Karin Slaughter

Will Trent 06. Kriminálník

1. kapitola

15. srpna 1974

LUCY BENNETTOVÁ

Po Edgewoodské třídě se vzhůru sunulo dlouhé skořicově hnědé auto. Vůz měl stažená okna a řidič se za volantem krčil. Ve světle kontrolek na palubní desce bylo vidět přivřené slídivé oči, které pátraly po řadě dívek stojících pod cedulí s názvem ulice. Jane. Mary. Lydia. Auto zastavilo, a jak se dalo očekávat, muž zvedl bradu a kývl na Kitty. Rychle k němu vykročila a snažila se na jehlových podpatcích vybalancovat nerovnosti asfaltového povrchu. Upravovala si přitom minisukni. Když ji před dvěma týdny Juice přivedl na roh, tvrdila ostatním holkám, že je jí šestnáct. Spíš jí však bylo patnáct, i když vypadala sotva na dvanáct.

Všechny ji od prvního okamžiku nesnášely.

Kitty se naklonila do otevřeného okna vozu. Nepoddajná vinylová sukně se jí povytáhla a rozevřela se jako zvon. Zákazníci si vždycky vybírali ji, což začínal být problém. Všimli si toho všichni kromě Juice, který jí nadržoval. Dovedla muže přemluvit k čemukoli. Byla svěží a vypadala jako dítě, i když stejně jako všechny ostatní holky v kabelce nosila kuchyňský nůž a uměla ho použít. Tahle práce žádnou z nich nebavila, ale když si klient místo nich vybral jinou – novější – holku, bolelo je to, jako by na prvním plese zůstaly stát stranou.

Kitty a řidič auta se rychle a bez smlouvání dohodli. Její služby za požadovanou cenu rozhodně stály. Dala Juicovi signál, počkala, až kývne, a nastoupila do vozu. Ten z výfuku vypustil oblak kouře a širokým obloukem odbočil do úzké vedlejší ulice. Když řidič zaparkoval, auto se jednou otřáslo. Zvedl ruku, popadl Kitty za zátylek a její hlava zmizela.

Lucy Bennettová se otočila a podívala se do temné liduprázdné ulice. Neblížila se sem žádná světla. Neprojelo tudy jediné auto, a tudíž se neobjevil ani žádný zákazník. Atlanta v noci nežila. Poslední člověk, který opustil budovu životní pojišťovny Equitable, obvykle zhasl všechna světla, ale Lucy viděla, že na druhé straně Centrálního městského parku jasně svítí žárovky v mrakodrapu ve tvaru žehličky. Když pořádně přivřela oči a soustředila se, objevila známý zelený nápis C&S, který značil počátek komerční čtvrti, jež představovala nový Jih a pokrok prostřednictvím obchodu. Město, jež nemá čas na nenávist.

Pokud dnes večer po místních ulicích kráčeli nějací muži, rozhodně neměli dobré úmysly.

Jane si zapálila cigaretu a schovala krabičku do kabelky. Nerada se dělila, ale velmi ochotně od druhých brala. Její oči se setkaly s Lucyinými. Měla v nich prázdnotu, na kterou se nedalo dívat. Jane to nejspíš také cítila, protože rychle odvrátila pohled.

Lucy se zachvěla, přestože byla polovina srpna a z chodníku sálalo horko. Měla rozedřené nohy a bolela ji záda. Třeštila jí hlava a tížil ji žaludek, jako by spolkla hromadu betonu. Úplně jí vyschlo v ústech a cítila neustálé mravenčení v rukách. Ráno si nad umyvadlem vytrhla z hlavy chomáč blonďatých vlasů. Před dvěma dny jí bylo devatenáct, ale už se cítila jako stařena.

Auto ve vedlejší ulici se znovu zatřáslo a Kitty zvedla hlavu. Otřela si ústa a vystoupila z vozu. Nemarnila čas a nedala zákazníkovi příležitost rozmyslet si uzavřený obchod. Sotva stihla zabouchnout dveře a auto už odjelo. Kitty chvíli vrávorala na vysokých podpatcích a tvářila se nejprve nejistě, pak zděšeně a nakonec naštvaně. Všechny byly naštvané. Zuřivost jim přinášela úlevu a útěchu. Nic víc neměly.

Lucy sledovala, jak se Kitty vrací na roh. Peníze odevzdala Juicovi a snažila se kolem něho projít. Chytil ji však za paži a zastavil ji. Kitty si odplivla na chodník a pokoušela se tvářit nebojácně. Juice rozbalil štos bankovek a po jedné je spočítal. Kitty tam stála a čekala. Všechny čekaly.

Juice konečně zvedl bradu. Obnos seděl a Kitty se mohla postavit zpátky do řady holek. Na ostatní se ani nepodívala. Jenom prázdnýma očima zírala do ulice a čekala, až se objeví další auto a další muž na ni buď kývne, nebo ji bez povšimnutí mine. Za pouhé dva dny od příchodu na ulici její oči dostaly stejně prázdný výraz jako zraky jejích kolegyň. Co se jí táhlo hlavou? Nejspíš totéž, co Lucy. Známý refrén, který ji každou noc ukolébával ke spánku. Kdy – to – skončí? Kdy – to – skončí? Kdy – to – skončí?

Lucy kdysi také bylo patnáct, ale teď jí ta doba připadala hrozně vzdálená. Při hodinách posílala kamarádkám psaníčka. Chichotaly se, když si povídaly o klucích. Každý den běžela ze školy domů, aby se mohla dívat na oblíbený romantický seriál. Se svou nejlepší kamarádkou Jill Hendersonovou ve svém pokoji tancovala na písničky Jackson Five. Bylo jí patnáct a najednou se život otevřel jako propast a malá Lucy střemhlav padala stále hlouběji do nepropustné tmy.

Začala brát amfetamin, aby zhubla. Nejprve jedla jenom pilulky. Benzedrin, který Jill našla v matčině lékárničce. Nebraly je často a byly opatrné. Potom ale lidé v FBI zešíleli a pilulky zakázali. Jednoho dne byla lékárnička prázdná a den nato Lucy připadalo, že její váha vyletěla zpátky na šedesát osm kilo. Kromě Tlustého George, který se vrtal v nose a u oběda vždycky seděl sám, byla ve škole jediným dítětem s nadváhou. Lucy George nenáviděla stejně prudce jako on ji a stejně tak nesnášela vlastní obraz v zrcadle.

Brát drogy Lucy naučila Jillina matka. Paní Hendersonová nebyla hloupá. Všimla si, že jí ubývají pilulky, a potěšilo ji, že se Lucy konečně snaží zbavit tukových polštářků. Sama benzedrin užívala ze stejného důvodu. Pracovala jako zdravotní sestra v Claytonově všeobecné nemocnici a odnesla z pohotovosti několik skleněných lahviček methedrinu, které cinkaly v kapse její bílé uniformy. Pověděla Lucy, že je to amfetamin k injekčnímu podání a funguje stejně jako pilulky, jenom rychleji.

Lucy bylo patnáct, když jí do těla poprvé zajela injekční jehla.

„Pokaždé jenom trošičku,“ vysvětlila jí paní Hendersonová. Natáhla do stříkačky maličko krve a pomalu stiskla píst. „Měj nad tím kontrolu. Nenech se tím ovládnout.“

Lucy nebyla sjetá, jenom měla trochu lehčí hlavu a pak samozřejmě podle očekávání ztratila chuť k jídlu. Paní Hendersonová měla pravdu. Tekutina účinkovala rychleji a snáz než pilulky. Shodila něco přes dvě kila, potom čtyři a půl a poté skoro sedm. A pak – nic. A tak přehodnotila význam výrazu pokaždé jenom trošičku a začala brát ne pět, ale deset kubických centimetrů, které se časem změnily v patnáct. Potom měla pocit, jako by jí explodovala hlava a tělo měla v jednom ohni.

Zajímalo ji ještě něco jiného?

Ani trochu.

Kluci? Samí pitomci. Jill Hendersonová? Příšerný opruz. A co její váha? Ta už jí byla fuk.

V šestnácti vážila sotva pětačtyřicet kilo. Žebra, kyčle a lokty jí vystupovaly pod voskovou kůží. Poprvé v životě měla vystouplé lícní kosti. Oči si líčila silnou vrstvou černé tužky a modrými stíny. Dlouhé blonďaté vlasy si žehlila, až je měla tuhé a plácaly jí o neskutečně hubený zadek. Dívenka, jíž v páté třídě tělocvikář k nadšení jejích spolužáků přezdíval Parní válec, teď byla hubená jako modelka, chovala se bezstarostně a najednou byla oblíbená.

Staré kamarádky, které znala od školky, z ní nadšené nebyly. Všechny ji zavrhly jako ubožačku, odpadlici a ztracený případ. Lucy to výjimečně bylo jedno. Co s lidmi, kteří nad ní ohrnují nos, protože si trochu užívá? Holky s Lucy stejně kamarádily jenom na oko. Byla tlustá, a tak vedle ní vypadaly hezky a roztomile a kluci s nimi flirtovali.

Noví kamarádi ji považovali za dokonalou. Milovali její sarkastické poznámky o lidech ze starých časů a vítali její výstřednost. Holky ji zvaly na mejdany a kluci na rande. Chovali se k ní jako k sobě rovné. Konečně zapadla do nějaké skupiny a nevyčnívala, protože jí někde bylo příliš. Stala se prostě jednou z davu. Byla jenom Lucy.

A její bývalý život? Lucy pro všechny, kdo v něm hráli nějakou roli, měla pouze slova pohrdání. Zejména pro paní Hendersonovou, která se s ní najednou přestala stýkat a prohlásila, ať se Lucy kouká dát dohromady. Lucy však byla v naprosté pohodě. Svého nového života se nehodlala ani náhodou vzdát.

Všechny její staré kamarádky byly nudné husy posedlé přípravou na vysokou, která většinou spočívala v rozpravách o tom, na které dívčí koleji se ubytují. Lucy o úžasnosti kolejí, jejichž viktoriánské a neoklasicistní budovy lemovaly Milledgeovu třídu a Jižní Lumpkinovu ulici v univerzitním městečku, mluvila už od svých deseti. Vábení amfetaminu však z řečtiny, kterou ovládala, učinilo zapomenutý jazyk. Nestála o nesouhlasné pohledy svých bývalých kamarádek. Vlastně už nestála ani o paní Hendersonovou. Měla plno nových kamarádů, kteří jí obstarali drogy, a rodiče jí dávali štědré kapesné. Když jí někdy v týdnu došly peníze, matka si ani nevšimla, že jí v peněžence chybějí bankovky.

Teď to jasně viděla, ale tehdy se zdálo, že do propasti padla během několika sekund, a ne plných dvou let. Doma se chovala nevrle a podrážděně. Začala se toulat po nocích a lhát rodičům kvůli úplným hloupostem, kvůli běžným věcem. Její lži byly průhledné. Ve škole propadala z jednoho předmětu za druhým, až skončila v tom nejzákladnějším kurzu angličtiny. V první lavici seděl Tlustý George a Lucy se svými novými kamarády byla vzadu. Většinou tam vyspávali rauš a čekali, až se budou moci vrátit ke své skutečné lásce.

K jehle.

K tomu dokonale tvarovanému kousku chirurgické oceli, k tomu zdánlivě neškodnému vynálezu, který ovládal každičký okamžik Lucyina života. Snila o tom, jak si šlehá. O tom, jak jehla nejprve propíchne kůži a jak to štípne, když jí zajede do žíly. O pomalém pálení, jež cítí, když si tekutinu vpraví do těla. O okamžitém pocitu euforie, jakmile se jí droga dostane do oběhu. Kvůli ní byla ochotná cokoli obětovat, cokoli kvůli ní ztratit. Neváhala udělat leccos, aby ji získala a mohla na všechno zapomenout, jakmile ji bude mít v krvi.

Pak to s ní najednou začalo jít prudce z kopce.

Objevil se Bobby Fields. Byl skoro o dvacet let starší než Lucy. Chytřejší a silnější. Pracoval jako mechanik na jedné tátově benzínce. Nikdy předtím si jí ani nevšiml. Byla pro něho neviditelná oplácaná holčička se zplihlými copánky. Poté, co do Lucyina života vstoupila jehla, se to však změnilo. Jednoho dne vešla do autoopravny s džínsy tak nízko na úzkých bocích, že se jí zvonové nohavice třepily od toho, jak je tahala po zemi. Bobby ji zastavil a chtěl si s ní povídat.

Také jí naslouchal a Lucy si teprve teď uvědomila, že ji do té doby vlastně nikdo nevnímal. Natáhl k ní ruku a prsty umazanými od oleje jí uhladil pramen vlasů, který jí spadl do tváře. Potom se najednou ocitli vzadu v budově a on jí sevřel ňadro. Lucy pod jeho dotykem celá ožila.

Nikdy předtím s žádným mužem nic neměla. I když se úplně sjela, věděla, že návrhy na sex musí odmítat. Potřebovala si uchránit nevinnost, protože o použité zboží nikdo nestál. Ačkoli se to nyní zdálo neuvěřitelné, tehdy si opravdu myslela, že i přes krátké zakolísání jednoho dne začne chodit na Georgijskou univerzitu, bude bydlet na koleji, kterou si vybere, a vdá se za seriózního mladého muže se zářnou budoucností, jenž se bude zamlouvat jejímu otci.

Bude mít děti a stane se členkou Asociace rodičů a učitelů. Bude péct koláčky, vozit děti autem do školy a vysedávat v kuchyni s ostatními matkami, kouřit a stěžovat si na nudný život. Možná, že až budou ostatní ženy probírat manželské neshody nebo dětskou koliku, Lucy se usměje při vzpomínce na své lehkomyslné mládí a šílenou, opojnou drogovou epizodu.

Anebo se jednoho dne ocitne někde na rohu v centru Atlanty a sevře se jí žaludek nad tím, že přišla o útulnou kuchyň i blízké přítelkyně.

Zatímco šestnáctiletá Lucy nikdy s žádným mužem nic neměla, Bobby Fields už byl zkušený. Spal s mnoha mladými ženami. Uměl s nimi mluvit a dovedl jim dodat pocit výjimečnosti. Nejdůležitější však bylo, že se vyznal v umění přejet rukou z ňadra na stehno, odtud do rozkroku a z něj jinam. Lucy hlasitě zavzdychala a její otec na ni z kanceláře zavolal, jestli je v pořádku.

„Nic mi není, tati,“ odpověděla, protože dotyk Bobbyho ruky byl tak příjemný, že by v tu chvíli zalhala i samotnému pánubohu.

Zpočátku svůj vztah tajili a o to víc byl samozřejmě vzrušující. Vzniklo mezi nimi pouto, cosi zakázaného. Tajně spolu chodili skoro celý rok. Lucy jednou týdně přišla k tátovi počítat drobné, ale pokaždé se vyhýbala Bobbyho pohledu. Předstírala, že Bobby neexistuje, dokud to už nedokázala déle vydržet a musela zajít na špinavý záchod za budovou. Pokaždé ji umazanýma rukama pevně popadl za zadek, takže když si pak sedla vedle otce, ještě ji bolel.

Její touha po Bobbym byla skoro stejně silná jako touha po droze. Chodila za školu. Vymyslela si, že si našla brigádu a že přespává u kamarádek. Rodiče jí věřili a nikdy ji nekontrolovali. Bobby měl vlastní byt a jezdil stejným sporťákem jako Steve McQueen. Pil pivo, kouřil marihuanu a kupoval Lucy amfetamin. Ona se za to naučila, jak ho vzít do úst, aniž by se jí zvedl žaludek.

Všechno bylo dokonalé, dokud jí nedošlo, že ve svém dvojím životě už nemůže dál pokračovat. Anebo možná ani nechce. Dva měsíce před maturitou odešla ze střední školy. Poslední kapka přišla o víkendu, kdy rodiče odjeli navštívit bratra na vysoké. Lucy celou dobu strávila u Bobbyho. Uvařila mu a uklidila. Celou noc se s ním milovala a přes den zírala na hodiny a počítala minuty do okamžiku, kdy mu bude moci říct, že ho miluje. Opravdu ho milovala, obzvlášť když večer přišel domů s širokým úsměvem na tváři a kouzelnou lahvičkou v kapse.

Bobby jí píchl pořádnou dávku. Možná až příliš velkou. Měla takovou sílu, že Lucy začaly cvakat zuby. Když se druhý den ráno dopotácela domů, byla pořád sjetá.

Byla neděle.

Rodiče měli jít s bratrem do kostela a teprve potom jet domů, ale místo toho seděli u stolu v kuchyni, ani se nepřevlékli z cestovního. Matka si nesundala klobouk. Celou noc na ni čekali. Zavolali Lucyině kamarádce, která jí měla poskytnout alibi a povědět jim, že Lucy přespala u ní. Nejdřív lhala, ale stačilo, aby na ni jen trošku zatlačili, a řekla jim, kde přesně jejich dcera je a co několik posledních měsíců provádí.

Lucy tehdy bylo sedmnáct a stále ji považovali za dítě. Rodiče ji chtěli nechat zavřít do psychiatrické léčebny a pokusili se dostat Bobbyho do vězení. Snažili se zařídit, aby ho nezaměstnali v žádné autodílně, ale on se jenom přestěhoval do Atlanty, kde je každému jedno, kdo mu opravuje auto, pokud je to levné.

Uplynuly příšerné dva měsíce a Lucy najednou bylo osmnáct. Její život se změnil, vypadal trochu jinak. Byla dost stará, aby mohla odejít ze školy, pít alkohol a opustit rodinu, aniž by ji někdo mohl nutit k návratu. Z tatínkovy holčičky se stala Bobbyho holka, která s ním žila v bytě poblíž Stewartovy třídy. Celý den spala a čekala, až se Bobby večer vrátí, aby jí mohl píchnout drogu, ojet ji a zase ji nechat spát.

Lucy tehdy cítila lítost jenom vůči svému bratrovi Henrymu, který studoval práva na Georgijské univerzitě. Byl o šest let starší a měl k ní vztah spíš jako kamarád než jako bratr. Když byli spolu, obvykle dlouho mlčeli, ale poté, co odešel studovat, si dvakrát až třikrát měsíčně dopisovali.

Lucy Henrymu psala s ohromnou chutí. V korespondenci byla tou starou Lucy, kterou znal – bláznila kvůli klukům, bála se, jestli odmaturuje, a hrozně moc se chtěla naučit řídit auto. O drogách se nezmiňovala. Nepsala mu ani o svých nových kamarádech, kteří se pohybovali na úplném okraji společnosti, takže je ani nepozvala na návštěvu ze strachu, aby matce neukradli stříbro. Pokud by je rodiče vůbec pustili do domu.

Henry pokaždé odpověděl krátce, ale i když měl zkoušek nad hlavu, dokázal Lucy poslat pár řádků, aby věděla, jak se mu daří. Těšil se, až jeho sestřička začne studovat na stejné univerzitě a on ji bude moci představit svým kamarádům. Nadšení mu vydrželo jen do té doby, než mu rodiče sdělili, že jeho milovaná sestra se odstěhovala do Atlanty a žije tam s osmatřicetiletým hipísáckým feťákem, který prodává drogy.

Potom se Lucyiny dopisy začaly vracet neotevřené a na obálce bylo pokaždé Henryho písmem naškrábáno: Vrátit odesilateli. Jednoduše ji odkopl jako prašivého psa.

Možná, že prašivá opravdu byla a zasloužila si, aby se na ni vykašlal. Opojení časem ztratilo na intenzitě, protože tělo si na drogu navyklo. Přicházely abstinenční příznaky, jež se skoro nedaly vydržet. Co jiného Lucy Bennettové zbývalo než život na ulici?

Bobby ji dva měsíce poté, co ji přestěhoval do Atlanty, vyhodil. Nebylo divu. Jeho mladá sexy kočka se proměnila ve feťačku, která každý večer škemrala o dávku, sotva vstoupil do dveří. Když ji Bobby přestal zásobovat, našla si v bytovém komplexu jiného muže, který jí ochotně dal, co chtěla. Co na tom, že kvůli tomu musela roztáhnout nohy? Dával jí to, co jí Bobby odpíral. Vycházel vstříc jejím požadavkům.

Jmenoval se Fred a na letišti uklízel letadla. Bavilo ho Lucy ubližovat a pak jí dát dávku, aby všechno bylo zase v pořádku. Domníval se, že je výjimečný, lepší než Bobby. Když zjistil, že Lucy svítí oči nikoli kvůli němu, ale kvůli droze, začal ji bít. Pokračoval v tom, dokud neskončila v nemocnici. Když se pak vrátila taxíkem do bytového komplexu, správce jí oznámil, že Fred se odstěhoval a nenechal žádnou adresu. Správce potom Lucy řekl, že může bydlet u něho.

Mnohé z toho, co následovalo, se utápělo v mlze. Možná to však bylo tak jasné, že nic nevnímala – asi jako když si člověk nasadí cizí brýle a nic přes ně nevidí. Lucy se skoro rok potácela od jednoho muže k druhému, od jednoho dealera k druhému. Kvůli dávce byla ochotná dělat strašné věci. Život s drogou pro ni představoval rychlou jízdu na klouzačce. Den za dnem cítila, jak se točí v klesající mlžné spirále, ale nedokázala se zastavit. Začaly by ji trápit bolesti a potřeba dávky. Touha po droze, která ji pálila v žaludku jako kyselina.

Nakonec padla na úplné dno. Děsila se motorkářů, kteří prodávali speed, ale její láska k drogám nakonec nevyhnutelně zvítězila. Pohazovali si s ní jako s baseballovým míčem, do kterého si každý praštil. Všichni bojovali ve Vietnamu a štval je celý svět a státní systém. Lucy jim také lezla na nervy. Zatím se nikdy nepředávkovala, nebo alespoň ne tolik, aby skončila v nemocnici. Jednou, dvakrát, třikrát ji ze sedla Harleye shodili před pohotovostí Gradyho nemocnice. Nelíbilo se jim to. Nemocnice znamenala příjezd policie a tu bylo těžké uplatit. Lucy se jednoho večera zase předávkovala a jeden motorkář ji z toho dostal pomocí heroinu. Naučil se to, když bojoval s Vietkongem.

Heroin představoval poslední hřebík do Lucyiny rakve. Začala ho brát stejně rychle jako předtím speed. Milovala jeho otupující účinek a pocit nepopsatelného blaha. Ztrátu povědomí o čase a prostoru. Ztrátu vědomí.

Lucy si za sex nikdy nevzala peníze. Zatím vždycky fungovala na základě směnného obchodu a poskytovala sex za speed nebo za heroin. Nikdy však za peníze.

Teď však peníze zoufale potřebovala.

Motorkáři prodávali speed, ale ne heroin. S tím obchodovali barevní. Dokonce i mafie se mu vyhýbala. Háčko byla droga ghetta. Byla příliš silná, příliš návyková a příliš nebezpečná pro bílé. Zejména pro bílé ženy.

A proto Lucy dostal černoch s vytetovaným Ježíšem na hrudi.

Lžíce. Plamen. Zápach hořící gumy. Škrtidlo. Filtr ze zlomené cigarety. Celé to mělo nádech romantického obřadu. Byl to dlouhý akt, v porovnání s nímž se její předešlé zkušenosti s drogami jevily žalostně ubohé. Lucy i teď pociťovala při pomyšlení na lžíci vzrušení. Zavřela oči a představila si ohnutý kus kovu, jehož držadlo připomíná mrtvou labuť. Černou labuť. Černou ovci. Černochovu děvku.

Najednou vedle ní stál Juice. Ostatní holky opatrně poodešly. Juice dovedl vycítit slabost. Díky tomu je všechny ovládal. „Co je, kočko?“

„Nic,“ zamumlala. „Všechno je fa-ajn.“

Vyndal si z úst párátko. „Nekecej, holčičko.“

Lucy se podívala na zem. Uviděla jeho bílé boty z pravé kůže a rozšířené nohavice zelených, na míru šitých kalhot, které mu zčásti zakrývaly špičky. Od kolika cizích chlapů se musela nechat ojet, aby se ty boty mohly lesknout? Na kolika zadních sedadlech musela ležet, aby mohl zajít ke krejčímu ve Five Points a nechat si vzít míru na kalhoty?

„Promiň.“ Odvážila se zvednout hlavu a podívat se mu do tváře, aby zjistila, jakou má náladu.

Juice vytáhl kapesník a otřel si z čela pot. Jeho obličej lemovaly dlouhé kotlety, které mu sahaly až k bradě. Na jedné tváři se mu skvělo mateřské znaménko, na které Lucy někdy upřeně zírala, když se potřebovala soustředit na něco jiného.

„No tak, kočičko. Když mi nepovíš, na co myslíš, nemůžu ti nijak pomoct,“ vybídl ji a šťouchl ji do ramene. Když dál mlčela, strčil do ní prudčeji, aby mu lépe rozuměla. Nehodlal ji nechat na pokoji. Nesnášel, když před ním jeho holky měly tajemství.

„Myslela jsem na mámu,“ odpověděla Lucy. Poprvé po dlouhé době nějakému muži řekla pravdu.

Juice se zasmál a párátkem ukázal na ostatní holky. „No není to roztomilý? Vona myslí na maminku.“ Zvýšeným hlasem dodal: „Kolik z vás by teď chtělo pochovat vod maminky?“

Několik holek se nervózně zachichotalo. Kitty, která vždycky podlézala, odpověděla: „Potřebujeme jenom tebe, Juici. Nikoho jinýho.“

„Lucy,“ zašeptala Mary. Stěží ze sebe její jméno vypravila. Pokud se teď Juice namíchne, žádná z nich nedostane to, co chce. A všechny toužily jen po jednom – po lžíci a háčku, které měl v kapse.

„Nech ji, to je dobrý,“ mávl Juice zamítavě na Mary. „Jen ať mluví. Tak začni,“ vybídl Lucy.

Možná to bylo tím, že na ni mluvil jako na psa – dal jí příkaz, jako by ji chtěl odměnit pamlskem, když na povel zaštěká. Anebo byla natolik zvyklá dělat přesně to, co jí řekne, že se jí ústa otevřela sama od sebe.

„Myslela jsem na to, jak mě máma jednou vzala do města.“ Lucy zavřela oči a přenesla se do minulosti. Seděla v matčině autě a viděla, jak se kovová palubní deska chrysleru leskne v jasném slunečním svitu. Bylo horké, vlhké srpnové počasí, v němž člověk litoval, že se auta nevyrábějí s klimatizací. „Měla mě vysadit před knihovnou a jít něco zařídit.“

Juice se její vzpomínce přidušeně zasmál. „Ty jo, to je fakt krásný. Maminka tě vzala do knihovny, abys tam mohla čumět do knížek.“

„Nemohla se tam dostat.“ Lucy otevřela oči a zpříma se podívala na Juice. Takhle se na něho ještě nikdy neodvážila pohlédnout. „Zrovna tam měl manifestaci Ku-klux-klan.“

Juice si odkašlal. Očima rychle zalétl k ostatním holkám a pak je zase upřel na Lucy. „Pokračuj.“ Z jeho chladného tónu ji zamrazilo v zádech.

„Ulice byly zacpaný. Zastavovali auta a prohlíželi je.“

„Kuš,“ zašeptala Mary prosebně. Lucy ale nemohla přestat. Její pán jí poručil, aby mluvila.

„Byla sobota. Máma mě do knihovny vozila vždycky v sobotu.“

„Fakt, jo?“ zeptal se Juice.

„Ano.“ Lucy měla sice otevřené oči, ale viděla před sebou scénu, která se jí odehrávala v hlavě. Seděla v bezpečí matčina auta. Byla bezstarostná. Tehdy ještě nebrala pilulky ani si nic nepíchala. Netušila nic o heroinu ani o Juicovi. Zatím byla tou malou Lucy, která trpělivě seděla v matčině autě a bála se, že se nedostane včas do knihovny a přijde pozdě do čtenářského kroužku.

Malá Lucy vášnivě ráda četla. Rukama sevřela stoh knížek, které jí ležely na klíně, a upřeně hleděla na muže, kteří blokovali ulice. Všichni na sobě měli bílé hábity a většina z nich si z hlavy stáhla kápi, protože jim bylo horko. Některé znala z kostela, pár ze školy. Zamávala na pana Sheffielda, majitele železářství. Mrkl na ni a také jí zamával.

„Byly jsme na kopci poblíž soudu a před námi stál černoch, kterej zastavil na stopce,“ řekla Lucy Juicovi. „Seděl v takovým malým autě z dovozu. Rovnou k němu zamířil pan Peterson a z druhý strany pan Laramie.“

„Fakt, jo?“ zopakoval Juice.

„Jo, přesně tak. Ten chlap byl úplně zděšenej. Auto s ním pořád couvalo z kopce dolů. Určitě neměl automat, a jak se bál, sundaval nohu ze spojky. Vzpomínám si, že máma na něho koukala, jako by to byl nějakej televizní dokument o divokejch zvířatech. Hrozně se smála a povídala: ,Koukni, jak se ten negr bojí.‘“

„Ježíšikriste,“ zasyčela Mary.

Lucy se na Juice usmála a zopakovala: „Koukni, jak se ten negr bojí.“

Juice vytáhl párátko z úst. „Dávej si pozor na hubu, jo?“

„Koukni, jak se ten negr bojí,“ zamumlala Lucy. „Koukni, jak se…“ Hlas jí odumřel, ale jenom na okamžik, než se znovu rozjela. Její průpovídka jí najednou kdovíproč připadala ohromně legrační. Zvýšila hlas, takže se ozvěnou odrážel od okolních budov. „Koukni, jak se ten negr bojí! Koukni, jak se ten negr bojí!“

Juice jí vrazil facku. Nebyla silná, ale Lucy stejně trhla hlavou. Ucítila, jak jí do krku stéká krev.

Nebylo to poprvé, co ji někdo uhodil. A ani naposledy. Stejně se nedala zastavit. Nic ji nemohlo zarazit. „Koukni, jak se ten negr bojí! Koukni, jak se ten negr bojí!“

„Drž hubu!“ Juice ji udeřil pěstí do obličeje.

Lucy cítila, že se jí zlomil zub. Zkřivila ústa, ale pokračovala: „Koukni, jak se…“

Juice ji kopl do břicha. Těsné kalhoty mu nedovolovaly zvednout nohu vysoko, takže ji podrážkou trefil do pánve. Lucy zalapala po dechu. Bolest byla k nevydržení, ale zároveň zvláštně osvobozovala. Kolik let cítila jenom otupění? Kolik let uplynulo od chvíle, kdy naposledy zvýšila hlas a odmítla nějakého muže?

Sevřelo se jí hrdlo. Sotva se držela na nohou. „Koukni, jak se…“

Juice ji znovu udeřil do obličeje a přerazil jí nos. Lucy rozhodila rukama a udělala několik vrávoravých kroků vzad. Před očima jí tančily hvězdičky. Skutečné hvězdičky. Upustila kabelku. Měla zlomený podpatek.

„Vypadni vocaď!“ Juice mával ve vzduchu pěstí. „Vypadni vocaď, než tě zabiju, ty kurvo!“

Lucy vrazila do Jane, ale ta ji od sebe odstrčila jako prašivého psa.

„Prostě jdi,“ zasyčela Mary. „Prosím tě.“

Lucy spolkla krev, ale vzápětí ji vyprskla. Na zem dopadly jakési bílé kousky. Zuby.

„Hoď sebou, ty čubko!“ nařídil jí Juice. „Jdi mi z očí.“

Lucy se s námahou otočila a podívala se do temné ulice, v níž nesvítila jediná lampa, která by ji vedla. Buď je vystříleli pasáci, nebo se město neobtěžovalo je rozsvítit. Lucy znovu zavrávorala, ale zůstala vzpřímená. Zlobil ji zlomený podpatek. Zula si obě boty a na bosých chodidlech ucítila horký asfalt. Až ke kořínkům vlasů jí projela palčivá bolest, jako by kráčela po žhavém uhlí. Jednou to viděla v televizi – člověk musí jít dost rychle, aby se k uhlíkům nedostal vzduch a nepopálily mu kůži.

Lucy přidala do kroku a narovnala záda. Hlavu držela vysoko, přestože ji žebra bolela tak, že sotva mohla dýchat. Nedbala na to. Nedbala na tmu ani na horký asfalt, který ji pálil do chodidel. Všechno jí bylo jedno.

Otočila se a vykřikla: „Koukni, jak se ten negr bojí!“

Juice se za ní rozběhl a Lucy po ulici letěla jako střela. Bosá chodidla jí pleskala o chodník. Ze všech sil zabírala pažemi ve vzduchu. Když zaběhla za roh, plíce se jí prudce zvětšovaly rychlým dechem a měla vysokou hladinu adrenalinu. Vzpomněla si na hodiny tělocviku, kdy za špatné chování musela pětkrát, desetkrát, dvacetkrát oběhnout dráhu. Tehdy byla mladá, volná a velice rychlá. Už to však patřilo minulosti. V nohách cítila křeče a začala se jí podlamovat kolena. Odvážila se ohlédnout, ale Juice za sebou neviděla. Nikdo za ní neběžel. Klopýtla a zastavila se.

Ani se nenamáhal ji honit.

Lucy se předklonila a opřela se rukou o telefonní budku. Z úst jí kapala krev. Přejela si jazykem po dásních, aby zjistila, odkud jí teče. Měla vyražené dva zuby, oba naštěstí vzadu.

Vešla do budky. Když za sebou zavřela dveře, oslnilo ji příliš jasné světlo. Znovu je tedy otevřela a opřela se o jejich skleněnou výplň. Stále sotva popadala dech a tělo ji bolelo, jako by uběhla šestnáct kilometrů, ne pár desítek metrů.

Podívala se na telefon, na černé sluchátko zavěšené na vidlici a na otvor na mince. Prsty přejela po zvonku vyrytém do kovu a pak nahmatala čtyřku, sedmičku a osmičku. Bylo to číslo jejích rodičů. Stále si ho pamatovala, stejně jako znala číslo jejich domu, babiččiny narozeniny a datum bratrovy nadcházející promoce. Hodná Lucy z dřívějška se úplně neztratila. Stále existovala v číslech z jejího starého života.

Mohla by jim zavolat, ale i kdyby to zvedli – o čem by spolu mluvili?

Odtrhla se od dveří budky a pomalu kráčela ulicí. Nevěděla, kam míří, ale hlavní bylo, že jde pryč. Začínala pociťovat první abstinenční příznaky a sevřel se jí žaludek. Měla by zajít do nemocnice, aby ji ošetřili, a vyžebrat u sestřičky nějaký metadon, než to začne být opravdu zlé. Gradyho nemocnice stála jen několik bloků odtud. Zatím necítila v nohou křeče, takže tam možná zvládne dojít. Běhání po trati na střední škole nepovažovala vždycky jenom za trest. Běh měla moc ráda a o víkendu s bratrem Henrym nadšeně provozovala jogging. Vždycky to vzdal dřív než ona. Lucy měla v kabelce jeho dopis. Minulý měsíc ho dostala od muže z Unijní misie, kam se holky uchylovaly, když se jim povedlo rozzuřit Juice.

Lucy u sebe dopis nosila celé tři dny, než ho otevřela. Bála se totiž, že se v něm dočte samé hrozné zprávy, například že otec zemřel nebo že matka utekla s prodavačem bramborových lupínků. Dneska se přece všichni rozvádějí. Rozbíjejí rodiny a ničí své děti. Lucy je už dávno zničená, ale obyčejný dopis klidně může otevřít a přečíst si, ne?

Henryho známé zhuštěné písmo jí připadalo jako něžné pohlazení po tváři. Do očí jí vstoupily slzy. Dopis si přečetla několikrát po sobě. Sestával z jediné stránky a neobsahoval žádné drby ani zprávy, co je doma nového. Henry si na takové věci nepotrpěl. Uvažoval přesně a logicky, nikdy neměl sklon k přepjatosti. Studoval poslední ročník na právech a začínal hledat práci, protože se doslechl, že bez praxe je po absolutoriu velice těžké sehnat zaměstnání. Bude se mu stýskat po studentských časech a po kamarádech. A moc se mu stýská po Lucy.

Stýská se mu po Lucy.

Tuhle část si přečetla čtyřikrát a pak ještě jednou. A potom ještě tolikrát, že to přestala počítat. Henrymu se po ní stýská. Stýská se mu po sestře.

Lucy se po sobě samé také stýskalo.

Kabelku však ztratila na rohu a teď ji nejspíš má Juice. Pravděpodobně ji vysypal na chodník a probral se jejím obsahem, jako by mu patřil. Znamenalo to, že má Henryho dopis a Lucyin kuchyňský nůž, který je tak ostrý, že si s ním dokáže proříznout kůži na stehně. Věděla to, protože se do něj minulý týden řízla, aby se ujistila, že ještě dokáže krvácet.

Na dalším rohu zahnula doleva. Otočila se a podívala se na měsíc, jehož zahnutá špička narušovala čerň oblohy. V dálce se rýsovala kostra nedokončeného nejvyššího hotelu na světě, jenž se měl jmenovat Peachtree Plaza. V celém městě se stavělo. Za jeden nebo dva roky se v centru otevřou nové hotely s tisícovkami lůžek a obchody pokvetou, zejména ty pouliční.

Pochybovala, že se toho dožije.

Znovu klopýtla a zády jí projela pronikavá bolest. Potlučené tělo se začínalo ozývat. Určitě má zlomené žebro. Stoprocentně má přeražený nos. Svíravá bolest v žaludku nabírala na intenzitě. Brzy bude potřebovat dávku, jinak se začne třást.

Přinutila se udělat krok. „Prosím,“ modlila se k bohu Gradyho nemocnice. „Ať mi daj metadon a uložej mě do postele. Ať jsou na mě hodní. Ať jsou…“

Lucy se zarazila. Co se to s ní ksakru děje? Proč se chce vydat napospas nějaké zatracené zdravotní sestře, které bude stačit jediný pohled, aby jí hned bylo jasné, co je zač? Měla by se vrátit na své místo na chodníku a usmířit se s Juicem. Měla by se před ním plazit po čtyřech a prosit ho o odpuštění. O slitování. O dávku. O spásu.

„Dobrý večer, sestro.“

Lucy se rychle otočila. Tak trochu očekávala, že uvidí Henryho, i když ten ji takhle nikdy nezdravil. Kousek od ní stál vysoký běloch. Skrýval se ve stínu. Lucy si rychle přitiskla ruku na hrudník. Srdce jí prudce bilo do dlaně. Nehodlala se takhle nechat přepadnout zákazníkem. Sáhla po kabelce, v níž měla nůž, ale příliš pozdě si vzpomněla, že o všechno přišla.

„Není ti špatně?“ zeptal se muž. Byl hezky upravený, což Lucy už dlouho neviděla. Světle hnědé vlasy měl strojkem ostříhané na kratičkého ježka. Kotlety na lících měl krátké, a dokonce ani takhle pozdě večer mu nerašilo strniště. Nejspíš to byl voják. Plno chlapů se vracelo z Vietnamu. Tenhle pitomec bude za šest měsíců úplně stejný jako všichni ostatní váleční veteráni, které Lucy zná – špinavé vlasy si splete do copu, bude mlátit nějakou ženskou a debilně kecat o úloze muže v dějinách lidstva.

Lucy se snažila mluvit pevným hlasem. „Lituju, fešáku. Dneska už mám po šichtě.“

Její slova se v malém prostoru mezi vysokými budovami odrážela ozvěnou. Uvědomila si, že se jí plete jazyk, a narovnala ramena, aby mu nepřipadala jako snadná kořist. „Přišel jsi pozdě.“

„Nechci tvoje služby.“ Udělal k ní krok. V ruce držel nějakou knihu. Byla to Bible.

„Do prdele,“ zamumlala. Tihle chlápci byli všude. Mormoni, Svědci Jehovovi, a dokonce i někteří fanatici z místního katolického kostela. „Hele, já nepotřebuju zachránit.“

„Nerad ti odporuju, sestro, ale připadá mi, že právě to potřebuješ.“

„Nejsem tvoje sestra. Jednoho bratra mám, ale ty to rozhodně nejsi.“ Lucy se otočila a vykročila od něho. K Juicovi se teď vrátit nemůže. Další bití by nevydržela. Půjde do nemocnice a udělá tam takový virvál, že jí budou muset dát sedativa. To jí přinejmenším pomůže nějak přečkat noc.

„Určitě si o tebe dělá starosti.“

Lucy pokračovala v chůzi.

„Tvůj bratr,“ pokračoval muž. „Určitě o tebe má starost. Já bych ji na jeho místě měl.“

Lucy pevně svírala propletené prsty rukou, ale neotočila se a ani se nezastavila. Slyšela za sebou kroky, ale nezrychlila. Nemohla. Strašně ji bolelo břicho, jako by ji do něj bodali nožem. V nemocnici může zůstat přes noc, ale co zítra, pozítří a dál? Musí si nějak usmířit Juice. Dneska večer obchody moc nešly, a dokonce ani Kitty moc nevydělala. Juice zajímaly jenom peníze a Lucy by se vsadila, že tenhle náboženský fanatik u sebe bude mít alespoň deset babek. Juice ji sice stejně zbije, ale peníze ho trochu obměkčí.

„Chci mu zavolat.“ Lucy opatrně našlapovala. Slyšela, že muž jde za ní a drží si odstup. „Svýmu bráchovi. Přijede pro mne. Slíbil mi to.“ Lhala, ale hlas měla pevný. „Nemám žádný peníze na telefon.“

„Jestli potřebuješ peníze, tak ty ti můžu dát.“

Lucy se znovu zastavila a pomalu se otočila. Muž stál v proužku světla, který na ulici dopadal z vestibulu nedaleké administrativní budovy. Lucy byla příliš vysoká – bez bot měřila sto sedmdesát tři centimetry – a na většinu lidí se obvykle dívala z výšky. Tenhle muž měl hodně přes sto osmdesát centimetrů. Svíral Bibli v obrovských rukách a měl široká ramena. Nesly ho dlouhé svalnaté nohy. Lucy uměla být rychlá, zejména když se bála. Jakmile ten chlap vytáhne peněženku, popadne ji a uteče.

„Nesloužíš náhodou u námořnictva?“

„Nejsem schopen vojenské služby.“ Přistoupil k ní o krok blíž. „Nejsem zdravotně způsobilý.“

Lucy připadal způsobilý dost. Nejspíš měl tatínka, který někoho podplatil, aby syn nemusel narukovat, stejně jako to udělal její táta s Henrym. „Dej mi nějaký peníze, ať můžu zavolat bráchovi.“ Pak se upamatovala a dodala: „Prosím tě.“

„Kde je?“

„V Aténách.“

„V Řecku?“

Vyprskla smíchy. „Ne, v Georgii. Studuje na vejšce, práva. Má se ženit, tak mu chci zavolat a pogratulovat mu.“ Ještě zdůraznila: „A taky aby mě vyzvednul a odvezl domů k našim.“

Muž se k ní přiblížil o další krok a pruh světla mu ozářil obličej. Měl normální, skoro průměrné rysy. Modré oči a hezká ústa, špičatý nos a hranaté čelisti. „Proč ty nestuduješ?“

Lucy zamrazilo vzadu na krku. Nevěděla, jak přesně by popsala své pocity. Částečně se muže bála a na druhou stranu myslela na to, že už je to dávno, co s ní nějaký muž takhle mluvil. Nedíval se na ni jako na děvku a nenabízel jí obchod. V očích neměl nic, co by napovídalo, že by mohl být nebezpečný. Ale stejně – byly dvě hodiny ráno a on stál v prázdné ulici města, které v podstatě přestalo žít v šest hodin večer, kdy se všichni bílí vrátili domů na předměstí.

Ani jeden z nich sem ve skutečnosti nepatřil.

„Sestro.“ Přiblížil se k ní o další krok. Lucy vyděsil starostlivý výraz v jeho očích. „Nechci, aby ses mě bála. Moji ruku vede Bůh.“

Lucy těžko hledala odpověď. Celé roky se na ni nikdo nepodíval ani s náznakem soucitu. „Proč si myslíš, že se bojím?“

„Myslím, že už dlouho žiješ ve strachu, Lucy.“

„Nevíš, co jsem…“ Zarazila se. „Odkud víš, jak se jmenuju?“

Zatvářil se překvapeně. „Sama jsi mi to řekla.“

„Neřekla.“

„Povídala jsi, že se jmenuješ Lucy. Je to pár minut.“ Zvedl Bibli, aby svá slova zdůraznil. „Přísahám.“

Vyschlo jí v ústech. Své jméno tajila a nikdy ho neprozrazovala neznámým lidem. „To není pravda.“

„Lucy…“ Stál od ní necelého půl metru. V očích se mu objevil tentýž starostlivý výraz jako předtím. Stačilo by mu udělat ještě jeden krok vpřed a uškrtil by ji dřív, než by jí došlo, co se děje.

Neudělal to však. Jenom tam stál a tiskl si Bibli k hrudi. „Neboj se mě, prosím. Nemáš důvod ke strachu.“

„Co tady děláš?“

„Chci ti pomoct. Zachránit tě.“

„Nepotřebuju zachránit. Potřebuju peníze.“

„Už jsem ti řekl, že ti všechny potřebné peníze dám.“ Zastrčil si Bibli do podpaží a vytáhl peněženku. Viděla, že v ní má úhledně složené bankovky. Stovky. Vyndal je ven a rozevřel je do vějíře. „Chci se o tebe postarat. Nic jiného jsem nikdy nechtěl.“

Podívala se na peníze. Měl minimálně pět set, možná i víc. „Neznám tě,“ řekla roztřeseně.

„Ne, zatím ne.“

Lucy udělala krok vzad, ale přitom k muži potřebovala přiskočit, popadnout peníze a utéct. Pokud uhodl, co má v plánu, nedal to na sobě znát. Stál tam se stovkami dolarů, které v jeho obrovských rukách připomínaly poštovní známky, a nehýbal se. Ani nemluvil. Tolik peněz! Pět set dolarů. Za to by si mohla pronajmout pokoj v hotelu a několik měsíců, možná i rok nešlapat ulici.

Lucy pod zlomenými žebry prudce bušilo srdce. Nemohla se rozhodnout, zda má sebrat peníze a utíkat jako o život, nebo jenom utéct od svého života. Vlasy vzadu na krku se jí ježily a ruce se jí třásly. Na zádech pocítila horko. Na okamžik se domnívala, že nad Peachtree Plaza vychází slunce, zaplavuje ulici a zahřívá jí krk a ramena. Je to nějaké znamení shora? Přišla konečně spása?

Spása ne. Jenom peníze.

Přinutila se udělat krok kupředu a pak ještě jeden. „Chci vědět, kdo jsi,“ řekla nezřetelně.

Usmál se. „To je dobře, sestro.“

Lucy se přiměla jeho úsměv opětovat. Zavlnila rameny, aby vypadala mladší, roztomilejší a nevinnější. Vrhla se po bankovkách. Otočila se a chtěla utéct, ale její tělo sebou prudce trhlo vzad.

„Nebojuj se mnou.“ Sevřel jí zápěstí a polovina její paže zmizela v jeho dlani. „Stejně mi neutečeš.“

Lucy se přestala vzpouzet. Neměla na vybranou. Do krku jí vystřelovala ostrá bolest a hučelo jí v hlavě. Křuplo jí v ramenním kloubu. Přesto dál pevně svírala peníze a cítila, jak ji tvrdé bankovky škrábou do dlaně.

„Proč bažíš po životě v hříchu, sestro?“ zeptal se.

„Nevím.“ Lucy zakroutila hlavou a podívala se na zem. Vtáhla zpátky do nosu krev, která jí z něj kapala. Stisk mužovy ruky začal povolovat.

„Sestro…“

Lucy se mu vyškubla. Měla pocit, že si strhla kůži, jako by to byla rukavice. Běžela, jak mohla nejrychleji, bosými chodidly pleskala o chodník a zabírala pažemi ve vzduchu. Minula jeden blok domů a pak druhý. Otevřela ústa a zhluboka dýchala, až ji bolelo v hrudi. Měla zlámaná žebra, přeražený nos a vytlučené zuby, ale v ruce svírala peníze. Pět set dolarů na hotelový pokoj, na lístek na autobus. Znamenaly pro ni bezpečí. Veškeré háčko, které mohla zvládnout. Byla volná. Do hajzlu, konečně je volná!

Vtom jí někdo prudce trhl hlavou dozadu. Cítila, že jí vyrval chomáče vlasů i s kořínky. Kůže na hlavě se jí napínala k prasknutí. Její tělo dál letělo vpřed. Nohy jí vystřelily před tělo, až měla chodidla na stejné úrovni jako bradu, a pak dopadla zády na zem.

„Nebojuj se mnou,“ zopakoval muž. Obkročmo se na ni posadil a rukama jí sevřel hrdlo.

Lucy se ho snažila chytit za prsty, ale stisk nepovoloval. Z potrhané kůže na hlavě se jí řinula krev a tekla jí do očí, nosu a úst.

Nemohla křičet. Slepě před sebe napřáhla ruce a pokusila se zarýt mu nehty do očí. Nahmatala hrubou kůži na jeho tváři, ale pak ruce svěsila, protože už je neudržela ve vodorovné poloze. Když se zachvěla v křeči, zrychlil se mu dech. Po noze jí stékala teplá moč. Byl vzrušený. Lucy zachvátil pocit bezmoci. Za koho se bije? Komu záleží na tom, jestli je nějaká Lucy Bennettová živá nebo mrtvá? Možná, že Henry bude smutný, až se to dozví, ale její rodiče, její bývalé kamarádky a možná i paní Hendersonová nejspíš pocítí úlevu.

Konečně došlo k nevyhnutelnému.

Lucy zduřel jazyk v ústech a zamlžily se jí oči. Nemělo to smysl. V plicích jí nezbýval žádný vzduch a neokysličoval se jí mozek. Začínala se vzdávat a svaly jí ochabovaly. Dopadla temenem na chodník a podívala se vzhůru. Obloha byla neskutečně černá a hvězdy se proměnily v sotva viditelné tečky o velikosti špendlíkové hlavičky. Muž jí zíral do tváře a v očích měl tentýž ustaraný výraz jako předtím.

