případu vždycky rozpovídala a současná situace nebyla žádnou výjimkou. „Faith čeká u sebe doma. Ráno zašla do tří různých bank, aby jí věřili tu zkazku o sejfech. Přiměli jsme jednoho ředitele, aby jí vydal peníze. Všechny bankovky jsou zaregistrované. V lemu tašky je zašitá vysílačka.“ Chvíli mlčela. „Myslím, že to zvládne. Sára ji dala dohromady. Bojím se, že se o sebe málo stará.“

Will její obavu sdílel. Faith mu vždycky připadala nezničitelná. Zdálo se, že dokáže překonat každou krizi. Možná to bylo tím, že se stala matkou, když na to ještě nebyla připravená. Vracela se mu slova paní Levyové o tom, jaký skandál její těhotenství vyvolalo mezi sousedy. Faith se za to zřejmě dodnes styděla. Zrudla, když Sáře vysvětlovala matčina slova, ačkoli Evelyn se svým možná posledním výrokem očividně snažila dceři od pocitů viny trochu ulehčit. Faith těhotenství rozmetalo život na kousky, ale nějak se jí podařilo dát ho zase dohromady. Evelyn ji podporovala, ale všechnu těžkou práci odvedla Faith sama. Dodělala si maturitu, přihlásila se na policejní akademii. Chodila do školy a přitom vychovávala syna. Patřila k nejsilnějším ženám, jaké Will znal. V něčem byla dokonce silnější než Amanda.

A zasloužila si vědět pravdu.

„Proč jste Faith lhala, že její otec byl hazardní hráč?“ zašeptal Will.

Amanda neodpověděla.

„Proč jste…,“ začal znovu.

„Protože byl,“ skočila mu do řeči Amanda. „Myslela jsem, že po dnešním ránu už chápete, že hazardovat se dá nejen s penězi.“

Will polkl poslední sliny, které se mu utvořily v ústech. V tuto chvíli neměl na Amandiny jinotaje náladu. „Evelyn brala úplatky.“

„Hodně dávno udělala velkou chybu a dodnes za ni platí.“

Ze všech sil se snažil mluvit tiše. „Brala peníze…“

„Něco vám slíbím, Wille. Jestli z toho Evelyn dostaneme, řekne vám o všem úplnou pravdu. Můžete s ní zůstat třeba hodinu. Zodpoví vám všechny dotazy.“

Rozhlédl se po kufru a podíval se na tenký paprsek světla, který do něj pronikal prasklým těsněním. „A když se nám to nepovede?“

„Tak to bude jedno, ne?“ Zaslechl někoho mluvit v pozadí. „Musím končit. Zavolám vám, až budu vědět něco dalšího.“

Will znovu posunul pušku, aby mohl ukončit hovor. Zavřel oči a pokusil se pročistit si hlavu. Po zádech mu stékala kapka potu. Ucítil svědění na bedrech. Bylo to v místě, kde ho Sára škrábla.

Zavrtěl hlavou a snažil se vypudit její obraz z hlavy, aby s puškou nezačal dělat něco neslušného. Představoval si, že by ho pak mohla zažalovat za znásilnění, seděla by u soudu a spouští by si otírala slzy z mušky.

Znovu zavrtěl hlavou. Horko mu opravdu leze na mozek. Začal v duchu procházet případ, na němž pracovali, aby se soustředil. Amanda vždycky chtěla, aby všechno přeříkal od začátku. Byl to nejlepší způsob, jak zjistit, co jim uniklo. Při intenzivním přemýšlení se jednotlivé kousky těžko dávaly dohromady. Will teď postupně procházel posledních několik dní, všechno zkoumal z různých úhlů a znovu probíral všechny lži a polopravdy, které jim napovídali zločinci, stejně jako lži a polopravdy, s nimiž přišla Amanda.

Stejně jako dřív se pořád vracel k Chucku Finnovi. Prostě na něj všechno ukazovalo. Chuck byl jediný člen bývalého Evelynina týmu, o kterém nic nevěděli. Léčil se spolu s Hironobu Kwonem v Uzdravení. Zřejmě se znal s Rogerem Lingem, který mu říkal Chuckleberry Finn.

Roger také mluvil o uříznutí hlavy hadovi. Všechno musela řídit jedna osoba a tou osobou docela dobře mohl být Chuck. Existovalo pro to mnoho důvodů: Mohl se chtít pomstít Evelyn Mitchellové za to, že ho udala. Pobyt ve vězení pro něho nebyl zrovna příjemný. Z uznávaného policisty se stal mužem, který si ve sprše musel hlídat záda.

Návyk na drogy si nejspíš vypěstoval ve vězení, a jakmile ho pustili na podmínku, plně se mu oddal. Závislost na heroinu a kokainu je drahá. I kdyby Chuck teď byl čistý, dávno by zůstal bez peněz. Ze všech detektivů, které Will vyšetřoval, mu z nakradené kořisti zbylo nejméně. Za úplatky luxusně cestoval a podíval se do všech koutů světa v multimilionářském stylu. Jenom zájezd do Afriky ho stál kolem sta tisíc dolarů. Jediná vyslýchaná osoba, které obvinění vznesená proti Chucku Finnovi způsobila hoře, byl zástupce cestovní kanceláře.

Will odhadoval, že už brzy zjistí, jestli za tím vším Chuck skutečně stojí. Zaslechl, jak se otevírají dveře na parkoviště a po betonu se sunou bačkory. Kufr se pootevřel a jeho vnitřek zalilo denní světlo. Viděl, jak paní Levyová prošla kolem s bílým pytlem na odpadky. Ozvalo se rachocení plastového kontejneru, do něhož je vyhodila.

Will jednou rukou sevřel pušku a druhou přidržel víko kufru, aby se úplně neotevřelo. Pohyboval se přesně tak, jak v duchu předvídal – plácl sebou na beton spíš jako líný had než jako Superman v akci. Roz Levyová prošla kolem něho. Dívala se před sebe a ani nehnula brvou. Napřáhla ruku a jednoduchým krátkým pohybem zavřela kufr. Willovi nevěnovala jediný pohled, vrátila se do domu a zavřela za sebou dveře. Zůstal tam a říkal si, že je dost dobře možné, že stařena nejen klidně zabila manžela, ale bez uzardění o tom Amandě posledních deset let lhala do očí.

Chvíli ležel na betonu a vychutnával chlad na své kůži. Plnými doušky vdechoval svěží vzduch smíšený se zápachem oleje vytékajícího ze zadku chevroletu. Podepřel se lokty. Sice si přesně pamatoval, jak zastřešené parkoviště vypadá, ale skoro k ničemu mu to nebylo. Bylo otevřené a široké jako podjezd pod mostem, a tím pádem i nebezpečné. Na jedné straně stál dům Roz Levyové. Na druhé se nacházela asi sto dvacet centimetrů vysoká cihlová zídka se zdobenými kovovými sloupky po stranách, které nesly střechu. Will zpod auta viděl na ulici, ale nenacházel žádný výhodný bod, z něhož by mohl zjistit, zda ho někdo sleduje.

Podíval se na stranu. Popelnice byla na půl cesty mezi zídkou a autem. Jestli tohle místo někdo sleduje, určitě zaregistruje pohyb. Jinou možnost však neměl, a tak se zvedl do nízkého dřepu. Zadržel dech a pomyslel si, že nesmí ztrácet čas. Rychle skočil za kontejner.

Nepřilétly žádné kulky ani se neozval křik. Slyšel jenom bušení svého srdce.

K zídce mu zbýval minimálně metr. Will se chystal vyrazit, ale pak se zastavil, protože ho napadlo, že existuje lepší způsob, jak to udělat, než se producírovat všem na očích. Pomalu před sebou v dřepu tlačil kontejner a takto překonal vzdálenost mezi autem a zídkou. Možná mu to neposkytovalo bezpečné krytí, ale alespoň se chránil před pohledy z ulice. Horší to bylo se zahradou. Cihlová zídka ho sice mohla ochránit před střelami z Evelynina domu, ale pro každého, kdo by se k němu přiblížil ze zahrady, představoval skvělý terč.

Nemůže se tam donekonečna takhle krčit. Klekl si na jedno koleno a opatrně vyhlédl přes zídku. Nikoho neviděl. Evelynin dům byl o něco níž než dům Roz Levyové. Will před sebou měl okno koupelny jako na dlani. Bylo vysoko ve zdi, nejspíš ve sprchovém koutě. Bylo dost úzké, takže by jím proklouzlo malé dítě, ale dospělý muž bohužel ne. Obzvlášť přerostlý. Roleta byla vytažená a Will viděl skrz celou chodbu. Když si přiložil mířidla k oku, rozeznal texturu dřeva ve dveřích vedoucích na Evelynino parkoviště. Dveře byly zavřené. Na bílém laku byl v místech, kde forenzní technici sejmuli otisky prstů, černý prášek.

Předem prodiskutovali postup. Faith měla do domu vejít právě těmito dveřmi.

Willovi zavibroval telefon. Stiskl bluetooth. „Jsem na stanovišti.“

„V Beverlyho ulici právě zahlédli černou dodávku. Přijela od Broskvoňové.“

Will pevněji sevřel pušku. „Kde je Faith?“

„Zrovna vyšla ze svého domu. Jde pěšky.“

Nemusel nic říkat. Oba věděli, že to nebylo v plánu. Faith měla jet autem, ne jít po svých. Z ulice k němu dolehlo rachocení motoru. Černá dodávka přijela blíž k obrubníku. Nebyla zrovna nenápadná – v bocích měla dírky od kulek. Will se nachystal ke střelbě. Když se otevřely boční dveře dodávky, namířil dovnitř. Překvapilo ho, co tam spatřil.

„Jsou jenom dva. Mají Evelyn,“ zašeptal Amandě.

„Povoluji vám střílet.“

Neměl, jak to provést. Oba mladí muži, kteří mezi sebou drželi Evelyn Mitchellovou, jí mířili na hlavu. Vypadalo to působivě, ale kdyby jeden z nich stiskl spoušť, nezabil by jenom Evelyn, protože kulka by jí prolétla lebkou a zavrtala by se do hlavy jeho kumpánovi. Kdyby ti dva Einsteinové mezi sebou neměli její nejlepší kamarádku, Amanda by řekla, že konají boží dílo.

Vytáhli Evelyn z vozu a udělali si z ní živý štít. Vykřikla bolestí a její hlas pročísl klidné odpoledne. Nebyla svázaná, ale těžko by utekla do bezpečí. Jednu nohu měla nahrubo zpevněnou dvěma přelomenými násadami na smeták. Ke končetině byly přilepené izolační páskou. Očividně měla vážná zranění, ale její únosci na to vůbec nedbali.

Oba mladíci na sobě měli černé bundy a černé kšiltovky. Otáčeli hlavami a rozhlíželi se po možném ohrožení. Šli v zástupu s Evelyn uprostřed. Mladík vzadu jí k žebrům tiskl pistoli a popoháněl ji jako koně. Zřejmě nebyla schopná jít sama. Muž ji jednou rukou objímal v pase. Při každém kroku se o něho opřela a zkroutila obličej bolestí. První muž kráčel v podřepu a Evelyn se přidržovala jeho ramen, aby neztratila rovnováhu. Muž ani na okamžik nezakolísal. Bez přestání mířil poloautomatickou pistolí Tec-9 na dům a pohyboval jí ze strany na stranu. Prst držel na nechvalně známé citlivé spoušti. Will tento typ pistole neviděl od doby, kdy byl vydán dnes už neplatný zákaz útočných zbraní, kvůli kterému musel její výrobce ukončit výrobu. Stejnou pistoli použil střelec při masakru na střední škole v Columbine. Byla sice poloautomatická, ale na tom nezáleželo, když měl člověk v zásobníku padesát nábojů.

Will na okamžik odtrhl oko od mířidel a podíval se na ulici. Zela prázdnotou. Neobjevil se na ní Chuck Finn ani mladí pistolníci v černých bundách a kšiltovkách. Zase se podíval přes mušku a sevřel se mu žaludek. Určitě nejsou jenom dva.

„Míříte na ně?“ zeptala se Amanda stručně.

Will mířil na muže s poloautomatickou pistolí. Možná ti dva nakonec nebyli úplní amatéři. První šel přímo před Evelyn, což zaručovalo, že jakákoli kulka, která by proletěla jeho tělem, by zasáhla i ji. Totéž platilo pro druhého muže, který šel těsně za ní. Nebylo možné prvního střelit do hlavy. A i kdyby ho Will mohl zneškodnit jinak, ten druhý by Evelyn zastřelil dřív, než by Will stihl znovu zamířit. Kdyby usmrtil jednoho z nich, usmrtil by i ji. „Nemůžu střílet,“ zašeptal do telefonu. „Je to moc riskantní.“

Amanda neodporovala. „Zatím nic nedělejte. Dám vám vědět, až Faith dojde k domu.“

Will tři postavy sledoval, dokud nezmizely pod přístřeškem na parkovišti. Otočil se, namířil pušku na kuchyňské dveře a se zatajeným dechem čekal. První muž dveře rozkopl. Will držel prst na pojistce spouště a sledoval, jak se Evelyn Mitchellová vpotácela do kuchyně. Druhý muž se stále držel za ní. Zvedl ji a kousek ji poponesl. Na tváři mu bylo vidět, že je to pro něho namáhavé. První muž zůstával vepředu a stále se krčil. Jeho čepice byla na úrovni Evelynina hrudníku. Will si pozorně prohlížel její obličej. Jedno oteklé oko měla zavřené a kůži na tváři měla roztrženou.

Stáli ve vstupní hale. Evelyn sebou trhla, když zadní muž povolil sevření a postavil ji na zem. Byla hubená, ale v podstatě na něm visela a musela mu připadat těžká. Mladík ztěžka oddechoval a přitiskl hlavu na její záda. Stejně jako jeho kolega vepředu byl spíš ještě teenager než muž.

Ve vstupní hale už nebylo takové světlo. Prostor ztmavl, protože nejspíš zatáhli žaluzie na předních oknech. Byly vinylové a měly propouštět světlo, ne zcela zatemnit vnitřní prostor. Will stále jasně viděl všechny tři postavy. Zadní mladík Evelyn napůl odnesl a napůl dostrkal do obývacího pokoje. Bylo vidět černou čepici a poloautomatickou pistoli, jíž první z dvojice mával ve vzduchu. Potom zmizeli a Willovi se zase uvolnil průhled až do kuchyně.

„Jsou v obýváku,“ řekl Amandě. „Všichni tři.“ Nezdůraznil, že její plán nevychází. Nedrželi Evelyn v zadní ložnici. Chtěli ji mít na nápadném místě, až do domu vejde Faith.

„Používají Ev jako štít a zatahují závěsy vzadu. Nemůžu střílet,“ řekla Amanda. Zamumlala nadávku. „Vůbec nic nevidím.“

„Kde je Faith?“

„Brzy by měla dorazit.“

Will se pokusil uvolnit, aby ho nebolela ramena. Chuck Finn nikde. Únosci Evelyn neskrývali. Ani jeden z mládenců se nepodíval, jestli v domě nečíhají policisté. Nijak dům nezajistili. Nezabarikádovali vstupní dveře ani neprovedli žádná bezpečnostní opatření, aby mohli odejít stejně snadno, jako přišli.

Každá věc, kterou neudělali, byla jako oprátka, jež se stahovala Faith kolem krku.

Will mohl jenom čekat.

18. kapitola

Než Faith odešla z domu, vzala Jeremyho telefon a nahrála svým dětem videoklip. Pověděla jim, že je má ráda, že jsou její všecko, a ať se dnes stane cokoli, neměly by nikdy zapomenout, že si jich nadevše cení. Jeremymu řekla, že když si ho nechala, udělala to nejlepší rozhodnutí ve svém životě. Protože on je celý její život. Emmě pověděla totéž a dodala, že Victor Martinez je hodný člověk a ona je ráda, že se dcera se svým otcem časem seznámí.

Zeke by prohlásil, že je to dramatické. Jeden videoklip nahrála i jemu. Její vzkaz bratrovi ji samotnou překvapil, především proto, že ho ani jednou neoslovila „ty debile“. Řekla mu, že ho má ráda a mrzí ji, čím vším si kvůli ní musel projít.

Potom se pokusila natočit klip pro matku. Minimálně desetkrát vypnula kameru a začala znovu. Chtěla jí toho tolik říct. Omluvit se. Říct, že doufá, že Evelyn svými rozhodnutími nezklamala. Že všechno dobré, co v sobě má, zdědila po rodičích a v životě měla jediný cíl – být stejně dobrou policistkou, matkou a ženou jako je její matka.