Tentokrát se usmíval.

2. kapitola

Současnost

PONDĚLÍ

Will Trent se ještě nikdy neocitl sám v cizím domě. Výjimku tvořila obydlí, kde byl někdo po smrti. Nikoli poprvé si uvědomil, že má hodně společného s leckterým sériovým vrahem. Naštěstí však pracoval jako agent Georgijského vyšetřovacího úřadu, takže do prázdných koupelen a opuštěných ložnic vždy vnikal kvůli vyššímu dobru.

Toto poznání ho však nijak neuklidnilo, když procházel bytem Sáry Lintonové. Musel si neustále připomínat, že má dobrý důvod tu být. Sára ho požádala, aby nakrmil a vyvenčil psy, zatímco bude mít službu v nemocnici. Kromě toho si nebyli právě cizí. Znali se skoro rok a před dvěma týdny spolu začali chodit. Will tu od té doby strávil každou noc. Ještě předtím se seznámil se Sářinými rodiči. Večeřel s nimi u jednoho stolu. Když vzal v potaz, co všechno spolu sdílí, neměl by si tu vůbec připadat jako vetřelec.

Přesto se cítil jako stalker.

Možná to pramenilo z pocitu, jaký měl, když tu osaměl. Byl Sárou Lintonovou posedlý. Chtěl o ní vědět všechno. Neměl nutkání svléknout se do naha a válet se po její posteli – bez Sáry by to stejně nebylo ono –, ale přepadala ho potřeba prohlédnout si všechny věci na jejích policích a v jejích zásuvkách. Toužil prolistovat fotoalba, která měla uložená v krabici ve skříni v ložnici. Chtěl si přečíst její knihy a poslechnout si písničky, jež si stáhla z internetu.

Ne že by podle svého nutkání hodlal jednat. Na rozdíl od většiny sériových vrahů si uvědomoval, že jeho nápady překračují únosnou hranici. Jeho touha ho přesto zneklidňovala.

Pověsil vodítka do skříně v předsíni. Sářini dva chrti se povalovali na pohovce v obývacím pokoji a jejich světle hnědá srst se v paprsku slunečního světla zbarvila téměř doběla. Byt byl velký a rohový. Nacházel se v nejvyšším patře obytného domu, což byla jedna z výhod profese pediatra v porovnání s ubohým státním zaměstnancem. Prosklené stěny, které se sbíhaly v rohu, skýtaly fantastický výhled na centrum Atlanty. Byla odsud vidět budova Bank of America, jež vypadala, jako by dělníci zapomněli z horní části odstranit lešení. Pak také věžák papírenské společnosti Georgia Pacific připomínající schody. Postavili ho na místě kina, kde měl premiéru film Jih proti Severu. Dále maličká budova pojišťovny Equitable ve tvaru těžítka z černé žuly, jež stála vedle hotelu Westin Peachtree Plaza podobného tubusu na výkresy.

Atlanta byla v podstatě malá – počet jejích obyvatel dosahoval jen něco málo přes pět set tisíc. Když se k tomu však připočetli lidé z předměstí, číslo se vyšplhalo k šesti miliónům. Město představovalo významnou metropoli v appalačském podhůří a středisko obchodu na jihovýchodě. Mluvilo se tu více než šedesáti jazyky. Nacházelo se zde víc hotelových pokojů než stálých obyvatel a větší množství kancelářských ploch než pracovníků. Ročně v Atlantě došlo ke třem stům vražd, jedenácti stům znásilnění a skoro k třinácti tisícům násilných přepadení.

Bylo to celkem prohnilé maloměsto.

Will došel do kuchyně a zvedl ze země misky na vodu. Při pomyšlení, že by se měl vrátit do svého malého domku, ho přepadl pocit osamění. Bylo to zvláštní, protože si celý život nepřál nic než být sám. Jeho existence přece nezávisí jenom na Sáře Lintonové. Je dospělý. Má práci. Musí se starat o svého vlastního psa. Má domov, a dokonce byl ženatý. Technicky vzato vlastně stále ženatý je, i když až donedávna mu na tom příliš nezáleželo.

Willovi bylo osm let, když policisté do Atlantského dětského domova přivezli jedenáctiletou Angii Polaskiovou. Byla holka, což znamenalo, že měla velkou šanci na adopci. Jenomže o hubatou a divokou Angii nikdo nestál. O Willa také ne. V prvních letech jeho života si ho lidé většinou brali z dětského domova a zase ho tam vraceli jako ohmatanou knížku do knihovny. Angie mu to všechno nějak pomohla lépe snášet. Pokud mu zrovna nedělala ze života peklo.

Vzali se před dvěma lety na základě sázky, a možná právě proto manželství ani jeden z nich nebral vážně. Angie to nevydržela ani týden. Když se Will dva dny po obřadu probudil, zjistil, že její oblečení zmizelo a dům je prázdný. Nepřekvapilo ho to a ani necítil žádnou bolest. Vlastně se mu ohromně ulevilo, že se to stalo takhle brzy. Angie mu neustále mizela z dohledu a Will věděl, že se vrátí. Vždycky se vrátila.

Tentokrát se však v Angiině nepřítomnosti poprvé něco přihodilo. Objevila se Sára. Líbilo se mu, jak mu dýchá na ucho a přejíždí mu prsty po zádech. Jak chutná a voní. U Angie si takových věcí nikdy nevšiml.

Postavil misky s vodou na zem a zamlaskal. Psi zůstali na pohovce a nejevili žádný zájem.

Na kuchyňské lince leželo Willovo sako a vedle něj pouzdro se služební pistolí. Will si pouzdro připevnil na opasek, a když si oblékal sako, podíval se na hodiny na sporáku. Sáře za pět minut končila služba, což znamenalo, že Will měl minimálně před deseti minutami odejít. Až Sára dorazí domů, nejspíš mu zavolá. Řekne jí, že zrovna vyplňoval papíry nebo že si právě jde zaběhat na pásu. Případně si vymyslí nějakou jinou lež, aby bylo jasné, že neseděl doma jako na trní a nečekal na její telefonát. Potom bude šťastně chvátat zpátky do jejího bytu.

Právě mířil ke vstupním dveřím, když mu v kapse zavibroval mobil. Poznal číslo své nadřízené. Na okamžik uvažoval, že hovor nechá spadnout do hlasové schránky, ale ze zkušenosti věděl, že Amanda se nenechá snadno odbýt.

„Trent,“ řekl do přístroje.

„Kde jste?“

Její otázka mu kdovíproč připadala vlezlá. „Proč?“

Amanda si unaveně povzdechla. V telefonu byly slyšet nějaké zvuky – tlumené hučení davu a neustálé cvakání. „Prostě mi odpovězte, Wille.“

„Jsem u Sáry.“ Když nereagovala, zeptal se: „Potřebujete mě?“

„To rozhodně ne. Budete sloužit na letišti, dokud vám neřeknu. Rozumíte mi? Nic víc.“

Chvíli upřeně hleděl na telefon a pak si ho zase přitiskl k uchu. „Dobře.“

Amanda hovor najednou ukončila. Willovi bylo jasné, že by praštila sluchátkem, kdyby to u mobilu šlo.

Místo aby odešel, zůstal stát v hale a pokoušel se pochopit, co se právě stalo. V hlavě si přehrál rozhovor s Amandou, ale žádné zřejmé vysvětlení ho nenapadlo. Byl zvyklý, že šéfová se chová necitlivě a často ho dokázala naštvat. Nestalo se poprvé, že bez varování ukončila hovor. Will však nechápal, proč ji zajímá, kde se zrovna nachází. Vlastně ho překvapilo, že s ním vůbec ztratila slovo. Dva týdny se mu neozvala.

Zástupkyně ředitele GBI Amanda Wagnerová byla veteránka a patřila k policistům, kteří si ochotně přizpůsobili pravidla, když potřebovali vyřešit případ, ale pokud šlo o oblékání, přesně se drželi předpisů. GBI požadoval, aby všichni agenti, kteří nepracují v utajení, nosili vlasy ostříhané centimetr nad límečkem košile. Amanda před dvěma týdny Willovi přitiskla na krk pravítko, a když nepochopil, co mu naznačuje, přeložila ho na letiště, kde se musel potloukat po pánských záchodcích a čekat, až mu někdo začne dělat návrhy.

Will se dopustil té chyby, že se o pravítku zmínil před Sárou. Pověděl jí to jako vtip a zároveň jako vysvětlení, proč potřebuje ještě před večeří zaběhnout k holiči. Sára ho od jeho úmyslu nezrazovala. Na to byla příliš chytrá. Jenom prohlásila, že se jí délka jeho vlasů líbí a že mu sluší. Přitom ho pohladila vzadu na krku a navrhla mu, aby místo k holiči šel s ní do ložnice. Chtěla, aby tam s ní dělal něco tak nestoudného, že na několik sekund radostí přestal vnímat svět.

A teď za to bude až do konce své kariéry obcházet pánské toalety na nejrušnějším civilním letišti světa a nakukovat pod spodní okraj kabinek.

To však nevysvětlovalo, proč Amanda zrovna dnes a právě v tuto chvíli pocítila potřebu zjistit, kde se Will nachází.

Neobjasňovalo to ani zvuky shromážděného davu, ani povědomé cvakání.

Vrátil se do obývacího pokoje. Psi na pohovce změnili polohu, ale Will se k nim neposadil. Vzal dálkové ovládání a zapnul televizi. Na obrazovce se hrál basketbal. Přepnul na místní kanál. Za novým pultem tam seděla moderátorka druhého kanálu Monica Pearsonová. Uváděla reportáž o Beltline, nově rekonstruovaném železničním okruhu, který nenáviděli všichni obyvatelé Atlanty kromě politiků. Will už chtěl vypnout televizi, když začala další reportáž. Nejvýznamnější zprávy dne. V pozadí za Pearsonovou se objevila mladá žena. Will zesílil zvuk, právě když se zpráva dostala do živého vysílání.

Při pohledu na obrazovku se musel posadit.

Na dřevěném stupínku stála Amanda Wagnerová a před sebou měla několik mikrofonů. Čekala, až ostatní ztichnou. Will slyšel povědomé zvuky – cvakání fotoaparátů a tiché mumlání davu.

Šéfovou už viděl na stovkách tiskových konferencí. Obvykle postával vzadu v místnosti a snažil se vyhnout objektivům kamer, zatímco Amanda se hřála v záplavě pozornosti. Velice ráda měla všechno pod kontrolou a bavilo ji regulovat tok informací, které proudily do médií. S výjimkou dneška. Když ji kamera zabrala zblízka, Will si pozorně prohlédl její obličej. Vypadala unaveně. Ba co víc – tvářila se ustaraně.

„Georgijský vyšetřovací úřad vyhlásil pátrání po Ashleigh Renee Snyderové. Dnes odpoledne jsme zhruba ve čtvrt na čtyři dostali hlášení, že se tato devatenáctiletá dívka pohřešuje,“ řekla Amanda. Odmlčela se, aby si novináři mohli informace zapsat. „Ashleigh bydlí v Techwoodu a navštěvuje druhý ročník Georgijského technologického institutu.“

Amanda mluvila dál, ale Will přestal vnímat její slova. Díval se, jak šéfová pohybuje ústy. Viděl, jak ukazuje na různé reportéry. Kladli jí dlouhé otázky, na které odpovídala úsečně. Nebyla ochotná nechat se dlouho otravovat. Nezahrnovala novináře ironickými poznámkami jako jindy. Nakonec odešla z pódia a na obrazovku se vrátila Monica Pearsonová. Za jejími zády se opět objevila fotografie pohřešované dívky. Byla blonďatá, hezká a hubená.

Připadala mu povědomá.

Will z kapsy vytáhl telefon a palcem se dotkl tlačítka pro rychlou volbu Amandina čísla, ale nestiskl ho.

Podle zákona státu Georgie mohl GBI převzít případ, teprve když ho místní policie požádala o pomoc. Jednou z mála výjimek byl únos, kde se hrálo o čas a únosci se mohli snadno dostat přes hranice okresu i státu. Jakmile se vyhlásilo pátrání, všechny pobočky GBI byly v pohotovosti. Úřad povolal všechny agenty do služby. Veškeré nalezené důkazy dostaly v laboratořích naprostou přednost. Všichni zaměstnanci GBI se teď zaměří na tento případ.

Všichni kromě Willa.

Nejspíš by z toho neměl vyvozovat žádné zvláštní závěry. Byl to jen další Amandin způsob, jak ho potrestat. Pořád zuřila kvůli jeho vlasům. Byla natolik malicherná, že ho schválně vynechala z případu. O nic víc nešlo. Will už na únosech pracoval. Byly to hrozné případy a zřídkakdy dopadly dobře. Přesto se o ně policisté prali. Přitahoval je časový pres, napětí a hon na pachatele. Angažovali se částečně právě proto, že únos pro ně představoval adrenalinový zážitek.

A Amanda Willa trestala tím, že ho vyloučila z případu.

Techwood.

Studentka.

Vypnul televizi. Cítil, jak mu po zádech stéká kapka potu, a nedokázal se soustředit na jedinou myšlenku. Nakonec zavrtěl hlavou, aby si ji pročistil. V tu chvíli si na set top boxu kabelové televize všiml, kolik je hodin. Sáře před dvanácti minutami skončila služba.

„Do prdele.“ Will musel odstrčit psy, aby mohl vstát, a vyrazil ke dveřím. Na chodbě stál Sářin soused Abel Conford a čekal na výtah.

„Dobré odpo…“

Will zmizel na schodišti. Bral schody po dvou a ze všech sil se snažil dostat z domu, aby si Sára nemyslela, že bloumal po jejím bytě jako tělo bez duše a netrpělivě čekal, až přijde domů. Bydlela kousek od nemocnice. Každou chvíli se tu objeví.

Už se objevila.

Sotva otevřel dveře vestibulu, uviděl ji sedět v jejím BMW. Nejprve dostal hloupý nápad vrhnout se mezi stromy, ale pak si uvědomil, že Sára už si všimla jeho auta. Jeho porsche z roku sedmdesát devět parkovalo předkem do ulice hned vedle jejího zbrusu nového SUV. Kdyby u něj otevřel dveře, vrazil by do jejích.

Zlobně zabručel, ale usmál se. Sára nereagovala. Dál seděla v autě, pevně svírala volant a upřeně zírala před sebe. Will přistoupil k BMW. Přední sklo vozu se v jasném slunečním světle proměnilo v zrcadlo, takže teprve když se zastavil přímo u ní, všiml si, že má v očích slzy.

Jeho problém s Amandou okamžitě ztratil na významu. Will vzal za kliku na dveřích. Sára je zevnitř odemkla.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se.

„Jo.“ Otočila se k němu a opřela se nohou o práh. „Měla jsem špatný den v práci.“

„Chceš si o tom promluvit?“

„Ani ne, ale děkuju ti.“ Přejela mu prsty po tváři a uhladila mu vlasy za ucho.

Will od ní nedokázal odtrhnout oči. Kaštanově hnědé vlasy měla stažené do culíku a její oči dostaly ve slunečním svitu výraznou zelenou barvu. Byla oblečená do doktorské haleny a kalhot. Na rukávu měla několik kapek zaschlé krve a na hřbetu ruky jí zářila čísla načmáraná propisovačkou. Modrý inkoust na mléčně bílé kůži. V Gradyho nemocnici byly všechny chorobopisy uložené v tabletech. Sára na hřbetu ruky počítala dávkování léků pro pacienty. Kdyby to Will věděl minulý týden, nemusel probdít dvě noci, kdy šíleně žárlil, ale nehodlal se hádat.

„Byli psi hodní?“ zeptala se Sára.

„Chovali se jako správní psi.“

„Děkuju, že ses o ně postaral.“ Sára položila obě ruce na jeho ramena a Will ucítil povědomé vzrušení. Jako by mezi nimi visel neviditelný provázek. Stačilo maličko zatahat a byl bezmocný.

Pohladila ho vzadu na krku. „A jaký den jsi měl ty?“

„Nudný a smutný,“ odpověděl. Z valné většiny to byla pravda. „Nějaký starý chlap mi řekl, že jsem pěkně vyvinutý.“

Potutelně se usmála. „Za pravdu ho nemůžeš zavřít.“

„Když mi to řekl, zrovna si to dělal.“

„To zní zajímavě. Stojí to za vyzkoušení.“

Provázek mezi nimi se napnul. Will Sáru políbil. Měla měkké rty, které chutnaly po mentolovém balzámu na rty, jejž používala. Zajela mu prsty do vlasů a Will se k ní přitiskl ještě víc. A pak bylo po všem, protože se s bouchnutím rozlétly dveře domu. Abel Conford se na ně cestou ke svému mercedesu zamračil.

Will si musel odkašlat a teprve pak se zeptal: „Opravdu nechceš být chvíli sama?“

Upravila mu uzel na kravatě. „Chci s tebou jít na procházku. Pak sníme celou pizzu a strávíme spolu zbytek večera.“

Will se podíval na hodinky. „To se mi hodí.“

Sára vyklouzla z auta a zamkla ho. Will zastrčil klíč do kapsy, kde se plast dotkl povědomého chladného kovu jeho snubního prstenu. Will si ho stáhl z prstu před dvěma týdny, ale kdovíproč ho stále nosil v kapse.

Vyrazili po chodníku a Sára ho vzala za ruku. Na konci března byla Atlanta nejpříjemnější a dnešek nebyl žádnou výjimkou. Vzduch ochlazoval lehký vánek a všechny zahrady přetékaly květinami. Dusné horké letní dny se zdály na hony vzdálené. Korunami stromů, které se pohupovaly ve vánku, prosvítalo slunce a ozařovalo Sářin obličej. Slzy jí oschly, ale Will na ní viděl, že se pořád trápí kvůli tomu, co se přihodilo v nemocnici.

„Určitě ti nic není?“ zeptal se.

Sára místo odpovědi vzala jeho paži a dala si ji kolem ramen. Byla o něco menší než Will a snadno se vešla do jeho objetí. Will ucítil, jak mu rukou zajela pod sako. Zaklesla palec za jeho opasek těsně vedle pouzdra se služební zbraní. Míjeli lidi, které v sousedství obvykle potkávali – běžce, občas nějaký pár, muže tlačící kočárky. Ženy venčící psy. Většina z nich mluvila do mobilu, dokonce i ti, co běželi.

„Lhala jsem ti,“ promluvila konečně Sára.

Podíval se na ni. „O čem?“

„Dneska jsem neměla službu. Zůstala jsem v nemocnici, protože…“ Hlas jí odumřel. Podívala se na ulici. „Protože tam nikdo jiný nebyl.“

Will nevěděl, co by řekl. Zmohl se jenom na: „Aha.“

Zhluboka se nadechla, až se jí zvedla ramena. „Kolem oběda tam přivezli osmiletého chlapce.“ Sára byla pediatrička a pracovala na pohotovosti v Gradyho nemocnici. Viděla hodně dětí ve špatném stavu. „Předávkoval se babiččinými léky na tlak. Vzal si polovinu prášků, které měla na devadesát dní. Bylo to beznadějné.“

Will mlčel a dával jí čas.

„Když ho přivezli, měl tep pod čtyřicet. Vypláchli jsme mu žaludek a zkontrolovali glykogen. Dodali jsme mu co nejvíc dopaminu a epinefrinu.“ S každým dalším slovem mluvila tišeji. „Nic víc jsem udělat nemohla. Zavolala jsem kardiologa, aby mu dal kardiostimulátor, ale…“ Sára znovu zavrtěla hlavou. „Museli jsme to vzdát. Nakonec jsme ho převezli na JIPku.“

Will si všiml, že se ulicí sune černý Chevrolet Monte Carlo s otevřenými okny, z nichž duní rap.

„Nemohla jsem ho nechat samotného,“ řekla Sára.

Will se přestal soustředit na auto. „To tam nebyly žádné sestry?“

„Oddělení bylo plné lidí, takže neměly čas.“ Znovu potřásla hlavou. „Jeho babička odmítla přijít do nemocnice. Matka sedí ve vězení a otec je neznámý. Žádné další příbuzné nemá. Nepřišel k sobě. Ani nevěděl, že tam jsem.“ Na okamžik se odmlčela. „Umíral čtyři hodiny. Když jsme ho převezli nahoru, měl už studené ruce.“ Zadívala se na chodník. „Jacob. Jmenoval se Jacob.“

Will se kousal zevnitř do tváře. V dětství v Gradyho nemocnici často pobýval. Byla posledním zařízením v Atlantě financovaným z veřejných zdrojů.

„Jacob měl štěstí, že jsi tam s ním byla,“ řekl.

Sára ho sevřela pevněji a nepřestávala zírat na chodník, jako by si chtěla pořádně prohlédnout pukliny v asfaltu.

Mlčky kráčeli dál. Will cítil tíhu očekávání. Věděl, že Sára myslí na jeho dětství a na skutečnost, že mohl dopadnout úplně stejně jako Jacob. Měl by k tomu alespoň něco poznamenat a připomenout jí, že se k němu systém zachoval lépe než k většině ostatních. Nedokázal však najít správná slova.

„Hele.“ Sára ho zatahala vzadu za košili. „Asi bychom se měli vrátit.“

Měla pravdu. Chodců ubylo. Blížili se k Bulváru, kam v tuto denní dobu nebylo zrovna nejlepší chodit. Will se podíval k nebi a zamžoural do jasného slunečního světla. Nestály tu žádné věžáky ani mrakodrapy, které by vrhaly stín. Nacházely se tu jenom řady obecních domků pro chudé.

Techwood takhle vypadal až do poloviny devadesátých let, kdy všechno změnily olympijské hry. Město zbouralo původní slumy a jejich obyvatele přestěhovalo dál na jih. V nově postavených, luxusních bytových domech teď bydleli studenti.

Studenti jako Ashleigh Snyderová.

„Co kdybychom šli tudy?“ zeptal se najednou bez rozmýšlení.

Sára se na něho zvědavě podívala. Ukazoval na řady omšelých domků.

„Chci ti něco ukázat,“ řekl.

„Tamhle?“

„Je to jenom pár bloků tímhle směrem.“ Vzal ji za rameno a postrčil ji, aby se znovu dala do pohybu. Přešli další ulici a překročili hromadu odpadků. Na všech zdech bylo graffiti. Will skoro cítil, jak Sáře vstávají vlasy vzadu na krku.

„Jsi si jistý?“ otázala se.

„Důvěřuj mi,“ odpověděl a vzápětí se jako na potvoru přiblížili ke skupině špinavých, do půl těla vysvlečených teenagerů. Všichni se mračili a měli džínsy s nízkým rozkrokem. Tvořili opravdu pestrobarevnou směsici feťáků, v níž byly zastoupeny snad všechny etnické skupiny žijící v Atlantě. Jeden z nich měl na bílém břiše vytetovaný malý hákový kříž. Dalšímu se na hrudi skvěla portorická vlajka. Na hlavách jim seděly baseballové čepice otočené kšiltem dozadu. Chyběly jim zuby anebo je měli oplátované zlatem. Všichni drželi hnědé papírové sáčky, jež měly tvar láhví s tvrdým alkoholem.

Sára se k Willovi víc přitiskla. Will se zadíval na kluky. Když měl dobrý den, měřil sto devadesát centimetrů, ale teď pro jistotu výmluvně rozevřel sako. Nic neodradilo konverzaci tak jako čtrnáct nábojnic v Glocku 23, který dostal od vlády.

Skupina se beze slova otočila a vyrazila opačným směrem. Will se za nimi díval, aby jim bylo jasné, že se nemají zastavovat.

„Kam to jdeme?“ zeptala se Sára. Očividně neměla v plánu vyrazit na procházku do jedné ze čtvrtí s nejvyšším počtem zločinů ve městě. Slunce jim svítilo přímo na hlavu a v této části města nebyl žádný stín. Na zahrádkách nerostly žádné květiny. Na rozdíl od majetnějších čtvrtí, kde ulice lemovala svída, tady byly jenom pouliční lampy, které v noci jasně svítily, a otevřený prostor, aby policejní helikoptéry mohly vystopovat kradená auta nebo prchající pachatele.

„Ještě malý kousek,“ odpověděl Will a pohladil ji po rameni. Doufal, že jeho dotek ji uklidní.

Mlčky šli dál a Will cítil, že čím jsou dál od domova, tím víc je Sára napjatá.

„Víš, jak se to tu jmenuje?“ zeptal se jí.

Sára se rozhlédla po cedulích se jmény ulic. „SoNo? Stará Čtyřka?“

„Říkalo se tomu tady Na podmáslí.“

Usmála se. „Proč?“

„Byl to slum. Ulice nebyly dlážděné, nevedla sem elektřina. Vidíš, jak strmý sklon to tu má?“ Přikývla. „Ucpávala se tu kanalizace a splašky se tlačily nahoru. Prý to páchlo jako podmáslí.“

Will viděl, že Sára se přestala usmívat. Objal ji v pase a zahnuli do Řezbářské ulice. Ukázal na kavárnu na rohu se zabedněnou výlohou. „Tamhle bývaly potraviny.“

Sára k němu zvedla oči.

„Paní Flanniganová mě tam každý den po škole posílala, abych jí koupil krabičku mentolových cigaret a láhev dietní koly.“

„Paní Flanniganová?“

„Ředitelka dětského domova.“

Sára se tvářila pořád stejně, ale přikývla.

Will měl zvláštní pocit v břiše, jako by spolkl hrst sršní. Nevěděl, proč sem Sáru přivedl. Obvykle se nechoval impulzivně. Nikdy dobrovolně nesděloval podrobnosti o svém životě. Sára věděla, že vyrostl v dětském domově. Věděla, že jeho matka zemřela krátce poté, co se narodil. Zbytek si nejspíš domyslela. Nebyla jenom pediatrička. Na maloměstě, kde původně žila, pracovala jako soudní lékařka. Věděla, jak vypadá týrané dítě, a věděla, jak vypadá Will. Vzhledem k jejímu lékařskému vzdělání nebylo složité dát si dvě a dvě dohromady.

„Tady prodávali gramodesky,“ řekl a ukázal na další opuštěnou budovu. Nepřestával objímat Sáru v pase a vedl ji k cíli. Pocit, že spolkl sršně, se zhoršil. Do mysli se mu neustále vkrádala Ashleigh Snyderová. Fotografie, kterou ukazovali ve zprávách, určitě pocházela z jejího studentského průkazu. Dívka měla blonďaté vlasy stažené dozadu a pobaveně se usmívala, jako by jí fotograf řekl vtip.

„Kde jsi bydlel?“ zeptala se Sára.

Will se zastavil. Málem dětský domov bez povšimnutí minuli. Budova se změnila k nepoznání. Španělská koloniální architektura vzala úplně za své. Přední okna rámovaly velké kovové markýzy a červené cihly překryla nehezká okrová barva. Domu chyběly kusy fasády. Obrovské dřevěné vstupní dveře, které vždycky bývaly černé a lesklé, teď měly křiklavě červenou barvu. Skleněné okénko bylo zanesené špínou. V pneumatikách natřených na bílo, které na zahradu dala paní Flanniganová, už nekvetly tulipány a macešky. Také už nebyly bílé. Will se neodvažoval pomyslet, co v nich asi je teď, a nechtěl se k nim ani přiblížit, aby to zjistil. Na postranní stěně domu visela plachta s reklamou.

„Už brzy! Luxusní byty do osobního vlastnictví,“ četla Sára. „Řekla bych, že zas tak brzy to nebude.“

Will se na dům upřeně díval. „Nevypadal takhle.“

Na Sáře bylo vidět, že se musí hodně přemáhat, ale zeptala se: „Chceš se jít podívat dovnitř?“

Nejradši by odtud co nejrychleji utekl, ale přinutil se vyjít po schodech ke dveřím. V dětství pokaždé, když do dětského domova vešel, pocítil určitou hrůzu. Pořád tam přicházeli a odcházeli noví kluci. Každý z nich si potřeboval něco dokázat, obvykle za pomoci pěstí. Tentokrát Will nepociťoval chladný strach kvůli fyzickému násilí. Děsila ho Ashleigh Snyderová. Vytvářel si nesmyslnou spojitost, protože pohřešovaná dívka se velice podobala jeho matce.

Přitiskl obličej blízko k oknu, ale viděl jenom odraz svých vlastních očí. Vstupní dveře byly zajištěné draze vypadajícím visacím zámkem. Dřevo bylo tak shnilé, že stačilo jednou trhnout petlicí a zůstala mu v ruce i se šrouby, které ji měly držet na místě.

Will váhavě přitiskl dlaň na dveře. Cítil, že Sára stojí za ním a čeká. Co udělá, pokud si to Will rozmyslí a sejde zpátky dolů?

„Můžeme tam jít,“ řekla, jako by mu četla myšlenky. „Proč nejdeme dovnitř?“ dodala významněji.

Will strčil do dveří, ale neozvalo se skřípění pantů, jak očekával. Dveře se zasekly o zkroucenou dřevěnou podlahu, takže do nich musel pořádně strčit. Když se otevřely, Will vstoupil do domu a zkoumal prkna na podlaze. I když venku bylo stále světlo, uvnitř se rozprostírala tma, zejména díky těžkým markýzám a špinavým oknům. Do nosu ho udeřil nasládlý pach, který byl na hony vzdálený přívětivé vůni čisticího prostředku a mentolových cigaret, kterou si pamatoval z dětství. Pokusil se rozsvítit, ale vypínač nefungoval.

„Možná bychom měli…,“ ozvala se Sára.

„Vypadá to, že z toho udělali hotel,“ řekl Will a ukázal na recepční pult a malé přihrádky na stěně za ním, v nichž dosud visely klíče. „Anebo dům na půl cesty.“

Will se rozhlédl po vstupní hale. Na zemi ležely rozházené rozbité skleněné dýmky a alobal. Kokainisté zdemolovali pohovku a křesla. V koberci bylo zašlapáno několik použitých kondomů.

„Proboha,“ zašeptala Sára.

Will kupodivu zaujal obranný postoj. „Představ si to tu s bíle vymalovanými stěnami a velikánskou rohovou pohovkou potaženou žlutým manšestrem.“ Podíval se na podlahu. „A se stejným kobercem. I když tehdy byl mnohem čistší.“

Sára přikývla a Will vyrazil dál do budovy, dřív než se stihla dát na úprk. Velké prostorné místnosti, které znal z dětství, někdo rozdělil na jednopokojové byty, ale on si stále pamatoval, jak to tu vypadalo za lepších časů.

„Tohle bývala jídelna,“ řekl Sáře. „Stálo tu dvanáct stolů. Trochu připomínaly piknikové stoly, ale byly na nich ubrusy a hezké ubrousky. Na jedné straně seděly holky a na druhé kluci. Paní Flanniganová kluky s holkami nenechávala moc spolu. Povídala, že už tu má dost dětí.“

Sára se jeho vtipu nezasmála.

„Tady.“ Will se zastavil u otevřených dveří. Místnost byla jenom černá díra. Snadno si vybavil, jak kdysi vypadala. Na stěnách byly kytičkované tapety, stál tu kovový psací stůl a dřevěná židle. „Tohle byla kancelář paní Flanniganové.“

„Co se s ní stalo?“

„Dostala infarkt. Umřela dřív, než přijela sanitka.“ Pokračoval dál po chodbě a otevřel povědomé létací dveře. „Kuchyň, jak vidíš.“ Alespoň tahle místnost se nezměnila. „Tahle kamna tu stála, když jsem byl malý.“ Will otevřel dveře spižírny. Na policích stále leželo jídlo. Byl tam bochník chleba tvrdý jako kámen a pokrytý černou plísní. Vnitřek dveří hyzdilo graffiti a do měkkého dřeva kdosi vyryl slova Kurva! Kurva! Kurva!

„Vypadá to, že feťáci udělali novou výzdobu,“ podotkla Sára.

„Tohle tu bylo vždycky,“ přiznal Will. „Zavírali nás sem, když jsme zlobili.“

Se sevřenými rty si Sára prohlížela závoru na dveřích.

„Věř mi, že vězení ve spíži nebylo to nejhorší, co se mnoha dětem, co tu bydlely, stalo,“ řekl Will. Z očí jí vyčetl otázku. „Já jsem tu nikdy zavřený nebyl.“

Sára se nuceně usmála. „To doufám.“

„Nebylo to tak zlé, jak si myslíš. Dostávali jsme najíst a měli jsme střechu nad hlavou. Měli jsme tu barevnou televizi. Víš, že se hrozně rád dívám na televizi.“

Přikývla a Will ji zavedl zpátky do chodby vedoucí k přednímu schodišti. Cestou poklepal na zavřené dveře. „A tady je suterén.“

„Tam paní Flanniganová taky zavírala děti?“

„Tam se nesmělo,“ odpověděl Will, ačkoli věděl, že Angie tam trávila hodně času se staršími kluky.

Opatrně kráčel nahoru po schodech. Prozkoumal každý schod, než Sáře dovolil, aby na něj stoupla. Špinavé stupně byly úplně stejné jako kdysi. Dnes se jenom musel nahoře sehnout, aby si nerozbil hlavu o trám.

„Tam dozadu.“ Odhodlaně rázoval chodbou a choval se, jako by měl v plánu právě takhle strávit večer. Stejně jako přízemí byl i tento prostor rozdělený na jednotlivé místnosti, které vyhovovaly potřebám prostitutek, feťáků a alkoholiků, již si je nejspíš pronajímali na hodinu. Většina dveří byla otevřená nebo visela na pantech. Omítku kolem podlahových lišt ožraly krysy, jejichž potomci se tu nejspíš všude rojili. Nebo se to tu hemžilo šváby. Nebo obojím.

Will se zastavil u předposledních dveří a strčil do nich nohou. Uvnitř se nacházela pouze železná dětská postýlka a roztřískaný dřevěný stůl. Koberec byl hnědý od výkalů. Jediné okno v místnosti bylo rozdělené napůl – jedna polovina zůstala v tomto pokoji a druhá se nacházela ve vedlejší místnosti.

„Tady u zdi jsem měl postel. Spal jsem nahoře na palandě.“

Sára nereagovala. Will se otočil a podíval se na ni. Zuřivě si kousala ret a jeho napadlo, že jenom bolest jí nedovolí, aby se rozplakala.

„Já vím, že to tu je hrozné,“ řekl. „Ale když jsem byl malý, vypadalo to tu jinak, opravdu. Bylo to tu hezké a čisté.“

„Byl to sirotčinec.“

To slovo mu rezonovalo v hlavě, jako by ho křikla do studny. Tento rozdíl mezi nimi se nikdy nesmaže. Sára vyrostla ve stabilní středostavovské rodině se dvěma rodiči a oddanou sestrou.

Zatímco Will vyrostl tady.

„Wille?“ zeptala se. „Co se stalo?“

Podrbal se na bradě. Proč je takový pitomec? Proč před Sárou pořád dělá chyby, jakých se před nikým jiným nikdy nedopustil? O svém dětství záměrně nemluvil. Lidé ho litovali, místo aby cítili úlevu.

„Wille?“

„Půjdeme domů. Promiň.“

„Prosím tě, neomlouvej se. Tohle je tvůj domov. Vlastně byl. Tady jsi vyrostl.“

„Je to feťácké doupě uprostřed slumu. Jakmile vyjdeme ven, nejspíš nás někdo zapíchne.“

Zasmála se.

„Tohle není legrace, Sáro. Je to tu nebezpečné. K polovině zločinů v Atlantě dochází…“

„Já vím, kde jsme.“ Vzala jeho obličej do dlaní. „Děkuju.“

„Za co? Že si budeš muset nechat píchnout tetanovku?“

„Že se mnou sdílíš část svého života.“ Něžně ho políbila na rty. „Děkuju.“

Will se jí díval do očí a litoval, že jí nedokáže číst myšlenky. Sáře Lintonové nerozuměl. Byla laskavá a upřímná. Nehromadila informace, aby je proti němu později použila. Nesypala sůl do otevřených ran. Vůbec se nepodobala žádné ženě, kterou dosud potkal.

Znovu ho políbila a uhladila mu vlasy za ucho. „Lásko, ten pohled znám. Ale tady s tím nepočítej.“

Will otevřel ústa, aby jí odpověděl, ale zarazil se, protože zaslechl bouchnutí dveří auta.

Sára při tom zvuku nadskočila a zaryla mu nehty do paže.

„Tahle ulice je rušná,“ řekl Will, ale stejně se šel podívat do přední části domu, aby zjistil, co se děje. Rozbitým oknem na konci chodby uviděl černé SUV zaparkované u chodníku. Vůz měl černě tónovaná skla a byl čerstvě umytý, takže se leskl ve slunečním světle. Zadní kola byla níž než přední, protože v zavazadlovém prostoru se nacházela velká schránka se zbraněmi.

„To je auto od nás,“ vysvětlil Will Sáře. Přesně takovým jezdila Amanda, takže by ho nemělo překvapit, že ji z něj vidí vystupovat.

V jedné ruce držela chytrý telefon, do kterého mluvila, a v druhé třímala kladivo. Mělo dlouhou násadu a vypadalo hrozivě. Cestou k domovním dveřím jím houpala v ruce spuštěné podél těla.

„Co tady dělá?“ zeptala se Sára. Pokusila se vyhlédnout z okna, ale Will ji stáhl zpátky. „Na co má to kladivo?“

Will neodpověděl, protože nemohl. Neexistoval jediný důvod, proč se tu Amanda objevila ani proč mu zavolala a vyptávala se, kde je. Neměla důvod přikázat mu, že se má vrátit na letiště, jako by byl nezbedný uličník.

Amandin hlas k nim doléhal přes zavřené okno. „To je nepřijatelné. Chci, aby se celý tým zodpovídal jenom mně. Bez výjimky.“

Vstupní dveře se otevřely. Tentokrát vrzly. Na chodbě se ozvaly kroky.

Amanda si znechuceně odfrkla. „Tohle je můj případ, Miku. Budu na něm pracovat tak, jak sama uznám za vhodné.“

„O čem to…,“ zašeptala Sára.

Když spatřila výraz Willova obličeje, zarazila se. Měl zaťaté zuby a bylo na něm vidět, že kdovíproč zuří. Zvedl ruku a naznačil Sáře, aby zůstala na místě. Než mu mohla odporovat, vyrazil dolů po schodech a opatrně přitom našlapoval, aby nevrzaly. Znovu se potil a zase měl pocit, že spolkl sršně, které se mu dostaly do plic a nedovolí mu dýchat.

Amanda zastrčila telefon do zadní kapsy džínsů. Pevně sevřela kladivo v ruce a chystala se sestoupit po schodech.

„Amando,“ řekl Will.

Rychle se otočila a chytila se zábradlí, aby neupadla. Výraz jejího obličeje vyjadřoval naprosté ohromení. „Co tady děláte?“

„Je ta dívka pořád nezvěstná?“

Bez hnutí stála na horním schodu. Očividně byla stále v šoku.

„Je ta dívka pořád…?“ zopakoval Will.

„Ano.“

„Tak co tady děláte?“

„Jděte domů, Wille.“ Nikdy v jejím hlase neslyšel strach, ale teď mu bylo jasné, že se hrozně bojí – ne Willa, ale něčeho jiného. „Nepleťte se mi do toho.“

„Do čeho?“

Položila ruku na kliku dveří, jako by mu je chtěla zavřít před nosem. „Jděte domů.“

„Nepůjdu, dokud mi nepovíte, proč jste sama v opuštěném domě, když máte pracovat na případu.“

Zvedla obočí. „Řekla bych, že nejsem úplně sama.“

„Povězte mi, o co jde.“

„Já vám ne…“ Přerušilo ji hlasité zapraskání. V Amandiných očích se objevila panika. Ozvalo se další prasknutí připomínající výstřel z pušky a Amanda začala padat. Pevně sevřela kliku. Will jí přiskočil na pomoc, ale bylo příliš pozdě. Dveře se zabouchly a schody se zřítily. Zvuk burácel budovou jako rozjetý nákladní vlak.

Potom se rozhostilo ticho.

Will trhl dveřmi. Klika z nich vypadla a zarachotila mu u nohou. Hleděl do naprosté tmy pod sebou. Zbytečně dvakrát stiskl vypínač.

„Amando?“ vykřikl. Jeho hlas se mu vrátil ozvěnou. „Amando?“

„Wille?“ Sára stála na podestě a rychle vstřebala, co se stalo. „Dej mi svůj telefon.“

Hodil jí ho. Svlékl si sako, odepnul si pouzdro s pistolí a klekl si na podlahu.

„Tam dolů nepůjdeš,“ prohlásila Sára.

Will ztuhl. Její příkaz ho překvapil. V hlase jí zazníval ostrý tón, který neznal.

„Jsme ve feťáckém doupěti, Wille. Dole můžou být použité jehly nebo rozbité sklo. Je to moc nebezpečné.“ Zvedla prst, protože volaný zřejmě zvedl telefon. „Tady doktorka Lintonová z pohotovosti. Potřebuju, abyste do Řezbářské ulice poslali sanitku. Policista v ohrožení.“

„Číslo domu je tři sta šestnáct,“ dodal Will. Vkleče se naklonil nad suterén, zatímco Sára ze sebe chrlila podrobnosti. „Amando?“ Čekal, ale žádná odpověď nepřišla. „Slyšíte mě?“

Sára ukončila hovor. „Už jedou. Jenom tu zůstaň, dokud…“

„Amando?“ Will se rozhlédl po chodbě a pokusil se dát dohromady nějaký plán. Nakonec se otočil a lehl si na břicho nohama směrem do díry.

„Nelez tam, Wille,“ prosila ho Sára.

Odstrkoval se lokty, dokud mu nohy nevisely dolů.

„Spadneš tam.“

Sunul se do suterénu a očekával, že se chodidly každou chvíli dotkne pevné země.

„Jsou tam kusy polámaného dřeva. Mohl by sis rozdrtit kotník. Nebo spadnout na Amandu.“

Will se držel okraje díry a modlil se, aby se udržel. Ztratil však sílu v pažích a sletěl rovnou dolů.

„Wille?“ V otvoru se objevila Sára. Klekla si. „Nestalo se ti nic?“

Do zad se mu jako ostré prsty zarývaly kusy dřeva a ve vzduchu vířily jemné piliny. Will se kolenem uhodil do nosu, až mu zajiskřilo před očima. Sáhl si ze strany na kotník. Vzpomněl si, že si do nohy až na kost zarazil hřebík, a zatrnuly mu zuby.

„Wille!“ zvolala Sára vyděšeně. „Wille!“

„Nic mi není.“ Když se pohnul, v kotníku mu luplo a do boty mu začala stékat krev. Snažil se situaci zlehčit. „Vypadá to, že jsem měl pravdu s tou tetanovkou.“

Sáře polohlasem uklouzlo sprosté slovo, které ho šokovalo.

Pokusil se vstát, ale nenacházel pod nohama oporu. Slepě před sebe napřáhl ruku v domnění, že Amanda je blízko. Klekl si a sáhl ještě dál, až nahmatal nohu v roztržené punčoše, bez boty.

„Amando?“ Will se opatrně pohyboval mezi ostrými kusy dřeva a zlámanými hřebíky. Rukou se dotkl nejdřív Amandiny holeně a potom jejího stehna. Jemně hmatal dál, dokud nenašel její paži, kterou měla na břiše.

Amanda zasténala.

Willovi se rozbouřil žaludek, když prsty přejel její nepřirozeně zkroucené zápěstí.

„Amando?“ zopakoval.

Znovu zasténala. Will věděl, že šéfová má v autě baterku, a tak prozkoumal přední kapsy jejích džínsů a pokoušel se najít klíče od auta. K vozu pošle Sáru, která bude muset baterku hledat. Poví jí, že je v přední přihrádce nebo v některé ze zamčených zásuvek. Několik minut se po baterce bude pídit, a právě to Will potřebuje.

„Amando?“ Prohmatal jí zadní kapsy. Konečky prstů zavadil o rozbitý plastový kryt jejího chytrého telefonu.

Amanda ho najednou zdravou rukou popadla za zápěstí. „Kde je Mykel?“ zeptala se.

Will přestal hledat klíče. „Amando? Tady Will. Will Trent.“

„Já vím, kdo jste, Wilbure,“ opáčila úsečně.

Will celý ztuhl. Wilbure mu říkala jenom Angie. Tohle jméno měl napsané v rodném listu.

„Je v pořádku?“ zeptala se Sára.

Will nejprve polkl, aby mohl promluvit. „Myslím, že má zlomené zápěstí.“

„Jak to vypadá s jejím dechem?“

Snažil se zaslechnout, jak Amanda dýchá, ale vnímal jenom bušení vlastní krve v uších. Co tu Amanda dělá? Měla by být venku a hledat pohřešovanou dívku. Měla by vést tým, a ne ležet tady v suterénu. S kladivem v ruce.

„Wille?“ otázala se Sára měkčím tónem. Měla o něho strach.

„Za jak dlouho dorazí sanitka?“ zeptal se.

„Za chvíli. Opravdu ti nic není?“

„Opravdu ne.“ Will se znovu dotkl Amandiny nohy. U kotníku jí nahmatal pravidelný puls. Pro tuto ženu pracoval téměř celou svou profesní dráhu, ale stále o ní skoro nic nevěděl. Žila v kondominiu v samém srdci Buckheadu. U policie začala pracovat dávno před tím, než se Will narodil, což znamenalo, že jí teď bylo kolem pětašedesáti. Prošedivělé vlasy si nechávala stříhat do tvaru helmy. Měla ostrý jazyk, víc titulů než profesor na vysoké a věděla, že se jmenuje Wilbur, i když si na začátku vysokoškolského studia nechal legálně změnit jméno a každičký papír, který GBI měl v kartotékách, nesl jeho oficiální jméno William Trent.

Odkašlal si, aby se mohl Sáry zeptat: „Měl bych něco dělat?“

„Ne, jenom zůstaň, kde jsi,“ odpověděla zvýšeným jasným hlasem, kterému Will v duchu říkal doktorský. „Amando, tady je doktorka Lintonová. Můžete mi říct, kolikátého dneska je?“

Amanda zaúpěla bolestí. „Stokrát jsem Edně říkala, aby pod ty schody nechala dát podpěru.“

Will si dřepl a na koleni ucítil tlak něčeho ostrého. Po kotníku mu stékala krev a prosakovala ponožkou. Srdce mu bušilo tak prudce, že si byl jistý, že ho Sára slyší.

„Wille,“ zamumlala Amanda. „Kolik je hodin?“

Will jí nedokázal odpovědět. Jako by měl zašitá ústa.

„Půl šesté,“ odpověděla za něho Sára.

„Večer,“ dodala Amanda. „Jsme v dětském domově. Pode mnou se zřítily schody do suterénu.“ Ležela tam a zhluboka vdechovala čpavý vzduch.

„Přežiju to, doktorko Lintonová?“

„Velice by mě překvapilo, kdyby ne.“

„Víc asi v tuhle chvíli ani nemůžu chtít. Ztratila jsem vědomí?“

„Ano,“ odpověděla Sára. „Asi na dvě minuty.“

Amanda si povídala spíš jenom pro sebe. „Co to má být? Vy mi saháte na nohu?“

Will stáhl ruku.

„Můžu hýbat prsty na noze.“ V Amandině hlase zaznívala úleva. „Připadá mi, jako bych měla rozbitou hlavu.“ Will zaslechl pohyb a šustění oblečení. „Ale nic mi odtud netrčí. Ani mi neteče krev a nemám ji odřenou. Příšerně mě bolí rameno.“

Will ucítil chuť krve. Tekla mu z nosu. Hřbetem ruky si otřel ústa.

Amanda si znovu zhluboka povzdechla. „Něco vám povím, Wille. V určitém věku už zlomená kost nebo rozbitá hlava není žádná legrace. Následky vám zůstanou do konce života. Do konce toho, co vám z něj zbude.“

Chvilku mlčela. Podle zvuků, které vydávala, se snažila pravidelně dýchat. Ačkoli bylo zřejmé, že jí Will neodpoví, řekla mu: „Když jsem se dala k atlantské policii, měli tam celou divizi, která kontrolovala, jak vypadáme. Inspekční divizi. Šest policajtů na plný úvazek. Nevymýšlím si.“

Will zvedl oči k Sáře. Pokrčila rameny.

„Ukázali se na ranní prezenci, a když se člověk neupravil, jak mu řekli, dočasně ho zbavili funkce a pozastavili mu plat.“

Will se dotkl svých hodinek a zamrzelo ho, že necítí, jak po ciferníku postupuje vteřinová ručička. Gradyho nemocnice stála jenom několik bloků odsud. Proč to tedy sanitce trvá tak dlouho? Věděli, že Amanda je policajtka a že potřebuje pomoc.

Amanda pokračovala: „Vzpomínám si, jak jsem poprvé jela k hlášené střelbě. Nějakému pitomci z auta ukradli rádio a nám pořád chodila hlášení o střelbě. Ta rádia měla dlouhé antény, které jako šípy trčely autům ze zadního nárazníku.“

Will se znovu podíval na Sáru. Naznačila rukou kruh na znamení, že má Amandu vybídnout, aby dál mluvila a nepřestávala.

Měl stažené hrdlo a nedokázal ze sebe vymáčknout jediné slovo. Nedovedl předstírat, že jsou parta kamarádů, kteří mají špatný den.

Zdálo se však, že Amanda nepotřebuje pobízet. Tiše se zasmála. „Posmívali se mi. Posmívali se mi, když jsem dorazila na místo. Když jsem přijala to hlášení. Smáli se mi, když jsem odjela. Všichni si mysleli, že ženské nemají u policie co dělat. Každý týden někdo volal na stanici a hlásil, že nějaká ženská ukradla policejní auto. Nemohli uvěřit, že taky nosíme uniformu.“

„Myslím, že dorazili,“ řekla Sára, právě když Will zaslechl vzdálené kvílení sirény. „Jdu na ně zamávat.“

Will počkal, dokud nezaslechl Sářiny kroky před domovními dveřmi. Musel se ze všech sil držet, aby Amandu nepopadl za ramena a nezatřásl s ní. „Co tu děláte?“

„Sára odešla?“

„Co tu děláte?“

Amanda promluvila nezvykle něžně. „Musím vám něco říct.“

„To je mi fuk,“ vyjel na ni. „Jak jste věděla…“

„Sklapněte a poslouchejte,“ zasyčela. „Vnímáte mě?“

Willa znovu zachvátila hrůza. Siréna kvílela hlasitěji. Před domem prudce zabrzdila sanitka.

„Posloucháte?“

Opět se nezmohl na jediné slovo.

„Jde o vašeho otce.“

Mluvila dál, ale Willovi jako by zalehly uši. Jako by s ním hovořila pod vodou. Will si v dětství právě takhle zničil sluchátko od tranzistorového rádia – strčil si ho do ucha a ponořil hlavu do vany. Myslel si, že to je nový frajerský způsob poslouchání muziky. Udělal to přímo v tomhle domě, v chlapecké koupelně o dvě patra výš. Měl štěstí, že ho nezabil elektrický proud.

Nad hlavou se mu ozvalo hlasité bouchnutí, jak záchranáři otevřeli vstupní dveře. Na podlaze zaduněly rázné kroky a suterén najednou osvítil jasný kužel světla z baterky. Will oslněně zamrkal. Točila se mu hlava a toužil se pořádně nadechnout.

Jeho uši zaregistrovaly Amandina slova stejně, jako se mu vrátil sluch, když se jako malý z obou stran opřel o vanu a zvedl hlavu z vody.

„Poslouchejte mě,“ nařídila mu.

Jenže on nechtěl. Nechtěl vědět, co mu chce říct.

Sešla se komise, která rozhoduje o podmínečném propuštění a pustila Willova otce z vězení.

3. kapitola

15. října 1974

LUCY BENNETTOVÁ

Jakmile odezněly příznaky, Lucy přestala vnímat čas. Věděla, že heroin definitivně zmizí z krevního oběhu až po třech dnech. Věděla, že pocení a zvracení trvá týden, možná i déle, podle síly závislosti. Přicházejí křeče v břiše a prudké bolesti v nohou. Zácpa se střídá s průjmem. Z plic vychází jasně červená krev, když se tělo zbavuje prášku na čištění odpadů nebo sušeného dětského mléka, případně čehokoli dalšího, čím se háčko řeže.

Věděla o případech, kdy lidé zemřeli, když se sami snažili dostat ze závislosti na heroinu. Droga se mstila. Závislého vlastnila. Zaťala mu spáry do kůže a nepustila ho. Lucy viděla její oběti ležící v zapadlých místnostech a na prázdných parkovištích. Měly seschlou kůži a zkroucené prsty na rukou a na nohou. Ještě jim rostly vlasy a nehty. Vypadaly jako mumifikované čarodějnice.

Uběhly týdny? Měsíce? Roky?

Dusné srpnové horko vystřídaly teploty, které mohly značit jedině podzim. Nastala chladná rána a studené noci. Blížila se snad zima? Byl stále rok 1974, nebo už propásla Den díkůvzdání, Vánoce i své narozeniny?

Písek v přesýpacích hodinách.

Záleželo na tom vůbec ještě?

Lucy si každý den přála zemřít. Heroin z ní vyprchal, ale ona neustále myslela na to, jak se naposledy sjela. Na spojení s vyšším světem. Na zapomnění a otupělost mysli. Na extázi, již pocítila, jakmile se jí jehla zabodla do žíly. Na prudký oheň, který jí spaloval smysly. V prvních dnech ve svých zvratcích stále cítila háčko. Pokoušela se je sníst, ale ten muž jí v tom zabránil.

Ten muž.

Ten netvor.

Jaký člověk je schopen něčeho takového? Úplně to postrádalo logiku. Lucy nezažila nic, čím by to mohla vysvětlit. Někteří zákazníci byli opravdu zlí, ale vždycky ji nechali jít. Jakmile dostali, co chtěli, vyhodili ji zpátky na ulici. Nechtěli ji znovu vidět. Připadala jim odporná. Když nešla dost rychle, kopali do ní. Vyhodili ji z auta a ujeli.

Ale tenhle ne. Tenhle chlap, tenhle ďábel nic takového neudělal.

Lucy chtěla, aby ji ojel, aby ji zbil. Chtěla, aby s ní dělal cokoli, jenom ne tu ohavnou rutinu, kterou musela každý den snášet. Pokaždé ji učesal a vyčistil jí zuby. Vykoupal ji a vždycky se cudně díval na stěnu, když ji hadrem myl mezi nohama. Potom ji jemně osušil ručníkem. Pokaždé, když otevřela a zase zavřela oči, soucitně se na ni díval. Modlil se. Pořád se modlil. Všechno to nenáviděla.

„Smyj ze sebe hříchy. Smyj ze sebe hříchy,“ opakoval jako mantru. Přímo jí nic neřekl. Mluvil jenom s Bohem, jako by ten naslouchal takovému zvířeti. Lucy se ptala proč – proč právě ona? Proč se jí stalo tohle? Křičela na něho, prosila ho. Nabízela mu cokoli a on jenom říkal: „Smyj ze sebe hříchy.“

Lucy na modlitbách vyrostla. Během let strávených na ulici často nacházela útěchu v náboženství. Vůně hořící svíčky nebo chuť vína ji dokázaly vrátit do kostelní lavice, kde ochotně sedávala mezi matkou a otcem. Její bratr Henry, který se k smrti nudil, kreslil na leták s modlitbami sprosté obrázky, ale Lucy moc ráda poslouchala kazatele, jak velebí ohromné uspokojení, které přináší život ve víře k Bohu. Na ulici jí vzpomínky na ta dávná kázání přinášely útěchu. Sice hřešila, ale nežila úplně bez naděje na spásu. Ukřižování pro Lucy Bennettovou představovalo vykoupení její duše.

Takhle si ale spásu vůbec nepředstavovala – jako mýdlo s vodou, krev s vínem, jehlu s nití.

Mezi pokáním a mučením byl rozdíl.

4. kapitola

7. července 1975

PONDĚLÍ

Amanda Wagnerová si dlouze a úlevně povzdechla, když vyjela z Ansley Parku, kde bydlel její otec. Duke byl dnes ráno ve výjimečné formě. Bez přestání si stěžoval od chvíle, kdy Amanda vešla do kuchyně, a nepřestal, dokud mu nezamávala zpoza volantu svého auta. Reptal na nezodpovědné válečné veterány, kteří chtějí sociální dávky. Na přemrštěné ceny benzínu. Na New York City, který očekává, že ho bude zbytek země financovat. V ranních novinách neexistovala jediná zpráva, na niž by Duke nevyslovil názor. Když začal vyjmenovávat zdánlivě nekonečné nedostatky nově uspořádané atlantské policie, Amanda mu naslouchala jenom na půl ucha a občas přikývla, aby svou prchlivost nenapřel nesprávným směrem.

Udělala mu snídani a dolila mu kávu. Vysypala popelníky a na postel mu položila košili a kravatu. Napsala mu instrukce, jak má rozmrazit maso na pečeni, aby mu po práci mohla udělat večeři. Všechno bylo snesitelnější jenom díky tomu, že mohla myslet na svůj malinkatý byt na Broskvoňové třídě.

Byt se nacházel necelých pět minut od otcova domu, ale Amandě připadalo, že je od něj vzdálený lán světa. Byl ve starém viktoriánském činžovním domě se šesti byty, vmáčknutém mezi knihovnou a táborem hippíků ve Čtrnácté ulici. Duke se do něj jednou zašel podívat a pohrdavě prohlásil, že za války měl na atolu Midway lepší ubytování. Ani jedno okno se nedalo pořádně zavřít. Mrazák nemrazil dost silně, aby se v něm dal dělat led. Pokud chtěl člověk otevřít troubu, musel odsunout stůl. Prkénko na toaletě drhlo o vanu.

Amanda se do bytu na první pohled zamilovala.

Bylo jí pětadvacet a chodila na vysokou. Měla dobrou práci. Po letech naléhání se jí nějakým zázrakem konečně podařilo přesvědčit otce, aby jí dovolil odstěhovat se. Nestala se přímo nezávislou zaměstnanou ženou, ale alespoň už nebyla ošetřovatelkou, která pořád sedí doma.

Zpomalila a odbočila vpravo na Highland Avenue a pak zase vpravo ke shluku několika obchodů za lékárnou. Hodiny ukazovaly teprve tři čtvrtě na osm ráno, ale už bylo pěkně horko a dusno. Když zastavila na konci parkoviště, nad asfaltem se vznášela pára. Hodně se jí potily ruce, takže jí volant neustále vyklouzával z ruky. Punčocháče ji škrtily v pase a košile se jí lepila k opěradlu sedadla. Za krkem cítila pronikavou bolest, která vystřelovala ke spánkům.

Přesto si shrnula rukávy a zapnula si těsné manžety. Ze sedadla spolujezdce vzala kabelku a pomyslela si, že pokaždé, když ji zvedne, taška je těžší. Připomněla si, že je to lepší než to, co táhla, když šla do práce před rokem. Tehdy na sebe musela navléknout spodní prádlo, punčocháče, černé ponožky a tmavě modré kalhoty ze směsi polyesteru. K tomu bavlněnou pánskou košili, která byla tak velká, že náprsní kapsy si mohla zastrčit za pásek kalhot. Dále měla vnější opasek, kovové háčky, vnitřní opasek, pouzdro, zbraň, vysílačku, mikrofon na rameno a těžkou baterku. Pouta, obušek a kroužek s klíči.

Nebylo divu, že pochůzkářky atlantské policie měly neustále plné močové měchýře. Trvalo deset minut, než člověk sundal všechno vybavení, které nosil u pasu, aby mohl jít na záchod – pokud se navíc dokázal posadit, aniž by začal mít křeče v zádech. Jenom baterka se čtyřmi velkými monočlánky a pětačtyřiceticentimetrovou rukojetí vážila tři a půl kilogramu.

Když si Amanda s námahou přehodila kabelku přes rameno a vystoupila z auta, cítila každičký gram váhy svého nákladu. Měla stejné vybavení, ale tentokrát leželo v kožené tašce, místo aby jí viselo na opasku. To byl značný pokrok.

Když Amanda začala pracovat u policie, její otec měl na starost zónu číslo jedna. Kapitán Duke Wagner na své policejní stanici skoro dvacet let vládl železnou rukou. Dokud nový policejní komisař Reginald Eaves, který měl černou barvu pleti, většinu starších bílých policistů nevyhodil a nenahradil je černochy. Celý sbor zuřil a málem se kvůli tomu rozpadl. Všichni zapomněli, že Eavesův předchůdce, náčelník John Inman, udělal v podstatě totéž, jenom obráceně. Systém starých dobrých kamarádů, kteří drží spolu, všem vyhovoval. Pokud ovšem patřili k těm několika vyvoleným, kteří byli jeho součástí.

Duke a jeho hoši zažalovali město s tím, že se chtějí vrátit zpátky k policii. Maynard Jackson, který byl prvním černochem ve funkci starosty, podporoval svého člověka. Nikdo netušil, jak to dopadne, ačkoli z Dukových řečí se dalo soudit, že je jen otázkou času, kdy město ustoupí. Politici bez rozdílu barvy pleti potřebovali hlasy a voliči se chtěli cítit bezpečně. Což vysvětlovalo, proč je policie všude po městě a roztahuje v něm chapadla jako nenasytná chobotnice.

Od chudého jihu po movitější severní čtvrti se rozpínalo šest zón. Mezi nimi existovala takzvaná modelová města – okrsky v centru Atlanty, kde se páchalo víc násilí. V Ansley Parku, Piedmont Heights a Buckheadu existovaly malé zámožné enklávy, ale značná část obyvatelstva žila ve slumech, od Gradyho sídliště přes Techwood po Perryho sídliště, které bylo v Atlantě nejproslulejší. Tohle ghetto na západní straně města bylo tak nebezpečné, že mělo vlastní policejní sbor. Práce v něm přesně odpovídala požadavkům veteránů, kteří se vraceli z války, protože oblast připomínala spíš válečnou zónu než městskou čtvrť.

Detektivové a policisté v civilu operovali ve všech zónách. Existovalo celkem dvanáct divizí, od mravnostního po zvláštní vyšetřování. Divize sexuálně motivovaných zločinů byla jednou z mála, v nichž se vyskytovaly vůbec nějaké ženy. Amanda velice vážně pochybovala, že by jí otec dovolil se do ní přihlásit, kdyby ještě byl u policie, když si podala přihlášku. Děsila se toho, co by se stalo, kdyby Duke soudní při vyhrál a vrátil se do služby. Nejspíš by z ní zase udělal pochůzkářku, která by ráno musela hlídat u přechodu před základní školou v Morningside.

To však byl dlouhodobý problém. Amandin den, pokud bude stejný jako ty ostatní, se bude skládat z krátkodobých záležitostí. Každé ráno bylo zásadní otázkou, s kým toho dne bude sloužit.

Federální Asociace pro pomoc policejním sborům udělila Atlantě grant na založení oddělení pro sexuálně motivované zločiny. Měla však podmínku, že v každém týmu musí být tři policisté různé rasy a pohlaví. Tato pravidla se dodržovala jen výjimečně, protože bělošky nemohly jezdit samotné v jednom voze s černochy. Černošky – alespoň ty, které si chtěly uchovat dobrou pověst – se neodvážily sednout do auta s černochy a černoši nechtěli sloužit s bělochy. Každý den se strhla bitva o to, kdo bude s kým pracovat, což bylo absurdní vzhledem k tomu, že většina z nich na ulici stejně změnila partnera.

Přesto se vedly vášnivé hádky kvůli tomu, kdo s kým vyrazí do terénu. Pánové vypínali hruď a nadávali si. Občas se mihla i pěst. V podstatě jediné, na čem se muži z oddělení pro sexuálně motivované zločiny dokázali shodnout, bylo to, že žádný z nich se nehodlá obtěžovat s ženskou.

Tedy pokud nebyla hezká.

Tento problém se rozšířil i do ostatních divizí. Každé ráno se na začátku prezence četl denní rozkaz komisaře Reginalda Eavese. Reggie musel neustále přesunovat lidi, aby dodržel nějakou federální kvótu. Když policisté dorazili do práce, nikdy netušili, kde toho dne skončí. Mohlo to být uprostřed Perryho sídliště nebo na atlantském letišti, které představovalo hotové peklo. Zrovna minulý rok na týden přidělili do jednotky rychlého nasazení ženu. Kdyby musela skutečně zasáhnout, byla by to pohroma.

Amanda vždycky chodila na denní službu, nejspíš proto, že si to přál její otec. Zdálo se, že si nikdo nevšiml, že to tak zůstalo i v době, kdy Duke zažaloval město. Nebo to všem bylo jedno. Denní služba, která byla nejlehčí, trvala od osmi do čtyř. Večerní od čtyř do půlnoci a ranní, která byla nejnebezpečnější, od půlnoci do osmi.

Strážníci pracovali zhruba ve stejnou dobu jako detektivové a policisté v civilu, jen začínali a končili o hodinu dříve. Jejich pracovní doba se určovala podle služeb, které původně existovaly na železnici, kdy se sloužilo v rozmezí sedmá, třetí a jedenáctá hodina. Existovala představa, že jedna směna předá službu druhé, ale tak to chodilo zřídkakdy. Většinou se stávalo, že když Amanda přišla do práce, narazila na několik podezřelých s monoklem na oku nebo se zakrváceným obvazem na hlavě. Obvykle byli připoutaní k lavicím u hlavních dveří a nikdo nedokázal přesně říct, jak se tam dostali nebo co provedli. Některé vězně pustili na svobodu a okamžitě je zase zavřeli za potulku. Záleželo na tom, zda má konkrétní policista v určitém měsíci dostatečný počet zatčených, či zda mu nějací chybí.

Stejně jako většina policejních stanic v jednotlivých zónách se i ta v první zóně nacházela ve zchátralém bývalém obchodě. Budova vypadala spíš jako místo, kde by policisté měli zjednat pořádek, než jako služebna, kde si s kávou v ruce vykládají o zatčeních z předešlého dne. Stála za lékárnou a pornokinem. Policisté se tam bez dlouhých cavyků přestěhovali z jiné budovy, o níž se zjistilo, že se nachází přímo nad jímkou. Noviny Atlanta Constitution to pořádně rozmázly.

V budově se nacházely jenom tři místnosti. Největší z nich byla služebna se seržantovou kanceláří oddělenou skleněnou příčkou. Kapitánova kancelář byla mnohem příjemnější, což v praxi znamenalo, že se v ní dají otevřít a zavřít okna. Krátce před čtvrtým červencem, kdy měli policisté volno, někdo rozbil okno vepředu ve služebně, aby dovnitř mohl čerstvý vzduch. Nikoho ani nenapadlo dát ho zasklít, nejspíš proto, že bylo jasné, že by nevydrželo dlouho celé.

Třetí místnost byla sdílená toaleta. Pánové se postarali, aby se na prkénko nikdy neposadila žádná ženská. Amanda tam vešla jenom jednou a musela okamžitě vyběhnout ven a jít zvracet za kino, z něhož se ozývalo hekání a sténání z nějakého pornofilmu.

„Brýtro, madam.“ Jeden pochůzkář se dotkl štítku čepice, když kolem něho Amanda prošla.

Kývla mu na pozdrav, minula známá bílá policejní auta a zamířila ke dveřím stanice. Hnusně to tam páchlo alkoholem, i když k lavicím nebyl připoutaný žádný ožrala. U flekatého stropu visel oblak cigaretového kouře. Na všem ležela vrstva prachu, dokonce i na dlouhých stolech postavených v křivých řadách přes místnost. Stupínek vepředu byl prázdný. Amanda se podívala na hodiny. Do ranní prezence zbývalo deset minut.

Vzadu ve služebně seděla Vanessa Livingstonová a prohlížela si lejstra. Oblékla si šedé kalhoty a tytéž ošklivé černé pánské boty, které musely všechny nosit, když byly v uniformě. Vzala si světlemodrou košili s krátkými rukávy. Tmavé vlasy měla ostříhané na mikádo, jehož konce se kroutily ven.

Amanda s Vanessou několikrát hlídkovala, když obě pracovaly jako pochůzkářky. Byla spolehlivá, ale někdy se chovala trochu jako hipík. Povídalo se o ní, že je „otevřená“ – tak se říkalo ženám, které byly sexuálně přístupné vůči kolegům. Amandě nezbylo nic jiného než se posadit vedle ní. Služebna byla jako obvykle rozdělená na čtyři čtvrtiny. Na jedné straně seděli bílí, na druhé černí, ženy vzadu, muži vepředu.

Amanda se dívala přímo před sebe a kráčela k hloučku mužů v uniformách. Na poslední chvíli se rozestoupili a nechali ji projít. V rohu se skupina jejich kolegů zabývala bezpečnostním zámkem. Denně soutěžili o to, kdo ho dokáže nejrychleji otevřít bez klíče. Několik policistů si vyměňovalo munici s vyšším obsahem střelného prachu. Za poslední dva roky v Atlantě zastřelili čtrnáct policistů. Rychlejší kulka v pistoli nebyl špatný nápad.

Amanda hodila kabelku na stůl a posadila se. „Jak se máš?“

„Moc dobře.“ Vanessa jako vždycky mluvila vesele. „Dneska ráno jsem měla neskutečné štěstí s inspekční divizí.“

„Oni už odešli?“

Vanessa přikývla. Amanda si okamžitě rozepnula rukávy a vyhrnula si je. Málem omdlela rozkoší, kterou v ní vyvolal dotek čerstvého vzduchu na kůži.

„Nebyl s nimi Geary?“ zeptala se. Seržant Mike Geary by Vanessu nikdy nenechal projít. Podle něho ženy neměly u policie co pohledávat. Zastával dost vysokou funkci, aby mohl jejich setrvání ve sboru ovlivnit. Kdovíproč mu byla trnem v oku především Amanda. Stačilo málo a mohla být na celý den vyloučená ze služby. Vůbec si nedokázala představit, z čeho by zaplatila nájem, kdyby k tomu došlo.

„Geary je dneska pryč.“ Vanessa složila hlášení na hromádku. „Kvůli Sandře Phillipsové, té černé holce, co si holí hlavu jako chlap.“

„Mám s ní jednu přednášku,“ řekla Amanda. Skoro každý, koho znala, chodil do večerních kurzů na Georgijské státní univerzitě. Federální vláda jim vzdělání zaplatila, a když měl člověk vysokoškolský titul, město mu muselo zvýšit plat. Příští rok touhle dobou bude Amanda dostávat skoro dvanáct tisíc dolarů.

„Užila sis svátek?“ zeptala se Vanessa.

„Měla jsem celý den službu,“ přiznala Amanda. Nabídla se jenom proto, že by nevydržela celý den poslouchat otcovo omílání každého článku, který přečetl v novinách. Ještě že noviny chodily jenom dvakrát denně, protože jinak by vůbec nespal. „Co ty?“

„Opila jsem se a narazila jsem autem do telefonního sloupu.“

„Zůstalo celé?“

„Má roztřískaný nárazník, ale jezdí.“ Vanessa ztišila hlas. „Už jsi slyšela o Oglethorpeovi?“

Lars Oglethorpe byl Dukeův kamarád. Od policie byli propuštěni ve stejný den. „Co je s ním?“

„Vrchní státní soud rozhodl v jeho prospěch. Dostal zpětně plný plat a zaměstnanecké výhody. Vrátili mu hodnost a přidělili ho k jeho starému týmu. Vsadím se, že Reggie pěkně zuřil, když se to dozvěděl.“

Amanda jí nestihla odpovědět, protože se ozvalo chlapské provolávání slávy. Na služebnu dorazili Rick Landry a Butch Bonnie. Detektivové z oddělení vražd jako obvykle přišli na poslední chvíli. Prezence měla začít za dvě minuty. Amanda sáhla do kabelky a vyndala z ní štos hlášení psaných na stroji.

„Jsi skvělá.“ Butch si vzal hlášení a hodil na stůl před Amandu svůj zápisník. „Doufám, že to přečteš.“

Podívala se na čmáranici na první stránce a zamračila se. „Vsadím se, že to někdy schválně píšeš tak, aby se to nedalo přečíst.“

„Když budeš potřebovat, klidně mi zavolej, zlatíčko. Ve dne i v noci.“ Mrkl na ni a následoval Landryho dopředu do místnosti. „Radši v noci.“

Ostatní muži se zasmáli, ale Amanda předstírala, že je ignoruje. Listovala Butchovými poznámkami. Písmo bylo postupně čitelnější. Butch s Rickem pracovali na oddělení vražd. Amanda by tuhle práci nikdy nechtěla dělat. Když na stroji přepisovala Butchova hlášení, nemohla si pomoci, aby si nezapamatovala některé podrobnosti. Detektivové museli sdělit příbuzným, že člena jejich rodiny někdo zavraždil. Museli se dívat na mrtvoly a přihlížet pitvám. Amandě úplně stačilo o těchto věcech číst a zvedl se jí žaludek. Určitou práci mohli dělat opravdu jenom muži.

„Už jsi slyšela, že máme nového seržanta?“ zeptala se Vanessa.

Amanda čekala.

„Je to jeden z Reggieho kluků.“

Amanda potlačila zaúpění. Jeden ze zdánlivě lepších nápadů Reginalda Eavese bylo konečně zavést psané testy pro ty, kdo stáli o povýšení. Amanda dokonce byla tak naivní, že věřila, že má šanci. Písemným testem neprošel žádný černoch. Eaves výsledky vyhodil a zavedl ústní zkoušku.

Tu podle očekávání dokázalo složit jen několik málo bílých policistů. Nebyla mezi nimi jediná žena.

„Prý je odněkud ze severu. Má hlas jako Bill Cosby,“ podotkla Vanessa.

Obě se otočily a pokusily se nahlédnout do seržantovy kanceláře. Před skleněnou přepážkou stály natěsnané skříňky se spisy. Dveře místnosti byly otevřené, ale Amanda viděla jenom další skříňku a hranu dřevěného psacího stolu. Na kožené podložce stál skleněný popelník. Objevila se černá ruka a poklepala na sklo cigaretou. Byla štíhlá, takřka křehká a měla rovně zastřižené nehty.

Amanda se otočila zpátky. Předstírala, že čte Butchovy zápisky, ale nedokázala se soustředit. Možná to bylo horkem anebo tím, že seděla vedle užvaněného špačka.

„Kdepak asi je Evelyn?“ otázala se Vanessa.

Amanda pokrčila rameny a dál hleděla do poznámek.

„Nemůžu uvěřit, že se vrátila,“ pokračovala Vanessa. „Úplně se zbláznila.“

Amanda se nedobrovolně nechala vtáhnout do hovoru. „Už jsou to skoro dva roky,“ uvědomila si. Otec byl bez práce jedenáct měsíců a Evelyn o rok dřív odešla na mateřskou. Tehdy se zrovna propracovala mezi policisty v civilu. Všichni se domnívali, že její kariéra skončila.

„Kdybych měla muže a dítě, ani omylem bych se v tomhle chlívě neukazovala každý den. Vykašlala bych se na to,“ prohlásila Vanessa.

„Možná musí chodit do práce.“ Amanda mluvila potichu, aby nikdo neslyšel, že drbe. „Kvůli penězům.“

„Její muž vydělává dost. Prodal pojistky polovině policejního sboru.“ Vanessa se chrochtavě zasmála. „Možná se vrátila jenom proto, aby mu pomohla prodávat pojistky.“ Její hlas najednou ztratil posměšný tón. „Ale vážně by sis s ním měla promluvit. Je levnější než Benowitz. A navíc bys nedávala peníze židovi.“

„Zeptám se Evelyn,“ řekla Amanda, i když Nathana Benowitze měla ráda. Policejní auta patřila městu, ale policisté si museli sami platit pojištění. Benowitz se k Amandě vždycky choval hezky.

„Pššt,“ zašeptala Vanessa, i když Amanda neřekla ani slovo. „Už jde.“

Když nový seržant vešel do místnosti, shromáždění policisté se ztišili. Nadřízený byl oblečený do zimní uniformy sestávající z tmavě modrých kalhot a košile s dlouhými rukávy stejné barvy. Měl dost světlou kůži a vlasy ostříhané na kratičkého ježka. Na rozdíl od všech ostatních se mu na čele neperlil pot.

Amanda ho sledovala, jak jde po neviditelné čáře uprostřed služebny, kde nestál žádný stůl. Vypadal zhruba na třicet. Měl vypracované tělo a štíhlou postavu, jíž připomínal spíš dospívajícího chlapce než muže. I tak se musel natočit bokem, aby prošel mezi stoly. Amanda si všimla, že mezera mezi nimi je menší než obvykle. Malichernost byla to jediné, co dokázalo členy sboru sjednotit. Černí policisté budou seržanta nenávidět, protože pochází ze severu. Bílí zase proto, že patří k Reggieho hochům.

Sklepl papíry o pódium, odkašlal si a překvapivě hlubokým barytonem pronesl: „Jsem seržant Luther Hodge.“ Rozhlédl se po místnosti, jako by očekával nějaké námitky. Když všichni mlčeli, pokračoval: „Před nástupem přečtu denní rozkaz, protože dochází k značnému množství přesunů.“

V místnosti se ozvalo nespokojené bručení, ale Amanda myslela jenom na to, jak je milé, že někomu konečně došlo, že je lepší přesuny oznámit ještě před prezencí.

Hodge přečetl jména. Vanessa měla pravdu, když jeho hlas připodobnila k hlasu Billa Cosbyho. Mluvil pečlivě a pomalu, řádně artikuloval. Uniformovaní muži v předních řadách na něho bez obalu civěli, jako by viděli psa chodit po zadních. Bez rozdílu barvy pleti všichni zrovna přišli z farem nebo z armády. Většina z nich mluvila stejně hutným dialektem, jaký užívali Amandini venkovští bratranci. Nedokázala si pomoci a také na Hodge zírala.

Dočetl zdlouhavý seznam přesunů a znovu si odkašlal. „Prezence bude v týmech. Někteří z vás budou muset počkat na partnery z ostatních divizí. Než vyrazíte do ulic, prosím zkontrolujte si, že víte, kdo je váš partner.“

V tu chvíli na služebnu vběhla Evelyn Mitchellová a rozhlédla se kolem sebe s takřka panickým výrazem v očích. Když ji povýšili do oddělení sexuálně motivovaných zločinů, Amanda ještě dělala pochůzkářku. Pokaždé Evelyn viděla v elegantním oblečení. Dnes v ruce držela velkou semišovou kabelku s indiánským vzorem vepředu a střapci na stranách. Na sobě měla tmavě modrou sukni a žlutou halenku. Blonďaté vlasy jí sahaly po ramena a účes jí velice slušel. Připomínal styl herečky Angie Dickinsonové. Amanda zřejmě nebyla jediná, kdo si to myslel, protože Butch Bonnie vykřikl: „Hele, Pepper Andersonová! Můžeš mi kdykoli nasadit klepeta.“

Muži se sborově zasmáli.

„Omlouvám se, že jdu pozdě,“ řekla Evelyn novému seržantovi. „Už se to nestane.“ Když zpozorovala Amandu s Vanessou, vydala se dozadu. Klapání jejích podpatků se odráželo od stěn jako ozvěna.

Hodge ji zastavil. „Nezachytil jsem vaše jméno, vyšetřovatelko.“

Při jeho slovech jako by ze služebny zmizel všechen vzduch. Přítomní policisté se otočili k Evelyn, která zůstala stát jako přikovaná vedle Amandy. Hrůza, jež z ní vyzařovala, byla stejně hmatatelná jako horko v místnosti.

Hodge si znovu odkašlal. „Uniklo mi něco? Předpokládám, že patříte k detektivům, když na sobě nemáte uniformu.“

Evelyn otevřela ústa, ale místo ní odpověděl Rick Landry. „Dělá v civilu, není vyšetřovatelka.“

Hogde se nenechal odbýt. „Nejsem si jistý, že chápu ten rozdíl.“

Rick palcem ruky ukázal směrem k zadní stěně místnosti. Když promluvil, pohybovala se mu cigareta v koutku úst. „Vy nevidíte ty dvě kozy, co má pod košilí?“

Následoval výbuch smíchu. Evelyn si přitiskla kabelku k hrudi, ale smála se s muži. Amanda se také přidala a smích jí bublal v krku.

Hodge počkal, až se všichni uklidní, a pak se Evelyn zeptal: „Jak se jmenujete?“

„Mitchellová,“ odpověděla a svezla se na židli vedle Amandy. „Paní Evelyn Mitchellová.“

„Budu rád, když v budoucnosti budete chodit včas, paní Mitchellová.“ Podíval se na prezenční seznam a odškrtl si její jméno. „Dneska budete ve dvojici se slečnou Livingstonovou.“ Přešel k dalšímu jménu. „A vás, slečno Wagnerová, dáme do dvojice s detektivem Petersonem, který k nám přijde…“ Kdosi nahlas zapískal na prsty, ale Hodge klidně pokračoval: „… z druhé zóny.“

Evelyn se otočila k Amandě a obrátila oči ke stropu. Kyle Peterson byl hrozný. Pokud se nepokoušel člověku strčit ruku pod sukni, vyspával na zadním sedadle opici.

Vanessa se k Evelyn naklonila a zašeptala: „Máš pěkný účes. Je to ohromně šik.“

„Díky.“ Evelyn se zatahala vzadu za vlasy, jako by ji mrzelo, že je nemá delší. „Slyšela jsi, že Oglethorpe se vrátil do služby?“ zeptala se Amandy.

„Je zpátky ve svém týmu,“ dodala Vanessa. „To jsem zvědavá, co to pro nás bude znamenat.“

„Nejspíš vůbec nic,“ zamumlala Evelyn.

Znovu zaměřily pozornost na dění vepředu v místnosti. Na kraji, přímo v otevřených dveřích, stál běloch. Byl zhruba Amandina věku a měl na sobě elegantní, světle modrý třídílný oblek. Pískově plavé vlasy měl vzadu dlouhé a kotlety na tvářích nezastřižené. Netrpělivě zkřížil ruce na prsou. Nad opaskem mu vyčníval kulatý pupek.

„Že by nějaký hlavoun?“ napadlo Vanessu.

Evelyn zavrtěla hlavou. „Na to je moc dobře oblečený.“

„Je to právník,“ řekla jim Amanda. Do kanceláře otcova právníka v centru města musela tolikrát, že je dokázala na první pohled rozeznat. Muže prozradil především hezký oblek, ale aby ho odhadla, úplně jí stačil pohled na arogantně vystrčenou bradu.

„Detektivové Landry a…“ Luther Hodge si zřejmě uvědomil, že už si ho nikdo nevšímá. Zvedl hlavu od prezence a na okamžik se zadíval na návštěvníka. Potom řekl: „Můžeme si promluvit u mě v kanceláři, pane Treadwelle.“ Mužstvu oznámil: „Na pár minut odejdu. Může to někdo vzít za mě?“

Butch vyskočil. „Já to provedu.“

„Děkuju vám, detektive.“ Hodge jako by si ani nevšiml, že se všichni přítomní tváří ostražitě. Svěřit denní rozkaz Butchovi bylo jako nechat lišku hlídat kurník. Změní pracovní dvojice podle svého, takže budou připomínat seznamovací hru.

Vytáhlý Hodge kráčel úzkou mezerou mezi stoly dozadu a právník Treadwell ho následoval podél zdi. Zapálil si cigaretu, vešel do kanceláře a zavřel za sebou dveře.

„O copak asi jde?“ otázala se Evelyn.

„To je úplně jedno,“ odpověděla Vanessa. „Proč ses ksakru vrátila?“

„Líbí se mi tu.“

Vanessa udělala grimasu. „No tak, nelži.“

„Pravda je hrozně nudná. Počkáme a uvidíme, co se dozvíme z drbů.“ Evelyn se usmála, rozepnula kabelku a něco v ní hledala.

Vanessa se podívala na Amandu, aby jí to vysvětlila, ale ta jenom zakroutila hlavou.

„Jo, pane. Jo, pane,“ řekl kdosi.

Amanda viděla, že se skupina černých policistů rozhodla ostatním tlumočit, co se děje v Hodgeově kanceláři. Podívala se na Evelyn a pak na Vanessu. Všichni se otočili, aby jim nic neuniklo.

Přes skleněnou přepážku bylo vidět, jak se Treadwellova ústa pohybují, a jeden černoch řekl nabubřelým tónem: „Koukni, hochu, já tě platím ze svých daní.“

Amanda v sobě zadusila smích. Stejnou frázi poslouchala skoro denně – jako by žádné daně neplatila.

Hodge se díval na stůl. Poddajně hrbil ramena a něco přitom říkal. „Jasnačka,“ prohlásil první policista. „Já se vám na to mrknu. To je jasný.“

Treadwell na Hodge namířil prst. Druhý policista zabručel: „Tohle město je pěknej bordel, povídám. Kam ten svět spěje? Opice šéfujou zoologický.“

Hodge přikývl a nespouštěl oči z desky stolu. První policista pokračoval: „Jo, pane, je to pěknej bordel. Ani si nestihnu sníst koláček a už slyším, že chudinky bílý ženský se bojej, protože je furt otravujou černý huby.“

Amanda si kousala spodní ret. Několik mužů se nervózně zahihňalo.

Treadwellova ruka dopadla na stůl. Druhý policista řekl: „Povídám, vy podělaný negři se chováte, jako by vám to tu patřilo!“

Tomu se nikdo nezasmál, ani černí policisté. Vtip zašel příliš daleko.

Když Treadwell rozrazil dveře kanceláře a vyrazil ven, ve služebně stále bylo dusivé ticho.

Na Lutheru Hodgeovi, který kráčel k otevřeným dveřím, bylo dokonale znát, že potlačuje vztek. Ukázal na Evelyn. „Vy.“ Potom zabodl prst směrem k Amandě s Vanessou. „A vy. Ke mně do kanceláře.“

Vanessa na židli ztuhla. Amanda si přitiskla ruku na hrudník. „Já nebo…“

„Copak vy ženské nerozumíte příkazu? Ke mně do kanceláře.“ Butchovi pověděl: „Pokračujte v prezenci, detektive Bonnie. Nerad bych vám to říkal dvakrát.“

Evelyn si přitiskla kabelku na prsa a vstala. Amanda následovala jejího příkladu a vzadu ji zastudily nohy. Otočila se k Vanesse, která se tvářila provinile a ohromně úlevně zároveň. Když Amanda došla do kanceláře, Evelyn už stála před Hodgeovým psacím stolem. Seděl na židli a začal cosi psát na kus papíru.

Amanda se otočila a chtěla zavřít dveře, ale Hodge jí nařídil: „Nechte je otevřené.“

Amandě předtím bylo horko, ale nedalo se to srovnat s tím, jak se cítila teď. Evelyn na tom očividně byla stejně. Nervózně se zatahala za vlasy a na prsteníku jí v jasu zářivek zasvítil tenký snubní prsten ze stříbra. Ve vedlejší místnosti Butch Bonnie monotónním hlasem oznamoval, kdo bude s kým sloužit. Amanda věděla, že Luther Hodge i přes zavřené dveře slyšel, jak si z něho černí policisté dělají legraci.

Hodge odložil pero a opřel se. Podíval se nejprve na Evelyn a pak na Amandu. „Vy dvě děláte na oddělení sexuálně motivovaných zločinů.“

Obě přikývly, i když se jich neptal.

„Dostali jsme oznámení, že na téhle adrese došlo ke znásilnění.“ Napřáhl k nim ruku s papírem. Evelyn chvilku váhala a pak si ho vzala.

Podívala se na stránku. „To je v Techwoodu.“ V ghettu.

„Správně,“ přitakal Hodge. „Vyslechněte svědky a rozhodněte, jestli opravdu došlo k trestnému činu. Pokud to bude nutné, tak někoho zatkněte.“

Evelyn se podívala na Amandu. Obě očividně uvažovaly o stejné věci – co to má společného s právníkem, který odsud před chvílí odešel?

„Potřebujete vědět, jak se tam dostanete?“ zeptal se Hodge, ačkoli to vlastně žádná otázka nebyla. „Předpokládám, že se ve městě vyznáte, dámy. Anebo bych s vámi měl poslat jedno auto jako doprovod? Takhle to tu funguje?“

„Ne,“ pronesla Evelyn. Hodge na ni zíral, dokud nedodala: „Pane.“

„Můžete jít.“ Otevřel složku a začal si v ní číst.

Amanda se podívala na Evelyn, která kývla směrem ke dveřím. Obě tiše vyšly ven, aniž by přesně věděly, co se to vlastně před chvílí odehrálo. Prezence skončila. Služebna byla skoro prázdná. Zůstalo tu jen několik opozdilců, již čekali, až dorazí partneři, kteří jim právě byli přiděleni. Vanessa také zmizela. Pravděpodobně odešla s Petersonem. Práce se jí rozhodně bude zamlouvat víc než Amandě.

„Můžeme si vzít tvoje auto?“ zeptala se Evelyn. „Dneska jsem přijela kombíkem a ten je úplně plný.“

„Jistě.“ Amanda ji následovala na parkoviště. Evelyn nelhala. Její červený Ford Falcon byl plný krabic.

„O víkendu se do naší ulice přistěhovala Billova matka. Bude mi hlídat malého, když budu v práci.“

Amanda nasedla do svého auta. Nechtěla strkat nos do Evelynina soukromí, ale tenhle plán jí připadal divný.

„Abys mi správně rozuměla,“ řekla Evelyn a uvelebila se na sedadle spolujezdce, „Zekeho miluju a bylo skvělé strávit s ním poslední rok a půl, ale přísahám Bohu, že kdybych s ním zůstala doma ještě o den déle, snědla bych krabici diazepamu.“

Amanda se chystala strčit klíče do zapalování, ale zarazila se a otočila se k Evelyn. Většinu z toho, co o ní věděla, měla zprostředkované od otce. Byla krásná, což Duke Wagner u osoby v uniformě nepovažoval za výhodu. Nejčastěji ji označoval za umíněnou a ctižádostivou.

„Tvému manželovi nevadilo, že zase začneš pracovat?“ otázala se Amanda.

„Zvykl si na to.“ Evelyn otevřela kabelku a vytáhla z ní mapu Atlanty. „Vyznáš se v Techwoodu?“

„Ne. Jenom jsem párkrát byla na Gradyho sídlišti.“ Amanda se nezmínila, že většinou dostává hlášení ze severní Atlanty, kde byly oběti bílé a obvykle měly matky, jež jí nabízely sladký čaj a mluvily o tom, že se s tím utrpením musejí co nejrychleji vyrovnat. „A ty?“

„Tak trochu. Tvůj táta mě tam párkrát poslal.“

Amanda několikrát sešlápla plyn a otočila klíčem v zapalování. Motor naskočil na druhý pokus. Mlčky couvala z parkoviště. Evelyn pod velením Duka Wagnera strávila většinu času na pochůzkách. Když ji povýšili mezi policisty v civilu, nesouhlasil s tím, ale pozvolna nastávaly změny a on bitvu prohrál. Amanda si dovedla dobře představit, jak otec posílá Evelyn na sídliště, aby jí dal za vyučenou.

„Tak se v tom zkusíme nějak zorientovat.“ Evelyn rozložila mapu a položila si ji na klín. Přejela po ní prstem k oblasti poblíž Georgijské techniky. Sídliště v Techwoodu působilo v sousedství jedné z nejlepších státních technických univerzit nepatřičně, ale městu docházelo místo na bydlení pro chudé. Na byty na sídlišti Clarka Howella, na Univerzitním sídlišti, na Bowenově, Gradyho a Perryho sídlišti, na sídlištích Bankhead Courts a Thomasville Heights existovaly dlouhé seznamy čekatelů, přestože to byly v podstatě slumy.

Žádné z nich tak původně nevypadalo. Město ve třicátých letech postavilo bytové domy v Techwoodu na místě bývalé chudinské čtvrti Na koželužně. Byly to první obecní byty ve Spojených státech. Ve všech domech byla zavedená elektřina a tekla tam voda. Mezi domy stála škola, knihovna a veřejné prádelny. Slavnostního otevření se zúčastnil prezident Roosevelt. Za necelých deset let se Techwood vrátil do původního stavu a znovu se stal chudinskou čtvrtí. Duke Wagner často říkal, že posledním hřebíčkem do rakve sídliště bylo zrušení rasové segregace. Ať tak nebo tak, Georgijská technika každý rok utratila tisíce dolarů za soukromou bezpečnostní agenturu, aby ochránila studenty před jejich sousedy. Ze čtvrti se stala válečná zóna.

„Takže fajn.“ Evelyn složila mapu a řekla: „Dojeď do Techwoodské ulice a odtud tě budu navigovat.“

„Domy tam nemají čísla.“ S tímto problémem se nepotýkala jenom sídliště. Když Amanda pracovala jako pochůzkářka a zavolali ji k případu, nejdřív promarnila půl hodiny hledáním správné adresy.

„Nedělej si starosti,“ ujistila ji Evelyn. „Přišla jsem na to, jaký je v nich systém.“

Amanda jela po třídě Ponce de Leona, kolem bývalého Spillerova stadionu, kde hrával baseballový tým Crackers. Stadion nechali strhnout a na jeho místě postavili nákupní centrum, ale magnolie, která rostla uprostřed hrací plochy, tam zůstala. Amanda si zkrátila cestu vedlejší ulicí vedle budovy obchodního domu Sears na Severní třídě. Když se přiblížily k bývalému slumu Na podmáslí, obě zavřely okna. Město chatrče před deseti lety strhlo, ale nikdo se neobtěžoval vyřešit problém s kanalizací. Amandu do nosu udeřil nakyslý zápach. Dalších pět bloků musela dýchat ústy. Až po nějaké době mohly zase otevřít okna.

„Takže,“ řekla Evelyn, „jak pokračuje případ tvého otce?“

Amanda zbystřila. Evelyn se jí zeptala už podruhé. „Moc o tom se mnou nemluví.“

„To s Oglethorpem je dobrá zpráva, ne? Dobrá zpráva pro tvého otce.“

„Asi ano.“ Amanda zastavila na červené.

„Co myslíš, že má hlášení z Techwoodu společného s tím, že se u nás ukázal Treadwell?“

Amanda byla předtím příliš nervózní, aby ji to vůbec napadlo, ale teď řekla: „Možná přišel nahlásit znásilnění jménem nějaké klientky.“

„Právníci v oblecích za stovky dolarů nemají klienty v Techwoodu.“ Evelyn si rukou podepřela hlavu. „Treadwell se objeví a začne buzerovat Hodge. Ten potom buzeruje nás. Mezi tím musí být nějaká spojitost, nemyslíš?“

Amanda zavrtěla hlavou. „Vážně nevím.“

„Vypadal mladě. Určitě teprve nedávno dodělal školu. Firma jeho otce ve volbách vydatně financovala nynějšího starostu.“

„Maynarda Jacksona?“ zeptala se Amanda. Vůbec by ji nenapadlo, že běloši budou podporovat prvního černého starostu. Byla však pravda, že atlantští obchodníci se nehodlali připravit o zisk kvůli rasovým předsudkům.

Evelyn dodala: „Treadwell-Price se v jeho kampani pořádně angažovali. Treadwellův otec se s Jacksonem nechal vyfotit do novin ten samý den, co vyhrál. Drželi se kolem ramen jako velcí kamarádi. Jak se vlastně jmenuje? Adam? Nebo Allen?“ Vyfoukla z úst proud vzduchu. „Andrew. Jmenuje se Andrew Treadwell. Synáček se určitě jmenuje po něm. Andrew junior. Vsadím se, že mu říkají Andy.“

Amanda pomalu zakroutila hlavou ze strany na stranu. Politiku přenechávala otci. „Nikdy jsem o žádném z nich neslyšela.“

„Junior se rozhodně choval dost sebevědomě. Hodge z něho měl pěkný strach. Pantomimu nechme stranou. Ale byla to legrace, ne?“

„To ano.“ Amanda se podívala na červenou na semaforu a uvažovala, proč svítí tak dlouho.

„Projeď to,“ navrhla Evelyn. Když si všimla Amandina ustaraného výrazu, dodala: „Uklidni se. Nezatknu tě za to.“

Amanda se dvakrát podívala na každou stranu, pak ještě jednou a teprve potom vyjela kupředu.

„Pozor,“ varovala ji Evelyn. Po Jarní ulici z kopce sjíždělo sportovní auto. Proletělo křižovatkou, až mu od podvozku létaly jiskry. „Jak to, že tu není nějaký policajt? Teď by ho bylo potřeba.“

Amandu od dupání na brzdu bolelo lýtko. „Jestli se pokoušíš vydělat manželovi nějaké peníze, tak já mám auto pojištěné u Benowitze.“

Evelyn se zasmála. „Benowitz není špatný. Když si člověk odmyslí ty rohy…“

Amanda nepoznala, jestli si z ní Evelyn dělá legraci nebo vyjadřuje svůj názor. Podívala se na semafor. Pořád na něm svítila červená. Opět popojela kupředu a trhla sebou, když sešlápla plyn. Napětí v ramenou přestala cítit, teprve když minuly studentskou menzu. A pak zase šplhaly do kopce.

Jakmile přejely čtyřproudovou dálnici, do auta pronikl nepříjemný zápach. Tentokrát to nebyl puch kanalizace, ale chudoby a lidí namačkaných na sobě. Horko zápach ještě zesilovalo. Domy na sídlišti Techwood byly postaveny z litého betonu a měly fasádu z cihlových pásků, která byla asi tak prodyšná jako Amandiny punčocháče.

Evelyn zavřela oči a několikrát se mělce nadechla ústy. „Tak jo.“ Zavrtěla hlavou a podívala se do mapy. „Nalevo do Techwoodské. Doprava do Sosnové.“

Amanda zpomalila, aby mohla projet úzkými uličkami. V dálce viděla řadové domky s cihlovou fasádou a byty s předzahrádkami. Většinu zdí hyzdilo graffiti a tam, kde nebyla nasprejovaná barva, alespoň ležela obrovská hromada odpadků. Na špinavém dvoře si hrálo několik dětí. Měly na sobě hadry a Amanda i z dálky viděla rány na jejich nohou.

„Tady zahni doprava,“ instruovala ji Evelyn.

Amanda jela co nejdál, dokud se ulice nestala neprůjezdnou. Blokovalo ji ohořelé auto. Mělo otevřené dveře a kapotu, takže bylo vidět motor připomínající zuhelnatělý jazyk. Amanda zaparkovala na zpevněném kraji silnice.

Evelyn bez hnutí zírala na děti. „Úplně jsem zapomněla, jak je to tu zlé.“

Amanda zírala na hrající si chlapce. Všichni měli tmavou pleť a kostnatá kolena. Bosýma nohama kopali do splasklého basketbalového míče. Nebyla tu žádná tráva. Jenom suchá červená georgijská hlína.

Děti ustaly ve hře a jeden chlapec ukázal na policejní vůz. Město auta nakoupilo ve velkém množství a obyvatelé v nich snadno poznávali neoznačená policejní vozidla. Další chlapec se rozběhl k nejbližšímu domu, až se za ním prášilo.

Evelyn zaburácela smíchy. „Andílek letí zburcovat uvítací výbor.“

Amanda stiskla kliku dveří. V dálce viděla věžák Coca Coly. Slum čítající čtrnáct domů byl vtěsnaný mezi něj a budovu Georgijské techniky. „Můj otec tvrdí, že Cola se snaží přesvědčit město, aby to tu srovnalo se zemí a někam ty lidi vystěhovalo.“

„Nedovedu si představit, že by se starosta zbavil svých voličů.“

Amanda na to nic neřekla, i když s ní nesouhlasila. Ze zkušenosti věděla, že otec v těchto věcech vždycky mívá pravdu.