Nakonec to vzdala, protože pravděpodobnost, že Evelyn Mitchellová videoklip někdy uvidí, byla velice malá.

Faith se nesnažila sama sebe úplně obelhávat. Věděla, že kráčí do pasti. Když seděli v Sářině kuchyni, Amanda Willa neposlouchala, ale Faith ano. Jeho slova podle ní měla logiku. Chápala, že jde o víc než jenom o peníze. Amanda byla vzrušená z honu a z příležitosti dát těm arogantním hajzlům, kteří měli tu drzost unést její nejlepší přítelkyni, najevo, že jim to neprojde. Will se jako obvykle choval rozumněji. Uměl klást otázky a také uměl naslouchat odpovědím.

Uvažoval logicky a nenechával se ovládat emocemi – alespoň tak ho viděla Faith. Nedokázala odhadnout, co mu táhne hlavou. Sára před sebou měla nadlidský úkol. Potřesení rukou po ránu nebylo zdaleka to nejhorší. I kdyby se Sáře podařilo vytěsnit Angii Trentovou, o čemž Faith pochybovala, pořád tu zůstávala Willova nenapravitelná tvrdohlavost. Tak jako Will se dokázal uzavřít snad jenom Jeremyho otec, když mu sdělila, že je těhotná.

Možná se však ve svém partnerovi mýlila. Dovedla v něm číst asi tak jako on uměl číst v knihách. Jediné, na co by mohla přísahat, byla Willova prazvláštní schopnost rozumět emocím druhých. Faith to považovala za následek života v dětském domově, kde se musel rychle rozhodovat, zda osoba, s níž má tu čest, je přítel či nepřítel. Byl mistr ve vytahování faktů z nenápadných náznaků, které normální lidé většinou nevnímali. Věděla, že je pouhou otázkou času, kdy Willovi dojde, co se Evelyn před lety přihodilo. Faith to došlo až dnes ráno, když se možná naposledy probírala Jeremyho věcmi.

Samozřejmě to nemohla úplně nechat na Willově vyšetřovatelské telepatii. Jako člověk, který potřebuje mít všechno pod kontrolou, mu napsala dopis, v němž nastínila všechno, co se přihodilo a proč. Poslala mu ho z poslední banky, kterou navštívila. Policie uvidí videoklipy v Jeremyho telefonu, ale od Willa se nikdy nedozví, co mu napsala v dopise.

Byla si stoprocentně jistá, že Will Trent dokáže udržet tajemství.

Faith přestala myslet na dopis a vyšla z domu. Nemyslela na matku, na Jeremyho, Emmu ani na Zeka, zkrátka na nic, co by jí mohlo překážet v přemýšlení. Byla po zuby ozbrojená. V tašce pod penězi měla schovaný kuchyňský nůž. Zekovu pistoli si zastrčila zepředu za kalhoty. Na kotníku měla připevněné pouzdro s Amandiným záložním revolverem, jenž ji dřel do nohy. Zbraň jí připadala objemná a nápadná, takže se musela soustředit, aby nekulhala.

Prošla kolem svého auta. Nechtěla k matce jet. Příliš by jí to připomínalo ostatní obyčejné dny, kdy do něj naložila Emmu s jejími věcmi a odvezla ji o blok a půl dál do matčina domu. Faith byla celý život tvrdohlavá a teď na tom nehodlala nic měnit. Chtěla dnes alespoň jednu věc udělat podle svého.

Na konci příjezdové cesty zahnula vlevo a potom vpravo směrem k matčinu domu. Očima přelétla dlouhou ulici. Auta stála na parkovištích a v garážích. Na zápražích nikdo neokouněl, i když to nebylo nijak neobvyklé. Lidé v této čtvrti pobývali spíš v zadních zahradách a většinou si hleděli svého.

Přinejmenším teď tomu tak bylo.

Napravo stál poštovní náklaďák. Když ho Faith míjela, vystoupila z něj neznámá doručovatelka. Byla postarší, oblečená jako hippie a měla dlouhatánský prošedivělý ohon, který se jí při chůzi pohupoval. Došla ke schránce pana Cablea a strčila do ní několik katalogů s dámským spodním prádlem.

Faith si přendala tašku do druhé ruky a zahnula vlevo do matčiny ulice. Plátěná taška s hotovostí byla těžká. Vážila skoro sedm kilogramů. Peníze byly v šesti zhruba deseticentimetrových svazcích. Dohodli se na pěti stech osmdesáti tisících ve stodolarových bankovkách, především proto, že víc peněz se Amandě nepodařilo získat. Evelyn by takovou částkou mohla disponovat, kdyby byla zapletená do korupce, která zničila její tým.

Jenže ona s ní neměla nic společného. Faith o matčině nevině nikdy nepochybovala, takže potvrzení od Amandy jí nepřineslo žádný klid. Vycítila, že jde o něco víc. Matka byla zapletená do jiných věcí, které byly stejně špatné, ale Faith před nimi jako správné rozmazlené dítě tak dlouho zavírala oči, že cosi v ní pravdu prostě nepřijímalo.

Evelyn takovému popírání říkala dobrovolná slepota. Obvykle tímto výrazem označovala určitý typ hloupého chování – například matky, která tvrdila, že její syn si zaslouží další šanci, ačkoli ho dvakrát usvědčili ze znásilnění. Nebo muže, který tvrdošíjně prohlašoval, že prostituce je zločin bez obětí. Policistů, již se domnívali, že mají právo brát špinavé peníze. Dcery, jež se do svých problémů ponořily natolik, že se neobtěžovaly rozhlédnout a podívat se, jestli kromě nich netrpí také někdo jiný.

Když Faith došla k matčině příjezdové cestě, ucítila větřík ve vlasech. Na ulici, přímo před schránkou na dopisy, stála černá dodávka. Pokud Faith dobře viděla, v kabině nikdo neseděl. Vůz vzadu neměl žádná okna a v jednom boku zely díry po kulkách. Poznávací značka se nedala přečíst. Na chromovém nárazníku byla vybledlá samolepka s Obamou a Bidenem.

Faith nadzvedla žlutou policejní pásku, která oddělovala příjezdovou cestu od ulice. Evelynino auto pořád stálo na svém místě. Jako malá na téhle cestě skákala panáka. Jeremyho tu naučila házet basketbalový míč skrz starou zrezivělou obruč, kterou otec připevnil na okap. Posledních několik měsíců tady skoro každý den nechávala Emmu a před odjezdem do práce vždycky matku i dceru políbila na tvář.

Pevněji sevřela tašku a kráčela k parkovacímu stání. Potila se a chladný větřík na parkovišti ji zamrazil. Rozhlédla se. Bouda na nářadí byla stále otevřená. Nemohla uvěřit, že od chvíle, kdy uviděla Emmu zamčenou uvnitř, uplynuly pouhé dva dny.

Otočila se k domu. Dveře do kuchyně byly rozkopnuté a visely v pantech nakřivo. Spatřila krvavý otisk matčiny ruky a prázdné místo, kde chyběl její prsteník. Se zatajeným dechem dveře otevřela a čekala, že ji někdo střelí do obličeje. Dokonce zavřela oči, ale nic se nestalo. Před ní byla jenom prázdná kuchyň plná krve.

Když do domu vešla před dvěma dny, soustředila se pouze na to, že chce najít matku, takže ani pořádně nevnímala, na co se dívá. Teď chápala, že se tam odehrál hrozný boj. Viděla už různá místa činu a věděla, jak vypadá místnost po zápasu. I když už dávno odnesli mrtvé tělo z prádelny, stále si pamatovala, v jaké poloze muž ležel, co měl na sobě a jak měl položenou ruku na podlaze.

Will jí řekl mladíkovo jméno, ale ona si ho nepamatovala. Nevzpomínala si na žádného z nich – na muže, kterého zastřelila v ložnici, ani na toho, kterého zabila na zahradě paní Johnsonové.

Po tom, co spáchali, si nezasloužili, aby si pamatovala jejich jména.

Zase se soustředila na kuchyň. Průchod byl prázdný, takže viděla přímo na chodbu. Bylo odpoledne, ale v domě to vypadalo jako za soumraku. Dveře ložnice byly zavřené a žaluzie na velkých oknech po stranách vchodových dveří byly zatažené. Ničím nestíněné světlo přicházelo pouze z koupelny, kde byla vytažená roleta. Faith minula jídelnu a vešla do přední haly, kde se zastavila. Chodbu měla po pravici a kuchyň po levici. Před ní byl obývací pokoj. Měla by vytáhnout zbraň, ale nemyslela si, že ji zastřelí. Alespoň zatím.

V místnosti bylo šero. Někdo zatáhl závěsy, které však byly dost průhledné. V místě, kde ve skleněných dveřích zela díra, látku nadouval tichý vánek. Místnost byla stále vzhůru nohama. Faith si nevzpomínala, jak vypadala předtím, i když v domě žila osmnáct let. Levou zeď lemovaly police plné knih. Stály tam zarámované rodinné fotografie a stereo s chraptícími reproduktory. Byla tam pohovka s příliš nacpanými polštáři a ušák, v němž sedával otec, když si četl. Teď v něm seděla Evelyn. Levou ruku měla ovázanou ručníkem nasáklým krví. Její pravačka byla tak nateklá, že se podobala rukám figurín ve výkladních skříních. Nohu, k níž měla izolační páskou připevněné dvě násady od smetáku, držela nataženou před sebou. Bílou halenku měla celou od krve a zplihlé vlasy se jí ze strany připlácly k hlavě. Ústa jí přelepili izolační páskou. Když uviděla Faith, rozšířily se jí oči.

„Mami,“ zašeptala Faith. Slovo jí rezonovalo v hlavě a vyvolalo v ní všemožné vzpomínky za posledních čtyřiatřicet let. Faith matku milovala. Hádala se s ní, křičela na ni. Lhala jí a plakala v její náruči. Utíkala od ní a zase se k ní vracela. A teď ji viděla takhle.

Na opačné straně pokoje stál mladý muž z obchodu a opíral se o knihovny. Skvěle viděl na všechno v místnosti, protože stál v horním vrcholu pomyslného trojúhelníku. Evelyn měl po levici. Faith stála čtyři a půl metru od ní a tvořila druhý vrchol základny. Muž stál ve stínu, ale jeho pistole byla dobře vidět. Mířil s ní na Evelyn. Visel z ní dlouhý zásobník na padesát ran. Další zásobníky mu koukaly z kapsy bundy.

Faith upustila tašku na zem. Nejradši by sáhla po zbrani a vystřílela do toho člověka celý zásobník. Mířila by mu na hrudník, ne na hlavu. Ráda by se mu dívala do očí a poslouchala jeho křik, až by ho začaly cupovat kulky.

„Vím, na co myslíš.“ Usmál se a jeho platinový zub se zaleskl v té troše světla, které zbylo v místnosti. „Říkáš si: ‚Stihnu vytáhnout pistoli, než zmáčkne spoušť?‘“

„Ne,“ odporovala Faith. Dokázala rychle tasit zbraň, ale jeho pistole mířila na matčinu hlavu. Neměla by šanci.

„Seber jí tu bouchačku.“

Ucítila, jak se jí k hlavě přitiskla chladná hlaveň pistole. Někdo za ní stál. Další muž. Vykroutil jí pistoli zpoza pasu džínsů a popadl tašku. Prudce rozepnul zip a zasmál se jako dítě nad vánočními dárky. „Kurva, koukni na tu zeleň, vole!“ Šel ke kamarádovi a nadšeně přitom poskakoval. „Do prdele, kámo! Jsme bohatý!“ Hodil Faithinu pistoli do tašky. Svoji zbraň měl zastrčenou vzadu za opaskem kalhot. „Do prdele!“ zopakoval a ukázal tašku Evelyn. „Vidíš, ty svině? Co ty na to? Stejně jsme je dostali.“

Faith nespouštěla oči z mladíka, který ji napadl v obchodě. Nebyl tak nadšený jako jeho kamarád, ale to se dalo čekat. Nešlo mu o peníze. Will to před několika hodinami vystihl.

„Kolik je tam?“ zeptal se.

„Něco přes půl miliónu,“ odpověděla Faith.

Tiše hvízdl. „Slyšíš to, Ev? Ukradla jsi pořádnou hromadu peněz.“

„To je kurva pravda.“ Druhý mladík rozložil štos bankovek do vějíře. „Mohla jsi to zarazit už před dvěma dny, ty svině. Koukám, že Almeja ti neříkají pro nic za nic.“

Faith se na matku nemohla dívat. „Vezměte si to,“ řekla muži. „Tak zněla dohoda. Vezměte si to a jděte.“

Jeho kamarád chtěl přesně to udělat. Hodil tašku vedle křesla, v němž seděla Evelyn, a zvedl ze země roli izolační pásky. „Ty vole, jedeme rovnou do Buckheadu. Koupím si jaguára a…“

V rychlém sledu se ozvaly dva výstřely a izolační páska dopadla na podlahu. Odkutálela se pod Evelynino křeslo a mládenec se zhroutil vedle něj. Jeho hlava zezadu vypadala, jako by ho do ní někdo uhodil kladivem. Na podlahu se vyřinula krev a udělala louži kolem nohou ušáku.

„Trochu moc mluvil,“ poznamenal druhý muž.

Faith tak prudce bušilo srdce, že skoro neslyšela svůj hlas. Revolver ukrytý v kotníkovém pouzdře ji začal pálit jako kus rozžhaveného železa.

„Myslíte, že se odsud dostanete živý?“

Nepřestával pistolí mířit na Evelyninu hlavu. „Proč si myslíš, že se odsud chci dostat?“

Faith se odvážila podívat na matku. Evelyn po obličeji stékaly pramínky potu. Izolační páska se jí odlepovala z tváře. Nesvázali ji, protože se zlomenou nohou nemohla nikam utéct. Přesto seděla v křesle vzpřímeně s narovnanými rameny a rukama v klíně. Faithina matka se nikdy nehrbila. Nikdy na sobě nedala nic znát, až teď. V očích měla strach. Nebála se muže se zbraní, ale toho, co se dcera dozví.

„Já to vím,“ uklidnila ji Faith. „Nic se neděje. Už to vím.“

Muž pootočil pistoli a přivřel oči. Stále mířil na její matku. „Co víš, ty čubko?“

„Něco o vás,“ odpověděla Faith. „Vím, kdo jste.“

19. kapitola

Když zazněly výstřely z pistole, Will se zrovna díval přes mušku na dům. Nejprve uviděl dva jasné záblesky a vzápětí zaslechl rány. Nedokázal si pomoci a trhl sebou. Když se znovu zadíval do mířidel, spatřil Faith. Pořád stála v přední hale čelem k obývacímu pokoji. Kývala se. Will čekal a počítal vteřiny. Ujišťoval se, že neupadne.

Neupadla.

„Co se ksakru stalo?“

Za autem se na opačné straně krčila Roz Levyová. Když se Will pod vůz podíval, zjistil, že hledí přímo do hlavně stříbrného revolveru Colt Python. Netušil, jak se jí daří udržet tu věc v nehybné poloze. Zbraň měla nejméně patnáct centimetrů dlouhou hlaveň. Velký náboj .357 Magnum, který se vkládal do bubínku, dokázal při nárazu do hrudi vyvolat tak silný hydrostatický šok, že mohl způsobit krvácení do mozku.

Snažil se mluvit klidně. „Mohla byste tím mířit někam jinam, prosím vás?“

Stáhla ruku se zbraní a pustila kohoutek. „Do prdele,“ zabručela a zvedla se. „Jde sem Mandy.“

Will spatřil Amandu, jak běží zadní zahradou. Byla bosa. V jedné ruce držela vysílačku a v druhé služební pistoli.

„Faith je v pořádku,“ řekl jí. „Pořád je v domě. Nevím, koho…“

„Hněte sebou,“ nařídila mu Amanda a proběhla kolem auta do domu Roz Levyové.

Will ji neposlechl. Místo toho se přes mušku znovu podíval do Evelyniny haly. Faith tam pořád stála. Gestikulovala, jako by se s někým pokoušela domluvit. Byly výstřely varováním, nebo někdo přišel o život? Střelec z dodávky měl ve zvyku pálit dvakrát rychle za sebou. Kdyby zabili Evelyn, Faith by tam nestála s předpaženýma rukama. Will instinktivně věděl, že kdyby se její matce něco stalo, Faith by buď ležela na zemi, nebo by skočila po jejím vrahovi.