„Tak ať to máme za sebou.“ Evelyn otevřela dveře a vystoupila z auta. Otevřela kabelku a vyndala z ní vysílačku, která byla z poloviny tak velká jako baterka a stejně těžká. Když Evelyn diktovala na dispečinku, kde jsou, Amanda se podívala na svou kabelku, jestli je zapnutá. Její vysílačka fungovala jen výjimečně, ať v ní vyměnila baterii, kolikrát chtěla. Nechala by ji doma, nebýt seržanta Gearyho, který každé ráno přikázal ženám ve sboru vysypat obsah kabelek, aby se přesvědčil, že jsou řádně vybavené.

„Tudy.“ Evelyn kráčela k bytovému domu na kopci. Amanda cítila, že každý jejich pohyb pozorně sledují stovky očí. Nacházely se v ghettu, kde jenom minimum obyvatel přes den pracovalo. Ostatní měli plno času koukat z okna a čekat, až se přihodí něco strašného. Čím víc se vzdalovaly od auta, tím hůř se Amanda cítila, takže když se Evelyn zastavila před druhým domem, měla dojem, že je asi nemocná.

„Takže.“ Evelyn ukázala na dveře a počítala: „Tři, čtyři, pět…“ Dál jenom bezhlasně pohybovala ústy a kráčela vpřed. Amanda ji následovala a uvažovala, zda Evelyn ví, co dělá, nebo se jenom předvádí.

Evelyn se nakonec znovu zastavila a ukázala na prostřední byt v horním patře. „Tady je to.“

Obě se zadívaly na otevřené dveře vedoucí na schodiště. Spodní stupně ozařoval jediný paprsek slunečního světla. Okna ve vestibulu byla zabedněná, ale střešní okno v kovovém rámu vpouštělo dostatek světla, aby na schodišti bylo vidět. Přinejmenším přes den.

„Páté patro, byt úplně nahoře,“ pronesla Evelyn. „Jak jsi dopadla u zkoušky fyzické zdatnosti?“

Další z Reggieho nových pravidel. „Patnáctistovku jsem zvládla tak tak.“ Měly na ni osm a půl minuty a Amanda doběhla v poslední vteřině.

„U přitahování na tyči mě nechali projít, jinak bych se teď doma koukala na dětské pořady v televizi.“ Vesele se usmála. „Doufám, že na svalech horní poloviny mého těla nebude záviset tvůj život.“

„Pokud budeme muset utíkat, určitě mě předběhneš. Počítám s tím.“

Evelyn se zasmála a zavřela kabelku. Amanda znovu zkontrolovala, jestli má také pořádně zapnutou tašku. První, co se člověk naučil, když šel na sídliště, bylo, že nesmí nikdy mít otevřenou kabelku a že ji nesmí nikde položit. Přinést si domů vši nebo šváby nebylo vůbec příjemné.

Evelyn se zhluboka nadechla, jako by se chystala ponořit hlavu pod vodu, a vešla do domu. Uvnitř to příšerně páchlo. Evelyn si rukou zakryla nos a vykročila vzhůru po schodech. „Člověk by si řekl, že když celý den čichám k dětským plenkám, budu na pach moči zvyklá. Ale dospělí muži zkrátka jedí něco jiného než malé děti. Moje moč smrdí po chřestu. Jednou jsem vyzkoušela kokain. Nepamatuju si, jak mi páchla moč, ale bylo mi to úplně jedno.“

Amanda šokovaně stála na spodním schodu a dívala se nahoru na Evelyn, která si nejspíš neuvědomovala, že se právě přiznala k užití nezákonného narkotika.

„Nevyzvoň to na mě Reggiemu. Já se na té červené taky dívala na druhou stranu.“ Evelyn se usmála a zmizela za rohem.

Amanda zavrtěla hlavou a šla za ní po schodech. Ani jedna se nedotýkala zábradlí. Pod nohama jim pobíhali švábi a na stupních ležela našlapaná vrstva odpadků. Jako by na ně padaly stěny.

Amanda se přiměla dýchat ústy a neochotně stoupala vzhůru. Tohle bylo šílené. Proč nezavolaly posily? K polovině znásilnění hlášených v Atlantě došlo na schodišti. Na sídlištích byl tento zločin stejně běžný jako krysy a špína.

Evelyn došla na podestu a zatahala se vzadu za vlasy. Podle Amandy, která její znepokojení sdílela, tak projevovala nervozitu. Čím výš stoupaly, tím víc se jí svíraly vnitřnosti. Za poslední dva roky došlo k zabití čtrnácti policistů. Někteří dostali střelu do hlavy, jiní do břicha. Jeden muž žil dva dny, než svému zranění podlehl. Měl takové bolesti, že jeho křik bylo v Gradyho nemocnici slyšet až dolů na pohotovost.

Když Amanda došla na další podestu, sevřelo se jí srdce a roztřásly se jí ruce. Podlamovala se jí kolena a bylo jí do pláče.

Některá hlídka určitě zaslechla, jak Evelyn na dispečinku hlásí jejich polohu. Muži zřídkakdy čekali, až některá policistka začne žádat o posily. Jednoduše přijeli na místo, převzali případ a ženy odehnali jako hloupé děti. Amandu tohle machovské naparování obvykle dráždilo, ale dnes by ho uvítala s otevřenou náručí.

„Tohle je šílené,“ zamumlala na další podestě. „Naprosto šílené.“

„Ještě kousíček,“ zavolala na ni vesele Evelyn.

Nebyly tu tajně. Všichni věděli, že do budovy vešly dvě bílé policistky. Kolem bylo slyšet šum televizí a šepot. Horko i stíny působily tíživě. Z každých zavřených dveří mohl najednou někdo vyskočit a jedné z nich nebo oběma ublížit.

„Takže jak to je?“ zeptala se Evelyn sama pro sebe. „Vloni bylo hlášeno čtyři sta čtyřicet tři znásilnění.“ Její hlas se po schodišti nesl jako dunění zvonu. „Ve sto třinácti případech byla obětí běloška. Takže máme šanci jedna ku čtyřem, že nás někdo znásilní.“ Ohlédla se po Amandě. „Pětadvacet procent.“

Amanda zavrtěla hlavou. Co to ta ženská mele?

Evelyn dál stoupala po schodech. „Čtyřikrát sto třináct…“ Hlas jí odumřel. „Skoro jsem se strefila. Máme šestadvacetiprocentní šanci, že nás dneska někdo znásilní. To není nijak vysoké číslo. Znamená to čtyřiasedmdesátiprocentní šanci, že se nám nic nestane.“

Čísla alespoň dávala smysl. Amanda cítila, jak trochu povolil tlak, který cítila na hrudi. „To nezní tak hrozně.“

„Nezní. Kdybych měla čtyřiasedmdesátiprocentní šanci něco vyhrát, už bych byla na Auburnské třídě a vsadila bych celou výplatu v Posedlosti.“

Amanda přikývla. Posedlost byla hra s čísly, kterou provozovali barevní.

„Kde jsi…“

Na chodbě se strhl nějaký poprask. Bouchly dveře a rozkřičelo se dítě. Mužský hlas zařval, ať jdou všichni do hajzlu a drží hubu.

Amanda znovu cítila, jako by na prsou měla balvan.

Evelyn se na schodech zastavila a podívala se přímo na Amandu.

„Statisticky jsme v pohodě. Víc než v pohodě.“ Počkala, až Amanda kývne, a pak pokračovala v cestě. Už nešla tak jistě a zadýchávala se. Amanda si najednou uvědomila, že kolegyně ji vede. Kdyby se nahoře někdo chystal, že je napadne, Evelyn Mitchellová by byla první na ráně.

„Kde jsi přišla k těm číslům?“ zeptala se. Nikdy předtím je neslyšela a upřímně řečeno ji nezajímala. Věděla jenom to, že když bude mluvit, nezačne zvracet. „Myslím počet těch hlášených znásilnění.“

„To byl projekt do školy. Studuju na Technice statistiku.“

„Na Technice,“ zopakovala Amanda. „Není to těžké?“

„Je to skvělá příležitost k seznámení.“

Amanda zase nevěděla, jestli si kolegyně nedělá legraci. A zase jí to bylo jedno. „Kolik bělochů bylo mezi pachateli?“

„Cože?“

„Techwood je z devadesáti procent černý. Kolik těch násilníků bylo…“

„Ach tak.“ Evelyn se zastavila nahoře na schodech. „Už si nevzpomínám. Později ti to najdu. Tady je to.“ Ukázala do chodby. Světla tam byla rozbitá a střešní okno na všechno vrhalo stín. „Páté dveře nalevo.“

„Chceš moji baterku?“

„Nemyslím, že mi k něčemu bude. Připravená?“

Amanda s námahou polkla. Na zemi ležel ohryzek z jablka, který jako by se pohyboval. Byl úplně obsypaný mravenci.

„Tady to tak hrozně nesmrdí,“ poznamenala Evelyn.

„To je pravda,“ přitakala Amanda.

„Když si člověk potřebuje ulevit, nechce se mu kvůli tomu lézt až do pátého patra.“

„To ne,“ zopakovala Amanda.

„Jdeme?“ Evelyn opět odhodlaně kráčela chodbou. Amanda ji dohonila před zavřenými dveřmi bytu, vedle něhož na zdi viselo přibité plastové písmeno C. Pod špehýrkou byl přilepený proužek papíru z bloku, na němž se modře skvěla velká tiskací písmena napsaná dětskou rukou.

„Kitty Treadwellová,“ přečetla Amanda.

„Nějak se nám to zamotává.“ Evelyn se zhluboka nadechla nosem. „Cítíš to?“

Amanda se musela soustředit, aby dokázala rozeznat nový pach. „Ocet?“

„Takhle smrdí heroin.“

„Neříkej, že jsi ho taky vyzkoušela.“

„O tom ví jenom moje kadeřnice.“ Rukou Amandě naznačila, že si má stoupnout z boku ke dveřím. Sama se postavila na druhou stranu. Zaručilo jim to určité bezpečí pro případ, že by za dveřmi stál někdo s nabitou zbraní.

Evelyn zvedla ruku a s vervou zabušila na dveře, až se zatřásly. „Tady atlantská policie!“ vykřikla hlubším, skoro mužským hlasem. Když spatřila výraz Amandina obličeje, mrkla na ni. Potom znovu zabušila na dveře. „Otevřete!“ rozkázala.

Amanda naslouchala tlukotu vlastního srdce a svému přerývanému dechu. Uběhlo několik vteřin. Evelyn znovu zvedla ruku a pak ji spustila, když se za dveřmi ozval ženský hlas: „Ježíšikriste.“

Z bytu se ozvaly šouravé zvuky. Zašramotil řetěz na dveřích a pak cvakl zámek. Potom ještě jeden. Když někdo odstrčil západku, pohnula se nakonec klika.

Dívka uvnitř byla očividně prostitutka. Byla oblečená do tenkých bavlněných šatů, které by se hodily spíš pro desetiletou holčičku. Odbarvené vlasy jí sahaly až do pasu. Měla bledou, skoro namodralou kůži. Bylo jí něco mezi dvaceti a šedesáti. Po celém těle měla vpichy od jehel – na pažích, na krku a na bosých nohou, kde tvořily otevřené červené rány na žilách. Chyběly jí zuby, takže měla vpadlé tváře. Když zkřížila ruce nízko kolem pasu, Amanda viděla, jak se jí ramenní kloub pohybuje v jamce.

„Jste Kitty Treadwellová?“ zeptala se Evelyn.

Dívka zachraptěla jako kuřačka: „Co jako chcete, vy dvě pizdy?“

„Taky vám přejeme dobré ráno.“ Evelyn vešla do bytu, který vypadal přesně tak, jak Amanda čekala. Ve dřezu se kupilo plesnivé nádobí. Všude se válely prázdné sáčky od jídla na objednávku. Na zemi bylo poházené oblečení. Uprostřed místnosti stála potřísněná modrá pohovka a před ní konferenční stolek. Na špinavé žínce ležely stříkačky a lžíce. Vedle byly sirky a kousky cigaretových filtrů. Vedle dvou švábů, kteří byli buď mrtví, nebo tak sjetí, že se nedokázali pohnout, se nacházel malý sáček našedlého prášku. Doprostřed místnosti kdosi přitáhl z kuchyně sporák. Trouba měla otevřená dvířka, která ležela na konferenčním stolku a podpírala velkou barevnou televizi, jež na něm stála.

„Není to Dinah?“ zeptala se Evelyn a zesílila zvuk. Jack Cassidy zpíval s Dinah Shoreovou. „Miluju její hlas. Viděla jsi tam minulý týden Davida Bowieho?“

Dívka několikrát zamrkala.

Amanda se podívala, jestli po zemi nelezou švábi, a rozsvítila stojací lampu. Místnost zalilo ostré světlo. Okna pokrývaly žluté čtvrtky papíru, které tlumily jasné ranní slunce. Možná proto se Amanda cítila ve větším bezpečí uvnitř bytu než na schodech. Srdce jí začínalo normálně bít. Potila se už jenom horkem.

„David Bowie,“ zopakovala Evelyn a vypnula televizi. „Minulý týden byl u Dinah v pořadu.“

Amanda slovně vyjádřila to, co bylo očividné. „Je úplně sjetá.“ Zhluboka si povzdechla. Kvůli tomuhle riskují život?

Evelyn dívku hlasitě poplácala po tváři. „Vnímáš mě, broučku?“

„Pak si tu ruku namoč v dezinfekci,“ poradila jí Amanda. „Pojďme pryč. Jestli tuhle holku někdo znásilnil, nejspíš si to zasloužila.“

„Hodge nás sem neposlal jen tak.“

„Poslal sem tebe s Vanessou,“ oponovala Amanda. „Nemůžu uvěřit, že jsme zabily celé ráno…“

„Fonzie,“ zamumlala dívka. „Kecal tam s Fonziem.“

„Správně,“ řekla Evelyn a usmála se na Amandu, jako by vyhrála nějakou cenu. „Bowie byl minulý týden u Dinah s Fonziem ze sitcomu Šťastné dny.“

„Sem je viděla.“ Kitty se odloudala k pohovce a zhroutila se na ni. Amanda nevěděla, jestli dívka mluví takřka nesrozumitelně kvůli drogám, nebo jestli je to náhoda. Mluvila jako postava z děl Flannery O’Connorové. „Už nevim, co zpíval.“

„Já taky ne.“ Evelyn posunkem naznačila Amandě, aby prohlédla zbytek bytu.

„Co mám hledat? Stará vydání Útulného bydlení?“ zeptala se Amanda.

Evelyn se sladce usmála. „Docela bych se zasmála, kdybys nějaké opravdu našla.“

„To by byla ohromná legrace.“

Amanda neochotně poslechla a cestou do zadních místností se snažila nedotýkat se pažemi stěn úzké chodby. Byt byl větší než ten, ve kterém bydlela. Měl skutečnou ložnici oddělenou od obývacího prostoru. Dveře komory byly vysazené z pantů a dívčiny šaty se zřejmě nacházely v několika potrhaných černých pytlích na odpadky. Postel představovala hromádka zmuchlaných potřísněných prostěradel na koberci.

Ač se to zdálo nemožné, koupelna vypadala ještě odporněji než zbytek bytu. Mezi kachlíky se místo cementu usídlila černá plíseň. Umyvadlo a záchodová mísa sloužily jako popelníky. Odpadkový koš přetékal použitými menstruačními vložkami a toaletním papírem. Na podlaze byla šmouha, o jejímž původu Amanda radši ani nechtěla vědět.

Všude možně byly rozestavené různé zkrášlovací produkty, což Amandě připadalo dokonale ironické. Dvě plechovky laku na vlasy. Čtyři různé druhy šamponu v různém stadiu spotřebovanosti. Roztržená krabička tamponů. Prázdná lahvička od parfému. Dvě otevřené krabičky s krémem na obličej, obě se zažloutlou zaschlou vrstvou okolo uzávěru. Takové množství make-upu, že by se jím mohl hravě zásobovat pult s kosmetikou v obchodním domě Rich’s. Štětce, tužky, tekuté oční linky, řasenka. Dva hřebeny – oba plné vyčesaných vlasů. Tři hodně použité kartáčky na zuby trčící ze sklenice s postavičkou Starosty McCheese od McDonalda.

Sprchový závěs byl vytržený z háčků, takže švábi ve vaně na Amandu dobře viděli. Upřeně na ni zírali, zatímco se nekontrolovaně třásla. Sevřela v rukou kabelku a připomněla si, že než ji vůbec dá do auta, musí ji pořádně vyklepat.

Evelyn se v obývacím pokoji přesunula od Arthura Fonzarelliho k důvodu jejich návštěvy. „Andy Treadwell je tvůj bratranec nebo tvůj bratr?“

„Strejc,“ odpověděla dívka a Amanda měla za to, že mluví o starším Andrewu Treadwellovi. „Kolik je?“

Amanda se podívala na hodinky. „Devět.“ Cítila potřebu dodat: „Ráno.“

„Kuurva.“ Dívka sáhla mezi polštáře na pohovce a vytáhla odtud krabičku tenkých cigaret. Amanda přihlížela, jak si ji okouzleně prohlíží, jako by právě spadla jako mana z nebes. Dívka pomalu vytáhla cigaretu. Byla ohnutá, ale ona přesto ze stolu popadla sirky a třesoucíma rukama si zapálila. Vyfoukla oblak kouře.

„Slyšela jsem, že cigarety zabíjejí,“ podotkla Evelyn.

„Na to se těšim,“ opáčila dívka.

„Jde to i rychleji,“ kontrovala Evelyn.

„Dyž tu eště chvíli zůstanete, uvidíte, jak rychle.“

Amanda v jejím hlase postřehla jízlivý tón. „Jak to?“

„Ty haranti dole vás viděli, jak sem dete. Táta bude chtít vědět, proč tu se mnou kecaj dvě bílý krávy.“

„Myslím, že tvůj strýc Andy má o tebe strach,“ řekla Evelyn.

„To ho asi zase chce vykouřit.“

Amanda si s Evelyn vyměnila pohled. Většina těchto dívek tvrdila, že je zneužil otec nebo strýc. Na odděleních sexuálně motivovaných zločinů tomu říkali Oidipovský komplex. Technicky vzato to nebylo správně, ale blížilo se to pravdě a policie s tím jenom marnila čas.

„Nemůžete mě zabásnout. Nic sem neprovedla,“ řekla Kitty.

„Nechceme tě zavřít,“ pokusila se znovu Evelyn. „Náš seržant nám řekl, že tě znásilnili.“

„Tim se živim, ne?“ Vyfoukla další oblak kouře, tentokrát přímo do jejich obličejů.

Evelyn ztrácela veselou náladu. „Potřebujeme si s tebou promluvit a sepsat tvoji výpověď.“

„To neni můj problém.“

„Dobře. Tak my prostě půjdeme.“ Evelyn popadla sáček heroinu, který ležel na konferenčním stolku, a otočila se na patě.

Kdyby Amandu nepřekvapilo, že Evelyn vzala drogu ze stolku, už by dávno vyrazila ke dveřím. Takhle však všechno viděla – šokovaný výraz dívčina obličeje i to, jak vyskočila z pohovky s prsty roztaženými jako kočičí drápy.

Amandina noha vystřelila jakoby sama od sebe. Nepodrazila dívce nohy. Kopla ji do žeber, takže odlétla přímo na sporák a pořádně se o něj uhodila. Kitty prudce narazila do televize a utrhla dveře trouby. Televize s třesknutím dopadla na zem. Explodovaly v ní trubice a roztříštila se obrazovka.

Evelyn na Amandu šokovaně zírala.

„Chtěla po tobě skočit.“

„A tys jí v tom dokonale zabránila.“ Evelyn si klekla na podlahu. Vytáhla z kabelky kapesník a podala ho dívce.

„Vy svině,“ zamumlala otupěle Kitty. Zvedla ruku k ústům a vyndala z nich jeden z posledních zubů, které jí zbývaly. „Vy zatracený svině.“

Evelyn vstala. Nejspíš si uvědomila, že klečet před rozzlobenou prostitutkou není příliš rozumné. „Musíš nám říct, co se tu děje. Přijely jsme ti pomoct.“

„Di do hajzlu,“ zabručela dívka a prsty si hmatala v ústech. Amanda si všimla, že na zápěstích má zahojené jizvy. Kdysi se pokusila podřezat si žíly. „Padejte vocaď, kurva.“

Evelyn nasadila tvrdý tón. „Nechtěj, abychom tě odtáhly na stanici, Kitty. Mně je úplně jedno, kdo je tvůj strejda.“

Amanda myslela na své auto a na to, jak dlouho by trvalo, než by zadní sedadlo vyčistila od špíny. „To nemůžeš myslet vážně…“

„To teda myslím.“

„Já v žádném případě nenechám tuhle…“

„Držte hubu!“ zařvala dívka. „Dyť já ani nejsem Kitty. Sem Jane. Jane Delrayová.“

„Proboha…“ Amanda rozhodila rukama. Veškerá hrůza, kterou zažila na schodišti, se proměnila ve zlost. „Vždyť ani nemáme správnou holku.“

„Hodge mi neřekl žádné jméno. Jenom mi dal adresu.“

Amanda zavrtěla hlavou. „Vůbec nevím, proč jsme ho poslechly. Na stanici je necelý den. Stejně jako ty.“

„Tři roky jsem nosila uniformu, než…“

„Proč ses vrátila?“ zeptala se Amanda. „Chceš dělat tuhle práci nebo je v tom něco jiného?“

„Ty chceš vzít nohy na ramena.“

„Protože tahle děvka nám nic neřekne.“

„Hele!“ zaječela Jane. „Kdo je u vás děvka?“

Evelyn se na ni svrchu podívala. Když promluvila, v hlase jí byl slyšet silný sarkasmus. „Co jsi říkala, broučku? Chceš se o tom s námi dohadovat?“

Jane si otřela krev z úst. „Vy nejste od vlády.“

„Skvělá dedukce,“ řekla Evelyn. „Kdo od vlády by tě tu měl hledat?“

Nenápadně pokrčila rameny. „Sem mohla bejt v pětce a jet pro prachy. Potřebuju je.“

Evelyn si přitiskla ruku na čelo. Pětka byla linka autobusu, který jezdil na nádraží Five Points Station a zastavoval u sociálky. „Pokoušela ses nechat si proplatit Kittyin šek na dávky.“

„Neposílá se náhodou poštou?“ zeptala se Amanda.

Evelyn a Jane na ni zíraly. „Poštovní schránky tady nejsou zrovna bezpečné,“ vysvětlila jí Evelyn.

„Kitty to nepotřebuje. Nikdy to nepotřebovala. Je prachatá. Má rodinku se známostma. Kvůli tomu tu ste, vy krávy, ne?“

„Kde je teď?“

„Před půl rokem zmizela.“

„Kam?“

„Prostě byla v prachu. Lucy to samý a Mary taky. Všecky prostě zmizely.“

„Šlapou chodník?“ zeptala se Evelyn. „Myslím Lucy a Mary.“ Dívka přikývla. „Kitty taky?“ Další přikývnutí.

Amanda už toho měla dost. „Že bych si to napsala, abych věděla, co mám říct novinám? Pohřešují se tři prostitutky. Zastavte rotačky.“

„Nejsou pohřešovaný,“ nedala se dívka. „Sou pryč. Vopravdu pryč. Zmizely.“ Otřela si krev ze rtů. „Všecky tu bydlely. Maj tu krámy. Zapustily tu kořeny. Chodily na sociálku s šekama na prachy.“

„Dokud ses jim je nepokusila sebrat,“ řekla Amanda.

„Mně vůbec neposloucháte,“ nedala se Jane. „Všecky sou pryč. Lucy už rok. Byla tu a najednou…“ Luskla prsty. „Šup.“

Evelyn se otočila k Amandě a naprosto vážně řekla: „Musíme okamžitě začít hledat muže v dlouhém plášti s kouzelnickým kloboukem na hlavě.“ Zarazila se. „Vlastně moment. Nejdřív se podíváme, jestli ve městě náhodou není kouzelník Doug Hennig.“

Amanda si nedokázala pomoci a Evelyninu vtipu se zasmála.

Vtom všechny tři nadskočily, protože někdo rozkopl dveře. Klika se zaryla do zdi a oddrolila omítku. Vzduch jako by se chvěl.

Ve dveřích stál mohutný černoch. Sotva popadal dech, nejspíš od toho, jak běžel po schodech nahoru. Husté kotlety na tvářích mu srůstaly s bradkou a knírem, které ohraničovaly jeho ústa. Kalhoty i košili měl ušité z limetkově zelené látky. Očividně to byl pasák a zuřil. „Co tu chcete, vy bílý pizdy?“

Amanda se nemohla ani hnout. Jako by celá zkameněla.

„Hledaly jsme Kitty,“ odpověděla Evelyn. „Znáte Kitty Treadwellovou? Její strýc je velice dobrý přítel starosty Jacksona.“ S námahou polkla. „Proto jsme tady. Požádali nás, abychom přijely. Starostův přítel. Mají velký strach, protože Kitty je nezvěstná.“

Muž ji ignoroval. Popadl Jane za vlasy a zvedl ji do vzduchu. Vykřikla bolestí a chytila ho za ruce, aby jí neroztrhl kůži na hlavě. „Ty si něco vykecala policajtům, ty krávo?“

„Nic sem neřekla. Přísahám.“ Jane hrůzou skoro nedokázala promluvit. „Prostě sem přišly.“

Vystrčil ji do předsíně. Zapotácela se a dopadla na zeď, než zase našla rovnováhu.

„Zrovna jsme na odchodu,“ řekla Evelyn roztřeseným hlasem a pomalu se sunula ke dveřím. Gestem naznačila Amandě, že ji má následovat. „Nechceme žádné potíže.“

Muž příšerně práskl dveřmi. Chvíli se pozorně díval na Amandu a pak na Evelyn. Oči mu plály hněvem.

„Náš seržant ví, kde jsme,“ upozornila ho Evelyn.

Otočil se a pomalu zasunul bezpečnostní řetěz do otvoru. Potom zastrčil všechny západky.

„Mluvily jsme s dispečinkem, než jsme…“

„Já vás slyšim, pani Prasnice. Kouknem se, jesli sem starosta stihne dorazit, než tu skončim.“ Vytáhl klíč ze zámku a zastrčil si ho do přední kapsy kalhot. „Seš kus, víš to?“ řekl sytým barytonem.

Nemluvil na Evelyn. Upíral oči na Amandu. Olízl si rty a zrakem spočinul na jejích prsou. Pokusila se ucouvnout, ale postupoval s ní. Narazila nohama do područky pohovky. Muž se ze strany dotkl jejího hrdla. „Sakramente. To je jemnej krček.“

Amanda se snažila potlačit závrať. Sáhla po kabelce a nemotorně se pokoušela rozepnout její zip. „Zavolej pro posily.“

Evelyn už držela vysílačku v ruce. Stiskla tlačítko.

Muž rukou obtočil Amandin krk a přitiskl jí palec pod bradu. „Tady vysílačka nebude fungovat. Sme moc vysoko a antény se tu nechytaj.“

Evelyn několikrát zuřivě stiskla tlačítko. Slyšela jenom šumění. „Do prdele.“

„Tak si trochu zašpásujem, ne, Kudrnko?“ Sevřel Amandě hrdlo. Cítila jeho kolínskou a pot. Na jeho tváři spatřila mateřské znaménko. V místě, kde měl rozepnutou košili, mu byl vidět chomáč chlupů a zlaté řetězy. Vytetovaný Ježíš Kristus s trnovou korunou.

„Ev…,“ vydechla Amanda. Přes kabelku cítila revolver, který v ní měla. Pokusila se stisknout spoušť.

„Hm, hm,“ zasténal pasák a rozepnul si kalhoty. „Fakt kus.“

„Eh… ehm..,“ vykoktala Amanda. Zajel jí rukou pod sukni. Cítila, jak jí prsty přejíždí po noze a celou vahou svého těla se jí tiskne na stehno.

Evelyn vrazila vysílačku zpátky do kabelky, kterou zapnula, jako by se chystala odejít. Amanda zpanikařila. A potom zalapala po dechu, když Evelyn oběma rukama sevřela ucha tašky, otočila se a udeřila kabelkou muže ze strany do hlavy.

Měla v ní zbraň, odznak, pouta, baterku, vysílačku a obušek. Skoro sedm kilogramů výstroje. Pasák padl na zem jako podťatý a z hlavy mu vytryskla krev. Na tváři měl hluboké škrábance od korálkových střapců, které mu roztrhly kůži.

Amanda z kabelky vytáhla revolver a tašku hodila na zem. Snažila se zbraň sevřít roztřesenýma rukama. Musela se opřít o područku pohovky, aby neupadla.

„Ježíšikriste.“ Evelyn nad mužem stála s otevřenými ústy. Krev z něho crčela pořádným proudem. Poklopec kalhot měl úplně rozevřený.

„Proboha,“ zašeptala Amanda a stáhla si sukni dolů. Punčocháče měla roztrhané od jeho nenechavých prstů. Na hrdle stále cítila jeho ruku. „Proboha.“

„Jsi v pořádku?“ zeptala se Evelyn a vzala Amandu za ruce. „Jsi v pořádku, viď?“ Pomalu se natáhla po Amandině revolveru. „Mám tohle. Ničeho se neboj.“

„Tvoje zbraň…“ Amanda prudce, zrychleně lapala po dechu. „Proč jsi… Proč jsi po něm nevystřelila?“

Evelyn se kousala do spodního rtu. Skoro minutu na Amandu upřeně hleděla a teprve pak přiznala: „Dohodli jsme se s Billem, že kvůli dítěti bychom neměli v domě mít nabitou zbraň.“

Amandě uvízla slova v krku. „Ty nemáš nabitou pistoli!“ zařvala.

„No…“ Evelyn si prsty prohrábla vzadu vlasy. „Ale i tak jsem to vyřešila, ne?“ Přiškrceně se zasmála. „Jasně, že jsem to vyřešila. Nic se nám nestalo. Jsme v pořádku.“ Znovu se podívala na ležícího pasáka. „Asi není pravda, co se říká o…“

„Chtěl mě znásilnit! Chtěl nás obě znásilnit!“

„Statisticky…“ Evelyn odumřel hlas. „No dobře. Určitě by to udělal,“ připustila. „Nechtěla jsem ti to předtím říct, ale…“ Zvedla ze země Amandinu kabelku. „Jo.“

Amandě poprvé za dva měsíce nebylo horko. Krev jí stydla v žilách.

Evelyn dál blábolila. Strčila revolver do Amandiny kabelky, zapnula ji a přehodila ji kolegyni přes rameno. „Ale obě jsme v pořádku. Já jsem v pořádku a ty taky. Všichni jsme v pořádku.“ Zpozorovala, že na podlaze vedle pohovky stojí telefon. Ruka se jí třásla tak silně, že upustila sluchátko. Zarachotilo na vidlici a přístroj zacinkal. Nakonec se jí ho podařilo zvednout a přiložit si ho k uchu. „Nahlásím to. Kluci sem hned přijedou a my odsud vypadneme. Obě jsme v pořádku. Ano?“

Amanda zamrkala, aby se zbavila potu, který jí stékal do oka.

Evelyn strčila prst do otvoru v číselníku. „Omlouvám se. Když jsem nervózní, moc mluvím. Můj muž z toho šílí.“ Číselník se pohyboval tam a zpátky. „Co ty pohřešované holky, o kterých mluvila ta děvka? Říkají ti něco jejich jména?“

Amanda znovu zamrkala, aby se zbavila potu. V hlavě jí vyvstaly zvláštní obrazy. Odporná koupelna. Lahvičky šampónu. Hromady make-upu.

Evelyn řekla: „Lucy. Mary. Kitty Treadwellová. Možná bychom si to měly někam napsat. Stoprocentně je zapomenu, jakmile si dám skleničku. Dvě skleničky. Celou lahev.“ Krátce a hlasitě vydechla. „Přijde mi divné, že se o ně Jane bála. Tyhle holky většinou mají jedinou starost – jak potěšit svého pasáka.“

Tři použité kartáčky ve skleničce. Dlouhé tmavé vlasy zachycené na hřebenu.

„Jane je blondýna,“ řekla Amanda.

„Na to bych nevsázela.“ Evelyn se podívala na nehybného muže na zemi. „V zadní kapse kalhot má doklady. Mohla bys…“

„Ne!“ Amandu znovu zachvátila panika.

„Máš pravdu. To nic. Jeho totožnost si zjistí ve vězení. Určitě má záznam. Ahoj, Lindo.“ Když Evelyn promluvila do telefonu, zakolísal jí hlas. „Poloha 10-16. Hodge nás poslal ke znásilnění, ale místo toho došlo k násilnému vniknutí do objektu.“ Podívala se na Amandu. „Ještě něco?“

„Nahlas jim, že jsi splnila úkol,“ vysoukala ze sebe Amanda.

Duke Wagner se mýlil, když tvrdil, že Evelyn Mitchellová je umíněná a ctižádostivá.

Ta ženská byla úplný blázen.

5. kapitola

Současnost

SUZANNA FORDOVÁ

Zanna dopadla zpátky na postel a nohama se dotýkala země. Zvedla svůj iPhone a podívala se na textové zprávy. Nic jí nepřišlo. V hlasové schránce neměla žádný vzkaz. Nedostala žádný mail. Ten blbec měl už deset minut zpoždění. Pokud se dole ukáže bez peněz, Terry ji zase seřeže. Jako by zapomněl, že má za úkol tyhle chudáky kontrolovat. Ne že by někdy přiznal chybu.

Podívala se z okna na panorama městského centra. Narodila se a vyrostla v Roswellu, který se nacházel půl hodiny a světelné roky od Atlanty. Netušila, na co se dívá – kromě budov, na nichž se skvěla jména firem. Equitable. AT&T. Georgijská energetika. Věděla jenom to, že pokud se neobjeví její zákazník, bude úplně v hajzlu.

Plazmová televize na stěně začala hrát, protože Zanna si lehla na dálkové ovládání. Objevily se zprávy s Monicou Pearsonovou. Ztratila se nějaká holka. Bílá, blonďatá a hezká. Kdyby zmizela Zanna, nikdo by po ní ani nevzdechl.

Přepínala kanály a snažila se najít něco zajímavějšího. Když se dostala přes stý kanál, vzdala to a hodila ovládání na noční stolek. Svědily ji paže. Měla chuť na cigaretu. Měla chuť na něco lepšího.

Když dostatečně dlouho myslela na metamfetamin, cítila vzadu v krku jeho chuť. Zatraceně jí z toho hnil nos, ale nedokázala ten prášek přestat šňupat. Musela pořád myslet na to, že se jí rychle dostane až do mozku, ona se celá rozechvěje a svět bude mnohem snesitelnější.

Teď však na ten prožitek bude muset minimálně hodinu čekat. Aby jí to připadalo snesitelnější, přistoupila k minibaru a vzala z něj čtyři lahvičky vodky. Rychle je do sebe hodila a nad umyvadlem v koupelně do nich napustila vodu. Právě je rovnala zpátky do ledničky, když někdo zaklepal na dveře.

„No konečně,“ zabručela a zkontrolovala se v zrcadle. Nevypadala špatně. V tlumeném světle se zdálo, že je jí šestnáct. Sklopila žaluzie a zhasla jednu noční lampičku. Teprve potom šla otevřít.

Muž byl obrovský. Hlavou se skoro dotýkal horní zárubně a rameny hravě vyplnil celé dveře. Zanna začala panikařit, ale pak si vzpomněla, že dole je Terry, který toho chlapa zkontroloval. Co se teď bude dít, úplně ztratí význam, jakmile ji v mozku poprvé zalechtá metamfetamin.

„Nazdar, tatíku,“ řekla, protože byl starší. Nechtěla myslet na to, že ten chlápek zaplatí šekem na sociální dávky. Podívala se mu do obličeje. Na svůj věk ho měl dost hladký, i když jeho krk byl trochu vyzáblý. Jeho stáří se dalo odhadnout pouze z rukou, na nichž se mu dělaly jaterní skvrny. Na rukou mu rostly bílé chlupy, ale prořídlé vlasy měl plavě hnědé.

Zanna otevřela dveře dokořán. „Pojď dál, chlapáku.“ Při chůzi se snažila pohupovat boky, ale nové lodičky se jí zamotaly do koberce. Musela se podržet zdi, aby neupadla. Otočila se a čekala, až muž vejde dovnitř.

Dával si načas. Nezdál se nervózní. V jeho věku člověk také určitě neměl děvku poprvé. Přesto se nejdřív rozhlédl po chodbě a teprve potom za sebou zavřel dveře. I přes svůj věk stále vypadal dobře. Hlava s vlasy ostřihanými na kratičkého ježka mu seděla na hranatých ramenou. Byl ve druhé světové, napadlo Zannu. Pak si ale vzpomněla na hodiny dějepisu na druhém stupni a došlo jí, že na to není dost starý. Nejspíš bojoval ve Vietnamu. Poslední dobou měla mezi zákazníky hodně mladých kluků, kteří se vrátili z Afghánistánu. Nevěděla, kteří byli horší – zda ti smutní, kteří se s ní pokoušeli milovat, anebo ti naštvaní, kteří jí chtěli ublížit.

Neztrácela čas. „Jsi polda?“

Dal jí odpověď, jakou slyšela vždycky. „Vypadám tak?“ Bez vybízení si však rozepnul kalhoty. Byl to poslední pozůstatek demokracie. Žádný policajt – ani tajný – člověku nesměl ukázat ptáka. „Stačí?“

Zanna přikývla a snažila se neotřást. Byl obrovský. „Hergot,“ vypravila ze sebe. „To bude legrace.“

Zapnul si kalhoty. „Posaď se,“ ukázal na křeslo. Zanna si sedla a roztáhla nohy, aby na ni dobře viděl, až si lehne na postel. Jenže muž zůstal stát a jeho stín sahal přes celý pokoj skoro ke dveřím.

„Jak se ti to líbí?“ zeptala se, i když měla nepříjemný pocit, že drsně. Nahrbila se a pokusila se vypadat menší, než je. „Musíš na mě bejt něžnej. Jsem jenom křehká holka.“

Zachvěl se mu ret, ale jinak nedal nic najevo. „Jak ses sem dostala?“ zeptal se.

Myslela, že se opravdu ptá, jak sem došla – po Broskvoňové třídě a pak doleva po Edgewoodské ulici. Vzápětí jí došlo, že ho zajímá její současné zaměstnání.

Pokrčila rameny. „Co bych tak řekla? Mám hrozně ráda sex.“ Tohle vždycky chtěli slyšet. Pokoušeli si to namluvit, když ji málem roztrhli vejpůl a pak jí hodili peníze – vždyť to miluje a nemůže bez toho žít.

„Ne,“ zarazil ji. „Chci slyšet pravdu.“

„Znáš to.“ Dlouze vydechla. Její příběh byl tuctový. Stačilo zapnout televizi a donekonečna se tam v různých variacích opakoval. Zannu nikdo nevyhodil na ulici. Nikdo ji pohlavně nezneužil. Její rodiče se rozvedli, ale byli to slušní lidé. Problém spočíval v Zanně. Začala kouřit trávu, aby udělala dojem na jednoho kluka. Z nudy začala brát prášky. Pak se dala na kouření metamfetaminu, aby zhubla. A potom už bylo příliš pozdě a ona nedokázala dělat nic než žít od dávky k dávce.

Máma ji nechala bydlet doma, dokud nezjistila, že Zanna nekouří jenom marlborky. Táta jí dovolil bydlet u sebe v suterénu, dokud jeho nová manželka nenašla zčernalé kousky alobalu, které nasládle páchly. Potom jí pronajali byt. Byli na ni drsní, aby jí pomohli, a dvakrát ji poslali do léčebny, ale neúspěšně. Poté Zanna skončila na ulici a vydělávala si na dávku tím, co má mezi nohama.

„Řekni mi pravdu,“ pronesl muž. „Jak ses sem dostala?“

Pokusila se polknout. Měla sucho v ústech. Nedokázala říct, zda je to kvůli abstinenci nebo strachem, který jí chlápek nahání. Pověděla mu, co chtěl slyšet. „Táta mi ubližoval.“

„To mě mrzí.“

„Nemohla jsem nic dělat.“ Popotáhla a podívala se na podlahu. Předstírala, že si hřbetem ruky otírá slzy. Tahle zkazka ji už pěkně nudila. Uzívala by se k smrti. „Neměla jsem kam jít. Spala jsem na ulici a sex mám ráda. Dělám to dobře, takže…“

Klekl si a podíval se na ni. I na kolenou byl vyšší než ona.

Zanna na něho pohlédla a rychle odvrátila zrak. Tenhle chlápek chtěl vidět, že se stydí. Patřil ke starší generaci a bude jí viset na ústech. Zanna mu předvede pořádnou dávku studu. Jako herečky Valerie Bertinelliová, Meredith Baxterová nebo Tori Spellingová. Zanna ten výraz obličeje odkoukala z filmů, které sledovala na kabelovce.

„Chybí mi, to je na tom smutný,“ prohlásila, podívala se na muže a několikrát zamrkala. „Stejská se mi po tátovi.“

Něžně vzal její ruku do svých obrovských dlaní. Zanna viděla jenom své zápěstí. Dotýkal se jí zlehka, ale ona měla pocit, že ji lapil do pasti. Dech se jí zúžil. Měla za to, že panika je přirozený instinkt, který se naučila ovládat. Na tom muži ale bylo něco, co v ní rozeznělo poslední varovný signál, který v ní ještě neodumřel.

„Nelži mi, Suzanno,“ řekl.

Zvedl se jí žaludek, až ji začalo pálit v krku. „Tak se nejmenuju.“ Pokusila se mu vymanit. Sevřel jí zápěstí. „Nepověděla jsem ti, jak se jmenuju.“

„Opravdu?“

Toho podělaného pasáka zabije. Za extra dvacku by prodal i vlastní matku. „Co ti Terry nakukal? Jmenuju se Trixie.“

„Ne,“ nedal se muž. „Řeklas mi, že se jmenuješ Suzanna.“

Rozbolela ji paže. Sklopila hlavu a zjistila, že jí jednou rukou svírá obě zápěstí. Naklonil se a přitiskl se jí na nohy, takže ji v křesle uvěznil. „Nevzpírej se,“ varoval ji. Volnou rukou jí sevřel celé hrdlo. „Chci ti pomoct, Suzanno. Chci tě zachránit.“

„Já… já… nejsem…“ Nemohla mluvit. Dusila se, nemohla se nadechnout. Celá se roztřásla panikou, jako by dostala ránu elektrickým proudem. Obrátila oči v sloup. Cítila, jak jí po noze stéká pramínek moči.

„Uklidni se, sestro.“ Tyčil se nad ní a očima těkal ze strany na stranu, jako by nechtěl propást ani vteřinu jejího strachu. Na rtech se mu objevil úsměv. „Moji ruku povede Pán.“

6. kapitola

Současnost

PONDĚLÍ

Sára kráčela pohotovostí v Gradyho nemocnici a snažila se nenechat se do ničeho zatáhnout. I kdyby si však na čelo vytetovala Mám volno, sestry by ji stejně nenechaly na pokoji. Neměla by jim to vyčítat. V nemocnici měli pořád nedostatek zaměstnanců a příliš mnoho práce. Za sto dvacet let její existence se ještě nestalo, že by nabídka odpovídala poptávce. Když se tam člověk rozhodl pracovat, v podstatě přestal žít, což bylo přesně to, co Sára potřebovala, když tam nastoupila. Tehdy žádný život vlastně neměla. Právě ovdověla, přistěhovala se do cizího města a začínala úplně od nuly. Dokázala se s tím vyrovnat jen díky tomu, že si zvolila náročnou práci.

Ohromovalo ji, jak rychle se její potřeby změnily v posledních dvou týdnech.

Anebo vlastně v poslední hodině. Neměla nejmenší tušení, co se odehrává mezi Willem a Amandou. Z jejich vztahu nikdy nebyla moudrá, ale rozhovor, který spolu vedli na chodbě, než Amanda spadla do suterénu, byl naprosto bizarní. I poté, co spadla a bylo zřejmé, že se vážně zranila, se zdálo, že Will jí radši bude klást otázky, než aby jí pomohl. Sára byla stále v šoku z tónu jeho hlasu. Nikdy ho neslyšela mluvit tak chladně. Jako by to byl někdo jiný – cizí člověk, jehož nechtěla znát.

Alespoň nakonec zjistila, o co kráčí, i když oslnivou dedukcí k tomu nedošla. V televizi na sesterně neustále běžely zprávy a na obrazovce ve dne i v noci byly titulky. Pohřešovaná dívka z Georgijské techniky se rychle dostala do celonárodních zpráv. Zásluhou CNN, jejíž ústředí se nacházelo ve stejné ulici jako Technika. Donekonečna vysílali tiskovou konferenci, již vedla Amanda. Reportéři se vytasili se statistikami a nic neříkajícími informacemi, jichž bylo zapotřebí k vyplnění čtyřiadvaceti hodin vysílacího času.

Nejnověji se spekulovalo o tom, že Ashleigh Renee Snyderová svůj únos možná jenom hraje. Ozvali se studenti, kteří tvrdili, že jsou její blízcí přátelé, a vykládali podrobnosti z jejího života. Vysvětlovali, že si dělala starosti kvůli zhoršeným známkám. Možná se opravdu někde schovává. Tato teorie nebyla zcela neopodstatněná. V Georgii došlo k několika případům, kdy ženy předstíraly únos. Nejslavnější byla takzvaná Nevěsta na útěku, potrhlá ženská, která se schovávala před svým snoubencem a policie se jí musela několik hodin zbytečně zabývat.

„Sáro.“ Přiběhla k ní sestra se zprávou z laboratoře. „Potřebuju, abys…“

„Promiň, ale mám volno.“

„Tak co tady sakra děláš?“ Nečekala na odpověď.

Sára se podívala na tabuli, aby zjistila, jestli Will dostal pokoj. Obvykle se k tak obyčejnému případu, jako bylo šití stehů, dostali až za několik hodin, ale než Sára předala Amandu, zařídila, aby sestra na příjmu nenechala Willa v čekárně. Dostal jedno z míst oddělených závěsem vzadu. Sára ztuhla, když vedle jeho jména spatřila jméno Berta Krakauera místo svého.

Vyrazila dozadu. Překvapilo ji, že přidává do kroku, poháněná vlastnickým pocitem. Závěs byl rozhrnutý a Will seděl na lehátku. Nohu měl přikrytou rouškou a ze všeho nejhorší bylo, že Krakauer držel chirurgické kleště.

„Ne, ne, ne,“ řekla a rozběhla se k nim. „Co to děláš?“

Krakauer ukázal na jehelec. „Ty sis s tímhle nesměla hrát, když jsi chodila do školy?“

Sára se na něho usmála sevřenými rty. „Díky. Převezmu to.“ Pochopil, vrátil nástroj na tác a odešel. Sára se na Willa pronikavě podívala a zatáhla závěs. „Ty ses chtěl nechat zašít od Krakauera?“

„Proč by ne?“

„Ze stejného důvodu, ze kterého ještě teď nehniješ v čekárně.“ Sára si u umyvadla umyla ruce. „Kdyby se někdo vloupal do mého bytu, nechal bys to vyšetřovat jiného policajta?“

„Na vloupačkách většinou nepracuju.“

Sára si usušila ruce papírovou utěrkou. Will obvykle nebyl takhle zabedněný. „Co se děje?“

„Povídal, že potřebuju zašít.“

„To jsem nemyslela.“ Posadila se na kraj lehátka. „Co jsme sem přijeli, chováš se divně. Je to kvůli Amandě?“

„Proč? Řekla ti něco?“

Začínala mít pocit, že tohle už jednou zažila. Krátce mluvila s Amandou, která jí úplně stejnou otázku položila o Willovi. „Co by mi měla Amanda říct?“

„Nic důležitého. Ty její řeči nedávaly moc smysl.“

„Mně připadalo, že velice dobře ví, co říká.“ Sára potlačila nutkání založit si ruce v bok jako učitelka, která uděluje kázání. „Ve zprávách jsem viděla Ashleigh Snyderovou.“

Will se posadil. „Našli ji?“

„Ne. Spekulují, že ten únos možná zinscenovala. Jedna její kamarádka prohlásila, že Ashleigh propadala.“

Will přikývl, ale neřekl, co si myslí.

„Pracuješ na tom případu?“

„Ne,“ odpověděl úsečně. „Pořád chráním atlantské záchody před nadrženými obchodníky na cestách.“

„Proč nepracuješ na tom únosu?“

„Na to se musíš zeptat Amandy.“

Bylo to pořád dokola.

„Je v pořádku?“ zeptal se Will, i když se zdálo, že to říká čistě z povinnosti. „Myslím Amanda.“

Sára nikdy neuměla druhého člověka pohledem přimět, aby sklopil zrak, obzvlášť pokud byl tak očividně tvrdohlavý jako muž, s nímž poslední dva týdny spala. „Má takzvanou collesovu zlomeninu. Ortopedi se ji právě snaží narovnat. Dostane sádru. Je pěkně potlučená, ale bude v pořádku. Za normálních okolností bychom ji poslali domů, ale upadla do bezvědomí, takže tu bude muset zůstat přes noc.“

„Dobře.“ Nepřestával na ni zírat. Sára měla dojem, že mluví do zdi. Napětí mezi nimi by se dalo krájet.

Vzala ho za ruku. „Wille…“

„Díky, žes mi to řekla.“

Sára čekala, že bude pokračovat. Pak si uvědomila, že mu kotník musí zašít do dvanácti hodin od zranění, a natáhla si chirurgické rukavice. Z nepořádku kolem bylo zřejmé, že Krakauer už ránu vyčistil. „Ten kotník necítíš?“

Will přikývl.

„Podíváme se, jak to vypadá.“ Přitiskla prsty na okolí rány. Tržná rána byla minimálně dva a půl centimetru dlouhá a přes centimetr hluboká. Když okraje rány stiskla k sobě, vytekla z ní čerstvá krev. „Tebe nenapadlo říct mi, že sis do kotníku zarazil hřebík?“ zeptala se.