„Wille!“ zavrčela Amanda.

S puškou těsně u těla proběhl kolem auta do domu. Obě ženy stály v prádelně, která kdysi bývala zasklenou verandou. Než stihl zavřít dveře, Roz Levyová se rozkřičela na Amandu.

„Vrať mi to!“ požadovala.

Amanda držela její zbraň. „Mohla jsi nás všechny zabít.“ Z bubínku vysypala na sušičku několik nábojů. „Měla bych tě rovnou zatknout.“

„Tak to zkus.“

Roz Levyová nebyla jediná, kdo měl vztek. Willovi se stahovalo hrdlo úsilím nezařvat. „Povídala jste, že to bude jednoduchá výměna. Že si vezmou peníze a vrátí Evelyn…“

„Buďte zticha, Wille!“ Amanda zaklapla prázdný bubínek zpátky do revolveru a hodila zbraň na pračku.

Willovo mlčení si nejspíš vyložila jako uposlechnutí rozkazu, ale on ve skutečnosti tak zuřil, že radši nemluvil. Dohadování nemohlo změnit nic na tom, že Faith je v domě zavřená a nemá jasný únikový plán. Mohli jenom čekat, až se objeví zásahová jednotka, a předstírat, že jde o vyjednávání s únosci, a ne o sebevražednou misi.

Ledaže by Will šel do domu. Sevřel pušku. Měl by tam jít a udělat přesně to, co Faith před dvěma dny – rozkopnout dveře a začít střílet.

Amanda mu sevřela zápěstí. „Neodvažujte se odsud odejít,“ varovala ho. „Zastřelím vás sama, jestli to bude nutné.“

Willa rozbolely zuby od toho, jak je zatínal. Odtáhl se od ní a narazil do kovové zahradní židle, která stála uprostřed místnosti. Bezděčně se rozhlédl okolo sebe. Na trojnožce stál vysokorychlostní fotoaparát namířený objektivem na okno ve dveřích. Roz Levyová sklo zakryla černou čtvrtkou a nechala jenom malý otvor pro objektiv. Vedle dveří stála brokovnice. Nebylo divu, že Willa nepustila do domu. Nechtěla, aby jí bránil ve výhledu.

Will se podíval do hledáčku fotoaparátu. Výjev v něm byl ostřejší než v hledí jeho pušky. Viděl, jak Faith po tvářích stéká pot. Pořád mluvila. Snažila se se střelcem dohodnout.

Byl jenom jeden. Stál tam jenom jeden muž.

Do domu vešli dva zločinci v černých bundách a čepicích. Jeden dostal zásah. Přinejmenším tím si byl Will jistý. Viděl, jak oba mladíci vedou Evelyn přes trávník do domu. Ten vzadu dělal všechnu těžkou práci. Byl postradatelný stejně jako Ricardo a Hironobu Kwon. Stejně jako každý, kdo se pokusil sáhnout na peníze Evelyn Mitchellové.

Jenomže v tomhle případu vůbec nešlo o peníze. Operaci neřídil Chuck Finn. Žádný génius netahal ze zákulisí za nitky. Tady byla hadí hlava Rogera Linga – rozzlobený mládenec s modrýma očima a poloautomatickou pistolí, jenž potřeboval vybít svůj vztek.

„Zůstal tam sám. Přesně tohle celou dobu chtěl,“ procedil Will mezi zaťatými zuby.

„Z těch peněz neutratí ani cent.“

Ze všech sil se snažil mluvit tiše. „Jemu nejde o peníze.“

„O co mu tedy jde?“ Amanda ho popadla za rameno a odtáhla ho od fotoaparátu. „No tak, vy génie. Povězte mi, co chce.“

„Ty víš, co chce,“ zamumlala paní Levyová. Vkládala náboje zpátky do revolveru.

„Nech toho, Roz. Pro dnešek už tě mám dost.“ Amanda se nevraživě podívala na Willa. „Objasněte mi to, doktore Trente. Jsem jedno velké ucho.“

„Chce ji zabít. Chce je obě zabít.“ Will konečně s velkým zadostiučiněním řekl: „A kdybyste výjimečně uznala za vhodné mě poslechnout, tohle by se teď nedělo.“

Amandě se v očích zableskla zlost, ale vybídla Willa: „Pokračujte. Jen to všechno vysypte.“

Neudržel se a vybuchl. „Říkal jsem vám, že nemáme být tak hr hr. Že bychom nejdřív měli zjistit, co doopravdy chtějí, než tam Faith pošleme s terčem na zádech.“ Přistoupil k ní a přinutil ji přitisknout se k pračce. „Jenže vy jste za každou cenu musela dokázat, že máte větší koule než já, takže jste vůbec neuvažovala o tom, že bych taky mohl mít pravdu.“ Přiblížil se k Amandě natolik, že na své tváři cítil její dech. „Veškerá prolitá krev ulpí na vašich rukách, Amando. To vy jste tohle Faith provedla. A nejen jí, nám všem.“

Amanda od něho odvrátila hlavu. Neodpověděla, ale Will jí na očích viděl, že mu dává za pravdu.

Její tichá kapitulace mu nepřinesla žádnou útěchu, ale nechal toho. Uvědomil si, že se nad ní tyčí, jako by ji chtěl zastrašit, a svírá pušku tak pevně, až se mu třesou ruce. Zlost vystřídalo zahanbení. Povolil sevření a přestal zatínat zuby.

„Haha,“ zasmála se paní Levyová. „Ty si od něj tenhle tón necháš líbit, Lassie?“ Revolver už měla nabitý. Zaklapla do něj bubínek a obrátila se k Willovi: „Kdysi jsme jí říkaly Lassie. Před každým chlapem vždycky hezky zavřela hubu a lísala se jako věrný pes.“

Willa její slova šokovala, především proto, že si nedokázal představit nic vzdálenějšího skutečnosti.

Paní Levyová v rukou potěžkala svůj revolver. „Když už jsme u těch koulí,“ řekla Amandě, „tak tohle jsi mohla zarazit už před dvaceti lety, kdybys měla odvahu přinutit Ev, aby…“

„Ušetři mě svých pokryteckých keců, Roz,“ zasyčela Amanda. „Kdybych se nepostavila mezi tebe a tvůj recept na sušenky, dneska bys čekala v cele na smrt.“

„Varovala jsem tě, když se to stalo. Labutě a havrani nejdou dohromady.“

„Vůbec nevíš, co plácáš. Nikdy jsi to nevěděla.“ Amanda vyštěkla do vysílačky další rozkazy. Hlas se jí chvěl, což Willovi dělalo stejné starosti jako všechno, co se v posledních deseti minutách přihodilo. „Vyřaďte tu černou dodávku z provozu. Propíchněte jí všechny čtyři pneumatiky. Co nejrychleji vykliďte tuhle část ulice. Ať sem policie pošle své detektivy a do pěti minut mi sdělte, v kolik dorazí zásahová jednotka, jinak zítra nemusíte chodit do práce.“

Will se znovu podíval do fotoaparátu. Faith pořád mluvila, nebo alespoň pohybovala ústy. Ruce měla zkřížené na prsou. Will začal přemýšlet o mírně rasistickém příměru o labutích a havranech, jejž zvolila Roz Levyová. Měla v zásobě plno starých průpovídek, jako byla ta, kterou ho obšťastnila přede dvěma dny: Žena s vyhrnutou sukní běží rychleji než muž se staženými kalhotami. Bylo zvláštní říct něco takového o těhotné dívce, které se v necelých patnácti narodilo dítě.

„Proč jste s tím revolverem nešla k Evelyn toho dne, kdy jste u ní zaslechla výstřely?“ zeptal se stařeny.

Podívala se na zbraň. „Ev mi zakázala k ní chodit, ať se děje co se děje,“ řekla trochu podrážděně.

Willovi nepřipadala jako osoba, která ráda poslouchá příkazy. Možná však patřila ke psům, kteří štěkají, ale nekoušou. K travičství se uchylují zbabělci, kteří chtějí vraždit a neumazat si přitom ruce. Pokusil se ji přimět, aby mu řekla pravdu. „Ale slyšela jste střelbu.“

„Myslela jsem si, že Evelyn řeší nějakou starou záležitost.“ Ukázala prstem směrem k Amandě. „Všimněte si, že od ní pomoc nechtěla.“

Amanda si podepřela bradu vysílačkou. Sledovala Willa jako kuchařka, která čeká, až se začne vařit voda v hrnci. Vždycky před ním měla deset kroků náskok. Dopředu věděla, jakým směrem se budou ubírat jeho myšlenky.

„Věděla jsem, že se Evelyn zase vídá s Hectorem. Před nějakou dobou mi to řekla,“ pověděla paní Levyové.

„To ti tak budu věřit. Když jsi viděla tu fotku, byla jsi v šoku stejně jako já, když jsem ji pořídila.“

„Není to jedno, Roz? Není to po těch letech opravdu jedno?“

Stařena si zřejmě myslela, že není. „Nemůžu za to, že byla ochotná všechno riskovat kvůli deseti vteřinám rozkoše.“

Amanda se nevěřícně zasmála. „Deset vteřin? Tak to se nedivím, že jsi svého manžela zabila. To ten hajzl vydržel jenom deset vteřin?“ Mluvila sarkastickým, smutným tónem, jakým hovořila před půlhodinou do telefonu.

Hazardovat se dá nejen s penězi.

Mluvila o Willovi a Sáře. O nebezpečích, která s sebou neodmyslitelně přináší láska.

Will se zase podíval do fotoaparátu. Faith stále mluvila. Postavila sem Roz Levyová aparát dnes, nebo tu byl celou dobu? Z místa bylo dobře vidět do Evelynina domu. Co asi viděla před dvěma dny? Evelyn, jak dělá sendviče. Hectora Ortize, jak nese do domu nákup. Vycházeli spolu dobře. Měli společnou minulost, kterou se Evelyn snažila utajit před svou rodinou.

Labutě a havrani.

Will zvedl oči od fotoaparátu. „Je to Evelynin syn.“

Obě ženy ztichly.

„Jeho otec je Hector, viďte?“ zeptal se. „To je ta chyba, kterou Evelyn udělala před dvaceti lety. Měla syna s Hectorem Ortizem. Podporovala ho z peněz na tom tajném účtu?“

Amanda si povzdechla. „Už jsem vám říkala, že ten účet není podstatný.“

Roz znechuceně mlaskla. „Já už to tedy dál tajit nebudu.“ Řekla Willovi: „Nemohla dost dobře vychovávat snědé dítě. Pořád jsem jí říkala, ať si ho prohodí s Faith. Ta holka byla pěkné číslo. Nikoho by nepřekvapilo, že se tahá s nějakým špinavým Hispáncem.“ Zasmála se Willovu ohromenému výrazu. „Stejně to za dvacet let udělala.“

„Za devatenáct,“ opravila ji Amanda. „Jeremymu je devatenáct.“ Rozhlédla se po místnosti a konečně jí došlo, co tam Roz Levyová prováděla. „Ježíšikriste,“ zamumlala. „Měla bys nám platit za místo v první řadě.“

„Jak to tehdy bylo?“ zeptal se Will.

Amanda přitiskla oko k fotoaparátu. „Evelyn dala dítě kolegyni, Sandře Espisitové. Byla vdaná za policajta a nemohli mít vlastní děti.“

„Nemůžou sem přijet? Třeba by mu domluvili.“

Zavrtěla hlavou. „Paula před deseti lety zastřelili ve službě a Sandra vloni umřela na leukémii. Potřebovala transplantaci kostní dřeně a musela synovi vysvětlit, proč nemůže být dárcem.“ Otočila se zpátky k Willovi. „Nejdřív vyhledal otcovu rodinu. Sandra si pravděpodobně myslela, že to bude jednodušší. Hector ho pozval na rodinnou sešlost a tam se seznámil s Ricardem. Tak se dal dohromady s Los Texicanos. Začal brát drogy. Nejdřív kouřil trávu, pak přešel na heroin a pak už neexistovala cesta zpátky. Evelyn s Hectorem ho pořád posílali na léčení.“

Will pocítil horko kolem žaludku. „Do Uzdravení?“

Amanda přikývla. „Aspoň teď naposledy.“

„Tam se seznámil s Chuckem Finnem.“

„Žádné podrobnosti neznám, ale předpokládám, že ano.“

Kdyby to Will věděl dřív, nedovolil by Faith, aby do domu šla sama. Svázal by ji a do kufru auta paní Levyové by strčil Amandu. Povolal by zásahové jednotky ze všech států.

„No tak, ven s tím. Zasloužím si to,“ vybídla ho Amanda.

Will už řvaním ztratil dost času. „Jak ten dům vypadá zezadu?“

Nestačila jeho otázku vstřebat. „Cože?“

„Ten dům zezadu. Faith stojí ve vstupní hale a dívá se do obýváku. Celou zadní stěnu tvoří okna a posuvné skleněné dveře. Říkala jste, že jsou tam zatažené závěsy. Jsou z tenké bavlny. Vidíte tam nějaký stín nebo pohyb?“

„Ne. Venku je moc jasno a uvnitř je zhasnuto.“

„Kdy má dorazit zásahovka?“

„Co máte za lubem?“

„Potřebujeme sem dostat helikoptéru.“

Výjimečně se na nic neptala. Vytáhla vysílačku a spojila se rovnou s velitelem zásahové jednotky.

Zatímco vyjednávala o svém požadavku, Will se podíval do fotoaparátu. Faith pořád stála ve vstupní hale. Už nemluvila. „Existuje nějaký důvod, proč jste mi neřekla, že Evelyn měla nemanželské dítě s Hectorem Ortizem?“

„Protože by to Faith zabilo,“ odpověděla Amanda, jako by jí unikla ironie vlastních slov. Dál mluvila spíš k Roz. „A Evelyn nechtěla, aby o tom někdo věděl, protože do toho nikomu vůbec nic není, zatraceně.“

Will vytáhl mobil.

„Co to děláte?“

„Volám Faith.“

20. kapitola

Faith v kapse zavibroval telefon. Ani se nepohnula a jenom upřeně hleděla na matku. Evelyn po tvářích stékaly slzy.

„To je v pořádku,“ uklidňovala ji Faith. „O nic nejde.“

„O nic nejde?“ zopakoval po ní muž. „Mockrát děkuju, sestřičko.“

Faith sebou při tom slově trhla. Byla zaslepená a sobecká. Teď úplně všechno dávalo smysl. Prodloužené volno, které si matka vzala v práci. Otcovy náhlé služební cesty a naštvané mlčení. Evelynin širší pas, ačkoli nikdy předtím ani potom neměla nadváhu. Dovolená s Amandou, na niž odjela ve stejném měsíci, kdy se narodil Jeremy. Faith zuřila, když po téměř osmi měsících společného vězení Evelyn prohlásila, že se jede na týden rekreovat na pláž s tetou Mandy. Připadala si zrazená a opuštěná. A teď navíc ještě úplně hloupá.

Vzpomeň si na dobu před Jeremym…

Evelyn to řekla na videozáznamu. Snažila se Faith napovědět, nechtěla vyvolávat vzpomínky. Vzpomeň si na tu dobu. Pokus se rozpomenout, co se opravdu dělo – nejen s tebou, ale i se mnou.

Faith byla tehdy natolik zaujatá sama sebou, že ji zajímalo jenom její vlastní neštěstí, její zničený život a ztracené příležitosti. Když se teď ohlédla zpátky, viděla zřejmé náznaky. Evelyn přes den nechodila ven a neotevírala dveře. Vstávala za rozbřesku, aby mohla jet na druhou stranu města na nákup. Častokrát u nich zvonil telefon, ale Evelyn ho odmítala zvednout. Izolovala se od světa. Nespala s manželem v posteli, ale na pohovce. Kromě Amandy se s nikým nebavila, s nikým se nevídala a nikoho nekontaktovala. A celou tu dobu dopřávala Faith to, po čem tajně touží každé dítě – veškerou svou pozornost.

Když se vrátila z dovolené s Amandou, všechno se změnilo. O tom týdnu mluvila jako o „svém volnu“, jako by byla na léčení v lázních. Byla jiná, spokojenější, jako by jí někdo z ramen sňal těžké břemeno. Faith se užírala žárlivostí, když viděla, jak se matka změnila a je zdánlivě bezstarostná. Před dovolenou se vyžívaly ve společném zoufalství a Faith nedokázala pochopit, jak na to matka mohla tak snadno zapomenout.

Faith musela na narození Jeremyho ještě několik týdnů počkat, ale Evelyn se vrátila do normálu. Přinejmenším do takového normálu, jaký se dal čekat, když měla v domě mrzutou, rozmazlenou teenagerku ve vysokém stupni těhotenství. Začala zase chodit do stejného obchodu jako dřív. Na dovolené s Amandou shodila několik kilogramů a začala mluvit o tom, že zbylých kil se zbaví pomocí přísné diety a cvičení. Přinutila Faith, aby s ní po obědě chodila na dlouhé procházky. Časem začala volat starým známým. Tón jejího hlasu naznačoval, že je z nejhoršího venku, a když se teď blíží konec, je zase připravená k boji. Její polštář už neležel na pohovce, ale zase na posteli, kterou sdílela s manželem. Policii dala vědět, že až se Jeremy narodí, vrátí se do práce. Nechala si ostříhat vlasy nakrátko. Celkově se začala chovat tak jako dřív, jenom s drobnými změnami.

Pohoda, kterou dávala navenek najevo, měla trhliny. Faith si to uvědomila až teď.

V prvních týdnech Jeremyho života Evelyn plakala pokaždé, když ho vzala do náruče. Faith si vzpomínala, že matku nacházela, jak sedí v houpacím křesle a pláče. Přitom si k sobě tiskla Jeremyho tak pevně, že se Faith obávala, aby ho neudusila. Nemohla si pomoci a žárlila na jejich úzký vztah. Vyhledávala příležitosti, jak by matku potrestala, a Jeremyho jí nepůjčovala. Zůstávala s ním dlouho venku. Brala ho s sebou na nákupy, do kina a na další místa, kam miminko nepatří. Dělala to schválně, aby matce ublížila.

Evelyn přitom celou dobu toužila nejen po dítěti, ale po svém dítěti. Po tom rozezleném, bezduchém mladém muži, který jí teď mířil pistolí na hlavu.

Faith cítila, že mobil přestal vibrovat. Vzápětí znovu začal. „Mrzí mě, že jsem na tebe víc nemyslela,“ řekla matce.

Evelyn zavrtěla hlavou na znamení, že to nevadí. Vadilo to.

„Moc mě to mrzí, mami.“

Evelyn se podívala dolů a pak zase na Faith. Seděla na kraji křesla a zraněnou nohu měla nataženou před sebou. Mrtvý mladík ležel jenom kousek od ní. Vzadu za kalhotami měl pořád zastrčenou pistoli, jenže ta zbraň jako by byla na míle daleko. Evelyn nemohla vyskočit a popadnout ji. Mohla však sáhnout na pásku, jíž měla zalepená ústa, a strhnout ji. Stejně se jí už odlepovala a její stříbrné rohy se otáčely vzhůru. Proč předstírá, že ji umlčel? Proč je tak pasivní?

Faith se na matku upřeně dívala. Co by podle ní měla udělat? Co může udělat?

Jejich pozornost upoutalo bouchnutí. Obě se podívaly na mladého muže. Vytahoval zbylé knížky z knihovny a jednu po druhé je házel na zem.

„Jaký to bylo, vyrůstat tady?“

Faith mlčela. Nehodlala se s ním bavit.

„Maminka s tatínkem seděli u krbu.“ Kopl do Bible, která ležela na zemi. Kniha přeletěla přes místnost, až se jí zatřepetaly stránky. „Muselo to bejt moc příjemný, každej den přijít a dostat mlíko a sušenky.“ S pistolí v ruce přistoupil k Evelyn. V půli cesty se otočil zpátky a začal dělat malé krůčky. Na chvíli zapomněl na pouliční slang.

„Sandra musela každý den do práce. Neměla čas přijít domů a zkontrolovat mi úkoly.“

Evelyn také ne. Bill pracoval z domova a právě on svým dětem dělal svačiny a kontroloval jejich školní práci.

„V šatníku máš všechny možný hovadiny. Co to má bejt?“

Měl na mysli Jeremyho věci. Faith stále neodpovídala. Evelyn ji přiměla, aby si všechno schovávala, protože věděla, že jednoho dne to pro ni bude mít velkou hodnotu. Stejně jako Emminy věci.

Podívala se na matku. „Moc mě to mrzí.“

Evelyn se zase podívala na mrtvého a na pistoli za jeho pasem. Faith nevěděla, co po ní matka chce. Ležel přinejmenším půl metru daleko.

„Na něco jsem se tě ptal.“ Muž přestal přecházet po místnosti a zůstal stát uprostřed, přímo proti Faith. Pistolí mířil Evelyn na hlavu. „Odpověz mi.“

Nehodlala mu říct pravdu, a tak se zmínila o posledním vodítku, díky kterému jí všechno došlo. „Vyměnil jsi ten pramínek vlasů.“

Když spatřila jeho úsměv, ztuhla jí krev v žilách. Dnes ráno si uvědomila, že pramínek Jeremyho vlasů časem neztmavl. Světle modrá stužka, jíž byl svázaný, se lišila od té, která byla na Jeremyho vlasech. Neměla roztřepený okraj od toho, jak ji Faith hladila jako talisman několik měsíců před Emminým narozením.

Stříbrné příbory, propisovačky, sněžící koule. Sára měla pravdu. Takové věci dělají děti, aby upoutaly pozornost. Když se Faith s tím mužem poprvé střetla na záchodě, příliš se zabývala tím, že si musí zapamatovat, jak vypadá, a neuvědomila si, na co se dívá. Byl stejně starý jako Jeremy a podobně vysoký jako Faith. Kousal se do rtu stejně jako Jeremy. Vztekal se stejně jako Zeke. A měl Evelyniny modré oči.

Stejný mandlový tvar a stejně sytě modrou barvu se zelenými tečkami.

„Tvoje matka tě očividně milovala. Schovala si pramínek tvých vlasů,“ řekla Faith.

„Která matka?“ zeptal se. Faith jeho otázka vyděsila.

Schovávala si Evelyn celé ty roky pramínek jeho vlasů? Faith si představovala matku v porodnici, jak své dítě drží v náruči a ví, že je to naposledy. Napadlo Amandu vytáhnout nůžky? Pomohla Evelyn odstřihnout kousek vlasů a svázat ho modrou stužkou? Nosila ho Evelyn posledních dvacet let u sebe a občas ho vytáhla, aby cítila jemné dětské vlásky mezi prsty?

Samozřejmě že ano.

Když se člověk vzdá dítěte, určitě na něj každý den a každou chvíli až do konce života myslí. Jinak to není možné.

„Tebe ani nezajímá, jak se jmenuju?“ zeptal se mladík.

Faith se třásla kolena. Ráda by se posadila, ale věděla, že se nesmí pohnout. Stála v přední hale. Dveře do kuchyně měla po levici a vstupní dveře za zády. Chodbu měla po pravici. Na jejím konci byla koupelna. Venku čekal Will s puškou. Byl skvělý střelec. Kdyby tak toho hajzla dokázala přimět, aby se k ní přiblížil!

Otočil pistoli naplocho jako gangster a srovnal mušku. „Zeptej se mě, jak se jmenuju.“

„Jak se jmenuješ?“

„Jak se jmenuješ, bráško?“

Zvedl se jí žaludek. „Jak se jmenuješ, bráško?“

„Caleb,“ odpověděl. „Caleb. Ezekiel. Faith. Máma si holt ráda čte v Bibli.“

Měl pravdu. Proto měl Jeremy jako druhé jméno Abraham a Faithino první jméno bylo Hannah. Proč Faith vybrala Emmě jméno jen na základě toho, že hezky zní, místo aby dodržela matčinu tradici? Evelyn navrhovala Elizabeth, Ester nebo Abigail, ale Faith si jako obvykle postavila hlavu.

„Taky tady vyrostl, co?“ Caleb mávl zbraní a ukázal na dům. „Tvůj drahocennej Jeremy.“

Faith vadilo, že jeho ústa vyslovila jméno jejího dítěte. Nejradši by mu ho pěstí vrazila zpátky do krku.

„Koukal tu na televizi, četl si, hrál si.“ Spodní dvířka knihovny byla otevřená. Caleb jedním okem sledoval Faith, vytahoval ze skříňky stolní hry a házel je na podlahu. „Monopoly. Cluedo. Carcassonne.“ Zasmál se. „Pardon!“

„Co od nás chceš?“

„Kurva, mluvíš přesně jako ona.“ Otočil se k Evelyn. „Neříkala jsi mi to, maminko? Co ode mě chceš, Calebe? Jako kdybys mě mohla uplatit.“ Zase se zadíval na Faith. „Nabídla mi peníze. Co tomu říkáš? Deset tisíc babek, když zmizím.“

Faith mu nevěřila.

„Myslela jenom na to, aby ochránila tebe a toho tvýho rozmazlenýho spratka.“ Platinový zub se ve slabém světle zaleskl. „Ty teď máš vlastně dvě děti. Maminka si nemohla nechat svoje hnědý děťátko, ale to tvoje jí nevadí.“

„Teď je jiná doba,“ řekla Faith. Evelyn svůj stav utajila, ale Faith rodině udělala dost ostudy na celý život. Otec přišel o dlouhodobé klienty. Bratr radši odešel ze země. Jak by dopadla Evelyn, kdyby vychovávala dítě, které na první pohled nebylo manželovo? Nemohla učinit správné rozhodnutí. Faith si vůbec nedokázala představit, jak musela trpět. „Nemáš tušení, jaké to tehdy bylo.“

„Dvojí shoda. Máma říkala to samý.“ Ukázal na její kapsu. „Ty to nevezmeš?“

Zase jí začal vibrovat telefon. „Chceš, abych to udělala?“

„Je to SP,“ řekl. Standardní postup. „Chtěj znát moje požadavky.“

„Jaké máš požadavky?“

„Vezmi to a uvidíme.“

Otřela si ruku o nohavici, aby ji neměla tak zpocenou, a vytáhla telefon. „Haló?“

„Faith, ten chlap je…,“ začal Will.

„Já vím, kdo to je.“ Upřela oči na Caleba a doufala, že na ní vidí, jak moc ho nesnáší. „Má požadavky.“ Napřáhla ruku s telefonem ke Calebovi a doufala, že si ho vezme.

Zůstal stát na místě. „Chci mlíko a sušenky.“ Odmlčel se, jako by přemýšlel. „Chci, aby na mě máma každej den čekala, až přijdu ze školy. Chci, abych aspoň jednou nemusel jít brzo ráno do kostela, a nechci, aby mě bolely kolena od toho, jak se musím každej večer modlit.“ Opsal rukou oblouk směrem ke knihovně. „Chci, aby mi máma četla knížky o princeznách a kůzlátkách. To jsi dělala s ptáčkem zpěváčkem, ne?“

Faith skoro nebyla schopná promluvit. „Neříkej jeho jméno.“

„Vzala jsi malýho zpěváčka do parku, na pouť, do Disney Worldu a na pláž.“

Zjevně si zapamatoval všechny fotografie z krabice s upomínkami na Jeremyho dětství. Kolik času strávil v jejím domě? Kolik hodin se hrabal v Jeremyho věcech? „Přestaň říkat jméno mého syna.“

„Nebo co?“ Zasmál se. „Řekni jim, že chci tohle. Chci, abyste mě vzali do Disney Worldu.“

Faith se třásla paže od toho, jak ji držela napřaženou. „Co mu mám říct?“

Znechuceně si odfrkl. „Kurva, vždyť já vlastně nic nepotřebuju. Mám kolem sebe svoji rodinu. Mámu a svoji velkou sestru. Co víc bych si měl přát?“ Vrátil se ke knihovně a opřel se o ni. „Život je fajn.“

Faith si odkašlala a přitiskla si telefon zase k uchu. „Nemá žádné požadavky.“

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Will.

„Já…“

„Dej to na hlasitej odposlech,“ řekl Caleb.

Faith se podívala na telefon, aby našla správné tlačítko. „Slyší tě,“ řekla Willovi.

Chvíli váhal. „Je tvé mámě dobře? Může sedět?“

Chtěl po ní vodítka. „Sedí v tátově křesle, ale mám o ni starost.“ Faith se zhluboka nadechla a nepřestávala se matce dívat do očí. „Jestli se to potáhne dlouho, budu potřebovat inzulín.“ Caleb byl v její lednici. Věděl, že je diabetička. „Ráno jsem měla hodnotu cukru osmnáct set. Máma tu má dost jenom na patnáct set. Poslední dávku jsem si vzala ve dvanáct. Další si potřebuju vzít nejpozději v deset, jinak mi začne kolísat hladina cukru.“

„Dobře,“ přitakal a Faith se modlila, aby pochopil, co se mu ve skutečnosti snaží říct.

„Tvůj telefon…,“ řekla. Myslelo jí to moc pomalu. „Máme volat na tvůj telefon, když budeme něco potřebovat? Na tvůj mobil?“

„Ano.“ Odmlčel se. „Inzulín ti můžeme přivézt za pět minut. Stačí nám dát vědět. Dát mi vědět.“

Caleb přimhouřil oči. Faith příliš dlouho mluvila a ani jí, ani Willovi to moc nešlo.

„Buď opatrný.“ Faith nemusela předstírat, že se bojí. Hlas se jí třásl sám od sebe. „Už zabil svého parťáka. Má…“

„Skonči to,“ přikázal jí Caleb.

Faith se pokoušela najít správné tlačítko.

„Skonči to!“ zařval.

Telefon jí vypadl z ruky. S námahou se sehnula, aby ho zvedla. Vzpomněla si na revolver na svém kotníku. Zastudil ji do prstů.

„Ne!“ vykřikla její matka. Otevřela ústa tak doširoka, že páska konečně povolila. Caleb jí vrazil pistoli mezi žebra a volnou rukou jí zatlačil na zlomenou nohu.

„Ne!“ řvala Evelyn. Faith v životě neslyšela lidskou bytost vydat takový zvuk. Rvalo jí srdce, že vychází z úst její vlastní matky.

„Přestaň,“ zaprosila Faith, napřímila se a napřáhla k němu ruce. „Prosím tě, přestaň. Prosím!“

Caleb přestal na nohu tlačit, ale ruku nad ní nechal. „Kopni sem tu pistoli. Pomalu, nebo tu mrchu zabiju.“

„Dobře.“ Faith si klekla a celá se otřásla, jako by dostala záchvat. „Dělám, co jsi mi řekl. Dělám přesně to, co jsi mi řekl.“ Vyhrnula si nohavici a vzala pistoli mezi palec a ukazovák. „Už jí neubližuj. Podívej se.“

„Pomalu,“ varoval ji.

Postrčila pistoli šikmo po podlaze a doufala, že se Caleb vrátí tam, kde stál předtím. Místo toho však nechal pistoli kolem sebe projet a zůstával vedle Evelyn.

„Ještě jednou si zkus něco takovýho, ty svině,“ řekl.

„Nezkusím,“ odpověděla Faith. „Slibuju.“

Opřel svou pistoli o křeslo a sklonil hlaveň, takže mířila na Evelyninu hlavu. Evelyn od úst visela páska. Strhl ji.

Zalapala po vzduchu. Hvízdal jí v přeraženém nose při každém výdechu a nádechu.

„Moc si na ten čistej vzduch nezvykej,“ varoval ji.

„Pusť ji,“ řekla Evelyn chraplavě. „Proč bys jí ubližoval? O ničem nevěděla. Byla ještě dítě.“

„Já byl taky dítě.“

Evelyn vykašlala krev. „Prostě ji pusť, Calebe. Chceš potrestat mě, ne ji.“

„Myslela jsi na mě vůbec někdy?“ Klekl si vedle ní a nepřestával jí tisknout pistoli k hlavě. „Když jsi chovala toho jejího parchanta, vzpomněla sis na mě vůbec?“

„Nikdy jsem na tebe nepřestala myslet. Neuběhl den, abych…“

„Hovno.“ Vstal.

„Sandra s Paulem tě milovali jako vlastního. Zbožňovali tě.“

Odvrátil od ní pohled. „Lhali mi.“

„Vždycky jenom chtěli, abys byl šťastný.“

„Připadám ti šťastnej?“ Ukázal na mrtvého na zemi. „Všichni mí kamarádi jsou v háji. Ricky, Hiro, Dave. Všichni. Zbyl jsem tu jenom já.“ Zdálo se, že zapomíná, jakou roli v krveprolití sehrál. „Můj nepravej otec je mrtvej a moje nepravá matka taky.“

„Vím, že jsi na jejím pohřbu brečel. Vím, že jsi miloval Paula i…,“ začala Evelyn.