„Ten druhý doktor povídal, že na to stačí jeden steh.“

„Ten druhý doktor se ti nebude muset znovu dívat na kotník.“ Sára nohou přisunula stoličku, aby se mohla posadit. Vzala do ruky skalpel a zarovnala jím ránu do elipsy. „Udělám to tak, aby ti tam nezůstala jizva.“

„Víš, že je to jedno.“

Zvedla k němu oči. Na těle měl horší jizvy, ale nemluvili o nich. Představovaly jednu z mnoha věcí, o kterých mezi nimi nepadlo ani slovo.

„Co je to s tebou?“

Will zavrtěl hlavou a odvrátil ji od Sáry. Zatínal zuby a očividně se stále zlobil, ale Sára netušila proč. Nemělo smysl ptát se ho na to. Will Trent dokázal být roztomilý, laskavý a něžný, ale Sára už zjistila, že je stejně vstřícný jako člověk, který trpí ztrátou paměti a ještě k tomu strnutím čelisti.

Nevěděla, co jiného by měla dělat, a tak se pustila do zašívání rány. Brýle měla v kabelce, kterou nejspíš nechala zamčenou v autě. Naklonila se blízko k ráně a zahákla Willovi jehlu do masa těsně pod kůží. Zajížděla nástrojem do kůže a ven a vytvářela řadu jednotlivých stehů. Vytáhla nit, udělala na ní uzel a ustřihla ji. A zase znovu. Sára za roky praxe tento pohyb provedla tolikrát, že rukama pohybovala automaticky. To jí bohužel dopřálo plno času na to, aby si nechala vířit myšlenky v hlavě.

Na mysli jí vytanula stejná otázka, již si kladla poslední dva týdny. Co to provádí?

Willa měla ráda. Byl prvním mužem, s nímž od manželovy smrti opravdu něco měla. Těšila ji jeho společnost. Byl zábavný a chytrý, hezký a neuvěřitelně dobrý v posteli. Znal se s její rodinou. Její psi ho zbožňovali a Sára milovala jeho fenku. Během několika posledních týdnů se k ní v podstatě nastěhoval, ale svým způsobem jí stále připadal cizí.

O své minulosti jí prozradil velice málo a jenom v krátkých, přikrášlených větách. Nic nebylo nikdy až tak hrozné. Nikdo se vlastně nechoval špatně. Will o všem mluvil, jako by vedl krásný život. Popáleniny od cigaret a elektrického proudu na jeho těle nestály za řeč. Ani zubatá jizva na horním rtu, který mu někdo úplně roztrhl, natož hluboká jizva, jež se mu táhla po čelisti. Sára ho na těch místech líbala a přejížděla kolem nich prsty, jako by neexistovala.

„Už jsem v polovině.“ Znovu se na Willa podívala. Stále odvracel tvář.

Udělala poslední uzlík, vzala jehlu s jinou nití a pokračovala podkožním stehem. Šila klikatě a celou dobu si vyčítala, že Willovi dovolila mlčet.

Na začátku jejich vztahu na tom vůbec nezáleželo. Will dokázal ústy dělat mnohem zajímavější věci než mluvit o sobě. V několika posledních dnech ji však jeho mlčenlivost začala znepokojovat. Uvažovala, zda je schopen dát jí víc, a pokud ne, zda je ochotná spokojit se s málem.

I kdyby se nějakým zázrakem rozhodl vylít si před ní srdce, stále existoval jeden větší problém – jeho manželka. Pokud měla Sára být upřímná, musela přiznat, že se Angie Polaskiové bojí. Nejen proto, že jí ta ženská neustále nechávala za stěračem hnusné vzkazy. Angie ve Willově životě setrvávala jako jedovatý výpar. Radost, již Sára cítila, když jí Will ukázal čtvrť, kde kdysi bydlel, se rychle rozplynula, protože v podstatě každá jeho vzpomínka měla něco společného s Angií. Nemusel ani vyslovit její jméno. Sára věděla, že na ni myslí.

Proto se v duchu ptala, zda v jeho životě vůbec existuje nějaký prostor pro někoho jiného než Angii Polaskiovou.

„Tak.“ Zavřela ránu a udělala na niti uzel. „Ty stehy ti tam musejí zůstat dva týdny. Mám doma voděodolnou náplast, takže se budeš moct sprchovat. Přinesu ti Tylenol na bolest.“

„Mám nějaký doma.“ Shrnoval si nohavici a přitom se upřeně díval na své ruce. „Nejspíš bych dneska večer měl zůstat u sebe.“ Natáhl si ponožku a dál se vyhýbal očnímu kontaktu. „Potřebuju si vyprat pár košil a nějaké další věci. Taky se musím podívat na psa.“

Sára na něho zírala. Will měl zaťaté zuby a bylo na něm vidět, že potlačuje vztek. Nebyla si jistá, jestli se hněvá pouze na Amandu. „Zlobíš se na mě?“

„Ne.“ Odpověď byla stručná, rychlá a očividně nepravdivá.

„Dobře.“ Sára se k němu otočila zády a stáhla si rukavice. Hodila je do koše a pak začala čistit soupravu na šití. Slyšela, jak se jí Will pohybuje za zády. Nejspíš hledal botu. Sáře obvykle trvalo dlouho, než se naštvala, ale dnes měla špatný den a byla netrpělivá. Sáhla pod postel a vytáhla botu z koše, který pod ní stál.

„Můžeš pro mě něco udělat, lásko?“ zeptala se.

Willovi chvíli trvalo, než odpověděl. „Co?“

„Nemluv o tom, co se dneska večer stalo, ano?“ Hodila botu jeho směrem. Jednou rukou ji chytil, což Sáru ještě víc popudilo. „Neříkej mi, co si myslíš o Amandě, ani o tom kladivu, ani o tom, co dělala v místě, kde jsi vyrostl, když má vést vyšetřování. A rozhodně spolu nebudeme mluvit o tom, co ti řekla v suterénu a co tě tak vyděsilo, že jsi přestal projevovat city. Tedy víc než obvykle.“ Sára se odmlčela, aby se mohla nadechnout. „Prostě to všechno budeme ignorovat, ano?“

Chvíli na ni zíral a potom řekl: „To mi připadá jako výborný nápad.“ Nazul si botu. „Ahoj.“

„Nazdar.“ Sára se podívala na tablet, jako by z něj četla informace. Prsty se nahodile dotýkala kláves. Cítila, že Will na okamžik zaváhal, pak prudce rozhrnul závěs. Jeho boty zaskřípěly na podlaze. Sára svěsila hlavu a v duchu počítala. Když došla k šedesáti, vzhlédla.

Byl pryč.

„Pitomec,“ zasyčela a položila tablet na pult. Předtím byla unavená, ale teď se v ní nahromadilo napětí, takže cítila jenom zuřivost. Umyla si ruce. Voda byla horká, takže se mohla snadno opařit, ale Sára to nevnímala a jenom si s větší silou drhla dlaně. Nad umyvadlem viselo zrcadlo. Když se do něj podívala, zjistila, že má úplně rozcuchané vlasy a na rukávu se jí skvějí tečky zaschlé krve. Dnes večer šla poprvé z práce domů v pracovním oděvu. Poslední dva týdny se sprchovala v nemocnici a pokaždé si oblékla šaty nebo něco lichotivějšího a vyrazila na schůzku s Willem.

Nespočíval problém částečně v tomhle? Možná, že o Amandu vůbec nešlo. Will se venku na Sáru v jednu chvíli podíval. Cítila, jak očima přejíždí po jejím doktorském oděvu a jejích vlasech. Netvářil se zrovna nadšeně. Vždycky byl dokonale oblečený. Možná si myslel, že tomu Sára dnes moc nedala. Anebo šlo o něco dřívějšího. Našel ji, jak pláče v autě. Odradilo ho to? Pokud ano, proč ji bral do dětského domova? Skutečnost, že s ní chtěl sdílet něco tak osobního, považovala za znamení, že jejich vztah se někam vyvíjí.

A teď zase klopýtali, když se mílovými kroky vraceli na začátek.

„Zdravím tě.“ U rozhrnutého závěsu stála Faith. Willova partnerka jednou rukou chovala svou pětiměsíční dcerku a přes rameno měla velkou tašku s plenkami. „Co se děje?“

Sára šla rovnou k věci. „Vypadám špatně?“

„Jsi o patnáct centimetrů vyšší a o čtyři kila lehčí než já. Opravdu na to musím odpovědět?“

„Tak dobře.“ Sára napřáhla ruce k Emmě. „Můžu?“

Faith jí dítě nepodala. „Věř mi, že teď je lepší být od ní co nejdál. Potřebovala by na plence mít nálepku Nebezpečný materiál.“

Zápach byl silný, ale Sára si batole stejně vzala. Připadalo jí příjemné držet pro změnu v náruči zdravé dítě. „Přišla jsi za Amandou?“ Sářin manžel byl policista a ona znala pravidla, jakými se muži zákona řídí. Když se jeden z mužstva ocitl v nemocnici, všichni tam za ním chodili. „Zrovna ses minula s Willem.“

„Divím se, že se tu vůbec ukázal. Nesnáší to tu.“ Faith vytáhla z tašky plenku a vlhčené ubrousky. „Co se stalo Amandě?“

„Upadla na zápěstí. Nějakou dobu bude mít ruku v sádře, ale jinak je v pořádku.“ Položila Emmu na postel. Faith si nejspíš myslela, že Sára je v práci. Tohle byl jeden z problémů s Willovými tajemstvími – Sára je uchovávala za něho. Nemohla Faith povědět, co se stalo Amandě, aniž by jí prozradila, proč tam byla také ona.

„Akorát na čas.“ Faith ukázala na skupinu starších žen, které se shlukly na sesterně. S výjimkou nápadné Afroameričanky, která měla kolem krku růžový šátek, byly všechny oblečené do jednobarevných kalhotových kostýmů, měly stejné krátké účesy a nesly se zpříma. „Staré kamarádky,“ vysvětlila Sáře Faith. „Máma a Roz už jsou u Amandy v pokoji. Vsadím se, že si budou povídat až do rána.“

Sára otřela Emmu. Miminko se zavrtělo a Sára ho pošimrala na bříšku. „Jak se ti žije s mámou v domě?“

„Myslíš, jestli už mám chuť ji zaškrtit?“ Faith se posadila na stoličku. „Každé ráno mám maximálně deset minut, než se Emma probudí. Musím ji nakrmit a připravit a pak se najíst a vypravit se. Takhle začíná můj den. Dorazím do práce, tam pořád zvoní telefon a já se bavím s idioty, kteří mi lžou, a teprve další den ráno mám zase deset minut pro sebe.“

Faith se odmlčela a významně se podívala na Sáru. „Máma každé ráno vstává v pět hodin. Slyším, jak dole štrachá, cítím kafe a vejce, a když sejdu dolů do kuchyně, je veselá a chce si povídat. Chce mi vykládat, co má ten den v plánu, co večer viděla ve zprávách, a ptá se, jestli mi má udělat snídani a co chci k večeři. Přísahám, Sáro, že ji jednou uškrtím. Opravdu.“

„Taky mám matku, takže ti naprosto rozumím.“ Sára pod dítě položila čistou plenku. Emma vykopla oběma nožkama a pokoušela se otočit na bříško. „Co děláš, když je Will na letišti?“

„Já myslela, že to víš.“

„Co bych měla vědět?“

„Amanda ho přidělila na záchody, abych měla volno a mohla jsem mámu vozit na fyzioterapii.“ Faith pokrčila rameny. „Není to poprvé, co máma nebo Amanda jedna kvůli druhé změnily pravidla.“

„Takže Amanda Willa netrestá za dlouhé vlasy?“

„Co je špatného na jeho vlasech? Mně se moc líbí.“

Will se opět projevil jako dokonalý znalec žen. „Tomu vztahu nerozumím.“

„Mezi Amandou a Willem? Anebo mezi Willem a zbytkem světa?“

„To je jedno. Obojímu.“ Sára Emmě zapnula body a pohladila ji po tváři. Holčička se usmála a odhalila dvě maličké bílé tečky ve spodní dásni, kde se jí prořezávaly první dva zuby. Očima sledovala Sářiny prsty, které se pohybovaly ze strany na stranu. „Stává se z ní opravdová osobnost.“

„Poslední dobou se hodně směje, když něco dělám. Snažím se nebrat si to osobně.“

Sára si Emmu přitiskla k rameni a dívenka ji jednou paží objala kolem krku. „Jak dlouho Will pracuje pro Amandu?“

„Pokud vím, tak už od konce vysoké. Nejdřív dělal vyjednávače při únosech, potom na protidrogovém a pak na zvláštních případech.“

„Je normální, aby člověk celou kariéru zůstával pod jedním nadřízeným?“

„Ani ne. Policajti jsou jako kočky. Radši změní majitele než dům.“

Sára si nedovedla představit, jak Will žádá, aby ho převeleli společně s Amandou. Málokdy o ní mluvil dobře, a pokud šlo o ni, zdálo se, že ho s potěšením týrá. Pokud měl Will nějakou výraznou vlastnost, byl to právě odpor ke změnám. Což by Sára možná měla brát jako varování.

„Fajn, a teď se budu ptát já.“ Faith zkřížila paže. „Nejdůležitější otázka: Kdy ho chytneš za koule a řekneš mu, aby se sakra rozvedl?“

Sára se chabě usmála. „To je velice lákavé.“

„Tak proč to neuděláš?“

„Protože ultimáta nikdy nefungují. A já nechci být důvod, ze kterého opustí ženu.“

„On ji chce opustit.“

Sára nevyslovila nahlas, co bylo zřejmé. Kdyby se Will opravdu chtěl rozvést, už by to dávno udělal.

Faith hlasitě vyfoukla proud vzduchu. „Asi by sis neměla nechat radit od ženské, která nikdy nebyla vdaná a má jedno dítě na vysoké a druhé v plenkách.“

Sára se zasmála. „Nepodceňuj se tak.“

„No, nedá se říct, že by se hodní kluci zrovna předháněli, aby mohli chodit s policajtkou. A pitomí budižkničemové, kterým by se to hodilo, mě rozhodně nepřitahují.“

Sára jí musela dát za pravdu. Jen málo mužů mělo odvahu začít si něco se ženou, která by je mohla zatknout.

„Mluví s tebou Will?“ zeptala se Faith. Pak dodala: „Myslím o sobě. Pověděl ti něco?“

„Něco ano.“ Sára se kdovíproč cítila provinile, jako by mohla za to, že Will je tak uzavřený. „Ale teprve jsme spolu začali chodit.“

„Mám v hlavě dlouhý seznam otázek,“ přiznala Faith. „Třeba co se stalo s jeho rodiči? Kam šel, když byl moc starý na dětský domov? Jak zvládl vychodit vysokou? Jak se dostal do GBI?“ Pozorně se zadívala na Sáru, která jenom pokrčila rameny.

„Podle statistik u dětí z domovů existuje osmdesátiprocentní šance, že je zavřou, než dosáhnou jednadvaceti. Šedesát procent z nich zůstane ve vězení.“

„To je, myslím, pravda.“ Sára tenhle scénář nesčetněkrát viděla u dětí na pohotovosti. Jeden den jim léčila bolest v uchu a druhý den je viděla, jak připoutané k nemocničnímu vozíku čekají na převoz do vězení. Willova schopnost vyhnout se takové zničující existenci patřila k věcem, které na něm obdivovala. Dokázal uspět i přes nepřízeň osudu.

Byla si však poměrně jistá, že Will by si nepřál, aby to probírala s Faith. Změnila proto téma hovoru. „Pracuješ na případu té Ashleigh Snyderové?“

„Ráda bych,“ odpověděla Faith. „I když podle mě není moc velká naděje, že ji najdou. Ještě se to nedostalo do zpráv, ale pohřešuje se už delší dobu a její takzvaní kamarádi, kteří se cpou před kameru, nemají tušení, kde je.“

„Jak dlouho?“

„Od jarních prázdnin.“

„Ty byly minulý týden.“ Následkem volna měli na pohotovosti zvýšené množství otrav alkoholem a psychóz z užití drog. „To si nikdo nevšiml, že zmizela?“

„Její rodiče si mysleli, že odjela na Floridu k moři, a její kamarádi měli za to, že je u rodičů. Její spolubydlící čekala dva dny, než nahlásila její zmizení. Myslela si, že Ashleigh si našla nějakého chlapa, a nechtěla ji dostat do potíží.“

„Takže není možné, aby to jenom hrála?“

„V jejím pokoji se našla krev – na polštáři a na koberci.“

„Té spolubydlící to nepřipadalo divné?“

„Mám stejně starého syna. V tomhle věku jsou úplně tupí. Pochybuju, že by mu přišlo divné, kdyby mu na čele přistála kosmická loď.“ Faith se vrátila k jejich předchozímu hovoru. „Máš přístup do Willových zdravotních záznamů?“

Sáru její otázka zaskočila.

„Jeho dokumenty z mládí jsou zapečetěné,“ dodala Faith. „Pokoušela jsem se do nich dostat, takže to vím. Ale v nemocnici musejí mít něco z jeho dětství.“

Sára začala rudnout na krku a v obličeji. Jednou se do Willových záznamů chtěla podívat, ale nakonec zvítězil selský rozum. „Podle zákona nesmím nahlížet do zdravotní dokumentace pacienta bez jeho svolení. Navíc…“

Sára se zarazila. Nemluvila úplnou pravdu. Tehdy došla až do kartotéky a nechala si od jedné sekretářky najít Willovu kartu. Neotevřela ji, ale viděla, že je na ní napsáno Wilbur Trent. Na jeho řidičáku stálo, že se jmenuje William Trent. Sára to zahlédla, když jednoho dne vytáhl peněženku a chtěl zaplatit večeři.

Proč mu tedy Amanda řekla Wilbure?

„Haló?“ Faith luskla prsty. „Vnímáš mě?“

„Promiň. Na chvíli jsem vypnula.“ Sára si Emmu přendala na druhou ruku. „Jenom jsem…“ Snažila se vzpomenout, o čem mluvily. „Nehodlám ho špehovat.“ Byla to pravda. Sára se o Willovi chtěla něco dozvědět, protože byli milenci, ne protože chtěla udělat skandální odhalení. „Až na to bude připravený, všechno mi poví.“

„Hodně štěstí,“ řekla Faith. „Jestli mezitím zjistíš něco zajímavého, dej mi vědět.“

Sára na ni hleděla a kousala si ret. Hluboko v jejím nitru začínalo sílit ohromné nutkání přijmout její návrh. V dětském domově se objevila Amanda s kladivem. Will se kdovíproč zlobil. Najednou toužil být sám.

Faith byla velice bystrá. Než se stala zvláštní agentkou GBI, pracovala u atlantské policie jako vyšetřovatelka na oddělení vražd. Dva roky byla Willovou partnerkou. Její matka patřila mezi Amandiny nejstarší přítelkyně. Kdyby jí Sára prozradila, co se dnes večer stalo v dětském domově, možná by jí Faith pomohla dát si všechno dohromady.

A pak by Willa opravdu navždy ztratila.

„Faith,“ začala, „jsem ráda, že spolu kamarádíme. Mám tě moc ráda. Ale nemůžu s tebou o Willovi mluvit za jeho zády. Chci, aby věděl, že vždycky stojím na jeho straně.“

Faith její slova přijala lépe, než Sára čekala. „Na vztah s policajtem jsi až moc zdravá. Hlavně s takovým, jako je Will.“

Sáru napadlo, že žádný vztah možná už nemají, ale řekla: „Děkuju ti za pochopení.“

Faith zamávala na starší ženu, která stála u sesterny. Neměla na sobě kostým, ale džínsy a květovanou halenku. Vypadala a vystupovala však jako typická policistka. Prozradila se, když se rozhlédla po místnosti a rozdělila si přítomné na dobré lidi a možné darebáky. Zamávala na Faith, podívala se na tabuli se jmény pacientů a vydala se ke dveřím Amandina pokoje.

„Po jedenáctém září se cvičila u Mossadu,“ řekla Faith. „Má dvě děti a tři vnoučata. Pětkrát se rozvedla. Dvakrát se stejným mužem. A to si na sebe v životě nevzala kalhotový kostým,“ pokračovala s nábožnou úctou. „Je to můj vzor.“

Sára Emmu podržela před sebou, aby se jí mohla podívat do tváře. Holčička slabě voněla vlhčenými kapesníčky a potem. „Tvoje máma je taky hodně dobrý vzor.“

„Jsme moc rozdílné.“ Faith pokrčila rameny. „Máma je klidná, metodická a vždycky ví, co má dělat. Kdežto já jsem pěkný rapl.“

Od ženy, která v kufru auta vozila nabitou zbraň, bylo takové hodnocení zvláštní. „Když vím, že jsi s Willem, cítím se klidnější,“ řekla Sára. Faith vůbec netušila, jaký kompliment jí právě složila. „Když jsi pod palbou, zvládáš to hodně dobře.“

„Pokud zrovna nevyšiluju.“ Faith ukázala na Amandin pokoj. „Kdybys tam teď hodila bombu, tak jakmile by se usadil prach, všechny by tam v klidu stály s pistolemi v pohotovosti, připravené bojovat se zločinci.“

Sára viděla Amandu v několika těžkých situacích a vůbec o tom nepochybovala.

„Máma mi řekla, že když nastoupily u policie, první otázka, kterou dostaly na detektoru lži, se týkala jejich sexuálního života. Jsou panny? Pokud ne, s kolika muži byly? S víc než jedním? Méně než se třemi?“

„Je to legální?“

„Všechno je legální, když ti to projde.“ Ušklíbla se. „Mámy se zeptali, jestli chce jít k policii, aby mohla spát s policajty. Řekla jim, že by záleželo na tom, jak by vypadali.“

„A co Amanda?“ Připomněla si její pád do suterénu a vzpomínky na začátky u policie. Možná k nim existoval nějaký důvod. „Byla vždycky policajtka?“

„Pokud vím, tak ano.“

„Nikdy nepracovala v dětském domově?“

Faith přivřela oči a Sára takřka viděla, jak její detektivní mozek začal pracovat. „Kam tím směřuješ?“

Sára se soustředila na Emmu. „Jenom jsem zvědavá. Will mi o ní moc neřekl.“

„Ani nemohl,“ opáčila Faith, jako by jí to chtěla připomenout. „Já jsem s Amandou vyrostla. Celé roky chodila s mým strýcem, ale ten pitomec ji nikdy nepožádal o ruku.“

„Nikdy se nevdala? Neměla děti?“

„Nemůže mít děti. Vím, že se o to pokoušela, ale nebylo jí to dáno.“

Sára nespouštěla oči z Emmy. Takže s Amandou Wagnerovou mají něco společného. Něco, s čím se nerady chlubí.

„Dokážeš si ji představit jako matku?“ zeptala se Faith. „To bych dítě radši svěřila do péče dingovi.“

Emma škytla a Sára jí namasírovala bříško. Usmála se na Faith. Moc ráda by si s ní promluvila, ale věděla, že to nejde. Už dlouho si nepřipadala tolik odtržená od ostatních.

Samozřejmě mohla vždycky zavolat matce, ale neměla náladu na přednášku o rozdílu mezi dobrem a zlem, zejména proto, že ho dobře znala. Díky tomu se jí vyhýbala vášnivá láska. Byla spíš ženou, jež se smíří s rolí onuce. Přesně to by řekla Cathy Lintonová. „Proč mužskému dáváš všechno, když ti nechce nebo nemůže dát nic na oplátku?“ zeptala by se.

„To jsi byla ty nebo Emma?“ otázala se Faith.

Sára si uvědomila, že si nahlas odfrkla. „Já. Zrovna mi došlo, že moje matka měla v něčem pravdu.“

„Je to hrůza, co? Já to nesnáším.“ Faith se narovnala. „My o vlku…“

U sesterny stála Evelyn Mitchellová. Vypadala stejně jako její přítelkyně – měla na sobě kalhotový kostým, byla štíhlá a vzpřímená, i když nemohla stát bez berlí. Očividně hledala dceru.

Faith neochotně vstala. „Povinnosti volají,“ řekla a vlekla se co noha nohu mine k sesterně.

Sára zvedla Emmu a nosem se otřela o její nosík. Emma odhalila dásně v úsměvu a nadšeně zavýskla. Pokud by někdo pochyboval, zda je Faith Mitchellová dobrá matka, musel se nejprve podívat na její šťastné dítě. Sára Emmu políbila na obě tváře a holčička se zasmála. Následovalo několik dalších polibků a začala spokojeně funět. Kopala nožičkama ve vzduchu. Sára ji znovu políbila.

„Jeho co?“ vykřikla Faith.

Její hlas se nesl pohotovostí jako ozvěna. Matka s dcerou nepokrytě zíraly na Sáru. Na tuto vzdálenost vypadaly jako dvojčata. Obě vážily a měřily zhruba stejně. Obě měly blonďaté vlasy a podobně široká ramena. Faith se tvářila ustaraně a Evelyn neproniknutelně jako vždycky. Něco řekla, Faith přikývla a vydala se k Sáře.

„Promiň.“ Napřáhla ruce k Emmě. „Musím jít.“

Sára jí holčičku podala. „Je všechno v pořádku?“

„Nevím.“

„Jde o Ashleigh Snyderovou?“

„Ne. Ano.“ Faith otevřela ústa a hned je zase zavřela. Očividně se něco stalo. Faith nebylo snadné šokovat a Evelyn Mitchellová nerozdávala informace na potkání.

„Děsíš mě, Faith,“ řekla Sára. „Je Will v pořádku?“

„Já ne…“ Zarazila se. „Nemůžu…“ Zase se odmlčela a stiskla rty do tenké bílé čárky. „Mělas pravdu, Sáro. Některé věci se nemají míchat,“ prohlásila nakonec.

Toho večera se Sáře už podruhé stalo, že se k ní osoba, která před ní má tajemství, otočila zády a odešla.

7. kapitola

11. července 1975

PÁTEK

Amanda očima přeletěla učebnici ženských studií a zatrhla si odstavce, které potřebovala přečíst na večerní hodinu. Seděla na sedadle spolujezdce v autě Douga Petersona. Vysílačka byla ztišená, ale Amanda už si dávno navykla vnímat pouze důležité hovory. Otočila stránku a dala se do čtení další části.

K pochopení dalekosáhlého vlivu systému rozdělení pohlaví je nutné nejprve zpochybnit falickou hypotézu ve vztahu k nevědomí.

„Bože,“ povzdechla si Amanda. Čert ví, co to znamená.

Peterson se na zadním sedadle otočil a auto se zakolébalo. Amanda se dívala na jeho odraz v zrcátku na sluneční cloně a pevně doufala, že se neprobudí. Dnes ráno už ztratila skoro hodinu tím, že ho plácala přes ruce, aby na ni pořád nesahal, a pak se mu další půl hodiny omlouvala, aby přestal trucovat. Naštěstí měl v kapse dostatečně plnou placatku, jejíž obsah stačil, aby se opil a usnul. Jinak by si Amanda nestihla přečíst domácí úkol.

Ne že by v textu rozuměla jedinému slovu. Některé pasáže byly vyloženě obscénní. Jestli tyhle ženské tolik chtějí zjistit, jak jim funguje vagína, měly by si začít holit nohy a najít si manžela.

Ve vysílačce to cvaklo a Amanda zaslechla mužský hlas, který chvíli zesiloval a pak zase zeslaboval. Po celém městě byla místa se slabým nebo žádným signálem, ale v tom největší problém nespočíval. O posily žádal černý policista, a to znamenalo, že jeho bílí kolegové blokují přenos přepínáním tlačítek na svých vysílačkách. Za hodinu bude o posily žádat běloch a černoši budou dělat totéž.

A pak v novinách vyjde článek, jehož autor se bude divit, jak je možné, že ve městě v poslední době stoupl počet zločinů.

Amanda se znovu podívala na Petersona. Začal chrápat. Ústa pod rozježeným nezastřiženým knírem měl otevřená dokořán.

Přečetla další odstavec a okamžitě zapomněla všechno, co v něm stálo. Oči se jí zamlžily vyčerpáním. Nebo možná rozčilením. Slova jako gynekratický a patriarchát už nechce ani vidět. Feministku Glorii Steinemovou by poslala na sídliště v Techwoodu a pak by se jí zeptala, jestli si pořád myslí, že ženy by dokázaly řídit svět.

Techwood.

Amanda začala panikařit. Vzpomněla si na pasákovy ruce na svém krku. Cítila na sobě jeho erekci a prsty, jimiž se jí pokoušel stáhnout punčocháče.

Zaťala zuby a čekala, až jí začne pomaleji bít srdce. Zhluboka dýchala. Nádech a výdech. Pomalu. „Jedna… dvě… tři…,“ počítala šeptem vteřiny. Teprve za nějakou dobu přestala zatínat zuby a mohla zase normálně dýchat.

Od toho příšerného zážitku uplynuly už čtyři dny a Amanda za tu dobu ani jednou neviděla Evelyn Mitchellovou. Neukázala se při prezenci. Její jméno chybělo na rozpisu služeb. Ani Vanessa nevěděla, kde je. Amanda doufala, že Evelyn dostala rozum a vrátila se k péči o rodinu. Ona sama se musela každé ráno nutit vstát z postele. Kdyby měla rodinu, odcházela by z domova s hrůzou, co se jí stane ve světě zločinu, v němž se v práci pohybuje.

Evelyn však nebyla jediná, kdo zmizel. Nového seržanta Luthera Hodge přeložili a místo něho přišel běloch jménem Hoyt Woody. Pocházel ze severní Georgie a měl hutný horácký přízvuk, jehož porozumění ještě ztěžovalo párátko, jež měl neustále v ústech. V mužstvu dál vládlo napětí, na které však všichni byli zvyklí. Když věděli, s čím mají tu čest, byli klidnější.

Hodge se však nevypařil úplně. Vanessa zavolala na několik míst a zjistila, že seržanta převeleli do jednoho okrsku v centru. Pohoršil si, ale především se vzdálil Amandě, která bohužel neměla odvahu zajít za ním do nového působiště a zeptat se ho, proč je tak nesmyslně poslal na sídliště v Techwoodu.

Ne že by Amanda nebyla schopna jiných hloupých nápadů. Několik posledních dnů se v ní svářily dvě protichůdné stránky její osobnosti. Na jednu stranu toužila hodit celé utrpení v Techwoodu za hlavu. Zvědavost jí to však nedovolila. Za bezesných nocí necítila jenom strach, ale také jí hlavou vířily otázky.

Snažila si namluvit, že se v ní probudila zvídavá policistka. Ve skutečnosti se však řídila ženskou intuicí. Děvka v bytě Kitty Treadwellové jí nasadila brouka do hlavy. Něco tam nehrálo. Cítila to v kostech.

Proto se ve věci trochu šťourala, což ještě zjitřilo její už tak rozdrásané nervy. O tomhle hloupém rýpání se nejspíš dozví její otec a ona bude mít problémy nejen s ním, ale i se svými nadřízenými v policejním sboru.

Zavřela učebnici. Neměla žaludek na to, aby četla text Phyllis Schlaflyové, která bojovala proti ústavnímu dodatku o rovnoprávnosti žen. Amandu už přestalo bavit číst rady žen, které si v životě nemusely samy vydělat na nájem.

„Tak jak to jde?“

Amanda nadskočila tak prudce, že málem vrazila obličejem do knihy. Naznačila Evelyn Mitchellové, že má mlčet, a otočila se, aby se podívala na Petersona.

„Promiň,“ zašeptala Evelyn. Vzala za kliku dveří, ale Amanda je zamkla. Evelyn zůstala stát u auta. Amandino gesto na ni nemělo žádný účinek. „Máš otevřené okno.“

Za jejími zády se zahihňala Vanessa Livingstonová.

Amanda neochotně odemkla dveře a vystoupila z vozu. „Co tu chcete?“ zašeptala.

„Vyměníš se s Nessou,“ odpověděla rovněž šeptem Evelyn.

„V žádném případě.“ Nadřízeným by to bylo jedno, ale Amanda už nikdy nehodlala znovu dělat partnerku Evelyn Mitchellové. Chystala se nastoupit zpátky do auta. Evelyn ji chytila za paži a Vanessa se kolem ní protáhla, vklouzla na sedadlo a pečlivě zamkla dveře.

Amanda stála na prázdném parkovišti a měla sto chutí oběma nafackovat.

„Za pár hodin se vrátíme,“ řekla Evelyn Vanesse.

„Nemusíte chvátat.“ Vanessa se podívala na Petersona. „Ten asi nikam nepojede.“

Evelyn si prstem přejela ze strany po nose jako Robert Redford ve filmu Podraz. Vanessa udělala stejné gesto.

„Tohle je směšné,“ zamumlala Amanda a sáhla do auta pro kabelku a učebnici.

„No tak, hlavu vzhůru,“ řekla Evelyn. „Třeba najdeme nějaké místo, kde se budeš moct zahrabat a klidně tam shnít.“

Evelyn seděla za volantem svého vozu a jela po Severní třídě. Kombík teď nebyl naložený krabicemi, ale dětskými věcmi. Kromě vysílačky na sedadle tam nebylo nic, co by naznačovalo, že autem jezdí policistka. Amandě se lepily nohy ke koženkovému sedadlu. Jako jedináček, který nemá žádné sestřenice ani bratrance, přišla do styku s dětmi jen výjimečně. Nedokázala si pomoci, ale měla za to, že Zeke Mitchell na sedadlo vyloučil něco příšerného.

„Dneska je hezky,“ prohodila Evelyn.

To si snad dělá legraci! Polední slunce mělo takovou sílu, že Amandě slzely oči. Zastínila si je před jeho žárem. Evelyn si nasadila sluneční brýle. „Myslím, že tu mám ještě jedny,“ řekla a začala hrabat v kabelce.

„Díky, já je nepotřebuju.“ Amanda brýle viděla v obchodním domě Richway. Stály minimálně pět dolarů.

„Jak chceš.“ Evelyn jela jako stará bába. Zpomalovala na oranžovou a nechala přejít každého, kdo se jenom zatvářil, že by rád na druhou stranu ulice. Jednu nohu měla na plynu a druhou na brzdě. Když dojely k restauraci Varsity, kde se objednávalo z auta, Amanda měla sto chutí vyhodit ji ven a sednout si za volant.

„Jen pomalu,“ zabručela Evelyn a naprosto soustředěně vůz zaparkovala na místě blízko vchodu ze Severní třídy. Když sešlápla brzdu, ozvalo se skřípění. Evelyn pomalu jela vpřed, dokud neucítila, jak pneumatiky narazily do obrubníku. Potom konečně zastavila. Když vytáhla klíč ze zapalování, v motoru to zaklepalo a auto se otřáslo.

Evelyn se otočila k Amandě. „Tak co?“

„Proč jsi mě sem přivezla? Nemám na jídlo ani pomyšlení.“

„Když se mnou nemluvíš, je to skoro lepší.“

„Tvoje přání je mi rozkazem,“ odsekla Amanda. Pak se ale neovládla a dodala: „Málem mě kvůli tobě znásilnil.“

Evelyn se opřela zády o dveře. „Na svou obhajobu říkám, že nás chtěl znásilnit obě.“

Amanda zakroutila hlavou. Ta ženská nedokáže vůbec nic brát vážně!

„Ale dostaly jsme se z toho,“ pokračovala Evelyn.

„Na tvoji pozitivní energii nemám náladu.“

Evelyn mlčela a otočila se zpátky. Ruce měla složené v klíně. Amanda hleděla na jídelní lístek přímo před sebou, ale slova jí chaoticky poskakovala před očima a nedávala žádný smysl. V duchu si znovu přeříkala všechno, co musí dnes udělat, než si bude moci jít lehnout. Čím víc na to myslela, tím těžší jí to připadalo. Byla příliš unavená. Unavovalo ji dokonce i tady sedět.

„Hergot, holka.“ Evelyn nasadila hluboký tón podobný pasákovu barytonu. „Seš kus, víš to?“

Amanda sevřela učebnici, která jí ležela na klíně. „Nech toho.“

Evelyn na to jako obvykle nedbala. „Seš fakt kuus.“

Amanda se od ní odvrátila a podepřela si bradu rukou. „Buď zticha, prosím tě.“

„S tou pěknou prdelkou si zašpásuju.“

„Ježkovy oči,“ vyjekla Amanda. „Tohle neřekl.“ Chvěly se jí rty, ale poprvé za čtyři dny to nebylo potlačovaným pláčem.

„Hmm, hmm,“ popichovala ji Evelyn a zakroutila lascivně boky. „Fakt kus.“

Amanda se neubránila úsměvu a vzápětí se rozesmála. Nedokázala by se ovládnout, i kdyby chtěla. Rozchechtala se na celé kolo. Napětí v jejím těle se snížilo nejen díky zvuku, který vydávala, ale také protože vydechla vzduch, jenž v jejích plicích působil jako jed. Evelyn se také smála, což se zdálo nejlegračnější. Zanedlouho se obě chechtaly jako šílené a po tvářích jim stékaly slzy.

„Dobré odpoledne, dámy.“ U Evelynina okna se objevil číšník s čepicí frajersky nasazenou na stranu. Připlácl na přední sklo auta kartičku s číslem a na obě se usmál, jako by sdílel jejich veselí. „Co si dáte?“

Amanda si otřela slzy z očí. Poprvé po mnoha dnech měla hlad. „Přineste mi hamburger s hranolky. A kakao.“

„Já si dám to samé. A k tomu smaženou ovocnou taštičku,“ řekla Evelyn.

„Počkejte!“ zavolala ho zpátky Amanda. „Já si tu taštičku dám taky.“

Když číšník odešel, Evelyn se stále ještě pochechtávala. „Panejo,“ povzdechla si. Naklonila zrcátko a malíčkem ruky si upravila oční linku. „Panejo,“ zopakovala. „Na jídlo jsem neměla ani pomyšlení od té…“ Nebylo třeba, aby dokončila větu. Obě velmi dobře věděly, co chce říct.

„Co na to tvůj muž?“ zeptala se Amanda.

„O určitých věcech se s Billem nebavím. Rád si mě představuje jako Agentku číslo 99, která se schovává v bezpečí za scénou, zatímco všechnu skutečnou práci odvede Max Smart.“ Krátce se zasmála. „Vlastně není až tak vedle. Ta ženská v tom pitomém seriálu ani nemá jméno. Je jenom číslo.“

Amanda mlčela. Evelynina slova byla jako vystřižená z její učebnice ženských studií.

Evelyn chvíli čekala. „Co na to tvůj otec?“

„Kdybych mu o tom řekla, tak bych tu teď neseděla.“ Amanda ohýbala roh učebnice. „Hodge přeložili do centra.“

„Kde myslíš, že jsem byla?“

Amanda údivem otevřela ústa. „Oni tě poslali do modelového města?“

„Hodge se odmítá se mnou bavit. Každé ráno jdu nejdřív do jeho kanceláře a zeptám se ho, co se stalo, koho jsme naštvali, a hlavně proč nás dvě poslal do Techwoodu. Každý den mi odpovídá, že mám vypadnout z jeho kanceláře.“

Amanda si nedokázala pomoci. Evelynina drzost na ni udělala dojem. „Myslíš, že tam jste oba za trest?“ zeptala se. „Tak to určitě není. Mě šéfové nikam nepřesunuli. A byla jsem tam stejně jako ty.“

Zdálo se, že Evelyn na to má svůj názor, ale nechala si ho pro sebe. „Kluci si toho pasáka vzali na starost místo nás.“

Amandě vyskočilo srdce do krku. „Snad jsi to někomu neřekla?“

„Samozřejmě že ne, ale člověk nemusí být Columbo, aby na to přišel, když na zemi vidí zakrváceného pasáka s pindíkem venku z poklopce a nás dvě, co vypadáme, že se o nás pokouší infarkt.“

Měla pravdu. Ještě že jim Evelyn zachránila pověst, když se jí toho chlapa podařilo poslat k zemi ještě předtím, než přijeli kolegové.

„Pustili ho na svobodu na tak dlouho, dokud ho zase někdo nesebral. Zřejmě se bránil zatčení. Honili ho po Ashbyho ulici. Skončil v nemocnici.“

„To je dobře. Třeba se z toho poučil.“

„Třeba,“ řekla pochybovačně Evelyn. „Možná si myslel, že tam budu jenom stát a koukat, jak tě znásilňuje, a čekat, až na mě přijde řada.“

„Kdo ví, kolikrát už to udělal. Viděla jsi, jak se chovala Jane? Hrozně se ho bála.“

Evelyn přikývla. „Dwayne Mathison. To je jeho pravé jméno. Párkrát ho zavřeli za to, že bije své holky. Pase hlavně bělošky – vysoké blondýny, které bývaly hezké. Říká si Juice.“

„Jako ten fotbalista?“

„Akorát že zatímco jeden dostal Heismanovu trofej za vynikající výkony ve fotbalu, ten druhý rád tluče ženy.“ Evelyn prstem poklepala na učebnici na Amandině klíně. „Tohle je pro mě překvapení.“

Amanda knihu zakryla rukama. Bylo jí trapně. „Učím se z ní v povinném semináři.“

„Není na škodu vědět, co si myslí jiní lidé.“

Amanda pokrčila rameny. „Stejně to nic nezmění.“

„Nemyslíš, že je to svým způsobem nevyhnutelné? Koukni, jak jsou na tom barevní.“ Ukázala na restauraci. „Nipsey Russell tady kdysi čistil chodník a teď je pořád v televizi.“

Měla pravdu. Amanda nevěděla, co jejího otce rozčiluje víc – zda to, že v každém soutěžním pořadu vidí Russella, nebo to, že zprávy na druhém kanálu každý večer uvádí nová černá moderátorka Monica Kaufmanová.

„Starosta Jackson není tak špatný. O Reggiem si říkej, co chceš, ale město neshořelo. Zatím,“ řekla Evelyn.

K autu přišel číšník s objednaným jídlem a zavěsil tác na Evelynino okno. Amanda sáhla po kabelce.

„Já to platím,“ řekla Evelyn.

„Nemusíš mě…“

„Ber to tak, že se snažím koupit tvé odpuštění.“

„Tak lacino z toho nevyvázneš.“

Evelyn odpočítala dolarové bankovky a nechala číšníkovi hodně štědré spropitné. „Co děláš zítra?“

Pokud bude Amandina sobota stejná jako ty předchozí, uklidí otcův dům, pak svůj byt a večer stráví u televize. „Ještě nevím.“

Evelyn jí podala jídlo. „Nechceš přijít k nám? Budeme grilovat.“

„Budu se muset podívat do diáře,“ vypravila ze sebe Amanda, i když věděla, že otec nebude souhlasit. Vlastně se obávala, že se něco doslechl. Tento týden ji totiž před Evelyn Mitchellovou každé ráno varoval. „Ale děkuju za pozvání.“

„Dej mi vědět,“ řekla Evelyn. „Moc ráda bych tě seznámila s Billem. Je prostě…,“ pronesla zasněně. „Je prostě skvělý. Určitě by se ti líbil.“

Amanda přikývla. Nevěděla, co by řekla.

„Chodíš hodně na rande?“

„Pořád,“ zažertovala Amanda. „Chlapi jsou nadšení, když zjistí, že jsem policajtka.“ Všichni před ní s křikem utíkali. „Stejně mám moc práce a na nějaké randění mi nezbývá čas. Snažím se dodělat školu. Mám toho hodně.“

Evelyn ji očividně dokonale prokoukla. „Když celý den pracuješ s hovady, jako je Peterson, zapomeneš, jak se chová milý, normální chlap.“ Odmlčela se. „Pár fajn kluků existuje. Nenech se zdeptat neandertálci.“

„Hmm.“ Amanda si do úst vložila dva hranolky. Evelyn nakonec udělala totéž.

Jedly mlčky. Kelímky s kakaem postavily na palubní desku a snažily se vybalancovat papírové krabičky s jídlem na klíně. Mastné hranolky a hamburger byly přesně to, co Amanda potřebovala. Ledové kakao bylo hodně sladké, ale snědla i ovocnou taštičku. Než dojedla, začalo se jí opět dělat trochu špatně, ale tentokrát byl na vině spíš příliš plný žaludek než strach.

Evelyn prázdné krabičky vrátila na tác na okně. Položila si ruku na břicho a zaúpěla: „Mamma mia, ten karboš byl pěkně kořeněný.“

„Ráno jsem si do kabelky dala nové balení prášků na pálení žáhy.“

Evelyn mávla na číšníka a objednala dva kalíšky vody. „Začínám si myslet, že jedna na druhou máme špatný vliv.“

Amanda několikrát zamrkala. „Tohle je poprvé, co bych nejradši byla v autě s Petersonem. Lehla bych si a spala bych.“

„Probudila by ses pod ním.“ Evelyn se zatahala vzadu za vlasy. Chvíli mlčela a pak se zeptala: „Hele, proč myslíš, že nás Hodge poslal do Techwoodu?“

Amanda z otázky nikoli poprvé vycítila nebezpečí. Zcela zřejmě někde tahal za provázky nějaký hodně vysoce postavený člověk. Evelyn i Hodge byli převeleni. Nedalo se odhadnout, co hrozí Amandě, obzvlášť pokud někdo zjistí, čemu se věnuje.

„Tak spusť. Já vím, že na to myslíš,“ pobídla ji Evelyn.

„No.“ Amanda se zarazila, ale pak proti své vůli pokračovala. „Vrásky mi dělá ten chlap v modrém obleku. A nejen proto, že je právník.“

„Vím, jak to myslíš,“ souhlasila Evelyn. „Nakráčel na stanici, jako by mu patřila. Řval na Hodge. Tohle si vůči policajtovi nesmí nikdo dovolit, i když je bílý a má na sobě pěkný modrý oblek.“

„Hodge ho oslovoval jménem. Při nástupu mu řekl: ,Můžeme si promluvit u mě v kanceláři, pane Treadwelle.‘“

„A potom šli do jeho kanceláře a Treadwell mu hned začal poroučet.“

„Něco ti uniklo, Evelyn. Vzpomeň si, cos mi předtím řekla. Andrew Treadwell senior má vysoce postavené přátele. V novinách je jeho fotka se starostou Jacksonem. Financoval jeho kampaň. Proč by chodil za obyčejným seržantem, který nemá žádnou moc a stanici velí necelou hodinu?“

Přikývla. „Dobře, máš pravdu. Pokračuj.“

„Treadwell-Price se specializuje na stavební právo. Andrew senior projednává všechny smlouvy na nové metro.“

„Jak o tom víš?“

„Zašla jsem do redakce novin a prošla jsem si několik starších vydání.“

„Oni ti to dovolili?“

Amanda pokrčila rameny. „Táta vloni pracoval na tom únosu.“ Jednoho redaktora drželi jako rukojmí a chtěli za něho výkupné milion dolarů. Jedna z posledních Dukeových oficiálních povinností byla převézt peníze z bankovního trezoru na místo vyzvednutí. „Řekla jsem jim, kdo jsem, a oni mě nechali podívat se do archivů.“

„Tvůj otec neví, že jsi tam byla?“

„Samozřejmě že ne.“ Duke by zuřil, že to s ním Amanda nejdřív neprobrala. „Vyptával by se, co mám za lubem. Nechtěla jsem to zbytečně otevírat.“

„Páni!“ Evelyn opřela hlavu o opěrku sedadla. „To, co jsi zjistila, je rozhodně zajímavé. Máš ještě něco?“

Amanda znovu zaváhala.

„No tak, zlatíčko. Už jsi to nakousla.“

Amanda si povzdechla, aby bylo zřejmé, že se podvoluje jen nerada. Začínala mít podezření, že pouze rozdmychává potíže. „Ten muž, co mluvil s Hodgem, není Treadwell junior. Podle novin má Treadwell senior jenom jedno dítě, dceru.“

Evelyn se znovu narovnala. „Jménem Kitty? Nebo Katherine? Kate?“

„Eugenii Louisu. Studuje na nějaké dívčí škole ve Švýcarsku.“

„Takže v Techwoodu žádné háčko nefetovala.“

„Háčko?“

„Černoši takhle říkají heroinu. Díky.“ Číšník se vrátil s objednanou vodou. Amanda otevřela krabičku s léky na pálení žáhy a do každého kelímku hodila dvě rozpustné tablety.