Dal jí zezadu pohlavek. Faith se bez přemýšlení pohnula. Ztuhla však, když na ni zamával zbraní.

Podívala se na matku. Evelyn svěsila hlavu. Z úst jí kapala krev. „Nikdy jsem na tebe nezapomněla, Calebe. Určitě to v hloubi duše víš.“

Tentokrát ji uhodil větší silou.

„Přestaň,“ prosila ho Faith. Nevěděla, jestli její slova patří matce, nebo Calebovi. „Prosím tě, nech toho.“

„Vždycky jsem tě milovala, Calebe,“ zašeptala Evelyn.

Zvedl zbraň a rukojetí ji udeřil ze strany do hlavy. Křeslo se převrátilo a Evelyn tvrdě dopadla na podlahu. Vykřikla bolestí, protože se jí otočila zraněná noha. Dlaha z násad se rozlomila na polovinu. Ze stehna jí trčela kost.

„Mami!“ Faith se k ní chtěla vrhnout.

Ozvalo se třesknutí a od podlahy odlétly třísky.

Faith ztuhla. Nedokázala říct, jestli ji postřelil. Vnímala jenom matku na zemi a Caleba, který nad ní stál se zaťatou rukou. Pořádně do Evelyn kopl.

„Prosím tě, přestaň,“ žadonila Faith. „Slibuju…“

„Drž hubu.“ Podíval se na strop. Faith zvuk nejprve nepoznala. Byl to vrtulník. Lopatky jeho vrtule protínaly vzduch a dráždily jí ušní bubínky.

Caleb teď mířil na Faith. Musel zvýšit hlas, aby ho bylo slyšet. „To byl varovnej výstřel,“ řekl. „Ten další ti půjde rovnou mezi oči.“

Podívala se na podlahu. Ve dřevě byla díra. Ustoupila dozadu a polkla, aby se nerozplakala. Zvuk vrtule se vzdálil, jak se helikoptéra vznesla výš. Faith skoro nemohla mluvit. „Prosím tě, neubližuj jí. Se mnou si dělej, co chceš, ale prosím tě…“

„Tobě už hodně brzo taky ublížím, sestřičko. Fakt pořádně.“ Rozpřáhl paže, jako by stál na jevišti. „O nic jinýho mi totiž nejde. Ukážu tvýmu drahýmu chlapečkovi, jaký to je, vyrůstat bez maminky.“ Nepřestával na ni mířit. „Včera to bylo pěkný, jak jsi za ním běžela po ulici. Stačilo málo a složil bych ho.“

Chtělo se jí zvracet.

Strčil do Evelyn botou. „Zeptej se jí, proč se na mě vykašlala.“

Faith neměla odvahu otevřít ústa.

„Zeptej se jí, proč se na mě vykašlala,“ zopakoval Caleb. Zvedl nohu a chystal se kopnout do Evelyniny zlomené nohy.

„Dobře!“ zařvala Faith. „Proč ses na něho vykašlala?“

„Proč ses na něho vykašlala, mami?“ opravil ji Caleb.

„Proč ses na něho vykašlala, mami?“

Evelyn se nehýbala. Měla zavřené oči. Když Faith začínala panikařit, otevřela ústa. „Neměla jsem jinou možnost.“

„Neříkáš mi náhodou celej rok, že každej má na výběr, mami?“

„Tehdy byla jiná doba.“ Otevřela zdravé oko. Řasy se jí lepily k sobě. Zadívala se na Faith. „Moc mě to mrzí, miláčku.“

Faith zavrtěla hlavou. „Nemáš se za co omlouvat.“

„Není tohle pěkný? Matka s dcerou se zase shledaly.“ Prudce strčil křeslo proti zdi, až se mu ulomila jedna noha. „Styděla se za mě, proto.“ Došel ke knihovně a pak zase zpátky. „Neuměla vysvětlit, jak to, že z ní vypadlo hnědý dítě. Jiný, než jseš ty. Byla jiná doba.“ Znovu začal přecházet po místnosti. „A ty si myslíš, že tvůj taťka byl hrozně hodnej. Pověz jí, co ti řekl, mami. Pověz jí, co tě přinutil udělat.“

Evelyn ležela na boku se zavřenýma očima a pažemi nataženými před sebou. Jen mírné zdvihání a klesání hrudníku naznačovalo, že ještě žije.

„Tvůj milej tatínek jí řekl: buď on, nebo já. Co tomu říkáš? Nejlepší pojišťovací agent roku šestkrát po sobě, a klidně řekl tvý mámě, že si nemůže nechat svýho chlapečka, protože kdyby to udělala, už by nikdy neviděla svý ostatní děti.“

Faith se ze všech sil snažila nedat najevo, že se mu povedlo zasáhnout ji na citlivém místě. Otce zbožňovala a obdivovala, jak to jenom dokáže rozmazlená tatínkova holčička, ale teď jako dospělá si ho dokázala snadno představit, jak matce dává toto ultimátum.

Caleb se vrátil na své původní místo poblíž knihovny. Ruku se zbraní držel svěšenou podél těla, ale Faith věděla, že na ni může kdykoli namířit. Stál zády k posuvným skleněným dveřím. Evelyn měl po levici a Faith úhlopříčně před sebou. Stála tři a půl metru od něho a čekala, až se strhne hotové peklo.

Doufala, že Will její vzkaz pochopil. Udělala z místnosti hodiny. Stála na šestce, Evelyn na trojce. Caleb přecházel mezi desítkou a dvanáctkou.

Faith se alespoň dvacetkrát za poslední měsíc nabídla, že Willovi změní na mobilu čas. Pořád odmítal, protože pokud šlo o jeho handicap, byl tvrdohlavý a jednal se zvláštní směsí studu a hrdosti. Teď ji sledoval oknem koupelny. Řekl jí, že mu má dát znamení. Rukou si prohrábla vlasy a palcem a ukazovákem naznačila, že je všechno v pořádku.

Podívala se na matku, která ležela na zemi. Evelyn na ni hleděla zdravým okem. Všimla si jejího signálu Willovi? Pochopila, co se bude dít? Ztěžka oddechovala. Na rtech měla puchýře. Očividně ji škrtili, protože jí hrdlo lemovaly tmavé modřiny. Na tváři měla řeznou ránu, z níž jí v jednom místě tekla krev. Faith zaplavila láska a tu teď k matce vysílala, jako by jí z těla vycházelo světlo. Kolikrát k ní běžela pro pomoc? Kolikrát jí plakala na rameni?

Tolikrát, že už si to ani nepamatovala.

Evelyn zvedla ruku. Prsty se jí třásly. Zakryla si obličej a Faith se otočila. V předních oknech se zablesklo jasné světlo a proniklo přes tenké žaluzie dovnitř.

Faith se skrčila. Možná si její svaly pamatovaly nějaké cvičení z minula. Možná má člověk v povaze co nejvíc se zmenšit, když vycítí, že se děje něco zlého.

Zatím se však nic nedělo. Ubíhaly vteřiny a Faith počítala: „…dvě… tři… čtyři…“

Zvedla oči ke Calebovi.

Pak se ozvalo tříštění skla. Mladík sebou trhl, jako by ho někdo strčil do ramene. Ve tváři se mu mísil údiv s bolestí. Faith se zvedla z podlahy a vymrštila se k němu. Namířil jí zbraň na obličej. Dívala se přímo do drážkované hlavně, jejíž temné oko na ni zíralo. Rozhořel se v ní vztek a popohnal ji kupředu. Chtěla toho muže zabít. Chtěla mu vlastními zuby rozervat krk a vytrhnout mu srdce z hrudi. Toužila v jeho očích číst bolest, až mu bude dělat všechno to, co předtím udělal on její matce a rodině. Potrestat ho za to, jak jim zničil životy.

Nedostala však příležitost.

Calebovi explodovala hlava. Jednu paži vyhodil vzhůru a kulky z jeho pistole se zaryly do stropu a odrolily z něj sádru. Zafungovala mu svalová paměť – vypálil dvě rány rychle za sebou, jednu za druhou.

Pomalu se zhroutil na zem. Faith slyšela, jak jeho tělo žuchlo na podlahu. Nejprve na ni dopadl bokem, pak ramenem a nakonec o tvrdá prkna udeřila i hlava. Oči měl otevřené. Byly sytě modré a povědomé. Neživé.

Sbohem.

Faith se podívala na matku, které se podařilo opřít o stěnu. V pravé ruce stále držela pistoli, jejíž hlaveň se začínala klonit k zemi. Byla příliš těžká. Evelyn spustila paži a zbraň zarachotila o podlahu.

„Mami…“ Faith se sotva držela na nohou. Napůl přešla a napůl se doplazila k matce. Nevěděla, kde se jí může dotknout. Netušila, která část jejího těla není zhmožděná nebo polámaná.

„Pojď sem,“ zašeptala Evelyn a vzala ji do náruče. Pohladila ji po zádech. Faith si nedokázala pomoci a rozeštkala se jako dítě. „To nic, miláčku.“ Evelyn přitiskla rty na dceřino temeno. „Všechno dobře dopadne.“

ČTVRTEK

21. kapitola

Will cestou k nemocničnímu pokoji Evelyn Mitchellové zastrčil ruce do kapes. Začínala se mu točit hlava vyčerpáním. Měl dokonale zostřený zrak a v uchu mu pískalo. Cítil každý pór své kůže. Proto nikdy nepil kávu. Měl v sobě tolik energie, že by dokázal rozsvítit malé město. Poslední tři noci strávil se Sárou a vznášel se v oblacích.

Před Evelyniným pokojem se zastavil. Neměl koupit nějaké květiny? V peněžence mu zbyla nějaká hotovost. Otočil se a vracel se k výtahům. Přinejmenším jí v obchodě s dárky může koupit balónek. Balónky se líbí každému.

„Nazdar.“ Dveře pokoje otevřela Faith. „Kampak jdeš?“

„Líbí se tvé mámě balónky?“

„Když jí bylo sedm, určitě se jí líbily.“

Will se usmál. Když Faith viděl naposledy, plakala matce v náruči. Teď vypadala trochu lépe, i když ne o moc. „Jak jí je?“

„Jde to. Včera večer to bylo trochu lepší než večer předtím, ale pořád má velké bolesti.“

Will si to nedovedl ani představit. Evelyn odvezli do nemocnice s plným policejním doprovodem a přes šestnáct hodin ji operovali. Do nohy jí dali tolik kovu, že by to vydalo na luxusní dětskou stavebnici.

„Co ty?“ zeptal se.

„Musím toho hodně vstřebat.“ Faith zavrtěla hlavou, jako by to pořád nemohla pochopit. „Vždycky jsem chtěla ještě jednoho bratra, ale jenom proto, že jsem si myslela, že by mohl zbít Zeka.“

„Připadá mi, že se o sebe dovedeš postarat sama.“

„Je to mnohem těžší, než si myslíš.“ Opřela se ramenem o stěnu. „Muselo to pro ni být hodně těžké. Myslím to, čím si prošla. Nedovedu si představit, že bych se vzdala jednoho ze svých dětí. To bych si radši vyrvala srdce z těla.“

Will se jí podíval přes rameno do prázdné chodby.

„Promiň. Nenapadlo mě…“

„To nic,“ ujistil ji. „Překvapivě vysoký počet sirotků skončí v nápravném systému.“ Uvedl několik příkladů. „Albert DeSalvo. Ted Bundy. Joel Rifkin. Samův syn.“

„Myslím, že Aileen Wuornosové se taky vzdali rodiče.“

„Dám těm ostatním vědět. Je prima mít na seznamu ženu.“

Zasmála se, ale očividně to nebylo od srdce. Will se jí znovu podíval přes rameno. Chodbou kráčela zavalitá sestra s kyticí květin.

„Už jsem myslela, že se z toho domu nedostaneme,“ řekla Faith.

Cosi v jejím hlase mu napovědělo, že se stále nevyrovnala s tím, co postihlo její rodinu. Možná se s tím nevyrovná nikdy. Některých věcí se člověk nezbaví, ani když se snaží sebevíc.

„Měli bychom vymyslet lepší kódy pro případ, že by se to stalo znovu,“ poznamenal Will.

„Hrozně jsem se bála, že to nepochopíš. Ještě štěstí, že jsme se pořád dohadovali kvůli změně času ve tvém mobilu.“

„Já to nepochopil.“ Usmál se jejímu šokovanému výrazu. Když mluvil s Faith, zapnul si na mobilu hlasitý odposlech. Jakmile skončil, Roz Levyová vyslovila názor, že Faith pokoj rozdělila jako hodiny, a nabídla se, že velice ochotně doběhne do vedlejšího domu i se svým revolverem a oddělá toho darebáka, který stojí na dvanáctce.

„Rád bych si myslel, že bych na to časem přišel,“ řekl Will.

„Uvědomuješ si, že kdybych měla hodnotu cukru osmnáct set, nejspíš bych byla buď mrtvá, nebo v nevratném kómatu?“

„Jasně, to jsem věděl.“

„Ježíšikriste,“ zašeptala. „A pak že jsme skvěle sehraná dvojka.“

Cítil potřebu říct: „Tu helikoptéru jsem vymyslel já. Infračervená kamera ukázala, kde jsi, a potvrdila, že jeho parťák je mrtvý.“ Když se nezdálo, že by to na ni udělalo dojem, dodal: „A ta světla, to byl taky můj nápad.“ Zaparkovali vedle sebe dvě policejní auta a halogenovými reflektory svítili do předních oken domu. Calebův stín na závěsech jim pomohl zacílit.

„Každopádně ti děkuju, že jsi ho zastřelil.“ Očividně mu poznala na tváři, že se plete. „Cože, to jsi nebyl ty, Wille?“

Dlouze vydechl. „Amanda mi slíbila, že mi vrátí jedno varle, když ji nechám střílet.“

„Doufám, že sis to od ní nechal písemně potvrdit. Nedá se říct, že trefila zrovna do černého.“

„Svádí to na moji pušku. Prý za to může to, že jsem levák.“

Pažba byla univerzální, ale Faith se nechtěla přít. „Každopádně jsem ráda, že jsi tam byl. Cítila jsem se bezpečněji.“

Usmála se, i když Will si byl docela jistý, že by se to všechno stalo i bez jeho přítomnosti. Amanda byla pohotová a on se v podstatě jenom schovával za zídkou, zatímco Faith riskovala život.

„Jsem ráda, že ses dal dohromady se Sárou,“ řekla Faith.

Snažil se potlačit přihlouplý úsměv, který se mu dral na tvář. „Budu s ní jenom do té doby, než přijde na to, že existují lepší chlapi.“

„Kéž by sis dělal legraci.“

Will by to tak také rád viděl. Sáře nerozuměl. Netušil, co ji pohání, ani proč s ním je. Ale byli spolu. A nejenom to – zdálo se, že je spokojená. Dnes ráno se pořád usmívala, takže sotva zvládla našpulit ústa, aby ho políbila na rozloučenou. Will se domníval, že má možná na obličeji přilepený kousek toaletního papíru, protože se pořezal při holení, ale řekla mu, že se usmívá, protože je s ním šťastná.

Nevěděl, jak na její slova zareagovat. Nechápal to.

Faith věděla, jak ho zbavit úsměvu. „Co Angie?“

Pokrčil rameny, jako by mu Angie nenechala plno vzkazů na domácím i mobilním telefonu a nezahltila mu jimi obě hlasové schránky. Každá zpráva byla nechutnější než ta předchozí. Každá hrozba byla krutější. Will si všechny vzkazy poslechl. Nedokázal si pomoci. Stále ji před sebou viděl s pistolí v ústech. Pořád se mu hrůzou svíralo srdce, když si představil, že by otevřel dveře koupelny a našel by ji, jak krvácí ve vaně.

Faith naštěstí chmurné téma nerozmazávala. „Už jsi řekl Sáře, že se bojíš šimpanzů?“

„Ještě k tomu nebyla příležitost.“

„Časem přijde. To se ve vztazích stává. Všechno vyplave na povrch, ať chceš nebo ne.“

Will přikývl a doufal, že jeho rychlý souhlas ji umlčí. Marně.

„Koukni.“ Nasadila výchovný tón, kterým na něho mluvila, když se hrbil nebo si vzal nevhodnou kravatu. „Když si budeš dělat starosti, že to zbabráš, tak se to taky stane.“

Will by se radši znovu nechal zavřít do kufru auta, než by v rozhovoru pokračoval. „Dělám si starost jenom o Betty.“

„To jistě.“

„Trochu moc si na Sáru zvykla.“ Byla to pravda. Fenka ráno odmítla opustit Sářin byt.

„Jenom mi slib, že počkáš aspoň měsíc, než jí řekneš, že ses do ní zamiloval.“

Dlouze vydechl a zatoužil po samotě v kufru chevroletu. „Víš, že Bayer míval ochrannou známku na heroin?“

Zavrtěla nad jeho lstí hlavou. „Ta firma, co vyrábí aspirin?“

„Přišli o ni po první světové válce. Je to ve Versailleské smlouvě.“

„Člověk se každý den dozví něco nového.“

„V katalogu Sears měli stříkačky s heroinem. Dvě stály dolar padesát.“

Položila mu ruku na paži. „Děkuju, Wille.“

Poplácal ji po hřbetu ruky a pak gesto zopakoval, protože jednou to nejspíš nestačilo. „Poděkovat bys měla spíš Roz Levyové. Přišla na to ona.“

„Žádná roztomilá stará dáma to není, co? I když se tak tváří.“

To bylo příliš kulantně řečeno. Ta bába pro zábavu sledovala, jak se Evelynin nejhorší sen stává skutečností. „Je to tak trochu ďáblice.“

„Poučovala tě o labutích a havranech?“ Faith zaslechla hlasy a otočila se. Dveře matčina pokoje se otevřely a vyšel z nich Jeremy v doprovodu vysokého muže s vojenským sestřihem a hranatými čelistmi. Při pohledu na jeho tvář člověka okamžitě napadl výraz námořní pěchota. Na jednom širokém rameni nesl Emmu. Holčička připomínala pytel mraženého hrachu visící z mrakodrapu. Škytla a trochu nadskočila.

„To bude legrace.“ Faith zaúpěla a odtrhla se od zdi. „Wille, tohle je můj bratr Zeke. Zeku, tohle je…“

„Já vím, kdo ten otrapa je.“

Will k němu napřáhl ruku. „Hodně jsem o vás slyšel.“

Emma škytla a Zeke se zamračil. Ruku Willovi nepodal.

Will se pokusil o nezávaznou konverzaci. „Jsem rád, že vaše matka je v pořádku.“

Zeke se nepřestával mračit a Emma znovu škytla. Willovi toho muže bylo líto. Jako majitel čivavy věděl, jak těžké je tvářit se jako tvrďák, když člověk drží v ruce něco tak neskutečně křehkého.

Nakonec je zachránil Jeremy. „Nazdar, Wille. Díky, že jste přišel.“

Will si s ním potřásl rukou. Jeremy byl hubený, ale měl pevný stisk. „Babičce prý je líp.“

„Je to tvrďačka.“ Mládenec vzal Faith kolem ramen. „Stejně jako máma.“

Emma škytla.

„Tak pojď, strejdo Zeku.“ Jeremy strýce popadl za loket. „Řekl jsem babičce, že přeneseme moji postel dolů, aby se o ni máma mohla starat, až se vrátí z nemocnice.“

Zekovi chvíli trvalo, než z Willa spustil oči. Emmino škytání nejspíš souviselo s jeho rozhodnutím následovat synovce do chodby.

„Promiň,“ omluvila se Faith. „Dokáže se chovat jako pěkný pitomec. Nevím, jak je to možné, ale Emma ho miluje.“

Nejspíš proto, že nerozumí jedinému slovu, které ten člověk pronese.

„Chceš jít dovnitř a promluvit si s mámou?“ zeptala se Faith.

„Přišel jsem se jenom podívat na tebe.“

„Několikrát se po tobě už ptala. Myslím, že o tom chce mluvit.“

„Nemůže o tom mluvit s tebou?“

„V kostce už jsem to slyšela. Nepotřebuju znát krvavé podrobnosti.“ Přinutila se k úsměvu. „Amanda jí řekla, že ti slíbila hodinu.“

„Nemyslel jsem si, že k tomu vůbec dojde.“

„Čtyřicet let jsou nejlepší kamarádky. Dodržují sliby, které si dají.“ Znovu ho poplácala po paži a měla se k odchodu. „Děkuju, že jsi přišel.“

„Počkej.“ Will sáhl do kapsy a vytáhl z ní obálku, která ráno přišla poštou. „Ještě nikdy jsem nedostal žádný dopis. Chodí mi akorát účty.“

Faith si zalepenou obálku prohlížela. „Neotevřel jsi ji.“

Nebylo to nutné. Faith se nikdy nedozví, jak moc pro něho znamená, že si myslela, že by dopis dokázal přečíst. „Mám ho otevřít?“

„Kdepak.“ Vytrhla mu ho z ruky. „Úplně stačí, že Zeke a Jeremy viděli ty klipy, co jsem natočila. Netušila jsem, že vypadám tak hrozně, když brečím.“

Will nemohl nesouhlasit.

„To je jedno.“ Podívala se na hodinky. „Potřebuju si píchnout inzulín a něco sníst. Budu v bufetu, kdybys mě potřeboval.“

Will se díval, jak kráčí po chodbě. U výtahu se zastavila a podívala se na něho. Zatímco na ni hleděl, roztrhala dopis na několik kusů. Will jí zasalutoval a otevřel dveře Evelynina pokoje. Skoro všude byly květiny. Willa od jejich těžké vůně začalo svědit v nose.

Evelyn Mitchellová k němu otočila hlavu. Ležela v posteli a zlomenou nohu v mohutné sádře měla zavěšenou na hrazdě. Ruka jí spočívala na pěnovém klínu a v místě, kde by měla mít prsteník, byla smotaná gáza. Evelyn byla napojená na desítky hadiček. Ránu na tváři měla zalepenou bílou náplastí. Vypadala menší, než jak si ji pamatoval, ale to, čím si prošla, dokázalo člověku ubrat na velikosti.

Rty měla do krve rozpraskané. Snažila se mít čelist v klidu a co nejméně s ní při mluvení hýbat. Hlas měla silnější, než si představoval. „Agente Trente.“

„Kapitánko Mitchellová.“

Ukázala na tlačítko morfiové pumpy. „Počkala jsem s tím, protože jsem s vámi chtěla mluvit.“

„To nebylo nutné. Nechci vám způsobit další bolest.“

„V tom případě si prosím sedněte. Když se na vás dívám, bolí mě za krkem.“

Vedle postele už stála židle. Will se na ni posadil.

„Jsem rád, že je vám dobře.“

Neznatelně pohnula rty. „Dobře není nejpřesnější výraz. Řekněme, že to nějak zvládám.“

„Lépe bych to nevyjádřil.“

„Mandy mi pověděla, jakou roli jste v tom všem hrál,“ řekla. Will si pomyslel, že to muselo být velice krátké vyprávění. „Děkuju vám, že se mi staráte o dceru.“

„Na tom máte větší zásluhu vy než já.“

Oči se jí zalily slzami. Will nevěděl, zda je to bolestí anebo představou, že by mohla přijít o Faith.

Pak si vzpomněl, že jedno dítě ztratila.

„Vaše ztráta mě mrzí.“

Ztěžka polkla. Kůži na krku měla skoro černou od modřin. Evelyn Mitchellová byla dvakrát nucena zvolit si mezi rodinou, již měla s Billem Mitchellem, a synem, kterého měla s Hectorem Ortizem. V obou případech učinila stejné rozhodnutí. I když podruhé jí to Caleb značně usnadnil.

„Byl to velice nešťastný mládenec. Neuměla jsem mu pomoct. Hrozně se zlobil.“

„Nemusíte o tom mluvit.“

Chraplavě se zasmála. „Nikdo nechce, abych o něm mluvila. Asi by byli radši, kdyby prostě zmizel.“ Ukázala na hrnek s vodou na stole. „Mohl byste…“

Will hrnek vzal a naklonil brčko, aby se mohla napít. Nedokázala zvednout hlavu. Will ji jemně podepřel rukou.

Skoro minutu pila a pak brčko vyndala z úst.

„Děkuju.“

Will se zase posadil a zadíval se na kytici na protějším stolku. K bílé stuze byla připevněná vizitka. Poznal logo atlantské policie.

„Hector byl informátor,“ řekla Evelyn. „Donášel na svého bratrance. Byli spolu v gangu, který začal jako docela malá skupina, která se dobývala do aut a kradla kabelky, aby mohla hrát videohry. Pak se to hodně rychle zvrtlo k něčemu horšímu.“

„Los Texicanos.“

Pomalu přikývla. „Hector od nich chtěl odejít. Pořád mluvil a já pořád poslouchala, protože mi to pomáhalo v kariéře.“ Zavřela oči. „Byla jsem vdaná za pojišťovacího agenta. Byl velice laskavý a taky velice dobrý otec, ale…“ Zajíkla se a povzdechla si. „Víte, jaké to je, když na ulici honíte zločince, srdce vám tluče a vy máte pocit, že vám celý svět leží u nohou. A pak jdete domů a… co? Máte vařit večeři? Žehlit košile a koupat děti?“

„Byla jste do Hectora zamilovaná?“

„Ne,“ odpověděla pevně. „Nikdy. Zvláštní je, že jsem si neuvědomila, jak moc miluju Billa, dokud jsem mu neublížila tak, že jsem ho málem ztratila.“

„Ale neopustil vás.“

„Jenže si kladl podmínky. Tehdy už jsem se nemohla dohadovat. Sešel se s Hectorem a uzavřeli gentlemanskou dohodu.“

„Účet v bance.“

Podívala se na strop a pomalu zavřela oči. Will myslel, že usnula, ale za chvíli zase promluvila. „Sandra s Paulem měli hodně dluhů, protože pomáhali její rodině. Dítě si nemohli dovolit, i kdyby mohli mít vlastní. Část peněz na účet uložil Hector a část já. Deset procent z mého platu připadlo Calebovi. Byl to takový desátek, jenom se neplatil církvi. Ale pocházel z pokání.“ Trochu se jí zvedl koutek úst, jakoby v úsměvu. „I když podle mě Sandra velkou část těch peněz stejně každý týden dávala církvi. Oba byli velice pobožní. Katolíci, ale to mi nevadilo tak jako Billovi. Myslela jsem si, že chlapci dají pevný morální základ.“ Zasmála se. „A jak to dopadlo.“

„Caleb se o vás dozvěděl, když Sandra onemocněla?“

Podívala se na něho. „Zavolala mi. Připadalo mi, že mě varuje, a nechápala jsem to, takže jsem tomu nevěnovala pozornost. Jako dospělého jsem ho viděla poprvé na jejím pohřbu.“ Při té vzpomínce zakroutila hlavou. „Vypadal přesně jako Zeke v jeho věku. Vlastně byl hezčí, abych pravdu řekla. A naštvanější, což byl problém.“ Pohybovala hlavou ze strany na stranu. „Netušila jsem, jak moc se zlobí. Zjistila jsem to příliš pozdě. Neměla jsem o tom ani ponětí.“

„Mluvila jste s Calebem na pohřbu?“

„Pokusila jsem se s ním zapříst hovor, ale on prostě odešel. O několik týdnů později jsem uklízela dům a všimla jsem si, že věci nejsou na svých místech. Někdo velice opatrně prohledal moji pracovnu. Nevšimla bych si toho, kdybych tam něco nehledala.“ Na vysvětlenou dodala: „Schovávala jsem si pramínek jeho vlasů, aby ho děti nenašly. Hledala jsem ho a on byl pryč. Tehdy mi to mělo dojít. Měla jsem si uvědomit, jak je mnou posedlý. Jak moc mě nenávidí.“

Odmlčela se, aby se mohla nadechnout. Will viděl, že je unavená. Přesto pokračovala: „Zavolala jsem Hectorovi, že se sejdeme. Byli jsme v kontaktu od té doby, co Sandra onemocněla. Neměli jsme moc času. Jezdili jsme do kavárny Starbucks u letiště, aby nás neviděl nikdo známý. Schovávali jsme se stejně jako před lety. Snažila jsem se to tajit, aby na to nepřišla rodina.“ Zase zavřela oči. „Caleb měl pořád problémy. Vyzkoušela jsem všechno, a dokonce jsem mu nabídla peníze, aby mohl jít studovat. Faith dělá, co může, aby Jeremymu pomohla platit vzdělání, a já tomuhle klukovi nabízela, že mu ho zaplatím celé. Jenom se mi vysmál.“ Její hlas dostal ostrý, rozčilený tón. „Druhého dne mi volala stará známá z protidrogového. Chytili Caleba s velkým množstvím drog. Musela jsem požádat Mandy, aby zasáhla. Nechtěla. Povídala, že už dostal dost šancí. Prosila jsem ji.“

„Heroin?“

„Kokain,“ opravila ho. „Heroin by byl nad moje možnosti, ale s kokainem se dalo pracovat. Stáhli obvinění, protože jsme souhlasili, že ho pošleme na léčení.“

„Poslali jste ho do Uzdravení.“

„Hector bydlel pár kilometrů odtamtud. Byl tam syn jeho bratrance, Ricardo. A taky Chuck. Chudák Chuck.“ Odmlčela se a polkla, aby si mohla odkašlat. „Začátkem roku mi zavolal a omluvil se mi. Osm měsíců je čistý. Věděla jsem, že v léčebně dělá poradce, a myslela jsem si, že tam Caleb bude v bezpečí.“

„Chuck klukům o sobě vyprávěl.“

„Nejspíš ano. Pověděl jim o penězích. A i když je samozřejmě ujistil, že s tím nemám nic společného, nevěřili mu.“

„Takže tehdy v nemocnici to byl Chuck. Ten policajt, co se ptal Sáry, jestli to ten kluk přežije.“

Evelyn přikývla. „V televizních zprávách viděl, co se mi stalo, a přijel sem, aby zjistil, jestli může nějak pomoct. Nedošlo mu, že s jeho minulostí o jeho pomoc nikdo stát nebude. Požádala jsem Mandy, aby to urovnala s jeho kurátorem. Dostala jsem ho do potíží. Mí chlapci se za mě vždycky postavili, i když to zrovna nebylo v jejich zájmu.“

„Myslíte, že se Caleb domníval, že jste stejně jako ostatní brala úplatky?“

Jeho otázka ji očividně překvapila. „Ne, agente Trente. To si opravdu nemyslím. Byl vůči mně zaujatý a považoval mě za chladnou a bezcitnou osobu, za matku, která ho nikdy nemilovala. Povídal, že jediné, co po mně zdědil, je moje černé srdce.“

Will si vzpomněl na písničku, která hrála, když Faith zastavila před matčiným domem. „Back in Black.“

„Byl tou písničkou posedlý. Pořád tvrdil, že mám poslouchat slova, ale kdo má k čertu vědět, o čem to ječení je?“

„Je to o pomstě na lidech, kteří vás nechali na holičkách.“

„Aha.“ Zdálo se, že se jí ulevilo, že to konečně chápe. „Pořád ji přehrával na mém rádiu v kuchyni. Pak přišla Faith a on to vypnul. Byla jsem hrozně vyděšená. Myslím, že jsem ještě nikdy tak dlouho nezadržovala dech. Ale o Faith neměli zájem. Tedy Calebovi lidi. Benny Choo jim řekl, že se o všechno postará. Měl s sebou Ricarda. To háčko, co měl Ricardo v sobě, bylo příliš cenné. Ostatním klukům řekl, ať mě odvezou, tak ho poslechli.“

Will se chtěl ujistit, že správně chápe, jak se věci udály. „Caleb tam byl ve stejnou dobu jako Faith?“

„Díval se na ni z okna.“ Evelyn se chvěl hlas. „V životě jsem se tak nebála.“

Will ten strach velice dobře znal. „Co se dělo, než přišla Faith? Dělala jste sendviče?“

„Věděla jsem, že Faith dorazí pozdě. Ty kurzy jsou většinou dlouhé. V první řadě vždycky sedí nějaký pitomec, který se musí předvádět.“

Chvíli mlčela a soustřeďovala myšlenky. „Hector za mnou přišel do obchodu. Věděl, co kdy dělám. Byl takový. Když jste mu něco říkal, vnímal vás.“ Chvíli mlčela, možná aby uctila památku bývalého milence. „Jel se za Calebem podívat do léčebny a tam mu řekli, že od nich odešel. Nezamykají pacienty. Caleb prostě odešel. Nemělo nás to překvapit. Už předtím jsem zavolala na určitá místa a zjistila jsem, že Ricardo se zaplétá do věcí, které nikomu z nich nepřinesou nic dobrého.“

„Heroin.“

Pomalu vydechla. „Cestou ke mně domů nám to s Hectorem došlo. Věděli jsme, že Ricardo pracuje u Julie, zrovna jako jsme věděli, že když se tihle kluci dali dohromady, nic dobrého z toho nevzejde. Folie a plusieurs.“

Will tu frázi už slyšel. Popisovala psychologický syndrom, kdy se u skupiny zdánlivě normálních lidí vyvine stejný typ psychózy. Stalo se to u Mansonovy Rodiny, u Davidiánů. Nemocným vždycky velel psychicky labilní vůdce. Roger Ling ho nazýval hadí hlavou. Člověk jako on o tom musel něco vědět.