„Žádný Treadwell junior tedy neexistuje,“ pronesla Evelyn. „Takže kdo byl ten chlap v modrém obleku? A proč ho Hodge považoval za Treadwella?“ Usmála se. „Určitě mu přijde, že všichni vypadáme stejně.“

Amanda se také usmála. „Modrák je stoprocentně právník. Možná je z firmy a Hodge si jenom myslel, že se jmenuje Treadwell. I když to taky nedává smysl. Už jsme si řekly, že Andrew Treadwell by neposlal svého oblíbence, aby si promluvil s úplně novým náčelníkem zóny. Šel by rovnou za starostou. Čím delikátnější je situace, tím spíš by o ní mělo vědět co nejméně lidí.“

Evelyn její slova dala do zjevných souvislostí. „Což znamená, že Modrák buď byl iniciativní, aby pomohl šéfovi, anebo chtěl dělat problémy.“

Amanda si tím nebyla tak jistá, ale řekla: „Hodge mu každopádně neřekl to, co chtěl slyšet. Odcházel naštvaný. Nejdřív na Hodge řval a pak ze stanice vyletěl jako střela.“

Evelyn se vrátila ke své původní teorii. „Modrák Hodge nutil, aby nás poslal zkontrolovat Kitty Treadwellovou. Treadwell není obvyklé příjmení. Musí být nějak spřízněná s Andrewem Treadwellem.“

„V novinách jsem nic neobjevila, ale nemají všechna starší čísla. Stejně se v nich těžko hledá.“

„Treadwell-Price sídlí v té nové kancelářské budově blízko Forsythovy ulice. Během oběda bychom si před ni mohly sednout. Tihle lidé si do práce nenosí jídlo z domova. Modrák bude muset dříve či později vyjít ven.“

„A co pak?“

„Ukážeme mu odznaky a položíme mu pár otázek.“

Amandě nepřipadalo, že to zafunguje. Nejspíš se jim vysměje do obličeje. „Co když půjde za Hodgem s tím, že kolem něho čmucháš?“

„Tomu to nejspíš bude jedno. Bude mu stačit, když mu nepolezu do kanceláře a přestanu se ho vyptávat. Co váš nový seržant?“

„Patří ke staré gardě, ale ani neví, jak se jmenuju.“

„Nejspíš je opilý ještě před obědem,“ poznamenala Evelyn. Zřejmě měla pravdu. Jakmile se starší seržanti zhostili ranních povinností, u svých stolů se takřka nevyskytovali. Nebylo divu, že polovina mužstva ve službě pospávala. „Můžeme se sejít v pondělí po prezenci. Je jim jedno, co děláme, pokud zůstaneme na ulici. Nessa to s Petersonem zvládne.“

Amanda měla trochu starost kvůli tomu, jak dobře to Vanessa s Petersonem zvládá, ale nechala si to pro sebe. „Jane v tom bytě nebydlí sama. Jsou tam minimálně další dvě holky.“

„Jak jsi na to přišla?“

„V koupelně jsem objevila tři kartáčky na zuby. Všechny použité.“

„Tolik zubů Jane neměla.“

Amanda se zadívala do svého pohárku s vodou, kde šuměly tablety. Nemohla se smát Evelyniným vtipům, protože měla příliš plný žaludek. „Částečně mi připadá, že jsem blázen, když marním čas tím, že se snažím zjistit, co se stalo s feťačkou, která šlape chodník.“

Evelyn nasadila omluvný tón. „Nejsi sama, kdo plýtvá časem.“

Amanda na ni pohlédla přivřenýma očima. „Já to věděla. Co jsi dělala?“

„Mluvila jsem s kamarádkou ze sociálky. Jmenuje se Cindy Murrayová a je to hodná holka. Popsala jsem jí Jane. Povídala, že má dojem, že k nim přišla minulý týden. Hodně holek se snaží vybrat peníze na poukázky, které nejsou jejich. Musejí ukázat dva průkazy totožnosti – občanku, řidičák nebo průkaz dárce krve. Něco, na čem je jejich fotka a adresa. Pokud je Jane ta holka, kterou Cindy myslí, tak se pokusila prokázat cizím řidičákem. Když zjistila, že se to provalilo, začala šílet. Křičela a vyhrožovala. Ochranka ji musela vyhodit na ulici.“

„Co se stalo s tím řidičákem?“

„Házejí je do krabice a čekají, jestli si pro ně někdo přijde. Cindy tvrdí, že jich tam už je minimálně sto. Na konci každého roku je roztrhnou napůl a vyhodí.“

„Jsou seznamy příjemců dávek sestaveny podle jména nebo podle adresy?“

„Bohužel podle čísel. Příliš mnoho z nich má stejné příjmení nebo bydlí na stejné adrese, takže každý dostane číslo.“

„Číslo sociálního pojištění?“

„To vůbec ne.“

„Ale musí to být v počítačích.“

„Zrovna přecházejí z děrných štítků na magnetickou pásku,“ odpověděla Evelyn. „Cindy povídala, že je v tom binec. Musí pracovat s primitivním zařízením, než se to povede vyřešit. Což znamená, že i kdybychom k těm informacím měly přístup, který nám nejspíš stejně nepovolí, musely bychom všechno dělat ručně – nejdřív zjistit příslušné číslo a podle něj najít jméno v seznamu. Pak ověřit jméno a adresu a obojí spojit se záznamy o dávkách. Ty by potvrdily, zda si dívky za posledního půl roku vyzvedly peníze. Tyhle informace bychom pak mohly porovnat se jmény na řidičácích.“ Evelyn se odmlčela, aby se nadechla. „Podle Cindy bychom na to potřebovaly padesát lidí a trvalo by nám to asi dvacet let.“

„Jak dlouho bude trvat, než počítače naskočí a budou normálně fungovat?“

„Myslím, že na tom nezáleží.“ Evelyn pokrčila rameny. „Jsou to počítače, ne kouzelné fazole. Stejně bychom většinu musely udělat ručně. Pokud by nám vůbec povolili přístup. Zná tvůj otec někoho na sociálce?“

Kdyby Duke mohl, sociálku by nejradši podpálil. „To je jedno. Nemůžeme s tím ani začít, dokud nezjistíme číslo Kitty Treadwellové.“

Amanda se to pokusila promyslet. „Jane říkala, že se pohřešují tři ženy – Kitty Treadwellová, Lucy a Mary.“

„Už jsem se podívala na pohřešované v zóně tři a čtyři,“ řekla Evelyn. „Po Kitty Treadwellové ani památky. Po Jane Delrayové taky ne – říkala jsem si, že to prověřím, když tam jsem. Našla jsem desítku holek jménem Lucy a stovku jménem Mary. Vůbec tam nemažou staré záznamy. Některé z těch holek už jsou dávno po smrti. Pohřešují se od Velké krize.“ Potom navrhla: „Příští týden se můžu podívat do ostatních zón. Znáš doktora Hansona?“

Amanda zavrtěla hlavou.

„Pete vede márnici.“ Všimla si výrazu Amandina obličeje. „Je to hodný chlap. Typický soudní doktor, ale velice milý. Znám jednu holku, co pro něho pracuje, nějakou Deenu Coolidgeovou. Prý ji někdy nechává pracovat samostatně.“

„Jak samostatně?“

Evelyn zakoulela očima. „Ne tak, jak si myslíš. Přenechává jí laboratorní práci. Deena ji miluje. Má ráda chemii. Pete ji učí dělat testy a další věci v laboratoři, aby mohla pracovat samostatně. Deena taky studuje na Technice.“

Amanda uhodla, proč doktor Hanson nechává Deenu ty věci dělat. Jistě to nebylo dané jeho laskavým srdcem. „Podívala ses do SMČ?“

„Do čeho?“

Do seznamu mrtvých černochů. Duke Amandě vysvětlil, že existuje seznam nevyřešených vražd spáchaných na černoších. „Podívám se tam,“ navrhla.

„Kam?“

Amanda změnila téma hovoru. „Víme, jestli je byt napsaný na Kitty?“

„Ale!“ Na Evelyn její otázka zapůsobila. „To je velice dobrá otázka.“ Popadla z palubní desky papírový kapesník a napsala si na něj poznámku. „Zajímalo by mě, jestli číslo, které člověk dostane pro sociální bydlení, je stejné jako to, na které si vybírá dávky. Neznáš někoho na bytovém odboru?“

„Pam Canaleovou.“ Amanda se podívala na hodinky. „Dneska večer se musím učit do školy, ale v pondělí ráno jí můžu zavolat.“

„A až budeme sledovat pana Modráka, povíš mi, co jsi zjistila. Taky…“ Napsala něco dalšího na kapesník. „Tady máš moje číslo domů, abys mi mohla zavolat, jestli zítra přijdeš. Na to grilování.“

„Děkuju.“ Amanda kapesník složila na polovinu a schovala ho do kabelky. Jakou lží Dukeovi vysvětlí svou dlouhou nepřítomnost doma? Pořád jí volal, aby se ujistil, že je v bytě. Když se neozvala po druhém zazvonění, zavěsil, sedl do auta a vyrazil k ní.

„Víš,“ začala Evelyn, „v novinách jsem četla článek o jednom chlápkovi ze západu, který zabíjel studentky.“

„Tyhle holky nejsou studentky.“

„Ale tři se pohřešují.“

„Tohle není Hollywood, Evelyn. Po Atlantě se neplíží sérioví vrazi,“ oponovala Amanda. „Přemýšlela jsem o Kittyině bytě. V ložnici byly tři pytle na odpadky plné oblečení. Žádná ženská si nemůže dovolit tolik šatů, zvlášť když bydlí v sociálním bytě.“ Amandě zakručelo v břiše. Zapomněla, že v ruce drží papírový kalíšek s rozpuštěnými tabletami. Jedním douškem vypila jeho obsah a potlačila říhnutí. „V koupelně bylo plno šminek. Trochu moc na jednu holku. Dokonce i na prostitutku.“

„Jane nebyla nalíčená a ani neměla pod očima rozmazanou řasenku. Nedovedu si představit, že by každý večer používala odličovací krém.“

„V koupelně jsem nějaký viděla, ale nebyl načatý,“ vzpomněla si Amanda. „V koši ležely použité vložky a na polici byla krabička tampónů. Bydlel tam někdo, kdo nešlape. Možná něčí sestřička. Nebo dokonce sama Kitty Treadwellová.“

Evelyn zvedla kalíšek s vodou k ústům. „Proč si to myslíš?“

„Panna nemůže používat tampóny. Takže…“

Evelyn se zakuckala a z nosu a úst jí vystříkla voda. Rychle sáhla po kapesnících na palubní desce a kašlala tak mohutně, až se zdálo, že vyplivne plíce.

Amanda ji poplácala po zádech. „Už je to lepší?“

Evelyn si přitiskla ruku na ústa a znovu zakašlala. „Promiň. Dostalo se mi to do nesprávné trubky.“ Ještě dvakrát zakašlala. „Co se děje?“

Amanda se podívala na ulici. Kolem projelo policejní auto s rozsvíceným majákem a vypnutou sirénou. Za ním jelo další, které houkalo jako na lesy, ale maják mu nesvítil.

„Co to ksakru…,“ začala Amanda.

Evelyn zesílila rádio. Slyšely jenom obvyklé mluvení a přepínání vysílaček, aby nebylo slyšet, o čem se hovoří. „Idioti,“ zamumlala Evelyn a zase ztišila zvuk. Kolem prosvištělo další houkající policejní auto. „Co se to děje?“

Amanda se napřímila a snažila se něco zahlédnout. Pak si uvědomila, že existuje jednodušší způsob. Vyhodila papírový kalíšek z okna a otevřela dveře. Než došla na chodník, prosvištělo kolem ní další auto. Vypadalo stejně jako to, jímž jezdila ve službě.

Evelyn se k ní přidala. „To byli Rick s Butchem.“ Z oddělení vražd. „Jedou do Techwoodu. Všichni jedou do Techwoodu.“

Ani jedna neřekla, co si myslí. Obě vyrazily zpátky k autu. Amanda Evelyn postrčila na stranu spolujezdce a řekla: „Já budu řídit.“

Evelyn neprotestovala. Zatímco Amanda couvala, vytáhla pistoli. Rozjely se po Severní třídě a odbočily do Techwoodské ulice. Když Amanda odbočovala do Sosnové ulice, po jejich levici prosvištělo další policejní auto.

Evelyn se chytila palubní desky. „Proboha. Proč tak ženou?“

„To se brzy dozvíme.“ Amanda zajela k povědomému obrubníku. Na místě už stálo pět policejních aut a dvě neoznačená. Dnes si na dvoře před domy nehrály žádné děti, ale konečně se objevili jejich rodiče. Okolo postávali do půli těla svlečení muži v těsných džínsech s plechovkami piva v ruce. Většina žen byla spoře oblečená, ale některé vypadaly, jako by se právě vrátily z kanceláře. Amanda se podívala na hodinky. Bylo krátce po jedné. Možná se přišly domů naobědvat.

„Amando,“ řekla Evelyn roztřeseným hlasem. Amanda se podívala směrem, kterým hleděla. U dveří druhého bloku nalevo postával hlouček policistů. Najednou se mezi nimi prodral Butch Bonnie a vyběhl na dvůr. Padl na kolena a začal zvracet.

„Ale ne.“ Amanda zašátrala v kabelce po papírových kapesníčcích. „Možná bychom mohly sehnat vodu…“

Evelyn ji pevnou rukou zarazila. „Zůstaň přesně tam, kde jsi.“

„Ale on…“

„Myslím to vážně,“ řekla Evelyn hlubokým hlasem, který Amanda neznala.

Za Butchem z domu vyšel Rick Landry. Otřel si ústa kapesníkem, který zastrčil do zadní kapsy kalhot. Kdyby jeho partner stále hlasitě nezvracel, Rick by si nejspíš Amandy s Evelyn vůbec nevšiml. Takhle šel přímo k nim.

„Co tady děláte, vy dvě buchty?“

Amanda otevřela ústa, ale Evelyn ji s odpovědí předběhla. „Tento týden jsme tu měly případ. V nejvyšším poschodí, byt C. Prostitutka jménem Jane Delrayová.“

Rick si jazykem přejížděl po vnitřní straně tváře a přelétal očima z Evelyn na Amandu. „No a?“

„A očividně se tu něco stalo.“

„Tohle je Techwood, zlato. Tady se furt něco děje.“

„Je to nahoře? Byt C?“ zeptala se Evelyn.

„Samá voda,“ opáčil Rick. „Za domem. Sebevražda. Skočila ze střechy a rozplácla se.“

„Kurva!“ Butch Bonnie vydal dávivý zvuk, který by si nezadal s chrochtáním divokého prasete. Rick sklopil zrak. Na partnera nepohlédl, ale nemohl se podívat ani na Evelyn s Amandou.

„Vy.“ Rick k sobě gestem přivolal jednoho uniformovaného policistu. „Vyžeňte odsud všechny ty lidi. Vypadá to, jako bychom tu natáčeli zatracenýho Tarzana.“ Policista se rychle odebral rozprášit skupinu přihlížejících. Ozvaly se výkřiky a námitky.

„Možná někdo z nich viděl…,“ začala Evelyn.

„Co viděl?“ přerušil ji Rick. „Nejspíš ji vůbec neznali. Ale dejte jim ještě minutu a všichni budou kvílet, skučet a plácat o tom, jaká je to hrozná tragédie.“ Střelil očima po Evelyn. „To bys měla vědět, Mitchellová. Nikdy se nesmí srotit dav. Začnou vyvádět a za chvíli na ně budeš muset zavolat jednotku rychlýho nasazení, aby je zpacifikovala.“

Evelyn promluvila tak potichu, že ji Amanda skoro neslyšela. „Chtěly bychom vidět tělo.“

„Cože?“ zeptala se přiškrceně Amanda.

Rick se zasmál. „Vypadá to, že tady na kámošku je to trochu moc.“

Evelyn se nevzdávala. „Pracujeme na případu, Landry. Zrovna jako ty.“

„Zrovna jako já?“ zopakoval nevěřícně. Ohlédl se po Butchovi, který seděl ve dřepu a zhluboka dýchal. Amanda zachytila záblesk revolveru, který nosil na kotníku. „Radši se batolte pryč, holky, a…“

„Je to tak.“ Amanda ta slova slyšela naprosto zřetelně. Pronesla je ona sama. Vyšla z jejích úst.

Evelyn se zdála stejně překvapená jako ona.

„Pracujeme na případu,“ řekla Amanda Butchovi. Přesně to dělaly. Poslední půl hodiny ho probíraly v autě. S těmi holkami se něco dělo – s Kitty, Lucy, Mary a teď asi i s Jane Delrayovou. V tuhle chvíli byly Amanda s Evelyn nejspíš jediné dvě z celého policejního sboru, kdo věděl, že se pohřešují, nebo se o to zajímal.

Rick si zapálil cigaretu a vyfoukl kouř. „Zrovna jako já, jo?“ zopakoval, ale tentokrát se smál. „Tak vy teď děláte na vraždách, holčičky?“

Evelyn na něho vyjela: „Právě jsi řekl, že to byla sebevražda. Tak co tady děláš?“

To se mu nelíbilo. „Jestli chceš koule, Mitchellová, tak můžeš klidně lízat ty moje.“

Amanda se podívala na zem, aby ji neprozradil výraz jejího obličeje.

„Stačí mi manželovy, děkuju,“ odpověděla Evelyn, sáhla do kabelky a vytáhla z ní baterku. „Řekni nám, až budeš připravený.“

Rick ji ignoroval a obrátil se k Amandě: „Tak pojď, zlato. Tohle není místo pro tebe. To tělo vypadá hrozně. Má vyhřezlý střeva. Je to nechutný. Nic pro dámu.“ Ukázal bradou na Butche, ale neřekl to, co bylo všem jasné. „Vlez si zpátky do auta a odfrč. Nikomu to nebude vadit.“

Amandě se přestal svírat žaludek. Vyhazoval je. Chtěl jim umožnit elegantní odchod. Nikdo se nedozví, že chtěly vidět tělo. Můžou odejít se vztyčenou hlavou. Amanda se ho chystala vzít za slovo, když vtom Rick dodal: „Kromě toho nechci, aby na mě vletěl tvůj tatík s flintou, že děsím jeho holčičku.“

Amandu zvláštně zabrnělo v zádech. Jako by všechny obratle zapadly na správné místo. „Říkal jsi, že oběť leží za budovou?“ zeptala se překvapivě jistým tónem.

Evelyn se zatvářila stejně překvapeně jako Rick, když Amanda vyrazila za dům. Snažila se s ní udržet krok a přitom šeptala: „Co to provádíš?“

„Nezastavuj se,“ prosila ji Amanda. „Prosím tě, nezastavuj se.“

„Viděla jsi někdy mrtvolu?“

„Nikdy zblízka,“ přiznala Amanda. „Pokud nepočítám dědečka.“

Evelyn tiše zaklela. Potom chraplavě zašeptala: „Dělej si, co chceš, ale nezvracej. Nekřič, a hlavně proboha nebreč.“

Amanda by nejradši právě to udělala, a to ještě neviděla tělo. Co ji to proboha napadlo? Rick měl pravdu. Když to nezvládl Butch Bonnie, v žádném případě to nemůže zvládnout ani jedna z nich.

„Poslouchej mě,“ nařídila jí Evelyn. „Jestli se složíš, už ti nikdy nebudou věřit. To můžeš jít rovnou mezi písařky. Nebo si podřezat žíly.“

„Jsem v pohodě,“ řekla Amanda. „A ty taky. Jsi naprosto v pohodě,“ dodala, protože věděla, že Evelyn to potřebuje slyšet.

Evelyn se prášilo od bot, jak rychle kráčela vedle Amandy. „Jsem v pohodě,“ zopakovala. „Máš pravdu. Jsem v pohodě.“

„Obě jsme v pohodě.“ Amandě po zádech stékaly pramínky potu a vsakovaly se jí do spodního prádla. Byla ráda, že má černou sukni a že si vzala tablety na pálení žáhy. Když vešla do temné budovy, byla moc ráda, že není sama.

Ve vestibulu bylo větší šero než minule. Amanda se podívala nahoru na schodiště. Jedna skleněná tabulka ve střešním okně byla rozbitá. Někdo místo ní přibil kus dřeva. Obě se zastavily u kovových dveří na konci chodby a čekaly na Ricka.

Položil ruku na dveře, ale neotevřel je. „Koukněte, holky, hra skončila. Vraťte se k sepisování hlášení o nebohejch kurvičkách, co se daly dohromady s nesprávným chlapem a pak ztropily zbytečnej poplach.“

„Pracujeme na případu,“ odpověděla Evelyn. „Může to mít něco společného s…“

„Nějaká kurva prostě vyskočila z okna. Viděly jste, jaká je to tady díra. Překvapuje mě, že tu ze střechy neskáčou všichni.“

„My stejně…“

„Prostě se otočte a jděte pryč. Tohle zašlo až moc daleko,“ řekl.

„Já jsem…“

„Dost!“ Rick udeřil pěstí do dveří. „Prostě drž hubu, kurva!“ zařval. „Řekl jsem vám, že máte jít pryč, a uděláte nejlíp, když mě poslechnete.“

Evelyn se očividně vyděsila, ale stejně to zkusila: „Jenom…“

„Mám vás k tomu přinutit?“ Vytrhl jí z ruky baterku a udeřil ji s ní do hrudníku. „Je ti to příjemný?“ Několikrát úder zopakoval, dokud nestála přitisknutá zády ke zdi. „Teď už ti to tak nekecá, co?“

„Ricku…,“ pokusila se Amanda.

„Drž hubu!“ Vyhrnul Evelyn baterkou sukni, až jí zpod ní vykouklo stehno, a vrazil jí rukojeť mezi nohy. „Jestli nechceš, abych to udělal doopravdy, koukej mě poslechnout. Slyšíš mě?“ zavrčel varovně.

Evelyn ztratila řeč a jenom mlčky přikývla. Zvedla ruce na znamení, že se vzdává. Třásly se jí.

„Moc mě neser,“ upozornil ji Rick. „Jasný?“

„Mrzí ji to,“ ozvala se Amanda. „Obě nás to mrzí. Ricku, prosím tě. Omlouváme se.“

Rick pomalu vytáhl baterku zpod Evelyniny sukně. Otočil ji a podal Amandě. „Odveď ji odsud, hergot,“ řekl.

Amanda ho na slovo poslechla.

8. kapitola

Současnost

PONDĚLÍ

Taxikář se na Willa nejistě podíval, když zastavil před číslem 316 v Řezbářské ulici. „Jste si jistej, že je to tady?“

„Jsem.“ Will se podíval na taxametr a podal muži desetidolarovku. „Drobné si nechte.“

Taxíkář si neochotně vzal peníze. „Heleďte, já vím, že jste policajt, ale to po setmění nic moc neznamená. Víte, jak to myslím?“

Will otevřel dveře. „Děkuju za upozornění.“

„Fakt nechcete, abych tu na vás počkal?“

„Ne, ale děkuju.“ Will vystoupil z auta, muž však otálel s odjezdem. Taxík se pomalu odlepil od chodníku, teprve když se Will vydal k budově.

Will se díval, jak se zadní světla auta vzdalují. Potom se otočil a pokračoval kolem vysokého býlí a ostružiníků k zadní části dětského domova. Ve svitu měsíce a pouličních lamp velice dobře viděl na cestu k domu. Vyhýbal se stříkačkám a kondomům, překračoval rozbité sklo a hromady odpadků.

Vzpomněl si, jak ho Sára varovala před různými nebezpečími, jež v domě číhají. Dnes večer měla stále nějaké připomínky a byla pořádně naštvaná. Will se jí nedivil. Sám byl dost namíchnutý. Vlastně zuřil.

A ještě se neuklidnil, kruci!

Když obešel dům, zaťal pěsti. Věděl, že skoro blouzní snahou popřít to, co mu dělá skutečné starosti. Jeho otec se dostal z vězení. Ta zrůda svobodně dýchá vzduch. Will tuto informaci zatlačoval do hlubin mysli od první chvíle, kdy se ji dozvěděl.

Celou dobu, co mu Sára zašívala kotník, myslel jenom na to, že půjde do Amandina pokoje a vytluče z ní pravdu. Jak to, že komise otce pustila na svobodu? Jak to, že to Amanda zjistila dřív než Will? Co dalšího před ním skrývá?

Určitě něco skrývá. Vždycky něco tajila.

Nechtěla to Willovi ani za nic prozradit. Byla tvrdší než všichni muži, jež kdy poznal. Nedalo se říct, že přímo lže, ale s pravdou zacházela tak, že si člověk myslel, že ho připraví o rozum. Will se už dávno přestal snažit mluvit s Amandou na rovinu. Patnáct let studoval její osobnost a zjistil pouze to, že miluje nenápadné náznaky a hádanky. S oblibou mu připravovala léčky. Na každou otázku mu odpověděla další otázkou a po chvíli zabředli do debaty, která v něm probudila lítost nad skutečností, že ráno vůbec vstal z postele. Že vůbec někdy vstal z postele.

Proč dnes večer přijela do dětského domova? Co tam hledala? Kolik toho ví o jeho otci?

Will dokázal odhadnout, co by mu odpověděla. Trochu si navečer vyjela. Kdo by si nechal ujít příjemnou projížďku ghettem, místo aby pracoval na únosu? Viděla v domě Willa se Sárou a zajímalo ji, co tam dělají. Je na zvědavosti něco špatného? Samozřejmě, že o jeho otci ví. Je jeho nadřízená. Má v popisu práce vědět o Willovi všechno.

Až na jedno. Ta bába se pořádně uhodila do hlavy a ztratila své pověstné sebeovládání.

„Stokrát jsem Edně říkala, aby pod ty schody nechala dát podpěru.“

Ednou myslela paní Ednu Flanniganovou.

Amanda právě vyšetřovala případ, o který se hodně zajímala média. Neustále měla v patách novináře a nejspíš na ni tlačil ředitel GBI. Přesto všeho nechala, popadla kladivo a vyrazila sem. Existoval jediný způsob, jak dostat jasnou odpověď na otázku, co Amanda provádí. Will hodlal dětský domov třeba rozebrat holýma rukama, pokud to bude nutné, aby tu odpověď získal. Pak ji Amandě vmete rovnou do tváře.

Hleděl na zadní stěnu domu. Kdysi tam bývala veranda, ale teď tu jenom zívala díra v místě, kde se dřív nacházelo okno do suterénu. Záchranáři nedokázali Amandu vynést vnitřními dveřmi. Místo toho vykopli dřevotřískové desky zakrývající suterénní okna. Kolem jednoho vytloukli cihly a zvětšili tak otvor.

Will zvedl oči k pouliční lampě. Kolem světla poletovaly můry, takže to vypadalo, jako by lampa blikala. Pak opět stočil zrak k vyraženému oknu.

Když na to zpětně myslel, dalo se to provést lépe. Mohl požádat taxíkáře, aby ho vysadil doma, což bylo asi kilometr a půl odsud. V garáži měl plno nářadí. Dvě palice, několik páčidel, a dokonce sbíječku, kterou si pořídil z druhé ruky v obchodě pro kutily. Všechny nástroje byly odřené a řádně opotřebované. Will svůj domek koupil v dražbě. Trvalo mu tři roky, než z něj zase udělal domov, a musel do něj vložit každý ušetřený dolar.

Nejtěžší bylo přesvědčit feťáky, že dům má nového majitele. Prvního půl roku si musel na noc vedle spacího pytle pokládat brokovnici. Mezi bouráním stěn a pájením měděných trubek chodil ke dveřím a vysvětloval těm, kdo na ně zaklepali, že mají jít kouřit crack někam jinam.

Vlastně to byla dobrá příprava na to, do čeho se teď chystal pustit.

Dírou, která zbyla po okně, vlezl dovnitř. Většinu suterénu ozařovalo blikající světlo pouliční lampy. Will si navíc svítil mobilem. Propracovával se kolem zříceného schodiště. Amanda Wagnerová byla dokonalým zosobněním připravenosti a Will si nedovedl představit, že by do tmavého suterénu šla bez baterky. U prázdných polic objevil povědomou modrou rukojeť a stiskl na ní tlačítko. Baterka byla dostatečně malá, aby se vešla do kapsy, ale svítila velice jasně.

Will k Sáře nebyl zcela upřímný. V suterénu strávil určitý čas s Angií. Samozřejmě místo neměřil a v jeho paměti se zvláštně smrsklo, takže ho měl zafixované jako malinkatou špeluňku, zatímco ve skutečnosti bylo stejně velké jako patra nad ním.

Will přejel rukou po vnějších zdech. Z rovné omítky každých čtyřicet centimetrů vystupovaly hrboly od hřebů, které se pod ní skrývaly. Místnost uprostřed dělila novější sádrokartonová stěna, jejíž okraje lemovala černá plíseň. Dole kusy příčky chyběly a vyčnívaly z ní nerovnoměrně rozestavené špalíky ze žlutého borového dřeva. Připomínaly nohy vykukující ze spodničky. Vzadu se nacházela místnůstka s výlevkou a záchodovou mísou, nejspíš pro pomocné síly. Will si za mísu i výlevku posvítil. Odkopl sifon pod umyvadlem, ale v odpadu nic nebylo.

Sundal poklop z nádržky záchodu, ale nic v ní nenašel. Mísa byla plná černé vody. Rozhlédl se, jestli nenajde něco, čím by v ní mohl šťourat, aby dovnitř nemusel strčit ruku. Z trámů visely potrhané dráty starého elektrického vedení. Vytáhl dlouhý kus drátu a složil ho jako harmoniku. Zakroužil jím v míse, ale nic neobjevil. Voda uvnitř jenom hrozně páchla.

Kráčel po místnosti a kužel světla z baterky dopadal na pavučiny a podlažní trámy rozežrané termity. Dřevěné police zely prázdnotou a zásobník na uhlí byl plný mouru, v němž se válelo několik stříkaček a použitých kondomů. Posvítil baterkou do větrací šachty. Objevil v ní ptačí trus a škrábance. Kdysi tam uvízlo nějaké zvíře. Will zavřel kovová dvířka a otočil klikou, aby je zamkl.

Svlékl si sako a pověsil ho na hřebík trčící z jednoho trámu. Pistoli si nechal na opasku, aby ji měl po ruce. Vedle schodů našel Amandino kladivo. Bylo zbrusu nové a ještě na něm visela cenovka z obchodu. Amanda ho za čtyřicet dolarů koupila v jednom železářství v centru.

Will si zastrčil baterku do zadní kapsy kalhot. Teď mu úplně stačilo světlo z ulice. Prohlédl si kladivo. Bylo ukované z hladké modré oceli a mělo topůrko z nylonového materiálu, který tlumí nárazy. Tohle nářadí by použil zedník, ne tesař. Will předpokládal, že Amanda ho koupila kvůli dojmu, ne kvůli funkci. Anebo ho vzala z police, protože jeho modrá barva se hodila k barvě baterky. Ať tak či onak, nástroj byl přiměřeně těžký a měl ostrou špičku, která krásně pronikla do sádrové omítky, když s ním Will uhodil do vnější stěny.

Znovu se rozmáchl a uhodil. Zvětšil tak díru a vyrazil kus zdiva, který se mu rozdrolil mezi prsty. Směs materiálů obsahovala koňskou srst – tenoučká, jemná vlákna, jež držela pohromadě hlínu a vápenec skoro sto let.

Will odsekl dost velký kus, aby mohl sáhnout za dřevěnou konstrukci. Latě byly shnilé a ještě mokré od dešťové vody, která protekla do základů domu. Nejspíš by měl mít rukavice a ochranné brýle anebo alespoň masku. Za omítkou se nepochybně skrývala dřevokazná houba. Stěna vlhce páchla. Takový odér vydávaly umírající domy. Will kladivem odstranil další kus sádrové desky. A pak ještě jeden.

Pomalu se sunul po obvodu suterénní místnosti a otloukal omítku. Potom odstranil dřevěnou konstrukci, vytahal z dutin roztrhané noviny použité k izolaci a pokračoval dál.

Když světlo z ulice nedosáhlo do nejtmavšího kouta, sevřel Amandinu baterku mezi zuby. Ve vzduchu se vznášel bílý prach a Willovi z něj slzely oči. Působením prachu a plísně mu začalo téct z nosu. Práce nebyla těžká, ale únavná a jednotvárná. Zdálo se, jako by teplota v suterénu s každým krokem stoupala. Will pozvolna postupoval kolem celé místnosti, a když odloupl poslední kus stěny, byl pořádně zpocený. Zdivo se mu znovu rozpadlo v ruce jako mokrý papír. Zobákem kladiva vytáhl shnilé dřevo a posvítil do vzniklé dutiny.

Nic.

Přitiskl ruku na studenou zeď z tenkých cihel, která tvořila základy. Za ní byla už jenom hlína. Will do stěny na několika místech udělal díry, aby se do ní mohl podívat, ale pak toho nechal, protože se bál, aby se nezřítila dovnitř. Vytáhl z kapsy mobil a podíval se, kolik je hodin. Dvě minuty po půlnoci. Už se tu dře tři hodiny.

A k ničemu to není.

Odstrčil se rukou ode zdi, zakašlal a vyplivl kus omítky.

Tři hodiny.

Neobjevil žádnou ručně psanou zprávu ani tajnou chodbu. Žádné useknuté ruce ani sáčky s drogami. Všechno nasvědčovalo tomu, že stěny zůstaly neporušené od doby, kdy dům postavili. Na starém dřevě byly vidět stopy po sekyře v místech, kde tesaři odsekli latě.

Will znovu zakašlal. Nebyl zde dostatek vzduchu, a proto se prach nechtěl rozptýlit. Will si hřbetem ruky setřel pot z čela. Od neustálého máchání kladivem ho bolely svaly. Přesto se pustil do stěny, která přepažovala místnost. Sádrokarton se leckdy rozbíjel hůř než omítka na stěně. Papír byl jenom navlhlý, ale sádra byla úplně promočená. Stěna se rozpadla na maličké kousky a odhalila růžovou izolační vrstvu plnou brouků. Will se je snažil nevdechnout nosem ani ústy. Dřevěná konstrukce od země směrem vzhůru hnila.

Uběhlo dalších čtyřicet minut.

A zase nic.

To znamenalo, že si Will nejspíš bude muset položit otázku, která se mu poslední dvě hodiny vtírala do mysli. Proč nezačal od podlahy?

Amanda si přinesla zednické kladivo. Podlaha v suterénu byla dlážděná cihlami. Will na některých z nich rozeznal logo Chattahoochee Brick Company. Podobaly se cihlám, které měl doma – byly vypálené z červené georgijské hlíny v atlantské cihelně, která se v dobách finančního boomu proměnila v loftové byty.

Will sevřel kladivo v ruce. Domníval se, že Amanda ho koupila, protože je modré. V hlavě slyšel její pronikavý hlas: Myslela jsem, že jste detektiv.

Will se při otloukání a bourání stěn nestaral o pořádek. Podlaha byla pokrytá rozdrolenou sádrou a kusy dřeva. Opřel se zády o roh a rozhlédl se po místnosti. Bez stěny uprostřed se dalo dobře odhadnout, jak jsou cihly v podlaze poskládané. Každá cihla měřila zhruba dvacet krát deset centimetrů. Mohl si podlahu rozdělit do obdélníků se stranami pět krát devět cihel a tyto obdélníky postupně vytrhat. V místnosti o rozloze sto třicet pět metrů čtverečných by to znamenalo práci na milión světelných let.

Odkopl sutiny stranou a klekl si, aby se pustil do prvního obdélníku. Neměl vůbec žádnou radost z toho, že vymyslel logický plán, jak vytrhat podlahu v suterénu. V malých obloucích se rozmachoval kladivem a jeho špičkou ze země doloval kousky cihel. Mhouřil přitom oči, aby mu do nich nelétaly úlomky pálené hlíny. Cihly nešly ven snadno, protože hlína byla příliš stará. Ve třicátých letech nebyla technika pálení na vysoké technické úrovni. Cihly nejspíš od úsvitu do západu slunce vyráběli přistěhovalci, kteří se vkleče hrbili nad dřevěnými formami. Plnili je hlínou, která se sušila vzduchem a nakonec se vypálila v peci.

První řada cihel se pod úderem kladiva drolila. Cihly neměly pevné hrany a jejich středy nedržely pohromadě. Will musel kousky hlíny vybírat holýma rukama. Když se dostal k třetí řadě, konečně přišel na lepší systém. Musel kladivem udeřit přesně, aby se špička zasekla do puklin. Spáry mezi cihlami byly plné písku, který se Willovi dostával do očí a létal mu do úst. Zaťal zuby. Připadal si jako stroj. Pohyboval se sem a tam po místnosti, vylamoval cihly jednu po druhé a potom chvíli hrabal v zemi, aby zjistil, co je pod nimi.

Měl za sebou třetinu vytyčené práce, když ho přemohl pocit marnosti. Dře se tady zbytečně. Odkopl suť, která se nakupila na podlaze. Svítil si Amandinou baterkou a pozorně si prohlížel každou puklinu. Cihly byly pevně u sebe. Zůstaly tak od prvního dne, kdy je sem položili.

Nic. Bylo to stejné jako u stěn. Vůbec nic nenašel.

„Do háje!“ Will mrštil kladivem přes celou místnost. Vzápětí ucítil prudkou bolest v bicepsu. Měl ve svalu křeč. Sevřel si rukou paži a zadíval se na hromadu hlíny, výsledek své marné dřiny.

Vzpomněl si, jak na pohotovosti v Gradyho nemocnici spřádal plány na pomstu. Představoval si, jak mu zděšená Amanda ochotně odpovídá na každou otázku. V životě se už mnohokrát porval, ale ženu nikdy neuhodil. Amanda nejspíš sladce spí v nemocniční posteli, zatímco on tu honí duchy, o nichž si vlastně není jistý, jestli je chce najít.

Zaťal pěsti. Na prstech měl drobné trhlinky – připomínaly pořezání papírem, ale byly hlubší. Sešitý kotník ho pálil. Pokusil se vstát, ale kolena mu vypověděla službu. Namáhavě se postavil na nohy a klopýtl. Chytil se jedné latě a vrazil si do dlaně třísku. Zařval, aby si trochu ulevil od bolesti. Bolely ho všechny svaly v těle.

Namáhal se tu úplně zbytečně.

Vytáhl kapesník a otřel si obličej. Strhl sako z hřebíku, kam ho pověsil. Když se vysoukal ze suterénu, pouliční lampa už nevypadala, že bliká. Nadechl se chladného vzduchu a rozkašlal se. Vyplivl další kusy zdiva a vydal se k pumpě uprostřed dvora. Byla to tatáž, z níž pil jako dítě v letních měsících, když je paní Flanniganová vyhnala ven, zamkla dům a řekla, že se mají vrátit až na večeři. Páka pumpy byla skoro celá zrezivělá.

Will opatrně pumpoval nahoru a dolů, dokud z hubice nevytryskl tenký pramínek vody. Přitiskl k němu ústa a pil, dokud neucítil bodavou bolest v břiše. Potom pod proud strčil hlavu a smyl ze sebe špínu. Od vody ho pálily oči. Nejspíš v ní byly chemikálie, na něž radši nechtěl myslet. Když tu bydlel, v ulici se nacházela koželužna. Nejspíš vypil tolik benzenu, že by mu v celém těle mohla vybujet rakovina.

Další suvenýr z dětství.

Opřel se o pumpu a pomalu vstal. Páka mu zůstala v ruce.

Will jenom zavrtěl hlavou. Odhodil páku na zem a vydal se na dlouhou cestu domů.

Will seděl u kuchyňského stolu a v rukou svíral modrou složku. Oči se mu klížily. Byl úplně vyčerpaný. Ani si nešel lehnout, protože domů se dostal až ve tři hodiny ráno. Před čtvrtou musel vyrazit, aby se dostal na letiště dřív, než se tam objeví cestující obchodníci. Osprchoval se a udělal si snídani, kterou nedokázal pozřít. Vyvenčil psa a naleštil si odřené boty. Vzal si na sebe oblek a uvázal si kravatu. Stovky malých ranek a puchýře na rukou si ošetřil dezinfekcí. Otřel si z kotníku podivnou růžovou tekutinu, která mu prosakovala náplastí.

A teď se nedokázal přimět vstát od stolu.

Ohýbal roh složky. Na štítku bylo úhledně napsané jméno jeho matky. Viděl ta písmena tolikrát, že se mu nesmazatelně vyryla do paměti. K jejím informacím dostal přístup až ve dvaadvaceti. Nejdřív musel vyplnit plno papírů a zajít do soudní budovy. Bylo třeba provést další věci, které vyžadovaly orientaci v systému souzení mladistvých delikventů. Největší překážkou byl sám Will. Potřeboval se nejdřív dopracovat k okamžiku, kdy mu při představě, že stane před soudcem, na těle nevyrazí studený pot.

Psími dvířky dovnitř vlezla Betty a zvědavě se na Willa podívala. Tu trapně maličkou čivavu si úplnou náhodou osvojil. Opřela se mu předními nožkami o stehno. Když se nezaklonil a nedovolil jí vyskočit mu na klín, zatvářila se zmateně. Po chvíli to vzdala, třikrát se otočila dokolečka a uvelebila se před svými miskami na jídlo.

Will znovu sklouzl očima ke složce se jménem své matky. Na kdysi bílém štítku se vyjímala natištěná černá písmena. Will po jméně tolikrát přejel prsty, že štítek zežloutl.

Otevřel složku. První stránka přesně odpovídala tomu, co člověk obvykle našel v policejním spisu. Nejvýraznější bylo datum – 16. července 1975. Následovalo číslo případu. Další byla část určená důležitějším podrobnostem. Jméno, adresa, váha, výška, příčina smrti.

Vražda.

Will se díval na matčinu fotografii, kterou někdo pořídil několik let před její smrtí. Tehdy jí bylo třináct, možná čtrnáct let. Stejně jako štítek na složce byla zažloutlá od toho, jak se jí často dotýkal. Anebo se barva prostě změnila časem. Matka stála před vánočním stromkem. Willovi bylo řečeno, že fotoaparát dostala od rodičů. Ukazovala do objektivu ponožky, které nejspíš také nalezla mezi dárky. Usmívala se.

Will nepatřil k mužům, již se prohlížejí v zrcadle. Strávil však hodně času zkoumáním svých rysů, když se snažil najít podobnost mezi svým a matčiným vzezřením. Oba měli oči tvaru mandle. I přes vybledlost fotografie bylo zřejmé, že Will po matce zdědil modré duhovky. Měl tmavě plavé vlasy, které přecházely spíš do hnědé, zatímco matčiny blonďaté kudrny byly skoro žluté. Jeden spodní zub mu narostl trochu křivý, stejně jako jí. Na fotografii měla rovnátka. Do doby, kdy byla zavražděna, se jí zub nejspíš srovnal do správné polohy.

Will fotografii položil k okraji první stránky a ujistil se, že kancelářská sponka zůstala na stejném místě. Otočil list. Jeho oči se nedokázaly soustředit na slova. Text poskakoval sem a tam. Will několikrát zamrkal a pak se zadíval na první slovo na prvním řádku. Znal ho zpaměti, takže ho snadno přečetl.

Oběť.

Polkl a četl dál.

… byla nalezena na sídlišti v Techwoodu.

Zavřel spis. Nepotřeboval znovu pročítat podrobnosti. Znal je zpaměti. Staly se součástí jeho života.

Znovu se podíval na matčino jméno. Tentokrát písmena neviděl tak zřetelně jako před chvílí. Kdyby jeho mozek nedoplnil slova, sotva by je rozeznal.

Nikdy moc nečetl. Slova mu vždycky poletovala po stránce a pletla se mu písmena. Během života se naučil několik fint, které mu pomohly snáze číst. Když pod řádek položil pravítko, neslil se mu dohromady s následujícím. Těžká slova oddělil prsty a pak si větu zopakoval v hlavě, aby vyzkoušel, zda dává smysl. Přesto mu trvalo dvakrát déle než Faith, když měl vyplnit různá hlášení, která se musela denně odevzdávat. O tom, že člověk jako Will se rozhodl pro práci, v níž se hodně papíruje, by Dante mohl psát básně.

Když zjistil, že trpí dyslexií, chodil už na vysokou. Vlastně mu to bylo řečeno. John Lennon měl tehdy patnácté výročí úmrtí a Willova profesorka hudby vykládala, že byl zřejmě dyslektik. Dopodrobna popisovala projevy a příznaky této poruchy. Jako by četla kapitoly z Willova života. Vlastně v podstatě přímo k Willovi vedla monolog o tom, jaký je to dar být jiný.

Will do jejích hodin přestal chodit. Nechtěl se odlišovat. Toužil zapadnout mezi ostatní a být normální. Od počátku školní docházky mu skoro pořád tvrdili, že se odlišuje od ostatních žáků. Učitelé mu říkali, že je hloupý. Posadili ho do zadní lavice a zakázali mu klást jim otázky, protože by odpovědi stejně nepochopil. V prvním ročníku si ho k sobě dokonce zavolal ředitel a pověděl mu, že by možná měl odejít ze školy.

Kdyby nebylo paní Flanniganové z dětského domova, nejspíš by to opravdu udělal. Živě si vzpomínal na ráno, kdy ho našla v posteli, místo aby venku čekal na školní autobus. Will častokrát viděl, jak ostatní děti plácla. Nebylo to nic zlého, jenom plácnutí přes zadek nebo pohlavek. Jeho nikdy neuhodila, ale tehdy mu jednu vrazila. Pořádnou. Musela si kvůli tomu stoupnout na špičky. „Přestaň se litovat,“ nařídila mu, „a koukej naskočit do toho autobusu, nebo tě zamknu ve spíži.“

Tohle Sáře nemohl prozradit. Nedokázala by to pochopit a viděla by v tom týrání. Nejspíš by řekla, že paní Flanniganová se zachovala krutě. Will však její výchovný pohlavek potřeboval. Byla jediná, komu na něm záleželo natolik, že byla ochotná vyjít po schodech a vystrčit ho ze dveří. Nikdo jiný by se neobtěžoval.

Betty nastražila uši a otočila hlavu. Známky na obojku jí zacinkaly a z hrdla se jí vydralo dlouhé zavrčení. Will zaslechl rachocení klíče v zámku. Na okamžik ho napadlo, že je to možná Sára, a přemohl ho povznášející pocit. Pak si vzpomněl, že Sára nemá klíč od jeho domu. Došlo mu proč a opět se ponořil do temných myšlenek. Sára žádný klíč nepotřebovala, protože tu moc času netrávili. Vždycky byli u ní, jelikož u Willa neustále hrozilo, že je nachytá Angie.

„Willie?“ zavolala Angie z obývacího pokoje. Došla k otevřeným dveřím kuchyně a zastavila se u nich. Vždycky měla ráda svou ženskost a s oblibou nosila přiléhavé sukně a halenky, v nichž byla vidět rýha mezi jejími bujnými ňadry. Dnes na sobě měla černé tričko a bokové džínsy. Za tři týdny, kdy ji neviděl, zhubla, takže jí kalhoty byly volné. Nad pasem jí vykukovala černá tanga.

Betty znovu zavrčela a Angie na ni zasyčela. Potom se podívala na Willa. Když uviděla světle modrou složku v jeho rukou, zeptala se: „Ty čteš, broučku?“

Will neodpověděl.

Angie přistoupila k ledničce a vyndala z ní láhev vody. Odšroubovala víčko a dlouze se napila. Přitom si prohlížela Willa. „Vypadáš děsně.“

Cítil se děsně. Nejradši by položil hlavu na stůl a usnul. „Co chceš?“

Opřela se zády o linku. Její slova by ho měla překvapit, ale on byl na její výroky zvyklý. „Co uděláme s tvým otcem?“

Will zíral na spis. V kuchyni bylo ticho. Slyšel Bettyin hvízdavý dech a cinkání známek na obojku, když si zase lehla.

Angie nikdy neuměla počkat na odpověď. „Tak co?“

Will nevěděl, co by řekl. Osmnáct hodin neustálého přemýšlení nepřineslo žádné řešení. „Neudělám nic.“

Angie se zatvářila zklamaně. „Měl bys zavolat své přítelkyni a požádat ji, aby ti vrátila koule.“

Will se na ni nepřátelsky podíval. „Co chceš, Angie?“

„Tvůj otec je skoro šest týdnů venku. Věděl jsi to?“

Willovi se sevřel žaludek. Neobtěžoval se vyhledat ve státní databázi podrobnosti, ale domníval se, že k propuštění došlo nedávno, v několika posledních dnech, ne skoro před dvěma měsíci.

„Je mu čtyřiašedesát. Má cukrovku a před pár lety dostal těžký infarkt. Péče o staré lidi je drahá,“ řekla.

„Jak to všechno víš?“

„Byla jsem u toho, když se projednávalo jeho podmínečné propuštění. Myslela jsem, že tě tam uvidím, ale spletla jsem se.“ Povytáhla jedno obočí a čekala, až jí položí otázku, která se sama nabízela. Když to neudělal, sdělila mu: „Na svůj věk vypadá dobře. Udržuje se. Ten infarkt mu asi nahnal strach.“ Usmála se. „Máš po něm pusu. Stejný tvar rtů.“

„Má tohle nějaký význam?“

„Ten, že jsem nezapomněla na náš slib.“

Will se podíval na své ruce a utrhl si záděru. „Byli jsme děti, Angie.“

„Povídal jsi, že mu podřízneš krk nebo mu rozbiješ hlavu páčidlem. Předávkuješ ho háčkem a nastrojíš to tak, aby to vypadalo jako nešťastná náhoda. Tohle se ti líbilo nejvíc.“ Sehnula se, takže se na ni musel dívat. „Chceš se z toho vykroutit jako srab, Wilbure?“ Uhnul před ní očima. „Musím ti připomínat, co se stalo tvojí matce?“

Will si odkašlal, ale cosi se mu zadrhlo v hrdle.

Angie si přitáhla židli a posadila se malý kousek od něho. „Poslouchej, zlato, klidně si to s tou svojí doktorkou užívej, jak se ti zlíbí. Já už jsem si své užila. Ale tady jde o obchod. Týká se to tebe a mne a slibu, který jsme si kdysi dali.“ Ještě chvíli vyčkala a pak pokračovala: „To, co se stalo tvé matce a co se stalo tobě – všechno kvůli tomu hajzlovi –, nemůžeme nechat jen tak, Wille. Musí za to zaplatit.“

Willovi začala ze záděry téct krev, ale stejně si ji trhal dál. Angiina slova v něm probudila cosi známého. Zlost, zuřivost, touhu po pomstě. Will se je v sobě v posledních deseti letech snažil potlačit a Angie mu vše teď znovu připomíná.

„Ty mi nemáš co vykládat o porušených slibech,“ řekl.

„Ashleigh Snyderová.“

Will překvapeně trhl hlavou vzhůru.

Angie se usmála a poklepala prstem na spis jeho matky. „Zapomínáš, že všechno vím, drahý. Každou maličkost. Každý detail. Snad si nemyslíš, že se změnil? Nebo že je na to už moc starý? Něco ti povím, lásko – v lochu nezahálel. Dokázal by tě předběhnout, přeskočit nebo by zvládl zabít, koho chce. Stačilo se na něho podívat a dostala jsem strach. A ty víš, že já se hned tak něčeho neleknu.“

Will se podíval na její prst. Z nehtu se jí odloupl lak.

„Posloucháš mě, Wille?“

Čekal, až se přestane dotýkat matčina spisu.

Pomalu stáhla ruku zpátky.