„Částečně jsem chtěla, aby se Faith vrátila dřív. Chtěla jsem, aby se setkala s Hectorem a já jí musela všechno vysvětlit,“ přiznala Evelyn.

„Zabil Hectora Caleb?“

„Myslím, že ano. Udělal to záludně a zbaběle. Zaslechla jsem střelbu – jak jednou uslyšíte zvuk pistole s tlumičem, už ho nikdy nezapomenete – a podívala jsem se na parkoviště. Auto mělo zavřený kufr a nikdo tam nebyl. Neváhala jsem. Možná jsem celou dobu čekala, že se to stane. Popadla jsem Emmu a odnesla ji do boudy. Vrátila jsem se s pistolí a v prádelně našla muže. Zastřelila jsem ho dřív, než stačil otevřít ústa. Pak jsem se otočila a uviděla Caleba.“

„Zápasila jste s ním?“

„Nemohla jsem ho zastřelit. Nebyl ozbrojený. Byl to můj syn. Ale měla jsem nad ním převahu.“ Podívala se na zraněnou ruku. „Myslím, že nečekal, že se budu tak vehementně bránit, když se mi pokusí uříznout prst.“

„On vám ho uřízl už tehdy?“ Will se domníval, že se to stalo při pozdější potyčce.

„Jeden z těch kluků mi seděl na zádech a Caleb mi ho uřízl. Vzal si na to nůž na chleba. Upiloval mi ho jako kus klády. Myslím, že mu dělalo radost, že křičím.“

„Jak jste mu ten nůž sebrala?“

„Vlastně ani nevím. Je to jedna z těch věcí, které uděláte a vůbec o nich nepřemýšlíte. Vlastně si nepamatuju, co se potom dělo, ale vzpomínám si, jak na mě ten druhý kluk dopadl a jak mu nůž zajel do břicha.“ Prudce vydechla. „Běžela jsem na parkoviště pro Emmu a chtěla odtamtud ujet. A pak jsem zaslechla, jak Caleb křičí: ‚Mami! Mami.‘“ Zase se na okamžik odmlčela. „Znělo to, jako by byl zraněný. Nevím, proč jsem se vrátila do domu. Jednala jsem pudově, stejně jako s tím nožem, ale předtím šlo o pud sebezáchovy, kdežto teď o sebezničení.“ Očividně se s tou vzpomínkou stále těžko vyrovnávala. „Uvědomovala jsem si, že dělám hloupost. Vzpomínám si, že když jsem kolem auta běžela zpátky do domu, v duchu jsem si říkala, že je to jedna z největších hloupostí, jaké jsem v životě udělala. A měla jsem pravdu. Ale nedokázala jsem se zastavit. Slyšela jsem, jak mě volá, a jednoduše jsem běžela zpátky dovnitř.“

Evelyn se znovu odmlčela, aby se nadechla. Will zjistil, že slunce se posunulo a svítí jí do očí. Vstal a zatáhl žaluzie.

„Děkuju,“ vydechla vyčerpaně.

„Chcete si odpočinout?“

„Chci to doříct a pak už o tom nikdy nechci mluvit.“

Faith by řekla to samé. Will věděl, že nemá smysl odporovat. Posadil se na židli a čekal, až bude Evelyn pokračovat.

Nezačala hned. Celou minutu jenom ležela a hrudník se jí zvedal a klesal, jak dýchala.

Nakonec řekla: „Během prvních tří let po jeho narození jsem vždycky jednou za měsíc Billovi a dětem řekla, že musím do kanceláře vyplňovat papíry. Obvykle to bylo v neděli, když odešli do kostela. Bylo to tak jednodušší.“ Zakašlala. Stále víc chraptěla. „Ale ve skutečnosti jsem jela do parku v naší ulici a sedla si tam na lavičku. Když pršelo, zůstala jsem v autě. Pořád jsem brečela. Nevěděla o tom ani Mandy. Vždycky jsem jí všechno říkala, ale tohle ne.“ Významně se na Willa podívala. „Nemáte ponětí, jak těžké to měla s Kennym. Nemohla mu dát děti a on chtěl rodinu. Svou vlastní krev. Moc na tom trval. Říct jí, jak hrozně toužím po Calebovi, by vůči ní bylo kruté.“

Will jen nerad o své šéfové slyšel něco tak osobního. Snažil se Evelyn vrátit do dne, kdy ji unesli. „Caleb vás lstí vlákal zpátky do domu. Proto jste nevzala Emmu a neodjela?“

Dlouhým mlčením mu dala na srozuměnou, že ví, že úmyslně změnil téma hovoru. „Člověka, který se nechce nechat napálit, nenapálíte.“

Will si tím nebyl tak jistý, ale stejně přikývl.

„Běžela jsem do kuchyně. Stál tam Benny Choo. Kdo jiný taky? Všude bylo plno krve. Byl ve svém živlu. Trochu jsme se prali a on vyhrál, hlavně proto, že měl pomocníky. Chtěl peníze. Všichni chtěli peníze. Měla jsem dům plný naštvaných mužských, kteří chtěli peníze.“

„S výjimkou Caleba,“ uhodl Will.

„S výjimkou Caleba,“ přitakala. „Ten jenom seděl na pohovce a ze sáčku jedl maso do sendviče. Sledoval, jak pobíhají po domě a převracejí ho vzhůru nohama. Myslím, že z toho měl ohromnou legraci. Řekla bych, že se v životě tak dobře nebavil. Pozoroval mě, jak tam sedím k smrti vyděšená, zatímco jeho kamarádi pobíhají kolem jako slepice s odřezanými hlavami a hledají něco, o čem věděl, že to tam není.“

„Co to A na spodku židle?“

Zajíkavě se zasmála. „To byla šipka. Myslela jsem si, že ji forenzní technici najdou při ohledání místa činu. Chtěla jsem jim naznačit, že hlavní viník sedí na pohovce. Po Calebovi na ní musely zůstat vlasy, vlákna, otisky prstů.“

Will uvažoval, jestli by tým Ahbidiho Mittala dokázal její vzkaz pochopit. On to tedy rozhodně nezvládl.

„Opravdu mi rozryli zahradu?“ zeptala se.

Will si uvědomil, že mluví o Calebově partě, ne o Ahbidim Mittalovi. „Vy jste jim řekla, že ty peníze jsou tam?“

Zasmála se. Nejspíš si představila, jak tam mladíci potmě pobíhali s lopatami. „Připadalo mi, že to zní věrohodně. Ve filmech to tak bývá.“

Will jí nepřiznal, že takových filmů také hodně viděl.

Evelyn se najednou začala chovat jinak. Podívala se na nahnědlé kachlíky na stropě. Nebyl to moc krásný pohled. Will poznal, když se někdo něčemu vyhýbá.

„Pořád se špatně smiřuju se skutečností, že jsem zabila vlastního syna,“ zašeptala.

„Chtěl vás zabít. A taky Faith. Měl na svědomí plno dalších lidí.“

Nespouštěla oči ze stropu. „Mandy mi říkala, že s vámi o té střelbě nemám mluvit.“

Will věděl, že smrt Caleba Espisita prošetřuje policie, ale říkal si, že Evelyn za několik dní zprostí viny, stejně jako Faith. „Byla to sebeobrana.“

Pomalu vydechla. „Myslím, že mě chtěl přinutit, abych si mezi nimi vybrala. Mezi ním a Faith.“

Will jí neřekl, že si myslí totéž.

„Otci odpustit dokázal. Hector si žil dobře, ale nikdy se neoženil a neměl další děti. Ale když Caleb viděl, co mám já – co jsem ze všech sil budovala s Billem a dětmi –, hrozně mu to vadilo. Strašně mě nenáviděl.“ V očích se jí leskly slzy. „Vzpomínám si, že jedna z posledních věcí, které jsem mu řekla před tím, než se to všechno stalo, byla, že když v sobě bude živit zášť, bude to, jako by pil jed a čekal, že na něj umře někdo jiný.“

Will si říkal, že takové rady matky synům dávají. On si bohužel musel na všechno přijít sám. „Vzpomínáte si, jak vypadalo místo, kde vás drželi?“

„Byl to sklad. Určitě opuštěný. Řvala jsem tak, že bych probudila i mrtvého.“

„Kolik tam bylo mužů?“

„V mém domě? Myslím, že osm. Ve skladu byli jenom tři, včetně Caleba. Ti druzí dva se jmenovali Juan a David. Snažili se neříkat si jmény, ale moc jim to nešlo, jestli víte, jak to myslím.“

Juana Castilla zastřelili před skladem Julie Lingové. Davida Herreru Caleb chladnokrevně odpravil přímo před Evelyninýma a Faithinýma očima. Benny Choo, Hironobu Kwon, Hector Ortiz, Ricardo Ortiz. Celkem osm lidí bylo po smrti kvůli zášti, kterou v sobě léta živil jeden člověk.

Evelyn zřejmě myslela na totéž. Její hlas dostal zoufalý tón. „Myslíte, že jsem ho mohla zastavit?“

Will si nedovedl představit, jak by to mohla dokázat. Ledaže by Caleba zabila.

„Taková nenávist nevyhoří.“

Nezdálo se, že by ji uklidnil. „Podle Billa jsem za to, co se přihodilo Faith, mohla já. Tvrdil, že jsem nevnímala vlastní děti, protože jsem chodila s Hectorem. Možná měl pravdu.“

„Faith si vždycky dělá, co chce.“

„Podle vás je po mně.“ Mávla rukou, aby umlčela jeho protesty. „Je celá po mně, chudinka malá.“

„Existují horší věci.“

„Hm.“ Evelyn znovu zavřela oči a Will se díval na její obličej. Měla ho tak opuchlý, že její rysy byly takřka k nerozeznání. Byla asi tak stará jako Amanda a představovala stejný typ policistky, ale odlišný typ ženy. Will nikdy druhým lidem nezáviděl rodiče. Úvahy o tom, o co přišel, považoval za ztrátu času. Když však mluvil s Evelyn Mitchellovou a věděl, co svým dětem obětovala, nedokázal si pomoci a trochu jim přece jen záviděl.

Vstal, protože si myslel, že by ji měl nechat spát, ale Evelyn otevřela oči. Ukázala na hrnek s vodou a Will jí pomohl napít se brčkem. Tentokrát neměla takovou žízeň, ale Will viděl, jak sevřela tlačítko morfiové pumpy.

„Děkuju.“ Položila hlavu zpátky na polštář a znovu stiskla tlačítko.

Will se neposadil. „Mám vám ještě něco přinést, než odejdu?“

Buď jeho otázku neslyšela, nebo se ji rozhodla ignorovat. „Vím, že Mandy je na vás tvrdá, ale jenom proto, že vás má moc ráda.“

Will povytáhl obočí. Morfium účinkovalo rychle.

„Je na vás moc pyšná, Wille. Pořád se vámi chlubí. Jak jste chytrý, jak jste silný. Jste pro ni jako syn. Víc, než tušíte.“

Pocítil potřebu ohlédnout se přes rameno pro případ, že by ve dveřích stála Amanda a smála se.

„Měla by na vás být hrdá. Jste dobrý člověk. Pro svoji dceru bych nechtěla žádného jiného partnera. Byla jsem moc ráda, když jste spolu začali pracovat. Jenom mě mrzí, že se to nevyvinulo v něco víc,“ řekla Evelyn.

Znovu se podíval na dveře. Amanda v nich nestála. Když se otočil, Evelyn se na něho upřeně dívala.

„Můžu k vám být upřímná?“ zeptala se.

Přikývl a napadlo ho, jestli to má znamenat, že dosud k němu upřímná nebyla. „Vím, že jste měl těžký život. Vím, jak moc jste se snažil, aby z vás vyrostl slušný člověk. Zasloužíte si být šťastný. Ale s vaší ženou se vám to v žádném případě nepovede.“

Willův první popud byl jako obvykle Angii bránit. „Má toho hodně za sebou.“

„Zasloužíte si někoho mnohem lepšího.“

Pocítil potřebu jí sdělit: „Taky mám své démony.“

„Ale jsou to dobří démoni, takoví, co vám dodávají sílu.“ Pokusila se o úsměv. „Kdybych se zbavil svých démonů, přišel bych o své anděly.“

„Hemingway?“ pokusil se odhadnout.

„Tennessee Williams.“

Otevřely se dveře a objevila se v nich Amanda. Poklepala si na hodinky. „Končíme.“ Mávla rukou na Willa, že má jít.

Will se podíval na hodiny na svém mobilu. Dala mu přesně hodinu. „Jak jste věděla, že tu jsem?“

„Trochu jsem se poptala,“ odpověděla a tleskla do dlaní. „No tak. Pacientka si potřebuje odpočinout.“

Will se dotkl Evelynina lokte, protože to byla jediná část jejího těla, která nebyla zabandážovaná nebo k něčemu připojená. „Děkuju vám, kapitánko Mitchellová.“

„Na shledanou, agente Trente.“

Když Will vycházel z pokoje, Amanda ho postrčila. Málem na chodbě porazil jednu sestru.

„Úplně jste ji vyřídil,“ poznamenala.

„Chtěla mluvit.“

„Dost toho prožila.“

„Bude mít nějaké potíže kvůli tomu, že zastřelila Caleba Espisita?“

Amanda zavrtěla hlavou. „Jediná osoba, která by se měla bát, je Roz Levyová. Kdyby to bylo jen na mně, nechala bych ji předvést za maření úředního výkonu.“

Will s ní souhlasil, jenže paní Levyová se chovala jako dokonalá stará dáma. Žádná porota na světě by ji neuznala vinnou.

„Jednou tu bábu dostanu,“ slíbila mu Amanda. „Je jako hůl, která pořád víří kal.“

„Ano.“ Will se pokoušel hovor uzavřít. Sára před pěti minutami skončila v práci. Ráno jí navrhl, že spolu poobědvají, ale nebyl si jistý, jestli na to nezapomněla. „Na shledanou zítra,“ řekl Amandě a vyrazil k výtahu. Amanda ho k jeho rozladění následovala.

„Co vám Evelyn řekla?“ zeptala se.

Dělal delší kroky, aby ji setřásl nebo ji alespoň donutil se zapotit. „Doufám, že pravdu.“

„Někde jí tam trochu bylo.“

Willovi vadilo, že mu dokáže tak snadno zasít do hlavy pochybnosti. Evelyn Mitchellová byla její nejlepší přítelkyně, ale nebyly si vůbec podobné. Evelyn nehrála žádné hry. Netěšilo ji ponižovat druhé. „Myslím, že mi řekla, co potřebuju vědět.“ Stiskl přivolávací tlačítko výtahu směrem dolů. Nedokázal odolat. „Povídala, že jste na mě hrdá.“

Amanda se zasmála. „To se mi ani trochu nepodobá.“

„To ne.“ Willa najednou něco napadlo. Možná, že Evelyn si přece jenom pohrávala s pravdou. Nesnažila se mu něco nenápadně naznačit? Udělalo se mu zle.

Jste pro ni jako syn. Víc, než tušíte.

Otočil se k Amandě a připravil se na nejhorší okamžik svého života. „Hodláte mi sdělit, že jste moje matka?“

Její smích se nesl chodbou jako ozvěna. Opřela se rukou o stěnu, aby neupadla.

„Dobře.“ Znovu stiskl přivolávací tlačítko. Dvakrát to zopakoval a pak ještě potřetí. „Chápu. Je to ohromná legrace.“

Otřela si uslzené oči. „Bože, Wille, opravdu si myslíte, že by z mého dítěte mohl vyrůst někdo takový, jako jste vy?“

„Víte co?“ Sehnul se, aby se jí díval zpříma do očí. „Budu to brát jako kompliment. To mi nemůžete zakázat.“

„Nebuďte směšný.“

Kráčel k nouzovému schodišti. „Děkuju vám, Amando, že jste na mě byla tak milá.“

„Vraťte se.“

Otevřel dveře na schody. „Vždycky si toho budu nesmírně cenit.“

„Neodvažujte se odejít!“

Will přesně to udělal a bral schody po dvou. Dobře věděl, že mu její malé nohy nemohou stačit.

22. kapitola

Sára si sundala brýle a promnula si oči. Přinejmenším dvě hodiny seděla u stolu v doktorském pokoji. Karta pacienta, kterou měla na tabletu před sebou, se jí začínala rozmazávat před očima. Za poslední čtyři dny spala dohromady šest hodin. Byla vyčerpaná podobně jako během praxe, kdy spala na skládacím lehátku v úklidové místnůstce za sesternou. Lehátko tam stále bylo. Gradyho nemocnice od doby, kdy v ní Sára naposledy pracovala na pohotovosti, prošla miliardovou rekonstrukcí, ale žádná nemocnice nikdy neplýtvá penězi na to, aby usnadnila zaměstnancům život.

Sestřička Nan zase seděla na pohovce. Vedle sebe měla z jedné strany poloprázdnou krabičku se sušenkami a z druhé sáček bramborových lupínků. Palce jí zuřivě kmitaly po klávesnici iPhonu. Každou chvíli se zachichotala, když jí nejspíš přišel nový e-mail. Sára se v duchu ptala, zda je možné, aby jí dívka mládla před očima. Jedinou útěchou jí bylo, že za pár let si Nan začne kvůli odpadkům, které teď s takovou chutí pojídá, dělat vrásky na čele.

„Co je?“ zeptala se Nan a odložila telefon. „Jsi v pohodě?“

„Jsem.“ Sáře se zvláštně ulevilo, že se s ní dívka zase baví. Nan se tvářila uraženě od chvíle, kdy zjistila, že Sára jí nehodlá vyprávět šťavnaté podrobnosti ze své účasti na střelbě, k níž v nemocnici došlo.

Dívka vstala a oklepala ze sebe drobečky. „Nedáš si oběd? Myslím, že Krakauer chtěl něco objednat z Pizza Hut.“

„Díky za optání, ale něco už mám.“ Sára se podívala na hodinky. Will slíbil, že ji vezme na oběd. Mělo to být jejich první rande, což hodně vypovídalo o tom, jakým směrem se poslední dobou ubíral Sářin život. Právě kvůli Willovi skoro nespala.

„Tak čau.“ Nan neotevřela dveře normálně, ale vrhla se na ně vahou celého těla.

Sára si chvilku užívala klidu v místnosti. Sáhla do kapsy a vytáhla z ní složený list papíru. Ráno náhodou zapomněla brýle v autě a musela se pro ně vrátit po schodech na parkoviště. Tehdy objevila za stěračem lístek. Kupodivu to nebylo poprvé, co jí někdo na autě zanechal vzkaz Píčo. Mohla být ráda, že tentokrát ho nemá vyrytý do laku jako posledně.

Nemusela chodit ke grafologovi, aby jí bylo jasné, že je od Angie Trentové. Včera ráno měla na autě další, i když ho neobjevila v práci, ale na parkovišti před bytovým domem. Angie se lepšila. Dnešní slovo bylo drsnější než poměrně neškodné Děvko ze včerejška.

Sára papír zmačkala a hodila ho do koše. Samozřejmě se netrefila. Vstala a sebrala ho, ale místo aby ho hodila do smetí, kam patřil, ho znovu rozložila a zadívala se na to slovo. Bylo hnusné, ale Sára si nedokázala pomoci a pomyslela si, že si ho zaslouží. V návalu vášně nikdy nemyslela na snubní prsten na Willově ruce. Za jasného dne to však bylo jiné. Byl ženatý. A i kdyby to neměl právně potvrzené, mezi ním a Angií existovalo jakési pouto. Byli spolu spojeni způsobem, jaký Sára nikdy nepochopí.

Bylo zcela zřejmé, že Angie se jen tak nevzdá. Jedinou otázkou zůstávalo, jak dlouho bude trvat, než Sáru stáhne s sebou do škarpy.

Kdosi zaklepal na dveře.

Sára se ujistila, že vzkaz je opravdu v koši, a teprve potom otevřela dveře. Stál tam Will s rukama v kapsách. Ačkoli se velice intimně znali, v prvních deseti minutách každého setkání se chovali neohrabaně. Jako by Will neustále čekal, že Sára udělá první krok a nějakým způsobem mu naznačí, že ji ještě neomrzel.

„Jdu nevhod?“ zeptal se.

Otevřela dveře dokořán. „Vůbec ne.“

Rozhlédl se po místnosti. „Smím sem?“

„Myslím, že můžeme udělat výjimku.“

Postavil se doprostřed pokoje a ruce nechal v kapsách.

„Jak se má Evelyn?“ zeptala se Sára.

„Dobře. Aspoň si to myslím.“ Vytáhl ruce z kapes, ale jenom aby si začal pohrávat se snubním prstenem.

„Faith si v práci vezme volno, aby se o ni mohla starat. Myslím, že oběma prospěje, když budou nějaký čas spolu. Anebo jim to vůbec neprospěje. Člověk nikdy neví.“

Sára proti své vůli zabloudila pohledem ke zmačkanému papíru v koši. Proč pořád nosí ten prsten? Nejspíš ze stejného důvodu, z jakého jí Angie nechává na autě vzkazy.

„Co je?“ zeptal se Will.

Ukázala na stůl. „Můžeme si sednout?“

Počkal, až se posadí, a pak si sedl na židli naproti ní. „Tohle nezní dobře,“ poznamenal.

„To ne,“ souhlasila.

Zabubnoval prsty do desky stolu. „Myslím, že vím, co mi chceš říct.“

„Mám tě ráda, Wille. Mám tě moc, opravdu moc ráda,“ řekla.

„Ale?“

Dotkla se jeho ruky a ulpěla prstem na snubním prstenu.

„Jo,“ řekl. Nic nevysvětloval, na nic se nevymlouval. Nenabídl jí, že prsten sundá a zahodí. Nebo si ho alespoň strčí do kapsy. Sára se přinutila pokračovat. „Vím, že Angie je pro tebe hodně důležitá. Respektuju to. Respektuju, co pro tebe znamená.“

Čekala nějakou reakci, ale žádná nepřicházela. Will ji místo toho vzal za ruku a palcem přejel po čarách na její dlani. Sára nedokázala zastavit reakci, kterou v jejím těle ten dotek vyvolal. Podívala se na jejich spojené ruce a prstem zajela pod manžetu jeho košile. Jizva byla drsná. Myslela na všechno, co o něm neví. Na mučení, které přetrpěl. Na bolest, kterou si sám způsobil. Na Angii, která mu při tom všem stála po boku.

„Nemůžu jí konkurovat,“ připustila. „A nemůžu s tebou žít, když se budu bát, že bys radši byl s ní.“

Odkašlal si. „Nechci s ní být.“ Sára čekala, že řekne, že touží jenom po ní. Will však mlčel.

Znovu to zkusila. „Nemůžu stát na druhém místě. Nemůžu žít s vědomím, že i když tě budu sebevíc potřebovat, ty se vždycky nejdřív rozběhneš k Angii.“

Znovu čekala, že něco řekne – cokoli –, aby ji přesvědčil, že se mýlí. Vteřiny ubíhaly. Připadalo jí to jako celá věčnost.

Když konečně promluvil, měl tak tichý hlas, že ho skoro neslyšela. „Často si vymýšlela.“ Olízl si rty. „Myslím, když jsme byli malí.“ Zvedl oči, aby se přesvědčil, že ho Sára poslouchá, a pak se zase podíval na jejich spojené ruce. „Jednou nás umístili do stejné rodiny. K pěstounům. Spíš to tam vypadalo jako velkochov. Dělali to pro peníze, aspoň ta manželka. Její muž to dělal kvůli náctiletým holkám.“

Sáře se sevřelo hrdlo. Snažila se potlačit popud začít Angii litovat.

„Takže jak už jsem říkal, Angie si často vymýšlela. Když toho chlapa obvinila ze sexuálního obtěžování, sociální pracovnice jí nevěřila. Ani se neobtěžovala nic prověřovat. Neposlouchala mě, když jsem jí říkal, že tentokrát nelže.“ Pokrčil rameny. „Někdy jsem ji v noci slyšel. Křičela, když jí ubližoval. A on jí ubližoval hodně. Ostatním dětem to bylo jedno. Asi byly rády, že to nedělá jim. Kromě mě…“ Hlas mu odumřel. Díval se na svůj palec, kterým přejížděl po Sářiných prstech. „Věděl jsem, že pokud se někomu z nás něco stane, začne se to vyšetřovat. Nebo pokud si něco uděláme.“ Sevřel jí ruku pevněji. „Takže jsem Angii řekl, že to provedu takhle. A splnil jsem to. Z lékárničky jsem vzal žiletku a pořezal jsem se. Věděl jsem, že to nesmí být polovičaté. Sama jsi to viděla.“ Přiškrceně se usmál. „Udělal jsem to pořádně.“

„To ano,“ souhlasila. Nechápala, jak se mu podařilo neomdlít bolestí.

„Takže,“ pokračoval Will, „díky tomu jsme se dostali z toho domu, sociálka ho zavřela a ti, co to tam vedli, už nesměli dělat pěstouny.“ Vzhlédl a několikrát zamrkal, aby jasně viděl. „Angie mi tuhle v noci řekla, že pro tebe bych něco takového nikdy neudělal – že bych se kvůli tobě takhle nepořezal –, a já myslím, že měla pravdu.“ Smutně se usmál. „Ne proto, že bych tě neměl rád, ale protože ty bys mě do takové situace nikdy nedostala. Nikdy bys po mně takovou věc nechtěla.“

Sára se mu podívala do očí. Ve slunečním světle, které dovnitř pronikalo okny, měl bílé řasy. Nedovedla si představit, čím vším si prošel a jak zoufalý musel být, když vzal do ruky žiletku.

„Měl bych tě nechat pracovat.“ Předklonil se a políbil jí ruku. Neodtáhl od ní rty hned. Když se narovnal, cosi se na něm změnilo. Měl pevnější, rozhodnější hlas. „Chci, abys věděla, že když mě budeš potřebovat, vždycky ti pomůžu. Ať se děje, co se děje. Pomůžu ti.“

V jeho slovech bylo cosi konečného, jako by všechno vyřešil. Skoro jako by se mu ulevilo.

„Wille…“

„To nic.“ Rozpačitě se zasmál. „Předpokládám, že jsi vůči mému ohromujícímu šarmu imunní.“

Sára měla knedlík v krku. Nemohla uvěřit, že to tak snadno vzdává. Chtěla, aby za jejich vztah bojoval. Chtěla, aby uhodil pěstí do stolu a řekl jí, že to mezi nimi v žádném případě nekončí, že se jí tak snadno nevzdá.

Ale on to neudělal. Jenom vymanil svou ruku z její a vstal.

„Děkuju. Já vím, že to zní hloupě.“ Podíval se na ni a pak na dveře. „Prostě ti děkuju.“

Slyšela, jak přešel přes místnost a otevřel dveře. Z chodby k ní zalétl nemocniční ruch. Přitiskla si prsty na oči a pokusila se zadržet slzy. Nemohla se smířit s jeho odevzdaným tónem a snadným přijetím toho, co mu zřejmě připadalo nevyhnutelné. Netušila, čeho chtěl vyprávěním o Angii dosáhnout. Měla ji litovat? Mělo jí připadat romantické, že Will byl ochotný se kvůli její záchraně zabít?

Uvědomila si, že Will se podobá Jeffreyovi mnohem víc, než si byla ochotná připustit. Možná, že je zatížená na hasiče, ne na policisty. Oba prokázali sklon vběhnout rovnou do hořící budovy. Jenom během posledního týdne po Willovi stříleli gangsteři, ohrožoval ho psychopat a zastrašovaly ho minimálně tři ženy. Dostalo se mu ponížení před cizími lidmi, na několik hodin ho zavřeli do kufru auta a nakonec se dobrovolně vystavil vysoce pravděpodobnému nebezpečí, že ho zabijí. Tak moc se snažil zachraňovat ostatní lidi, že si neuvědomoval, že ze všeho nejvíc potřebuje zachránit sám před sebou. Všichni ho využívali. Všichni zneužívali jeho dobroty, jeho slušnosti a laskavosti. Nikoho nenapadlo zeptat se Willa, co potřebuje on.

Celý život strávil ve stínu a choval se jako tiché dítě v zadní lavici, které se bojí otevřít ústa, aby ho neodhalili. Angie ho v tom podporovala, protože to vyhovovalo jejím sobeckým zájmům. Sára si hned při první společné noci všimla, že nikdy nebyl s ženou, která ho opravdu milovala. Nebylo divu, že se tak snadno vzdal, když mu řekla, že je mezi nimi konec. Will považoval za samozřejmost, že mu v životě nic dobrého nevydrží. Proto v jeho hlase zaznívala úleva. Málem udělal krok do neznáma, ale nakonec se stáhl, protože se to zdálo příliš hrozivé.

Údivem otevřela ústa. Nesla stejný podíl viny jako ostatní ženy. Tak moc chtěla, aby o ni Will bojoval, že jí vůbec nedošlo, že čeká, že ona bude bojovat o něho.

Vyrazila ze dveří a běžela po chodbě. Musí ho dostihnout dřív, než jí v tom zabrání logika. Na pohotovosti bylo jako obvykle plno. Sestry pobíhaly sem a tam s infuzemi. Míjely ji vozíky. Sára běžela k výtahu. Desetkrát stiskla přivolávací tlačítko pro jízdu dolů a v duchu prosila, ať už se otevřou dveře. Schodiště končilo v zadním traktu nemocnice. Parkoviště se nacházelo vepředu. Než oběhne budovu, Will bude doma. Sára se podívala na hodinky a zvažovala, kolik času ztratila sebelítostí. Will už je nejspíš v půli cesty k parkovišti. Tři budovy. Šest pater s auty. Víc, pokud vůz nechal na parkovišti pro univerzitní studenty. Měla by počkat na ulici. Pokusila se vybavit si z hlavy mapu. Bellova ulice, Armstrongova. Možná, že zaparkoval před Gradyho věznicí.

Dveře výtahu se konečně otevřely. V kabině stál George z ostrahy s rukou na zbrani. Will stál vedle něho.

„Všechno v pořádku, doktorko?“

Sára dokázala jenom přikývnout.

Will z výtahu vystoupil s provinilým výrazem ve tváři. „Zapomněl jsem, že u tebe zůstala Betty.“ Povědomě, rozpačitě se usmál. „Budu sice znít jako zpěvák country, ale moje srdce si vzít můžeš, mého psa však ne.“

Do Sáry vrazil záchranář, který jí procházel za zády. Opřela se dlaněmi o Willovu hruď, aby neupadla. Jenom tam stál s rukama v kapsách a rozpačitě se na ni usmíval. Kdo se kdy za tohoto muže postavil? Jeho rodina rozhodně ne, když ho nechala napospas úřadům. Ani pěstouni, pro něž byl nahraditelný. Ani doktoři, kteří experimentovali s jeho roztrženým rtem. Už vůbec ne učitelé a sociální pracovníci, kteří si jeho dyslexii pletli s hloupostí. A ze všech nejméně Angie, která si tak snadno zahrávala s jeho životem. S jeho drahocenným životem.

„Sáro?“ Will se zatvářil ustaraně. „Není ti nic?“

Položila mu ruce na ramena a pod jeho košilí ucítila známé pevné svaly a teplo jeho kůže. Ráno ho políbila na oční víčka. Měl jemné řasy, blonďaté a měkké. Škádlila ho, líbala ho na obočí, na nos, na bradu a lechtala ho vlasy na obličeji a na prsou. Kolik hodin v posledním roce strávila přemýšlením o tom, jaké by bylo cítit na rtech jizvu nad jeho ústy? Kolik nocí se jí zdálo, že se ráno probudí v jeho náruči?

Plno hodin, plno nocí.

Stoupla si na špičky, aby se mu dívala zpříma do očí. „Chceš se mnou být?“

„Ano.“

Vychutnávala si jistotu v jeho hlase. „Já s tebou taky.“

Will zavrtěl hlavou. Tvářil se, jako by čekal na rozuzlení velice špatného vtipu. „Nechápu to.“

„Nejsem imunní.“

„Vůči čemu?“

„Tvému ohromujícímu šarmu.“

Zúžil oči. „Jakému šarmu?“

„Rozmyslela jsem si to.“

Pořád se tvářil nevěřícně.

„Polib mě,“ řekla. „Rozmyslela jsem si to.“