Angie mu pomohla vyplnit papíry, aby mohl dostat doklady. Byla první, kdo mu ukázal matčinu fotografii. Přečetla mu nahlas pitevní protokol, když byl tak rozčilený, že skoro nedokázal vnímat a nebyl schopen mu porozumět. Řezné rány, odřeniny, škrábance, tržné rány. Nepopsatelné věci vyjádřené strohým medicínským jazykem. Angie znala každé slovo, stejně jako Will. Věděla o všech hrůzách, které jeho matka prožila, i o bolesti a zoufalství, jež musela cítit. Dobře si pamatovala, že když dočetla, Will začal zvracet a vykašlávat krev.

„Schovává se v hotelu Four Seasons ve Čtrnácté ulici. Uložené peníze mu za ty roky nejspíš vynesly něco na úrocích,“ řekla.

„Ty ho sleduješ?“

„Mám kamaráda u ostrahy, který mi na něj dává pozor.“ Našpulila rty. „Nemá se špatně. Pětihvězdičkový hotel. Každé ráno chodí do posilovny. Objednává si jídlo u pokojové služby. Chodí na procházky a vysedává v baru.“

Will to všechno viděl před sebou. Představa, že ten člověk si takhle hezky žije, na něho působila jako rána pěstí do břicha.

„To nic,“ uklidňovala ho. Will nedokázal odtrhnout oči od spisu. Svíral jeho okraje. „Jsi se mnou, zlato. Přede mnou nemusíš nic předstírat.“

Přejela mu prsty po krku a po zádech. Will sebou trhl. Nehty se dotýkala jizev, kterými měl posetou kůži. „Se mnou o tom můžeš mluvit. Byla jsem u toho. Vím, co se stalo. Nebudu tě soudit.“ Will zavrtěl hlavou, ale Angie se ho nepřestávala dotýkat. Sjela rukou na jeho hrudník a konečky prstů hladila kroužky v místech, kde se jeho kůže dotkla zapálená cigareta. Přiblížila ústa k jeho uchu. „Myslíš, že by se ti tohle stalo, kdyby tvoje matka zůstala naživu? Myslíš, že by dovolila, aby ubližovali jejímu chlapečkovi?“

O tomhle se spolu bavili celé hodiny, dny, týdny, roky. O tom, co jim kdo udělal. O tom, co těm lidem na oplátku udělají oni. Dětsky fantazírovali o pomstě. Nic víc. Přesto teď bylo příjemné se těm fantaziím poddat. Bylo příjemné představovat si, co by tomu hajzlovi udělal, když to odmítal provést stát.

„Postarám se o to,“ řekla Angie. „Ulevím ti.“

Will byl hrozně unavený a připadal si neschopný pohybu. Bolela ho každičká část těla. V hlavě měl úplně prázdno a nedokázal se toho zbavit. Když se k němu Angie přitiskla, dokázal myslet jenom na to, jak příjemné je být v něčí blízkosti. Tohle s ním udělala Sářina přítomnost v jeho životě. Připravila ho o schopnost být sám. Prolomila jeho samotu a vtáhla ho do světa, v němž necítil jenom touhu, ale i potřebu. Potřeboval, aby se ho dotýkala. Potřeboval cítit, jak ho objímá.

„Chudáčku malý,“ řekla Angie a políbila ho na ucho a na krk. Will pocítil známé napětí. Když mu zajela rukou pod košili, nezastavil ji. Nechal ji, aby ústy vyhledala jeho rty. Položil ruku na její ňadro. Ještě víc se k němu přitiskla.

Jenže neměla žádnou chuť. Nechutnala po mentolových bonbónech, ani po medu, ani po malých kyselých bonbóncích, které ráda cucala Sára. Angie položila dlaně na jeho ramena. Neobjímala ho kolem krku ani ho k sobě nepřitahovala blíž. Odstrkovala ho.

Will se ji pokusil znovu políbit. Uhnula, přesně jak to čekal. Takhle fungovala. Jakmile něco dostala, už o to nestála.

Will si zhluboka povzdechl. „Nemiluju tě.“ Pak se opravil: „Nejsem do tebe zamilovaný.“

Zkřížila ruce na prsou a opřela se v židli dozadu. „Má mě to bolet?“

Will zakroutil hlavou. Nechtěl jí ublížit. Jenom si přál, aby přestala.

„Prober se, zlato. Sára se teď možná tváří hrozně zamilovaně a tvrdí, že o tobě chce všechno vědět, ale co s těmi informacemi doopravdy udělá?“

Na to jí nedokázal odpovědět. Jedno však věděl jistě. „Nepoužije je proti mně.“

„To je moc fajn, ale pověz mi jedno. Jak vedle tebe bude každý večer usínat, když bude vědět, že v sobě máš otcovu DNA? Příroda je silnější než výchova, lásko. A Sára je doktorka. Časem začne přemýšlet, čeho jsi doopravdy schopen.“ Naklonila se k němu blíž. „Představ si, jakou hrůzu bude mít v očích.“

Will na ni zíral. Ošklivě se šklebila a v očích měla prázdný výraz. Nebyla jenom hubenější, neměla daleko k vychrtlosti. Co ji Will znal, vždycky chodila hodně nalíčená – ne proto, že by to potřebovala, ale protože se za make-upem skrývala. Oči měla hodně zvýrazněné tužkou a na víčka používala třpytivé tmavě hnědé stíny. Rty si malovala rudou rtěnkou a na vysoké lícní kosti si nanášela tvářenku. Obličej jí rámovaly kudrnaté hnědé vlasy. Měla dokonale tvarované rty. Byla vysoká, hubená a honosila se ňadry, která se jí drala z jejích oblíbených těsných halenek. S takovou ženou muži podváděli své manželky. Doslova. Angie s velkou oblibou druhým lidem brala, co jim patřilo. Byla pokušitelka, siréna, zlodějka.

Také byla úplně sjetá. Měla neskutečně velké zorničky.

„Zase bereš prášky?“ zeptal se jí. Pokusil se ji vzít za ruku, ale vytrhla se mu. „Angie?“

Opřela se rukama o desku stolu, vstala a přistoupila ke dřezu.

Will zůstal sedět a opřel se. „Co to děláš, Angie?“

Místo odpovědi se zadívala z okna. Pod halenkou jí vystupovaly lopatky. Tetování znázorňující lebku s hnáty, které si nechala udělat v osmnácti, vybledlo a mělo světle modrou barvu.

Will zastrčil ruku do kapsy a nahmatal chladný kov snubního prstenu. Sára manželův prsten uchovávala v malé dřevěné krabičce na krbové římse. Uložila do ní i ten svůj. Ležely na polštářku z modrého saténu svázané bílou stužkou.

„Co to děláš, Angie?“ zopakoval Will.

Pokrčila rameny. „Tohle se mi prostě stává, když jsem bez tebe.“

„Beze mě jsi byla x-krát.“

„Oba víme, že teď je to jiné.“

Nemohl popřít, že má pravdu. „Prosím tě, přestaň si ubližovat.“

„Udělám to, až ty přestaneš šukat se svojí přítelkyní.“

Angie vyšla z kuchyně a vzala z pohovky kabelku. Otočila se ke vchodovým dveřím a poslala Willovi vzdušný polibek. Potom zmizela.

Will se opřel čelem o stůl. Do nohou ho studilo linoleum. Betty se ho opět dotkla tlapkami a on jí dovolil, aby mu vyskočila na klín. Její srst ho škrábala do prstů. Olízla mu je.

Angiina matka se zabila užíváním drog. Byla to pětadvacet let trvající sebevražda. Kvůli tomu se Angie dostala do dětského domova. Deidre Polaskiová strávila víc než polovinu dceřina života ve vegetativním kómatu. Ležela ve státní nemocnici, kde před několika měsíci konečně zemřela. Možná proto Angie zase začala brát prášky. Asi potřebovala nějakou formu úniku.

Anebo za to mohl Will.

Před třemi týdny si Angie přímo v této kuchyni strčila do úst Willovu pistoli. Už dřív vyhrožovala, že se zabije. Dělala to pokaždé, když viděla, že všechno ostatní selhalo. Will myslel na snubní prsten ve své kapse. Možná si ho schovává ze stejného důvodu jako Sára ten manželův. Kvůli Angii truchlí už mnoho let. Jediný rozdíl spočívá v tom, že Angie je zatím naživu.

Zazvonil mu telefon. Ne mobil, který se nabíjel na stole, ale pevná linka. Will zvedl hlavu ze stolu, ale nedokázal se přinutit vstát. Možná mu volá Sára. I tak naprosto jistě věděl, že by měl zavolat on jí, ne obráceně. Včera večer od ní vyletěl jako střela. Naštval ji. A pak líbal Angii.

Přitiskl si ruku na ústa. Na prstech měl rtěnku. Ježíšikriste, co to provedl? Sára bude zničená. Ona… Will radši ani nemyslel na to, co udělá. Bude to znamenat konec jejich vztahu. Všechno skončí.

Telefon přestal vyzvánět a v domě se rozhostilo naprosté ticho. Cítil, jak mu buší srdce v hrudi. Úplně mu vyschlo v ústech. Betty se mu zavrtěla na klíně.

Kruci, co to provedl?

Začal mu zvonit mobil. Will se nikdy nepovažoval za zbabělce, ale představa, že by jenom seděl doma a nic nedělal, ho velice lákala. Bohužel na to neměl dostatečně silnou vůli.

Postavil Betty na zem a šel do obývacího pokoje. Vlekl se, jako by se brodil tekutým pískem. Zvedl mobil a čekal, že na displeji uvidí Sářino číslo, ale volala mu Amanda.

Na okamžik uvažoval, že volání nepřijme, ale pokud za posledních čtyřiadvacet hodin něco zjistil, pak to, že Amanda si ho vždycky najde.

Popadl klíče od auta a otevřel telefon. „Právě jedu na letiště.“

„Zůstaňte, kde jste,“ řekla Amanda velice vážným tónem. „Našli jsme tělo. Faith pro vás jede.“

Will se zachytil stolu. Začalo mu hučet v hlavě. „Kde?“

Amanda zaváhala. Něco takového u ní Will ještě nikdy nezažil. „Faith vám poví všechny podrobnosti.“

„Kde?“

„Vy víte kde.“ Will ji přiměl, aby to řekla nahlas. „V Techwoodu.“

9. kapitola

15. listopadu 1974

MARY HALSTONOVÁ

Mary včera v noci v Unijní misii někdo okradl. Nebylo to neobvyklé, ale stejně ji to rozčílilo. Nesebrali jí peníze – ty u sebe měl její pasák –, ale medailónek, který jí na střední škole dal její kluk. Jerry. Hned po škole narukoval do Vietnamu. Proti nepříteli obstál, ale stal se tak závislý na háčku, že neprošel testem na drogy a nepustili ho zpátky do Států. Musel půl roku hnít v džungli, než byl čistý. Sotva přistál doma, popadl Mary a sáček heroinu a za dalšího půl roku ležel mrtvý s jehlou zabodnutou v paži. Mary potom klečela v jakési uličce, zatínala zuby a modlila se, aby to měla rychle za sebou.

Radši se jim nedívala do tváří, do slídivých očí a na vlhké rty. Na jejich zaťaté zuby. Měla pocit, jako by se jí jejich obrazy vryly do určité části mozku, kam se jednoho dne bude moci dostat a pak – puf! Vznítí se jako prskavka a úplně shoří.

Mary kdysi četla bláznivou knížku o tom, jak vědci lidem odřezávají zorničky a zabudovávají je do velkých televizí, na jejichž obrazovkách se promítá, co člověk za celý život viděl. Knížka byla skvělá, ale naháněla strach. Mary o svém životě nechtěla přemýšlet. Byl div, že knížku vůbec přečetla, protože dávala přednost příběhům o amatérské vyšetřovatelce Nancy Drewové. Od té doby, co viděla snímek 2001: Vesmírná odysea, četla jenom sci-fi. Vlastně ten film doopravdy neviděla, protože Jerry jí celou dobu sahal do kalhot, ale hlavní myšlenku pochopila – lidstvo bude do roku 2001 úplně v háji.

Ne že by se toho mohla dožít. Bylo jí devatenáct, a když nespala na skládacím lehátku v Unijní misii, šlapala ulici a sháněla zákazníky.

Přišla o několik zubů a vlasy jí vypadávaly v chomáčích. Nebyla dost dobrá, aby mohla postávat na rozích. Přes den musela chodit po ulicích a shánět právníky a bankéře, kteří ji přehnuli v pase, vrazili jí obličej do zdi a odbyli si to. Trochu jí to připomínalo způsob, jakým se drží koťata. Člověk je popadne za krk a ona ochabnou. Žádný z těch pitomců ale ochablý nebyl. To věděla zatraceně jistě.

Mary rychle vběhla do úzké uličky a posadila se vedle kontejneru na odpadky. Bolely ji nohy. Na patách se jí udělaly puchýře, protože měla příliš těsné boty. Vlastně jí nepatřily. Mary v Unijní misii nebyla jenom obětí. Také si od druhých brala, co potřebovala, a teď zrovna potřebovala boty. Bílé, kožené, s pořádným podpatkem. Byly velice elegantní, takové, jaké by si nadějná herečka vzala na konkurs.

Zaslechla těžkopádné kroky a zvedla k muži hlavu. Jako by se dívala na horu. Byl vysoký, měl široká ramena a ruce, kterýma by jí snadno zlomil vaz.

„Dobré ráno, sestro,“ řekl.

Nic víc už neslyšela.

10. kapitola

12. července 1975

SOBOTA

Amanda nikdy neuměla příliš dobře lhát, obzvlášť ne otci. Už od dětství znala jeho pohled, jenž ji dokázal rozplakat a přimět ji všechno na sebe říct bez ohledu na následky. Vůbec se neodvažovala odhadnout, jak naštvaný by byl, kdyby zjistil, že se chystá strávit odpoledne u Evelyn Mitchellové. Připomínalo jí to historky o Nixonově skandálu. Kamufláž nakonec vždycky selhala.

A tahle byla dost zvláštní. Amanda si úplně vymyslela farní slavnost a k tomu do věci zatáhla Vanessu Livingstonovou, z níž vymámila slib, že její historku za každou cenu potvrdí. Mohla jenom doufat, že Duke je příliš zaneprázdněný svou žalobou a nebude její zkazku prověřovat. Celé dopoledne protelefonoval se svým právníkem. Rozhodnutí Nejvyššího soudu ve prospěch Larse Oglethorpa změnilo atmosféru na policejním ředitelství. Duke si sotva všiml Amandiny přítomnosti, když mu uklízela dům a žehlila košile.

Teď chtěla jenom na vlastní oči vidět Evelyn a přesvědčit se, že je v pořádku. Po včerejším odjezdu z Techwoodu spolu nemluvily. Evelyn Amandu vysadila na stanici a bez rozloučení odjela. Jako by se jí to, co jí provedl Rick Landry na chodbě, zaseklo v hrdle.

Amanda vjela do Monroeovy ulice. Do téhle části Piedmont Heights se moc často nedostala. Pořád to pro ni byla pustá pole, i když se tu před nějakou dobou začal zabydlovat průmysl. V dětství s matkou navštívila Monroeovy zahrady. Celé hodiny tam prohlížely školku a vybíraly macešky a růže, které chtěly zasadit na zahradě za domem. Půdu zastavěli kancelářskými budovami Červeného kříže, ale ona si stále vybavovala řádky narcisů.

Zahnula doleva k Montgomeryskému přívozu. Na mostě Plaster Bridge se silnice zúžila do jednoho pruhu. Pneumatiky auta poskakovaly po vydroleném betonu. Když míjela golfový klub v Ansley, po těle jí vyrazil studený pot, i když věděla, že otec dnes nehraje. Projela ostrou zatáčku do Lionelovy ulice a vjela rovnou do ulice Mnicha Tucka, která vedla prostředkem Sherwoodského lesa.

Evelyn bydlela v přízemním domku se zastřešeným parkovištěm, jaké se po tisícovkách stavěly pro válečné veterány. Vypadal úplně stejně jako ten sousední, který byl přesnou kopií ostatních domků v ulici.

Amanda zaparkovala na ulici za Evelyniným kombíkem a podívala se na sebe ve zpětném zrcátku. Na jejím make-upu se nemile podepsalo horko. Vlasy měla zplihlé a bez života. Dnes si je chtěla umýt, ale při představě, že by měla sedět pod fénem, se jí udělalo zle. Jen tak uschnout je nemohla nechat, protože by jí zkrepatěly.

Když vypnula motor, zaslechla zvuk cirkulárky. Příjezdovou cestu zabíral černý sportovní vůz a kabriolet Ford Galaxie, jakým jezdil Perry Mason. Když se blížila k domu, zjistila, že na otevřené straně parkoviště se staví bouda na zahradní nářadí. Nosné trámy a střecha už stály, ale jinak skoro nic. Na parkovišti se nějaký muž shýbal nad překližkou položenou na dvou kozách. Měl na sobě jenom ustřižené džínsy a oranžový kšilt, na kterém se skvělo snadno rozeznatelné logo, ačkoli Amanda teprve v polovině příjezdové cesty zjistila, že je to Florida Gator.

„Nazdar!“ vykřikl a odstoupil od pily. Amanda uhodla, že to bude Bill Mitchell, ačkoli si uvědomila, že si představovala, že je atraktivnější. Vypadal nevýrazně, byl asi tak vysoký jako Evelyn, měl jemné hnědé vlasy a zakulacené bříško. Kůže se mu na sluníčku spálila do ruda. Přátelsky se usmíval, ale Amanda se cítila velice nesvá, že mluví s mužem, který není řádně oblečený.

„Amando.“ Blížil se k ní s napřaženou rukou. „Já jsem Bill. Moc mě těší. Ev mi o tobě hodně vyprávěla.“

„Mně o tobě taky.“ Amanda vzala jeho zpocenou ruku a potřásla s ní. Na hrudník a paže se mu lepily piliny.

„Pojďme pryč z toho slunce. Strašně pálí.“ Vzal ji za loket a vedl ji do stínu na parkovišti. Amanda si všimla, že na zadní zahradě je prostřený piknikový stůl. Z grilu už stoupala oblaka kouře. Na okamžik se cítila provinile. Tolik se bála o Evelynino duševní rozpoložení, že zapomněla, že tohle má být malá oslava. Měla hostitelce přinést dárek.

„Bille?“ Na parkoviště přišla Evelyn se sklenicí majonézy v ruce. Byla bosa a měla na sobě jasně žluté letní šaty s odhalenými zády. Vlasy si dokonale upravila. Nepoužila make-up, ale i tak vypadala skvěle. „Amando, tak přece jsi dorazila.“ Podala majonézu manželovi. „Oblékni si košili, miláčku. Jsi rudý jako rak.“

Bill se podíval na Amandu a obrátil oči v sloup. Otevřel sklenici a podal ji manželce.

„Viděla ses už s Kennym?“ zeptala se Evelyn Amandy. „Bille, kde je Kenny?“ Nečekala na odpověď. „Kenny?“

„Tady dole,“ ozval se zpod boudy hluboký hlas. Amanda spatřila dvě chlupaté nohy, pak ustřižené džínsy a nakonec odhalený mužský hrudník. Kenny se vysoukal zpod překližkové podlahy a usmál se na Amandu. „Ahoj,“ řekl. Pak se otočil k Billovi: „Vypadá to, že budeme potřebovat další podpěry.“

„Staví boudu, abych měla kam dávat pistoli,“ vysvětlila Amandě Evelyn.

„A hlínu na kytky,“ doplnil Kenny. Napřáhl k Amandě ruku. „Kenny Mitchell. Bratr tady toho chlápka.“

Amanda mu potřásla rukou. Měl ji teplou, s drsnou dlaní. Cítila, jak se v horku červená. Kenny Mitchell byl nejhezčí muž mimo Hollywood, jakého kdy viděla. Hrudník i břicho měl svalnaté a nad smyslnými rty (jinak se nazvat nedaly) se mu táhl upravený knírek.

„Neřekla jsi mi, že máš tak hezkou kamarádku, Ev.“

Amandě se rozhořely tváře.

„Kenny!“ pokárala ho Evelyn. „Uvádíš ji do rozpaků.“

„Tak pardon.“ Mrkl na Amandu, sáhl do kapsy a vytáhl z ní krabičku cigaret. Amanda se přinutila nedívat se na chlupatou cestičku, která mu od pupku vedla k opasku kalhot.

„Vypadá jako ten chlapík z reklamy na mýdlo Safeguard, viď?“ poznamenala Evelyn. Gestem Amandě naznačila, aby za ní šla do domu. „Nebudeme kluky rušit při práci.“

Bill je zastavil a řekl Amandě: „Děkuju, že ses včera postarala o tu moji holku. Řídí opravdu strašně. Pořád kouká do zrcátka, jestli nemá rozmazané oči, a nestíhá se dívat před sebe.“

Než mohla Amanda odpovědět, ozvala se Evelyn: „Řekla jsem mu, jak jsem málem přejela toho chlapa.“ Položila si ruku na hrudník přesně v místě, kam ji Rick Landry uhodil baterkou. „Mám hroznou modřinu od volantu.“

Bill ji znovu políbil a poplácal ji po zadku. „Jdi dovnitř, nebo se na tebe vrhnu.“

Evelyn ho také políbila. „Pořádně se napij koly, ať v tomhle horku nejsi dehydratovaný.“ Přitiskla si sklenici s majonézou na břicho a přešla přes parkoviště. Amanda ji následovala do domu. Hodlala se Evelyn zeptat, proč manželovi lhala, ale chlad uvnitř ji na okamžik zbavil slov. Poprvé za několik měsíců nebyla celá zpocená.

„Vy máte klimatizaci?“

„Bill ji koupil, když jsem otěhotněla, a ani jeden z nás se jí nedokáže vzdát.“ Evelyn postavila majonézu na kuchyňskou linku vedle velké plastové mísy plné nasekaných brambor, vajec a paprik. Zamíchala do nich majonézu a řekla: „Jediné, co umím připravit, je bramborový salát. Moc mi nechutná, ale Bill ho miluje.“ Nadšeně se usmívala. „Je skvělý, ne? Dokonalé znamení Vah.“

Podle Evelynina krásného domu se dalo soudit, že Bill patří mezi velice šťastné Váhy. Kuchyně byla velice moderní – samé bílé laminátové pracovní desky a tmavě modré spotřebiče. Ve slunečním svitu se leskla chromová madla na skříňkách. Linoleum mělo jemný květinový vzor. Nařasenými závěsy na oknech pronikalo žluté světlo. Vedle kuchyně se nacházela místnost s pračkou a sušičkou, kde na šňůře visely džínsy pro batole. Něco takového podle Amandy existovalo jenom v časopisech.

Evelyn uložila bramborový salát do ledničky. „Děkuju, že jsi Billovi neřekla o…“ Přitiskla si ruku na hrudník. „Jenom by si dělal starosti.“

„Jsi v pořádku?“

„Ach,“ povzdechla si, ale nic víc nedodala. Postavila majonézu vedle salátu a už se chystala zavřít dveře lednice, ale zarazila se. „Dáš si pivo?“

Amanda v životě pivo nepila, ale Evelyn ho zřejmě potřebovala. „Ano, dám.“

Evelyn ze dveří lednice vyndala dvě plechovky. Otevřela je a otevírací kroužky hodila do koše. Zrovna jednu plechovku podávala Amandě, když se zvenku znovu ozvala cirkulárka. „Pojď za mnou.“ Evelyn na Amandu mávla, aby za ní šla přes jídelnu do velké vstupní haly.

Obývací pokoj se nacházel o schod níž. Na jednom okně byla přimontovaná velká klimatizace, která do místnosti foukala ledový vzduch. Amandu začal studit pot na zádech. Boty se jí zabořily do huňatého okrového koberce. Strop měl krásný vzorek. V pokoji stála pohovka se zelenožlutým potahem, u zasunovacích skleněných dveří se nacházely ušáky potažené stejnou látkou. Hi-fi souprava tiše hrála písničku ze sólového alba Paula McCartneyho. Celou jednu stěnu zabírala knihovna. Pokoji dominovala skříňka s televizí o velikosti dětského kočárku. Jediné, co se sem nehodilo, byl velký stan uprostřed místnosti.

„Spíme tady, protože je tu klimatizace,“ vysvětlila jí Evelyn a posadila se na pohovku. Amanda si sedla vedle ní. „Měli jsme ji v ložnici, ale nebylo to fér vůči Zekemu. Jeho postýlka je moc velká a nevejde se k nám do pokoje, takže…“ Zhluboka se napila piva.

Amanda se snažila vymyslet, co by řekla. Společenská konverzace jí nikdy nešla. „Kolik mu je?“

„Skoro dva.“ Evelyn zaúpěla a Amanda pochopila, že z toho není nadšená.

„Když byl malý, Bill ho strčil do spodního šuplíku sekretáře a zavřel ho, když jsme potřebovali soukromí. Ale teď, když chodí…“ Ukázala na stan. „Ještě štěstí, že dobře spí. I když dneska ráno by to člověk neřekl. Řval na celé kolo. Měla jsem pocit, že začnu taky, ale Bill ho naštěstí vzal ke své matce. Obrátím desku.“ Vstala a přistoupila ke stereu. „Slyšela jsi, co teď dělá John Lennon?“

Řekla to tak, jako by hudebník týral zvířata, ale Amanda zamumlala: „Ano. Je to dobré.“

„Bill to asi půjčil Kennymu.“ Začala se probírat deskami a povídat si sama se sebou. I když možná mluvila na Amandu. Zdálo se, že jí nevadí, že neodpovídá. „Pustíme si Simona s Garfunkelem?“ zeptala se a už pokládala desku na talíř gramofonu.

Amanda upřeně hleděla na konferenční stolek a snažila se přijít na dobrou výmluvu, proč musí odejít. Ještě nikdy si nepřipadala tak nepatřičně. Nebyla zvyklá společensky se stýkat s lidmi, obzvlášť ne s cizími. Znala jenom kostel, práci, školu a otce. Nic víc se jí do jejího časového rozvrhu vměstnat nedařilo. Evelyn po včerejším zážitku očividně byla v pořádku. Měla manžela a švagra. V obývacím pokoji jí stál stan, v němž provozovala sex. Měla krásný domov, kde na konferenčním stolku všem na očích ležel Cosmopolitan.

Amandě znovu začaly hořet tváře, když se podívala na křiklavé nadpisy na obálce časopisu. Teď už jen chybělo, aby do nich uhodil blesk. Otec by ji našel v domě Evelyn Mitchellové s plechovkou piva v ruce a Cosmopolitanem na stolku před sebou.

Evelyn se posadila zpátky na pohovku. „Není ti něco?“

„Měla bych jít,“ řekla Amanda.

„Ale vždyť jsi teprve přišla.“

„Jenom jsem se chtěla ujistit, že jsi v pořádku po tom, co Rick…“

„Kouříš?“ Evelyn sáhla po kovové krabici na konferenčním stolku.

„Ne, děkuju.“

„Když jsem otěhotněla, nechala jsem toho,“ přiznala Evelyn. „Z nějakého důvodu jsem už nesnášela tu chuť. Je to zvláštní, protože jsem ji vždycky měla hrozně ráda.“ Vrátila krabici zpátky na místo. „Prosím tě, Amando, neodcházej. Jsem moc ráda, že jsi tady.“

Amandě bylo trapně. Připadala si lapená do pasti. Kdyby teď odešla, bylo by to nezdvořilé. Vrátila se k Evelyninu dítěti, protože to jí připadalo jako jediné bezpečné téma. „Jméno Zeke se u vás v rodině dědí?“

„Je to Ezechiel. Snažila jsem se, aby ho Bill nezkracoval, ale…“ Hlas jí odumřel. „Bill měl při výběru jména jediné kritérium – zeptal se, jak bude znít, až ho budou na stadióně křičet do amplionu, až bude hrát za Floridu.“ Místo aby se svému vtipu zasmála, zmlkla a pozorně si prohlížela Amandu.

„Co je?“

„Hodláme do toho pořád jít?“

Amanda se nemusela ptát, co má na mysli. Chystaly se sledovat kancelářskou budovu a najít pana Modráka. Amanda měla zavolat na bytový odbor radnice a Evelyn projít hlášení o pohřešovaných osobách v ostatních zónách. Včera jim to připadalo jako solidní plán. Z odstupu se to zdálo amatérské a nebezpečné. „Myslíš, že bychom do toho měly jít?“

„A ty?“

Amanda jí nemohla odpovědět. Po zkušenosti s Rickem Landrym se bála. Také si dělala starosti, aby si někdo nevšiml, že čenichá, kde nemá.

Obě volaly lidem, s nimiž neměly co mluvit. Amanda celé ráno četla stará vydání novin Journal a Constitution. Pokud se Duke opravdu zase vrátí do práce, ze všeho nejdřív bude chtít vědět, co Amanda dělá. A až to zjistí, nadšený z toho nebude.

„Víš, uvažovala jsem…,“ začala Evelyn a položila si ruku na hrudník. Prsty žmoulala perleťový knoflíček na šatech. „O tom, co mi Landry udělal. O tom, co se Juice pokoušel udělat tobě. Je to zvláštní – je jedno, jestli jsou černí nebo bílí, ale vždycky jdou rovnou po tom, co máme mezi nohama. V tom spočívá veškerá naše hodnota.“

„Anebo její absence.“ Amanda dopila pivo. Měla lehkou hlavu.

„Proč ses dala k policii? Kvůli tátovi?“ zeptala se Evelyn.

„Ano,“ odpověděla Amanda, ačkoli to byla pravda jenom zčásti. „Původně jsem chtěla pracovat pro Kelly Services a každý den sedět v jiné kanceláři. Vracet se do hezkého bytu.“ Amanda svůj sen nevykreslila v úplnosti. Měla by také manžela, možná i dítě, aby se mohla o někoho starat. „Vím, že to je takové přelétavé,“ přiznala Amanda.

„Je to lepší než můj důvod.“ Evelyn se posadila na područku pohovky. „Já jsem bývala mořská panna.“

„Cože?“

Zasmála se, jako by ji Amandin údiv kdovíjak pobavil. „Slyšela jsi někdy o Weeki Wachee Springs? Je to asi hodinu jízdy od Tampy.“

Amanda zavrtěla hlavou. Znala jenom severozápadní cíp Floridy.

„Tu práci jsem dostala, protože jsem dokázala na devadesát sekund zadržet dech. A taky kvůli tomuhle.“ Ukázala si na prsa. „Celý den jsem plavala.“ Máchla rukama ve vzduchu. „A celou noc jsem pila.“ Svěsila paže a usmála se.

Amanda se zmohla jenom na otázku: „Ví o tom Bill?“

„Kde myslíš, že jsme se potkali? Zrovna byl na návštěvě u Kennyho na McDillově letecké základně. Byla to láska na první pohled.“ Obrátila oči ke stropu. „Odešla jsem za ním do Atlanty a vzali jsme se. Nudilo mě sedět celý den doma, a tak jsem se rozhodla, že vstoupím do státní služby.“ Usmála se, jako by měla následovat veselá historka. „Zajela jsem na soud, abych tam vyplnila přihlášku. V novinách jsem našla inzerát, že daňový komisař nabírá nové lidi. Jenže jsem si spletla místnost. A tam stál chlápek v policejní uniformě, takový pitomec. Jenom se na mě podíval a řekl…“ Evelyn vypnula hruď. „Holčičko, to jste si nějak popletla. Tady se lidi hlásí k policii a mně stačí na vás kouknout a hned vím, že to není práce pro vás.“

Amanda se zasmála. Evelyn uměla velice dobře napodobovat. „Co jsi udělala?“

„No, zuřila jsem.“ Evelyn narovnala ramena. „Řekla jsem mu: ,Ne, pane, to vy jste to popletl. Přišla jsem se dát k policii a mám veškeré právo dělat test‘.“ Zabořila se zpátky do pohovky. „Myslela jsem, že neprojdu, ale za týden mi zavolali, ať přijdu na ústní pohovor. Váhala jsem. Ani jsem o tom neřekla Billovi. Ale na ten pohovor jsem šla a asi jsem ho udělala, protože mi řekli, ať se další týden nahlásím na akademii.“

Amanda si takovou drzost ani nedokázala představit. „Co na to řekl Bill?“

„Dobře se bav a buď opatrná.“ Evelyn rozhodila rukama a pokrčila rameny. „A tak jsem se stala policajtkou.“

Amanda nad tím vrtěla hlavou. Alespoň to bylo lepší, než co jí řekla Vanessa, která viděla plakát na nástěnce ve vězení, kam se dostala za řízení pod vlivem alkoholu.

„Když se narodil Zeke, nebyla jsem si jistá, jestli se můžu vrátit,“ pokračovala Evelyn a zhluboka se nadechla.

„Ale pak jsem si řekla, že je moc příjemné, když mě zavolají k případu a žena, která potřebuje pomoc, zjistí, že velím já, a vidí, že její přítel nebo manžel nebo kdokoli si na ni dovoluje, musí odpovídat na moje otázky. Mám pocit, že to k něčemu je. Takhle se asi cítí černoši, když se objeví černý policajt. Mají pocit, že mluví s někým, kdo jim rozumí.“

Amanda o tom takhle nikdy neuvažovala, ale připadalo jí, že to dává smysl.

„Chci tu práci dělat. Opravdu moc.“ Evelyn vzala Amandu za ruku a její hlas dostal naléhavý tón. „Tyhle holky. Kitty, Mary, Lucy, Jane – budiž jí země lehká. Nijak moc se od nás neliší. Někdo si prostě řekl, že na nich nezáleží. A ukázalo se, že je to pravda. Opravdu na nich nezáleží, ne v celkovém běhu událostí. Ne když takoví jako Rick Landry můžou klidně tvrdit, že Jane Delrayová spáchala sebevraždu, a zajímá je jen to, kdo to uklidí.“

Amanda neodpovídala, ale Evelyn už se naučila rozeznat její nálady.

„Co je?“

„Nebyla to Jane,“ řekla Amanda.

„Jak to myslíš? Jak to víš?“

„Přepisuju všechna Butchova hlášení na stroji. Z té budovy neskočila Jane. Ta žena se jmenovala Lucy Bennettová.“

Evelyn se zatvářila zmateně. Chvíli jí trvalo, než informaci vstřebala. „Tomu nerozumím. Identifikoval ji někdo? Ozvala se její rodina?“

„V bytě C v pátém patře našli její kabelku.“

„Tam bydlí Jane.“

„V Butchových zápiscích stojí, že oběť tam bydlela sama. Její kabelka ležela na pohovce. Našel v ní řidičák a identifikoval ji.“

„Sejmuli jí otisky prstů?“

„Lucy nemá záznam v rejstříku. Neměli by je s čím porovnat.“

„To se mi nezdá. Je to děvka. Všechny mají záznam.“

„Máš pravdu.“ Pokud Lucy nebyla začátečnice, rozhodně ji museli několikrát zatknout. Některé holky se dobrovolně přiznaly, aby mohly přes noc zůstat ve vězení. Byly tam v bezpečí, když jejich pasáci začali zuřit.

„Lucy Bennettová. Měla v kabelce řidičák?“ Evelyn se zamyslela.

„Jane by v žádném případě nenechala řidičák jen tak válet po bytě. Povídala, že holky se pohřešují několik měsíců. Lucy dokonce celý rok. Snažila se zneužít jejich dávky. Lucyin řidičák buď měla ona, anebo leží v krabici na sociálce.“

Amanda o tom už uvažovala. „Butch mi vždycky dává potvrzení o předání věcí, abych mohla důkazy zapsat do hlášení.“ Kabelku odvezli do centrální úschovny důkazů, kde přijímající seržant zaevidoval každý předmět, který se tam měl uložit. „Podle potvrzení v Lucyině kabelce žádný řidičák nebyl.“

„Seržanti o tomhle nikdy nelžou. Kdyby se něco ztratilo, jde jim o místo.“

„Přesně tak.“

„Byla v peněžence nějaká hotovost?“

Amandě se ulevilo, že pro změnu není za naivku ona. V žádné kabelce ani peněžence, kterou oddělení vražd odevzdalo do úschovny, nikdy jako zázrakem nebyly žádné peníze.

„Nevadí,“ řekla Evelyn a zopakovala dívčino jméno. „Lucy Bennettová. Celou dobu jsem si myslela, že je to Jane.“

„Říká ti to jméno něco? Nepamatuješ si třeba nějakou Lucy Bennettovou z hlášení o pohřešovaných osobách?“

„Ne.“ Evelyn se kousla do rtu a upřela na Amandu prázdný pohled. Nakonec řekla: „Můžu ti někoho představit?“

Amanda pocítila povědomou hrůzu. „Koho?“

„Moji sousedku.“ Evelyn vstala z pohovky. Vzala Amandinu plechovku a postavila ji na stolek vedle své. „Celé roky pracuje u policie. Jejího muže vyhodili ze služby a skončil na letišti. Moc pije. Je to pěkný dáreček.“ Přistoupila k posuvným skleněným dveřím a Amandě nezbylo než ji následovat. Evelyn cestou přes zahradu nepřestávala mluvit. „Roz je trochu nerudná, ale je to hodná holka. Nějaké mrtvoly už viděla, to mi věř. Nevadí ti, že je židovka?“

Amanda nevěděla, kterým tématem by měla začít. „Proč by mi to mělo vadit?“

Evelyn chvíli váhala a pak pokračovala přes zahradu. „Takže – Roz fotí místa činu. Všechny fotky vyvolává u sebe doma. Na centrále ji nechtějí, protože je moc hubatá. Myslím, že to dělá deset let. Táta se ti o ní určitě zmínil, ne?“

Když se na ni Evelyn ohlédla, Amanda zavrtěla hlavou.

Evelyn pokračovala: „Ráno jsem ji viděla a už byla naštvaná.“

Prošly kolem zeleného auta na krytém parkovišti. Domek vypadal podobně jako Evelynin, jenom mezi jeho stěnou a parkovištěm byla zastřešená veranda.

„Nijak nekomentuj její obličej,“ řekla Evelyn tiše. „Jak jsem řekla – její muž je pěkný dáreček.“ Otevřela dveřní síť proti hmyzu a zabubnovala prsty na kuchyňské okno. „Haló?“ zavolala radostně. „Roz? Tady je ještě jednou Ev.“ Když se ani po několika vteřinách nikdo neozval, řekla Amandě: „Půjdu se podívat dopředu.“

„Počkám tady.“ Amanda položila ruku na pračku, která zabírala polovinu verandy. Když myslela na to, co dělá, cítila se mnohem nepříjemněji. V židovském domě ještě nikdy nebyla. Nevěděla, co má očekávat.

Evelyn měla pravdu – Amanda nikam moc nechodila. Celé roky nebyla na žádném večírku. Nenavštěvovala sousedy. Nevysedávala se sklenkou alkoholu v přepychovém obývacím pokoji, kde hrál gramofon. V minulosti byla jenom několikrát na rande. Každého kluka, který ji chtěl pozvat na schůzku, si nejdřív musel proklepnout Duke. Jeho prověrkou jich mnoho neprošlo. Na střední škole Amandu jeden chlapec přesvědčil, aby se s ním vyspala. Udělala to třikrát a dál už nemohla. Tak moc se děsila otěhotnění, že pro ni sex představoval utrpení, které bylo jenom o něco příjemnější než vrtání zubu.

Evelyn se vrátila. „Vím, že tam je.“ Tentokrát zaklepala na kuchyňské dveře. „Proč nejde otevřít?“

Amanda se podívala na hodinky a doufala, že se jí podaří vymyslet dobrou výmluvu, aby mohla odejít. Když stála vedle Evelyn Mitchellové, násobil se v ní pocit zahanbení. Připadala si jako stará panna. Její oblečení – černá sukně, bavlněná halenka s krátkým rukávem, boty na podpatku a punčocháče – ještě podtrhovalo rozdíl mezi nimi. Evelyn vypadala jako bezstarostné květinové dítě. Kennymu určitě stačil jediný pohled na Amandu, aby mu bylo jasné, že je sto let za opicemi.

„Haló?“ Evelyn znovu zaklepala na dveře.

Z domu někdo zavolal: „Počkejte přece, proboha.“

Evelyn se zašklebila na Amandu. „Nenech se od ní zastrašit. Dovede být pěkně protivná.“

Dveře se rozlétly a na Evelyn s Amandou se nepřátelsky dívala starší žena v hnědém županu a bačkorách. Měla hrozně potlučený obličej – kdosi jí roztrhl ret a udělal monokl na oku. „Proč jsi klepala na přední dveře a pak to obešla?“

Evelyn si její otázky nevšímala. „Roz Levyová, tohle je moje kamarádka Amanda Wagnerová. Amando, tohle je Roz.“

Roz se na Amandu podívala přivřenýma očima. „Ty jsi dcera Dukea Wagnera, viď?“

Obvykle to lidé říkali s úctou. Tahle žena však mluvila skoro nenávistně.

„Je to hodná holka, Roz, tak ji nezlob,“ požádala ji Evelyn.

S Roz to ani nehnulo. „Víš, že ti říkají Věrný Pátek? Protože uděláš všechno pro to, aby ses zavděčila.“

Amanda to považovala za ránu pod pás. Sevřel se jí žaludek.

„Dej pokoj, Roz.“ Evelyn Amandu popadla za paži a vtáhla ji do domu. „Chci, aby se Amanda podívala na ty fotky, cos mi ukázala.“

„Pochybuju, že to zvládne.“

„Myslím, že budeš překvapená. Tahle holka dokáže zvládnout víc, než si myslíš.“ Popadla Amandu za ruku a táhla ji přes kuchyň.

Dům se ani trochu nepodobal Evelyninu. Nebyl v něm chlad z puštěné klimatizace. Vlastně jako by odtud někdo vysál všechen vzduch. Na oknech visely těžké hnědé závěsy, které bránily slunci, aby proniklo dovnitř. Obývací pokoj se nacházel o tři schody níž než kuchyně a byl vymalovaný tmavě hnědou barvou. Evelyn Amandu protáhla kolem velké pohovky, která čpěla tělesnými pachy. Vedle polohovacího křesla stály plechovky od piva. Popelník přetékal nedopalky. Vyšly po třech schodech zase nahoru. Evelyn Amandu přiměla projít chodbou. Pustila ji, teprve když stály v Rozině volném pokoji.

Stejně jako zbytek domu i tato místnost byla tmavá a nevětraná. Nacházel se zde kumbál, který měl otevřené dveře. Nad různými tácy a chemikáliemi visela na drátě červená žárovka. Na rozkládací pohovce s pomačkaným potahem ležely fotoaparáty všech možných tvarů a velikostí. Stůl přetékal papíry. Po pokoji porůznu ležely tenisové rakety a kolečkové brusle.

„Chodí po sousedech, když prodávají zbytečné krámy,“ vysvětlila Amandě Evelyn. „Když se s ní Bill seznámil, povídal, že mu připomíná toho chlapíka, co pracuje pro baronku Boburstovou v Kouzelném autíčku.“ Když spatřila výraz Amandina obličeje, dodala: „Netvař se tak zničeně, zlatíčko. Někdy říká hrozné věci. Je prostě taková.“

Amanda zkřížila ruce na prsou. Připadala si obnažená. Věrný Pátek. Tuhle přezdívku ještě neslyšela. Věděla, že lidé na stanici ji považují za poslušnou holku. Už se s tím vyrovnala. Mohli jí říkat také hůř. Nebyla elegantní a v práci jí to šlo. Ochotně podala pomocnou ruku a chovala se zdvořile.

Říkali jí Věrný Pátek, protože se pořád snažila někomu zavděčit.

Amanda ztěžka polykala, jak se snažila zadržet slzy. Opravdu se pokoušela druhým zavděčit. Otci tím, že dělala všechno, co jí řekl. Butchovi tím, že mu na stroji přepisovala hlášení. Ricku Landrymu tím, že odvezla Evelyn z Techwoodu. Proč to udělala? Proč Rickovi neřekla, ať Evelyn nechá na pokoji? Vždyť na ni zaútočil její vlastní baterkou. Na hrudi a kdovíkde jinde měla modřiny. A jak na to zareagovala Amanda? Popadla ji a utíkala pryč s ocasem staženým mezi nohama.

Plnila příkazy.

Roz Levyová se konečně uvolila věnovat jim pozornost. Když vešla do pokoje, Amanda spatřila důvod jejího zpoždění. Šla si pro dietní kolu.

„Takže.“ Roz otevřela plechovku a kroužek hodila do zavařovací sklenice na stole. „Vy si dneska hrajete na četníky a zloděje, holky?“

Evelyn jí odpověděla překvapivě ostrým tónem: „Říkala jsem ti, že pracujeme na případu.“

„Jen se na ni koukni,“ řekla Roz Amandě. „Ona si myslí, že ji někdy nechají dělat na vraždách.“

„Třeba ji nechají,“ odpověděla Amanda.

„Ha.“ Roz se ve skutečnosti nezasmála. „Bojovnice za práva žen, co? Můžeš dělat všechno, co chceš. Pokud ovšem děláš přesně to, co ti řeknou.“

„Každý den sloužíme na ulici úplně stejně jako oni,“ odsekla Evelyn.

„Jen počkejte, holky. Myslíte si, kdovíjak nejste důležité, protože vás nechají chodit na akademii, dali vám odznak a pistoli. Pamatujte na má slova. Dovolí vám vystoupat jenom tak vysoko, abyste si zlomily vaz, až budete padat.“ Napila se koly a svá další slova adresovala Amandě: „Myslíš, že tvůj tatík u soudu vyhraje?“

„Jestli to chceš vědět, zeptej se ho sama,“ odpověděla Amanda.

„Jeden monokl už mám, děkuju pěkně.“ Roz si plechovku s pitím přitiskla na čelo. Byla studená a po stranách se rosila. Roz se nevraživě podívala na Amandu. „Co máš za problém?“

„Nic. Jenom začínám chápat, proč tě tvůj muž bije.“

Evelyn zalapala po dechu.

Roz z ní nespouštěla rozzlobené oči. „Vážně?“

Amanda se kousla do jazyka, aby se jí z úst nevydrala omluva. Přinutila se podívat se Roz zpříma do očí.

Roz se pronikavě zasmála. „Ev má pravdu. Jsi tvrdší, než vypadáš.“ Napila se z plechovky a zachvěla se, když jí tekutina protékala hrdlem. Kolem krku měla zažloutlé podlitiny. „Omlouvám se, že jsem byla tak nepříjemná. Celé dopoledne mám návaly horka. A to se vždycky chovám hnusně.“

Amanda se podívala na Evelyn, ale ta jenom pokrčila rameny.

„To je přechod. Časem zjistíte samy, co to obnáší.“ Vešla do kumbálu a začala se prohrabovat štosem fotografií. „Do hajzlu. Nechala jsem je v kuchyni.“

Amanda počkala, až Roz vyjde z pokoje. „Slyšela jsi ji?“

„Myslím, že to mívají staré židovky.“

„To jsem nemyslela. Slyšela jsi, že o mně lidi tak mluví? Jako o Věrném Pátkovi?“

Evelyn měla dost slušnosti na to, aby se nepodívala jinam. Byla to Amanda, kdo nedokázal snést její pohled. Zadívala se do kumbálu, kde ležely štosy snímků krvavých scén.

„Fotky,“ zamumlala Amanda. Teď to dávalo smysl. Proto ji sem Evelyn vzala. „Roz včera v Techwoodu fotila místo činu.“

„Ty fotky jsou hrozné, opravdu hrozné. Jane – teda vlastně Lucy – skočila z nejvyššího patra.“

„Ze střechy,“ doplnila Amanda. Všechny podrobnosti znala z Butchova hlášení. „Na konci chodby je přístupový žebřík, který vede k padacím dveřím ve střeše. Lucy se povedlo odlomit zámek. Butch si myslí, že použila kladivo. Našli ho na zemi pod žebříkem. Lucy vylezla na střechu a skočila.“

„Kde by vzala kladivo?“

„V bytě se neválelo žádné nářadí.“ Amanda si pak vzpomněla: „Možná, že s ním opraváři dali dohromady to rozbité střešní okno.“

„Na to by se jim kladivo určitě hodilo,“ poznamenala Evelyn pochybovačně. „Dá se s ním odseknout visací zámek?“

„Kladivem?“ Roz Levyová se vrátila s hnědou obálkou v ruce. „Ti blbci si myslí, že ty padací dveře otevřela kladivem? Místo aby vyskočila z okna? Bydlela v nejvyšším patře. To podle nich byla tak sjetá, že si nevybrala snadnou cestu ven?“ Začala otvírat obálku, ale zarazila se a zabodla oči do Amandy. „Jestli se mi pobliješ na koberec, budeš ho muset celý vyčistit. Klidně třeba párátkem.“

Amanda přikývla, i když se jí začínal zvedat žaludek. Měla ho jako na vodě. Děsila se toho, jak by chutnalo pivo, kdyby se jí vrátilo.

„Určitě to zvládneš?“ zeptala se Roz. „Protože já po tobě uklízet nebudu. Úplně mi stačí, že musím uklízet po tom debilovi, co jsem si vzala.“

Amanda znovu přikývla a Roz vytáhla fotografie. Ležely rubem navrch.

„Když z takové výšky dopadneš na nohy, střeva ti vyjedou z prdele jako poleva z cukrářského sáčku.“

Amanda sevřela rty.

„Začne ti téct krev z uší a obličej se ti odloupne od hlavy jako maska. Nos, pusa a oči…“

„Proboha živého.“ Evelyn vytrhla fotografie Roz z ruky a jednu po druhé je ukázala Amandě. „Dýchej pusou,“ nabádala ji. „Pomalu a klidně. Nádech a výdech.“

Amanda ji poslechla a zhluboka vdechovala zatuchlý vzduch. Předpokládala, že omdlí. Upřímně řečeno čekala, že odpoledne zakončí vkleče na chlupatém koberci Roz Levyové, z něhož bude párátkem vybírat nečistoty. Ani jedno se však nestalo. Fotografie působily nereálně. Lucy Bennettová vypadala tak příšerně, že Amandin mozek odmítal přijmout skutečnost, že se dívá na skutečnou lidskou bytost.

Vzala si snímky od Evelyn. Měly jasné barvy. Blesk mrtvou ozářil tak, že mohla vidět každičký detail. Dívka byla celá oblečená. Červenou bavlněnou košili s kostkami měla tuhou a přilepenou ke kůži. Sukně jí sjela z boků, protože se jí přetrhl pásek. Podle Amandy to zapříčinil pád. Dívka při něm navíc ztratila levou botu.

Prohlížela si její obličej. Roz měla v mnoha ohledech pravdu. O tom, co se člověku stane s kůží na lebce, když skočí z pětipatrové budovy, to platilo dvojnásob. Zdálo se, jako by Lucy maso stékalo z kostí. Oči jí vylezly z důlků a ze všech otvorů v hlavě jí prýštila krev.

Vypadala jako maska z hororového filmu.

„Je ti dobře?“ zeptala se Evelyn.

„Už je mi jasné, proč sis myslela, že je to Jane Delrayová,“ řekla Amanda. Kromě vlasů odbarvených na blond by příšerná maska jejího obličeje mohla patřit kterékoli dívce šlapající chodník. Měla stejné vpichy na pažích a otevřené rány na nohou. Tytéž zarudlé stopy po jehle na vnitřní straně stehen.

„Zajímalo by mě, jestli má nějakou rodinu.“

Roz řekla to, co bylo jasné. „Každý má nějakou rodinu. Úplně jiná otázka je, jestli to přizná.“

Amanda si znovu prohlédla fotografie. Bylo jich jenom pět. Tři zobrazovaly dívčin obličej – zleva, zprava a zepředu. Na jedné bylo zblízka zachyceno její polámané tělo. Roz ho nejspíš fotila z žebříku. Poslední snímek zobrazoval větší část okolí s budovou Coca-Coly na horizontu. Zachycoval Lucyinu ruku otočenou zápěstím vzhůru.

„Máš nějaké další fotky?“ zeptala se Amanda Roz.

Roz se usmála. Chyběl jí jeden horní zub. „Jen se podívejme, jak dáma touží po krvi. Kdo by to do ní řekl?“

Amanda svou otázku upřesnila. „Máš nějaké další fotky jejích zápěstí?“

„Nemám. Proč?“

„Vypadá tohle jako jizva? Tady, na zápěstí.“ Amanda snímek ukázala Evelyn.

Ta se na něj podívala přimhouřenýma očima a zavrtěla hlavou. „To nejsem schopná říct. Kam tím míříš?“

„Jane měla na zápěstí jizvy.“

„Na to si vzpomínám.“ Evelyn si fotografii pozorněji prohlédla. „Jestli je tohle Lucy Bennettová, proč by měla na zápěstích jizvy jako Jane Delrayová?“

„Šlapání není zrovna něco, pro co by člověk chtěl žít.“ Roz přesto otevřela zásuvku psacího stolu a vyndala z ní lupu. Všechny tři se přes ni střídavě podívaly na fotografii.

„Pořád nevím,“ řekla nakonec Evelyn. „Vypadá to jako jizva, ale může to být jenom hra světla.“

„To je moje chyba,“ přiznala Roz nezvykle omluvně. „Zasekl se mi blesk a Rick mě nutil, ať sebou hodím, že potřebuje jít dělat něco jiného.“

„Butch se ve svých zápiscích o jizvách nezmiňoval,“ doplnila Amanda.

„U toho idiota se tomu vůbec nedivím,“ utrousila Roz, ale zdála se nadšená. „Tak fajn, Pátku. Teď se podíváme, z jakého jsi těsta.“

Amandu zaplavila další vlna hrůzy. Měla pocit, že sedí na horské dráze.

„Roz, to není nutné…,“ začala Evelyn.

„Sklapni, blondýno,“ zakrákorala Roz jako čarodějnice. „Dneska odpoledne bude Pete tu vaši mrtvou děvku kuchat. Jestli vy dvě superženy chcete, můžu mu zavolat a zajistit vám lístky do první řady na pitevně.“

Amanda věděla, že někteří policisté se rádi schovávají v márnici, zejména přes léto. V klimatizované budově se spalo lépe než v autě, pokud člověku nevadilo, že leží vedle mrtvoly.

V domě v Decaturské ulici byla mnohokrát – vyzvednout pitevní protokoly nebo předat důkazní materiál, ale dozadu se nikdy nedostala. Stačilo, aby pomyslela na to, co se tam odehrává, a naskočila jí husí kůže. Přesto mlčela, když ji Evelyn vedla hluboko do útrob budovy, ačkoli jí s každým krokem připadalo, jako by jí hrudník stahovali svěrákem.

Příliš jí nepomáhala ani dvě piva, která vypila cestou. Místo aby se uvolnila, měla lehkou hlavu a přitom překypovala energií. Jako zázrakem nevjela do žádného telefonního sloupu.

„Znáš Deenu?“ zeptala se Evelyn a otevřela létací dveře. Stály v malé laboratoři. Vzadu v místnosti byl v každém rohu jeden stůl s mikroskopem a různými lékařskými nástroji. Celou zadní stěnu zabíralo velké okno s odhrnutými zelenými závěsy, jímž bylo vidět na pitevnu. Podlahu i stěny až ke stropu pokrývaly žluté kachlíky. Nacházely se tam dva kovové dřezy a dvě váhy, které by se hodily spíš do obchodu s čerstvými potravinami.

Na pitevním stole leželo pod zeleným prostěradlem tělo. Nad ním visela velká lampa, jakou používají zubaři. Zpod prostěradla visela ruka s rudými nehty. Zápěstí směřovalo ke stolu, takže na něj nebylo vidět.

„Nesnáším pitvy,“ ozvala se Evelyn.

„Kolik jsi jich viděla?“

„Vlastně se nedívám,“ přiznala. „Víš, jak člověk dokáže úmyslně rozostřit zrak?“

Amanda přikývla.

„Přesně to dělám. Prostě rozostřím zrak a říkám hm a ano, když se mě na něco zeptají nebo zdůrazní něco zajímavého. Potom jdu zvracet na záchod.“

Jevilo se to jako docela dobrý postup. V chodbě za sebou zaslechly něčí kroky.

„Deena má na krku hroznou jizvu. Snaž se na ni nezírat,“ řekla Evelyn.

„Cože má?“ Amandě se Evelynina slova popletla v hlavě, takže jí začala dávat smysl, až když vstoupila nápadná černoška. Měla na sobě bílý laboratorní plášť a pod ním modré džínsy a splývavou oranžovou blůzu. Na hlavě měla dokonalé afro a na očních víčkách modré stíny. Kolem krku se jí táhla ohyzdná jizva jako po škrcení.

„Hele, dámo,“ řekla Deena a na jeden stůl položila tác s podložními mikroskopickými sklíčky. Ležela po dvou na sobě a mezi nimi byly bílé a červené částečky. „Co tady děláš?“

„Roz mi prokázala laskavost a zavolala sem,“ odpověděla Evelyn.

„Proč se s tou hroznou starou židovkou pořád bavíš?“ Deena se vřele usmála na Amandu. „Kdo je ta tvoje hezká kamarádka?“

Evelyn se do Amandy zavěsila. „Tohle je Amanda Wagnerová. Sloužíme spolu.“

Deena se přestala usmívat. „Má něco společného s Dukem?“

Amanda vůbec poprvé v životě pocítila touhu zalhat o otci. Kdyby byly samy, možná by to i udělala, ale takhle přiznala: „Ano. Jsem jeho dcera.“

„Hm.“ Deena po Evelyn střelila pohledem a otočila se zpátky ke sklíčkům.

„Je to fajn holka,“ řekla Evelyn. „No tak, Dee. Snad si nemyslíš, že bych sem přivedla někoho, kdo by…“

Deena se rychle otočila. Spodní ret se jí chvěl vztekem. „Víš, jak jsem přišla k tomuhle?“ Ukázala na ošklivou jizvu na svém krku. „Když jsem dělala v čistírně dole na třídě Ponce de Leona. Lidem, jako je tvůj otec, jsem tam krásně do tuha mandlovala hábity Ku-klux-klanu.“

„Ona za to přece nemůže. Nesmíš ji vinit za otcovy…,“ pokusila se Evelyn.

Deena ji jediným gestem zarazila. „Mojí mámě se jednou chytla ruka do stroje. Nedal se vypnout. Pan Guntherson byl děsný lakota, co nechtěl zaplatit elektrikáře. Popadla jsem kabel a on se mi omotal kolem krku. Vedlo v něm napětí. Bum, došlo k výbuchu – nevydržel to transformátor. Dva dny nešla elektrika v celém bloku. Zachránilo mi to život, ale mámě ne.“

Amanda nevěděla, co by na to řekla. V čistírně byla mnohokrát, ale na černošky pracující v dílně za obchodem nikdy ani nepomyslela. „To mě mrzí.“

„Nemůže ovlivnit, co dělá její otec,“ řekla Evelyn.

Deena se zády opřela o stůl a zkřížila ruce na prsou. „Vzpomínáš si, co jsem ti o té jizvě řekla, Ev? Že až nebude třeba, aby ji bylo vidět, zakryju ji.“ Nepřátelsky se podívala na Amandu. „Zatím ji pořád musím ukazovat.“

Evelyn pohladila Amandu po zádech. „Tohle je moje kamarádka, Deeno. Pracujeme spolu na případu a snažíme se najít několik pohřešovaných žen.“ Mluvila rychle. „Kitty Treadwellovou. Nějakou Mary. Možná mají něco společného s Lucy Bennettovou.“

„Podívaly jste se do seznamu mrtvých černochů?“ Mluvila na Amandu. „Tak se tomu přece říká, ne? SMČ. Na každé stanici mají jeden. Je to tak, Věrný Pátku?“

Amandě bylo tak trapně, že se na Deenu ani nemohla podívat. „Nejspíš je vám známo, že jsem taky přišla o matku,“ řekla. Mezi policisty se vědělo, co se přihodilo Miriam Wagnerové. Když se Duke hodně napil whisky, všem to vykládal a tvářil se jako hrdina. „Nejste jediná, kdo má šrámy na duši.“

Deena zabubnovala prsty do desky stolu. Nejdřív to bylo hlasité staccato, které se však pozvolna rozplynulo v tichu. „Podívejte se na mě.“

Amanda se přinutila zvednout k ní oči. S Roz to bylo velice jednoduché, protože před ní cítila hrdost. Teď si připadala jenom provinilá.

Deena si ji ještě chvilku prohlížela. Zlost, která jí tak zuřivě plála v očích, začínala slábnout. Nakonec přikývla. „Tak dobře,“ řekla. „Dobře.“

Evelyn pomalu vydechla a usmála se sevřenými rty. Jako obvykle se pokoušela všechno urovnat. „Povídala jsem ti, co tuhle Zeke udělal, Dee?“

Deena se zase otočila k tácům. „Ne. Co udělal?“

Amanda ji neposlouchala a zadívala se do pitevny. Mysl měla stále zastřenou pivem anebo možná nepříjemnými zážitky toho dne. Měla pocit, jako by se v jejím nitru něco měnilo. Prožitky současných dnů ji nutily pochybovat o posledních pětadvaceti letech jejího života. Amanda si nebyla jistá, jestli to je nebo není dobře. Po pravdě řečeno si už nebyla jistá vůbec ničím.

„Nazdar, nazdar!“ zaburácel z pitevny mužský hlas.

„To je Pete,“ vysvětlila Amandě Evelyn.

Soudní lékař byl zavalitý, měl vlasy stažené do ohonu a umouněný plnovous. Jeho batikované triko a vybledlé potrhané džínsy delší dobu neviděly pračku. Rukávy bílého pláště mu byly těsné. Z úst mu visela cigareta. Stál u okna a cenil zažloutlé zuby. Amanda moc nevěřila na přenos energií, ale i přes tlusté sklo, které je od sebe dělilo, skoro cítila, jak z těla Peta Hansona vyzařuje něco hrozivého.

„Deeno, lásko moje, dneska odpoledne ti to zase ohromně sluší,“ řekl.

Deena se zasmála a obrátila oči ke stropu. „Mlč, ty blázne.“

„Jsem blázen jedině do tebe, drahoušku.“

„Tohle dělají pořád,“ doplnila Evelyn.

„Aha.“ Amanda se pokoušela předstírat, že každý den slyší bělochy flirtovat s černoškami.

„No tak, Dee.“ Pete zaklepal na sklo. „Můžu tě konečně pozvat na drink?“

„Sejdeme se venku, až naprší a uschne.“ Prudce zatáhla závěsy. „Jen jděte dovnitř,“ vyzvala je. Potom se otočila k Amandě: „Pokud budete zvracet, miřte na kanálek v podlaze. Pak se to jen spláchne hadicí.“

„Děkuju,“ vypravila ze sebe Amanda.

Následovala Evelyn na pitevnu. Bylo tam chladno, což se dalo očekávat, ale Amandu vyvedlo z míry, jak to tam voní. Místnost byla cítit čistotou, jako když se Domestos smíchá s Chloraminem a jablky. Něco takového nečekala.

Když dělala pochůzkářku, dvakrát ji poslali sepsat hlášení o pohřešované osobě a v obou případech zmizelého našla nedaleko domova. Jednou to byl muž, kterého objevila zamčeného v kufru jeho auta. Podruhé se jednalo o dítě, které se zavřelo ve staré lednici na verandě rodičovského domu. Amandě v obou případech stačilo jednou si čichnout a zavolala posily. Nevěděla, jak ty případy dopadly. Když těla odvezli, seděla už na stanici a vyplňovala hlášení.

„Kdopak je tahle elegantní dáma?“ zeptal se Pete Hanson a nespouštěl z ní oči.

„Tohle je…“

„Amanda Wagnerová,“ představila se mu Amanda. „Dcera Dukea Wagnera.“

Pete se na okamžik zarazil. „Ach tak,“ řekl nakonec. „Duke je dost svéráz, co?“

Amanda pokrčila rameny. Za jeden den si toho kvůli otci vyslechla už dost.

„Pete.“ Evelyn zase nasadila veselý tón, ale prsty si zajela do vlasů a prozradila tak na sebe, že je v rozpacích. „Mockrát ti děkuju, že se můžeme podívat. Minulé pondělí jsme byly u Lucy v bytě. Vůbec jsme se s ní nesetkaly, ale ta sebevražda nás dost šokovala.“

„Lucy?“ Pete svraštil obočí. „Kde jste to vzaly?“

„Z Butchova hlášení,“ vysvětlila mu Amanda. „Identifikoval ji podle řidičáku.“

Pete přistoupil k velkému stolu pod oknem. Byl plný nepořádku. Bez ladu a skladu tam stály štosy nejrůznějších papírů, ale on nějakým zázrakem našel ten správný.

Pročítal předběžnou zprávu a od cigarety se mu vznášel kouř. Papír byl tenký a Amanda rozeznala na zadní straně škrabopis Butche Bonnieho. Obtiskl se tam, když detektiv nesprávně otočil kopírák.

„Bonnie. Není zrovna nejchytřejší, ale aspoň to nedělal ten debil Landry.“ Pete zprávu položil zpátky na stůl. „V takovémhle případě je identifikace podle řidičáku to poslední, k čemu by se člověk měl uchýlit. Většinou dávám přednost dentálním kartám, otiskům prstů nebo členovi rodiny, který přijde tělo identifikovat. Teprve potom jsem ochotný podepsat se pod identitu oběti.“ Na vysvětlenou dodal: „Poučil jsem se ve Vietnamu. Člověk nemůže poslat tělo domů, pokud neví, že na něho čeká ta správná rodina.“

Amandě se při jeho slovech ulevilo. Byl sice excentrický, ale alespoň rozuměl své práci.

„Takže.“ Pete odklepal popel z cigarety. „Copak provádí Kenny? Dlouho jsem ho neviděl.“

„Pořád něco,“ odpověděla Evelyn. Sledovala každičký Petův pohyb – jak si utírá nos kapesníkem, který vytáhl z kapsy, jak mu v ústech při řeči poskakuje cigareta. Přitom se tak silně tahala za vlasy, že si Amanda byla jistá, že si nějaké vytrhne. „Dneska s Billem staví boudu.“ Chvíli se kousala do rtu. „Pak budeme grilovat. Měl bys přijít.“

Pete se usmál na Amandu. „Budete tam taky?“

Poklesla jí nálada. Jejím životním údělem bylo, že ji přitahovali takoví jako Kenny Mitchell, ale na rande ji zvali jenom typy Peta Hansona. „Možná,“ vypravila ze sebe.

„Skvělé.“ Přitáhl k sobě kovový tác. Ležely na něm skalpely, nůžky a pilka.

Evelyn na nástroje zírala. Byla bledá. „Možná bych měla zavolat Billovi. Zmizely jsme a on neví, kdy se vrátíme.“

Nebyla to pravda. Jasně manželovi řekla, že neví, kdy se vrátí. Bill to od své krásné ženy ochotně přijal.

„Měla bych mu jít zavolat,“ zopakovala Evelyn a skoro vyběhla z místnosti.

Amanda zůstala s Petem o samotě.

Díval se na ni a ona v jeho očích tentokrát viděla laskavost. „Je to skvělá žena, ale tenhle sport je jen pro otrlejší diváky.“

Amanda polkla.

„Chcete, abych vám to celé ukázal?“

„Já…“ Stáhlo se jí hrdlo. „Proč musíte provést pitvu, když jde o sebevraždu?“

Pete o její otázce chvíli uvažoval a pak přešel přes místnost. Na stěně byla umístěná čtečka rentgenových snímků. Pete stiskl vypínač a rozsvítila se světla. „Pitva se latinsky řekne autopsie, což doslova znamená vidět na vlastní oči.“ Mávl na ni, aby přišla blíž. „Pojďte sem, zlatíčko. Navzdory tomu, co se o mně říká, nekoušu.“

Amanda se pokusila zakrýt svou nervozitu a přidala se k němu. Na rentgenovém snímku byla vidět lebka. Místa, kde měly být oči a nos, vypadala děsivě prázdná.

„Tady, vidíte?“ řekl Pete a ukázal na krk na snímku. Trčely z něj kousky obratlů a utvářely obrazec podobný roztažené kočičí tlapce. „Téhle kosti se říká jazylka. Má tvar podkovy a pohybuje se na přední středové ose mezi bradou a hrtanem.“ Ukázal jí to na svém krku. „Tady.“

Amanda přikývla, i když si nebyla zcela jistá, k čemu ten výklad má sloužit.

„Na krku je báječné to, že se jím dá pohybovat nahoru, dolů a do stran. Umožňuje to chrupavka. Jazylka sama o sobě je poměrně fascinující. Je to jediná kost bez kloubu v celém lidském těle. Podpírá vám jazyk. Když jím pohnete, posune se. Jak už jsem řekl, je přesně tady…“ Znovu ukázal na krk. „Takže když je někdo uškrcen pruhem látky, většinou se kolem jazylky objeví modřiny. Ale tady…“ Přejel prsty nahoru. „Tady, nad jazylkou se modřiny objeví, když je člověk oběšený. Je to vlastně typický znak oběšení. Určitě to ve své kariéře mnohokrát uvidíte.“

„Chcete říct, že se nejdřív pokusila oběsit?“

„Ne.“ Ukázal na rentgen krku. „Vidíte tu tmavší čáru, která přetíná jazylku?“ Amanda přikývla. „Ta naznačuje zlomeninu, což vypovídá o tom, že ji někdo škrtil, pravděpodobně velkou silou.“

„Proč velkou silou?“

„Protože je mladá. Jazylka se po narození skládá ze dvou kusů. Kost se úplně spojí až kolem třicítky. Sáhněte si sama.“

Domnívala se, že chce, aby mu sáhla na krk. Zoufale se ho nechtěla dotknout. Přesto k němu napřáhla ruku.

„Myslím, že máte vlastní krk,“ poznamenal Pete s úsměvem.

„To je vlastně pravda.“ Amanda se i přes své rozpaky zasmála. Jemně se prsty dotkla svého hrdla. Prohmatala si ho a cítila, jak se tam cosi posunuje dopředu a dozadu. Cvakalo jí v uších.

„Vidíte, že je to tam hodně pohyblivé,“ řekl Pete. „Takže abyste zlomila jazylku, musela byste vyvinout značný tlak.“

Gestem jí naznačil, aby za ním šla k tělu. Cigaretu típl v popelníku na stole. Bez jakýchkoli úvodních řečí odhrnul prostěradlo a odhalil hlavu a ramena Lucy Bennettové. „Vidíte tyhle podlitiny?“

Amandě se zamlžily oči, ale nikoli vědomě. Zamrkala a soustředila se jenom na krk mrtvé. Měla na něm tmavě fialové a červené otlaky. Vzpomněla si na Roz Levyovou. „Někdo ji škrtil.“

„Správně,“ přitakal Pete. „Útočník ji chytil za krk a škrtil ji. Vidíte tady ty otisky prstů?“

Amanda se naklonila, aby lépe viděla. Když ji na tu myšlenku přivedl, všimla si jednotlivých podlitin, které utvářely tvar prstů lidské ruky.

„Karotidy,“ vysvětlil jí Pete. „Krční tepny. Na každé straně krku se nachází jedna. Přivádějí okysličenou krev do mozku. Jsou velice důležité. Když není kyslík, mozek nefunguje.“

„To je pravda.“ Amanda si vzpomněla na hodinu na policejní akademii. Jednou dopoledne sledovaly, jak se muži učí chytat zločince zezadu do kravaty.

„A teď.“ Pete volně položil obě ruce na ženin krk. „Vidíte, kde mám ruce?“ Amanda znovu přikývla. „Když jí stiskl krční tepny, aby ji uškrtil, sevřel jí krk zepředu tak silně, že jí zlomil jazylku.“ Amanda opět přikývla. „Což znamená, že tu ženu škrtil, dokud neupadla do bezvědomí.“

Amanda se podívala na rentgenový snímek. „Ta kost by se nezlomila při pádu ze střechy?“

„Až otevřu krk, uvidíte, že je to vysoce nepravděpodobné.“

Amanda nedokázala potlačit třes, který se jí zmocnil.

„Vedete si opravdu dobře.“

Nevěnovala jeho komplimentu pozornost. „Přežila by i se zlomenou jazylkou?“

„Skoro jistě ano. Zlomení nebo naštípnutí jazylky nemusí nutně být smrtelné. Ve Vietnamu jsem to viděl často. Vojáci byli trénovaní v boji muže proti muži a hrozně rádi se předváděli. Dala jste někomu loktem nebo jen otevřenou rukou ránu sem…“ – uhodil se do krku – „a mohla jste ho omráčit, nebo pokud jste do toho dala dost síly, zlomit mu kost.“ Přiložil si ruku k bradě jako zamyšlený starý univerzitní profesor. „Když si přejedete prsty po krku, budete mít pocit, jako by vám pod kůží praskaly stovky bublinek. Způsobuje to vzduch, který uniká z hrtanu do tkání. Když vás někdo chytí za krk, kromě paniky cítíte taky obrovskou bolest, krvácíte a nadělají se vám modřiny.“ Usmál se. „Je to hrozné zranění. Skoro dokonale člověka zneschopní. Dokáže jenom ležet na místě, sípá a modlí se, aby mu někdo pomohl.“

„Je schopen křičet?“

„V takovém stavu dovede leda chraptět, ale lidi někdy dokážou překvapit. Každý jsme jiný.“

Amanda se pokusila všechny nové informace zpracovat. „Ale říkáte, že Lucy Bennettovou někdo zadusil.“ Vzpomněla si, jaká slova Pete předtím použil. „Uškrtil.“

Pete zavrtěl hlavou a pokrčil přitom rameny. „Potřebuju vidět plíce. Škrcení způsobuje aspirační pneumonii – vdechnutí zvratků do plic. Žaludeční kyselina začne leptat tkáň. Tím nám vzniká určitá časová přímka. Čím je tkáň poškozenější, tím déle byla naživu. Škrtil ji nejdřív tak, že ztratila vědomí, a pak ji shodil ze střechy, nebo ji uškrtil a pak ji shodil dolů?“

„Proč je to důležité?“ Ať tak nebo tak, Lucy někdo zavraždil.

„Až pachatele dopadnete, budete chtít vědět, jak to přesně provedl, abyste měli jistotu, že jste chytili správného člověka, a ne nějakého magora, co se jenom chce dostat do novin.“

Amanda si vůbec nedokázala představit, že by chytala pachatele. Vlastně přesně nevěděla, proč Pete odpovídá na její otázky. „Ale proč by vrah měl podrobně popsat svůj čin? Tak by se přece dal snáz usvědčit.“

„Neuvědomí si, že padá do pasti, kterou jste na něho nastražila,“ vysvětlil jí Pete. „Jste mnohem chytřejší než on. Pachatel je muž, který se neumí ovládat.“

Amanda o jeho slovech uvažovala, ale nepřipadala jí zcela pravdivá. „Byl dost chytrý na to, aby po sobě zametl stopy.“

„Ne tak, jak si myslíte. Když ji shodil ze střechy, riskoval. Budil tím pozornost. Mohli se vyskytnout svědci. Bylo by přece jednodušší nechat ji v bytě. Za několik dnů nebo týdnů by ji našel soused a nahlásil by to.“

Měl pravdu. Amanda si vzpomněla na vraždy spáchané Charlesem Mansonem. Na to, v jakých pozicích byla těla. „Myslíte, že vrah tím vysílal nějakou zprávu?“

„Je to možné,“ připustil Pete. „Taky můžeme předpokládat, že oběť poměrně dobře znal.“

„Jak to?“

Pete rukama sevřel horní okraj prostěradla. „Nezapomeňte dýchat,“ upozornil ji a odhalil zbytek těla.

Amanda si přitiskla ruku na ústa. Nezvedl se jí žaludek, neomdlela ani se jí nezamotala hlava. Stejně jako u fotografií Roz Levyové i teď očekávala, že její tělo prudce zareaguje, ale místo toho cítila jenom chladné odhodlání. Zabrnělo ji v zádech, stejně jako předtím v Techwoodu. Přestal se jí svírat žaludek, a místo aby omdlela, viděla ostřeji.

Nikdy v životě nespatřila jinou ženu úplně obnaženou. Připadalo jí smutné, jak jí prsa visí na jednu stranu a že má vpadlé břicho. Všimla si krátkého ochlupení na přirození mrtvé. Jako by si ho zastřihovala, ale chlupy na stehnech si nechala dlouhé, což působilo poněkud bizarně. Mezi nohama jí prosakovala krev a vnitřnosti. Celá byla hrozivě potlučená. Na břiše a žebrech se jí černaly podlitiny.

„Na to, abyste někomu takhle ublížila, ho musíte nenávidět,“ řekl Pete. „A abyste ho nenáviděla, musíte ho znát. Jen se zeptejte mojí bývalé ženy. Jednou se mě pokusila uškrtit.“

Amanda k němu na okamžik zvedla oči. Jeho úsměv nic neříkal. Pete jenom nenaháněl hrůzu – byl jednoduše divný. A zdvořilý. Amanda si nevzpomínala, kdy naposledy mluvila s mužem, který ji neustále nepřerušoval a nebral si slovo.

„Myslím, že tohle by vám dost dobře šlo,“ podotkl Pete.

Amanda si nebyla jistá, že je o co stát. O takové práci se rozhodně nemohla bavit u večeře. „Můžete mi říct něco o tom laku na nehty?“

Vytáhl z kapsy latexovou rukavici. „Co kdybyste to zkusila vy?“

Amandě se nechtělo, ale rukavici si vzala a pokusila se strčit ruku do nepoddajného latexu.

„Nejdřív si otřete dlaň,“ poradil jí Pete.

Amanda si otřela zpocenou ruku do sukně. Rukavice jí byla těsná, ale jakmile se jí podařilo dostat dovnitř konečky prstů, zbytek ruky už se tam snadno nasoukal.

Jemně vzala Lucyinu ruku. Její kůže ji přes rukavici zastudila. Anebo se jí to jenom zdálo? Tělo nebylo ochablé, ale ztuhlé.

„To je posmrtná ztuhlost,“ objasnil jí Pete. „Kosterní svaly se stáhnou a znehybní klouby. Tělo začne tuhnout v závislosti na teplotě a na dalších, méně významných faktorech. Ztuhlost nastane za necelých deset minut a vydrží až dvaasedmdesát hodin.“

„Takže jak dlouho je mrtvá, se dá odhadnout podle toho, jak je ztuhlá.“

„Přesně tak,“ potvrdil. „Než jsem se k oběti včera odpoledne dostal, byla zhruba tři až šest hodin po smrti.“

„To je docela dlouhé časové rozpětí.“

„Věda není tak přesná, jak by se nám líbilo.“

Amanda se pokusila otočit paží mrtvé. Nemohla jí pohnout.

„Klidně za ni pořádně zatáhněte. Teď už ji to nemůže bolet.“

Amanda hlasitě polkla a trhla paží nahoru. Ozvalo se hlasité prasknutí, které jí projelo hrudníkem jako nůž.

„Nadechněte se a vydechněte,“ poradil jí Pete. „Nezapomeňte, že je to jenom tkáň a kosti.“

Amanda znovu polkla, až se to neslo celou místností. Podívala se na prsty Lucy Bennettové. „Má něco pod nehty.“

„Velmi dobrý postřeh.“ Pete přistoupil ke skříňce v rohu. „Můžeme to poslat na rozbor do laboratoře.“

Amandu mrzelo, že u sebe nemá lupu Roz Levyové. Dívka pod nehty neměla špínu. „Co to podle vás je?“

„Pokud se bránila, bude to nejspíš útočníkova kůže. Doufejme, že se jí podařilo škrábnout ho do krve.“ Pete se vrátil s mikroskopickým sklíčkem a s nástrojem, který připomínal obrovské zubní párátko. „Podržte ji, ať se nám nepohne.“ Vsunul dřevěný nástroj mrtvé pod nehet a vytáhl odtud dlouhý kus kůže. „Pokud je na tomhle kousku kůže dost krve a vy najdete podezřelého, můžeme udělat krevní rozbor a zjistit, jestli má stejnou skupinu jako vzorek a jestli vylučuje antigeny.“

„K usvědčení budeme potřebovat víc než krev.“

„FBI se už naučila úžasně kouzlit s enzymy.“ Sklepl kůži na sklíčko. „Za deset let budou v tisícovkách různých počítačů po celé zemi vzorky všech lidí v Americe. Jenom do každého počítače zadáte vzorek a bingo – za pár měsíců budete znát pachatelovo jméno a adresu.“

„Řekněte to Butchovi s Rickem.“ Detektivové z oddělení vražd by se mu nejspíš vysmáli do očí. „Tenhle případ je jejich.“

„Opravdu?“

Neobtěžovala se mu odpovědět. „Myslím, že vám nemusím zdůrazňovat, jaké potíže bychom s Evelyn měly, kdyby zjistili, že jsme tu byly.“

Pete položil sklíčko na pult. „GBI má problém najít dost žen, aby splnil předepsané kvóty. Pokud do konce roku nenaplní volná místa, přijde o federální granty.“

„Pracuju pro atlantskou policii.“

„Ale nemusíte.“

Pete očividně neznal Dukea Wagnera tak dobře jako ostatní lidé, s nimiž se dnes setkala. O Butche s Rickem vůbec nešlo. Její otec by se zbláznil, kdyby se dozvěděl, že byla na pitevně a dotýkala se mrtvého těla. Že s nějakým hippíkem mluvila o možnosti opustit stabilní zaměstnání a stát se ženou, s jejíž pomocí státní policie splní kvótu.

Předpokládala, že za to draze zaplatí. Nesmí však zapomenout, že sem nepřišly jen tak. Natočila dívčinu ruku zápěstím ke světlu. Objevily se povědomé bílé jizvy. „V minulosti se pokusila spáchat sebevraždu.“

„Možná,“ připustil Pete. „Hodně mladých žen se podřezává, většinou aby upoutaly pozornost. Tahle oběť byla očividně závislá na drogách. Pozná se to podle vpichů. Kdyby se chtěla zabít, stačilo, aby si dala dvojitou dávku.“

„Umyl jste ji,“ uvědomila si Amanda.

„Ano. Vyfotografovali a zrentgenovali jsme ji, pak jsme jí odstříhali šaty a umyli ji, aby byla připravená na pitvu. Pomočila se, což se u škrcení bohužel stává. Ačkoli bych asi měl zdůraznit, že se to v ničem nevyrovná vyhřeznutým střevům.“ Potom dodal: „Taky musím říct, že vzhledem ke své profesi a závislosti byla pozoruhodně čistá.“

„Jak to myslíte?“

„Byly na ní zjevné následky pádu, které se daly očekávat – představte si ji jako balón plný vody, který spadne z velké výšky. Ze zkušenosti vím, že závislí si nepotrpí na koupání. Přirozená mastnota jim ucpe póry. Dělají to, protože si myslí, že jim tak droga déle vydrží v těle. Nevím, jestli je to vědecky podložené, ale někdo, kdo si do žil píchá čistič odpadů, se s fakty neobtěžuje. Vidíte tady to zastřižení…“ Ukázal na ochlupení na ohanbí mrtvé. „To je neobvyklé, ale už jsem to viděl. Některé muže přitahují ženy, které připomínají děti.“

„Pedofily?“

„Nemusí to tak nutně být.“

Amanda přikývla, ale očima se vyhnula místu na dívčině těle, o němž Pete mluvil. Místo toho si znovu pozorně prohlédla Lucyiny ruce. Měla perfektně nalakované nehty. Lak byl místy trochu popraskaný, ale stejnoměrně nanesený. Pokrýt nehty tak silnou vrstvou muselo být náročné na čas a trpělivost. Ani Amanda, která si každý večer u televize leštila nehty a nanášela na ně bezbarvý lak, by to takhle skvěle nedovedla.

„Objevila jste ještě něco?“ zeptal se Pete.

„Její nehty.“

„Jsou umělé? V poslední době jsem viděl hodně plastových nehtů i mimo Kalifornii.“

„Vypadá to, jako by…“ Amanda zakroutila hlavou. Nevěděla, jak to popsat. Nehty byly zastřižené do rovna a kůžička kolem nich upravená. Červený lak nikde nepřesahoval. Ještě nepotkala ženu, která by si mohla dovolit profesionální manikúru. Pochybovala, že by první měla být mrtvá prostitutka.

Obešla stůl a podívala se na druhou Lucyinu ruku. Lak byl opět perfektní, jako by jí ho na nehty někdo nanesl.

Otevřela ústa a chtěla něco říct, ale pak se zarazila.

„Jen pokračujte,“ vybídl ji Pete. „Tady neexistují hloupé otázky.“

„Dokážete zjistit, jestli byla levačka nebo pravačka?“

Pete se rozzářil, jako by byla jeho nejlepší studentkou. „Na dominantní straně bude víc vyvinuté svalstvo.“

„Od držení pera?“

„Mimo jiné. Proč se ptáte?“

„Když si lakuju nehty, jedna ruka vždycky vypadá líp než druhá. Ona je má obě dokonalé.“

Znovu se usmál. „Kvůli tomuhle si myslím, že by se mému oboru mělo věnovat víc žen, drahoušku.“

Amanda pochybovala, že by jakákoli rozumná žena takovou práci dělala – alespoň pokud by se chtěla vdát. „Možná má kamarádku, která jí nalakovala nehty.“

„Opravdu se ženy navzájem zkrášlují? Měl jsem za to, že takové věci se dějí leda v pornofilmech.“

Amanda si jeho poznámky nevšímala. Opatrně položila Lucyinu ruku zpátky na stůl. Bylo snazší soustředit se na jednotlivé části než na celek. Mohla tak zapomenout, že Lucy Bennettová byla lidská bytost.

Částečně to způsobila skutečnost, že se dosud nepodívala na dívčin obličej. Teď se k tomu přinutila. Stále cítila mravenčení v zádech, ale nyní pociťovala ještě něco dalšího, co se dalo nazvat jedině zvědavostí. Lucy s omytým obličejem vypadala jinak. Stejně jako na Rozině fotografii jí kůže pořád volně visela do strany, ale něco na ní nesedělo – něco, co nebylo vidět na první pohled.

„Mohl byste…“ Amanda nechtěla znít morbidně, ale větu nakonec dokončila. „Můžu se jí podívat na zuby?“

„O většinu přišla při pádu. Kam míříte?“

„Ta kůže na jejím obličeji. Dá se jí přetáhnout…“

„Aha, samozřejmě.“ Pete přistoupil k hlavě stolu. Vzal uvolněnou kůži na tváři a čele a natáhl ji zpátky na lebku. Lucy si při pádu prokousla ret. Pete ho vrátil do správné polohy. V okolí očí a nosu kůži prsty přitlačil na její místo jako pekař, který hněte těsto. „Co tomu říkáte?“

Amanda si uvědomila, že je to přesně tak, jak očekávala. Mrtvá nebyla Lucy Bennettová. Nenaznačovaly to jenom jizvy na zápěstí. Otevřené rány dole na nohou měly povědomý tvar, vypadaly jako souhvězdí. Kromě toho tu byl i obličej, který zcela zřejmě patřil Jane Delrayové. „Myslím, že bychom měli zavolat Evelyn.“

„Fascinující závěr.“

Amanda vyšla létacími dveřmi z pitevny. Laboratoř byla prázdná, a tak otevřela dveře vedoucí na chodbu. Evelyn stála u vchodu několik metrů od ní. Mluvila s mužem v tmavě modrém obleku. Byl vysoký, měřil přes sto osmdesát centimetrů. Plavě hnědé vlasy mu sahaly po límeček. Oblečení měl očividně šité na míru. Sako na něm neviselo a kalhoty s rozšířenými nohavicemi končily nad bílými mokasíny. Když se k nim Amanda přidala, právě si zapaloval cigaretu. Evelyn po ní střelila pohledem. Oči jí prakticky lezly z důlků.

Mluvila s panem Modrákem.

„Pane Bennette,“ řekla neobvykle vysokým hlasem, i když vzrušení skrývala dobře. „Tohle je moje partnerka slečna Wagnerová.“

Skoro se na Amandu nepodíval. Veškerou pozornost věnoval Evelyn. „Jak už jsem řekl, jenom chci vidět svoji sestru a odejít.“

„Ještě bychom se vás chtěly na něco zeptat,“ začala Evelyn, ale Bennett ji přerušil.

„Můžu mluvit s nějakým mužem? S někým, kdo to tu má na starost?“

Amandu napadl Pete. „Vzadu je soudní lékař.“

Bennett znechuceně zkroutil rty. Amanda si nebyla jistá, zda kvůli představě soudního lékaře nebo tím, za co ji považuje. Vlastně na tom nezáleželo. Vnímala jenom to, že působí velice arogantně a nesympaticky.

„Doktor Hanson připravuje tělo. Za několik minut bude hotový,“ prohlásila.

Evelyn se její lži chytila. „Tak, jak teď vypadá, byste ji vidět neměl, pane Bennette.“

„Já ji nechci vůbec vidět,“ odsekl. „Paní Mitchellová, už jsem vám řekl, že moje sestra byla závislá na drogách a šlapala chodník. To, co dělám, je pouhá formalita, aby moje matka měla na konci života trochu klidu.“

„Jeho matka má rakovinu,“ vysvětlila Evelyn.

Amanda z úcty k mužově matce chvíli mlčela, ale potom se nemohla nezeptat: „Pane Bennette, můžete nám říct, kdy jste sestru viděl naposledy?“

Uhnul očima. „Před pěti, možná šesti lety.“ Podíval se na hodinky. Byl to kradmý pohyb, který prozrazoval totéž, co Evelynino tahání za vlasy. „Opravdu mě netěší, že mrháte mým časem. Mám jít dozadu za tím doktorem?“

„Ještě minutku.“ Amanda nikdy nepoznala, když někdo lže, ale v Bennettovi se dalo číst jako v otevřené knize. „Jste si jistý, že to byl váš poslední kontakt se sestrou?“

Bennett z náprsní kapsy vytáhl krabičku cigaret a jednu z ní vyklepl. Na prostředníku měl velký zlatý prsten z vysoké školy – z právnické fakulty Georgijské univerzity, kterou ukončil v roce 1974. Do červeného kamene byl vyrytý znak Georgijských buldoků.

„Jste si tím určitě jistý, pane Bennette?“ zeptala se Amanda. „Zdá se, že jste se s Lucy viděl poměrně nedávno.“

S provinilým výrazem si vrazil cigaretu do úst. „Poslal jsem jí do Unijní misie dopis. Ujišťuju vás, že to bylo jenom z povinnosti.“

„Na třídě Ponce de Leona?“ zeptala se Amanda. Unijní misie v téhle ulici byla jediným zařízením pro bezdomovce, které přijímalo i ženy.

„Po otcově smrti jsem se snažil Lucy najít,“ řekl Bennett. „Matka si představovala, že se dala k hippíkům. Že si prostě na chvilku dala pauzu. Myslela si, že se Lucy bude chtít vrátit, jít na vysokou a žít normálně. Nikdy by se nesmířila s tím, že se rozhodla šlapat chodník.“

„Kdy váš otec zemřel?“ zajímala se Evelyn.

Bennett otevřel zlatý zapalovač a dával si načas s cigaretou. Nejprve vyfoukl kouř a potom promluvil: „Pár týdnů potom, co jsem dokončil školu.“

„Minulý rok?“

„Ano. V červenci nebo v srpnu. Nepamatuju si to přesně.“ Zhluboka potáhl z cigarety. „Lucy nikdy nebyla hodná holka. Podle mého nás všechny dlouho vodila za nos. A pak utekla s nějakým motorkářem do Atlanty. Určitě jste podobný příběh slyšely už stokrát.“ Vydechl a vyfoukl z nosních dírek kouř. „Vždycky byla moc umíněná. Měla tvrdou hlavu.“

„Jak jste věděl, že máte dopis poslat zrovna do Unijní misie?“ zeptala se Amanda.

Bennett se zdál být rozčilený, že mu nechce dovolit změnit téma hovoru. „Zavolal jsem nějakým lidem. Povídali, že Lucy nejspíš skončila tam.“

Amandu by zajímalo, co to bylo za lidi. Rozhodla se to zkusit. „Jste právní poradce, pane Bennette?“

„Ne, zabývám se osvobozením od daní. Prvním rokem jsem společník v Treadwell-Price. Proč se ptáte?“

Takže Evelyn měla pravdu. Očividně přiměl svého šéfa, aby zavolal na příslušná místa. „Ozvala se vám sestra?“

„Ne, ale ten muž, co v Misii pracuje, mě ujistil, že dopis Lucy předal. Jestli se mu dá ovšem věřit.“

„Vzpomínáte si, jak se jmenoval?“

„Trask? Trent?“ Bennett vyfoukl oblak kouře. „Nevím. Vypadal hodně neprofesionálně. Měl špinavé oblečení a rozcuchané vlasy. Upřímně řečeno taky páchl. Nejspíš kouřil marihuanu.“

„Vy jste se s ním setkal osobně?“

„Těmhle lidem se nedá věřit.“ Potáhl z cigarety. „Myslel jsem si, že tam Lucy třeba najdu, ale objevil jsem jenom bandu odporných kurev a ochlastů. Věděl jsem, že přesně na takovémhle místě Lucy jednou skončí.“

„Viděl jste se s ní?“

„Samozřejmě že ne. Pochybuju, že bych ji vůbec poznal.“

Amanda přikývla, i když jí to přišlo trochu zvláštní od člověka, který se chystal identifikovat sestřino mrtvé tělo.

„Znáte mladou ženu jménem Kitty Treadwellová?“ otázala se Evelyn.

Bennett přivřel oči. Ze špičky cigarety mu stoupal kouř. „Co o Kitty víte?“ Nenechal je odpovědět. „Měly byste si dávat pozor, kam strkáte nos, dámy. Nebo vám ho někdo uřízne.“

Dveře budovy se s rachotem rozlétly a do chodby vešli Rick Landry s Butchem Bonniem. Když spatřili Amandu s Evelyn, oba se zamračili.

„No konečně,“ zamumlal Bennett.

Jakmile je Landry uviděl, rozzuřil se. „Co tady, vy dvě pochvy, sakra děláte?“

Amanda stála vedle Evelyn. Rychle se před ni postavila. „Vyšetřujeme náš případ.“

Landry se jí neobtěžoval odpovědět. Otočil se a ramenem do ní vrazil tak silně, že musela o krok ustoupit. „Hank Bennett?“

Bennett přikývl. „Vy tu velíte?“

„Ano,“ odpověděl Landry. „Velíme.“ Odstrčil Amandu, a když se postavil mezi ni a Bennetta, přinutil ji znovu o krok ustoupit. „Vaše ztráta mě mrzí.“

Bennett mávl rukou, jako by o nic nešlo. „Sestru jsem ztratil už dávno.“ Znovu se podíval na hodinky. „Můžeme s tím pohnout, ať to máme za sebou? Přijdu pozdě na večeři.“

Landry ho vedl chodbou a Butch šel za nimi. Ohlédl se po Amandě s Evelyn a na Amandu mrkl, což jí nebylo příjemné. Počkala, dokud nezmizí za dveřmi.

Evelyn hlasitě vydechla a položila si dlaň na hrudník. Třásla se.

„No tak.“ Amanda ji vzala za ruku, ale Evelyn kladla odpor. Amanda ji musela táhnout po chodbě. Rozrazila dveře laboratoře, zrovna když všichni tři muži vcházeli na pitevnu.

Amanda počkala, až budou uvnitř, a pak otevřela dveře. Přikrčila se, jako by se chtěla plížit. Závěsy na velkém okně zůstávaly zatažené.

„Amando…,“ zašeptala Evelyn.

„Pššt,“ zasyčela Amanda a opatrně poodhrnula závěs. Evelyn se k ní přidala a společně nakoukly do okna.

Pete Hanson stál na pitevně zády k protější zdi. Ruce měl založené na prsou. Amandě připadal jako dobrák, ale cosi v jeho postoji naznačovalo, že není vůbec nadšený.

Landry a Butch bylo otočení zády k oknu. Naproti nim stál Hank Bennett a mezi nimi se nacházel vozík s mrtvou. Bennett se jí díval do tváře.

Evelyn očividně také. „To je Jane Delrayová,“ zašeptala. Ve stejné chvíli Hank Bennett prohlásil: „Ano, je to moje sestra.“

11. kapitola

15. dubna 1975

LUCY BENNETTOVÁ

Ve vedlejší místnosti byla ještě jedna dívka. Ta stará zmizela. Dala se snést, zato tahle byla příšerná. Pořád brečela. Vzlykala, prosila a žadonila.

Ani náhodou se nepohne, to jí Lucy mohla zaručit. Žádná z nich se nehýbala, protože jinak je čekala děsná bolest. Nevýslovná bolest, při které přestaly dýchat a ztratily vědomí.

Nejprve to člověk musel alespoň zkusit. Přepadla ho klaustrofobie a nesmyslný strach, že se zadusí. Stejně jako křeče z odebrání drog začínal v nohách. Člověku se zkroutily prsty u nohou a bolestivě se mu stáhly svaly. Postupoval tělem vzhůru jako divoká bouře.

Minulý měsíc se na sídlo guvernéra přiřítilo tornádo. Začalo na Perryho sídlišti, ale to bylo všem jedno. U sídla guvernéra to bylo něco jiného. Představovalo symbol, který měl obchodníkům a hodnostářům na návštěvě města ukázat, že Georgie je srdcem nového jihu.

Tornádu to bylo jedno.

Smetlo z domu střechu a poničilo zahradu. Guvernér Busbee se nechal slyšet, že ho taková zkáza rozesmutnila. Povídal to ve speciálních zprávách, které rádio vysílalo mezi opakováním hudební hitparády. Nejdřív zahráli When Will I be Loved od Lindy Ronstadtové a pak se ozval guvernér, který prohlásil, že dům nechá opravit. Bude to fénix, který povstane z popela. S nadějí a jistotou.

Když začala být opravdu zima, muž Lucy dovolil poslouchat tranzistorové rádio. Pouštěl ho hodně potichu, aby ho ostatní dívky neslyšely. Anebo to dělal jenom kvůli Lucy? Poslouchala zprávy o tom, co se děje na celém širém světě. Zavřela oči a cítila, jak se pod ní houpe podlaha.

Nechtěla se naparovat, ale poznala, že si ji oblíbil. Připomínalo jí to hry, kterým se na základní škole věnovala s Jill Hendersonovou. Jill byla šikovná. Vytrhla ze sešitu kus papíru a složila ho do trojúhelníků. Jak se tomu říkalo?

Snažila se rozpomenout. Neustálé vzlykání druhé dívky ji rušilo. Bylo tiché, ale vytrvalé. Připomínalo mňoukání kotěte.

Nebe, peklo, ráj. To je ono!

Jill do složených částí zastrčila konečky prstů. Uvnitř byla napsaná slova a dívky se ptaly, komu se líbí a kdo si je vezme. Budou šťastné? Budou mít jedno nebo dvě děti?

Ano. Ne. Možná. Jak se to pozná?

Lucy si nepřipadala výjimečná jenom kvůli rádiu. Muž s ní trávil víc času. Choval se k ní jemněji než předtím a než k ostatním dívkám. Věděla to, protože slyšela, jak s nimi zachází.

Kolik dalších dívek tu bylo? Dvě, tři? Všechny byly slabé a zdály se jí povědomé.

Ta nová ve vedlejší místnosti by se měla přestat prát. Kdyby se vzdala, bylo by jí líp. Jinak dopadne stejně jako ty dvě před ní. Nic nebude lepší. Nic se nezmění.

Pro Lucy však změny nastaly. Místo kousků párků a okoralého chleba, které jí zpočátku strkal mezi zuby, jí dovoloval, aby jedla sama. Seděla na posteli a jedla hamburgery a hranolky od McDonalda. On seděl v křesle s nožem na klíně a pozoroval ji, jak žvýká.

Představuje si to, anebo se její tělo uzdravuje? Mnohem lépe spí. V prvních týdnech – nebo to byly měsíce? – mohla jenom spát, ale jakmile si na chvíli zdřímla, s hrůzou sebou trhla a probudila se. Teď se často stávalo, že ji musel vzbudit, když přišel.

Jemně ji šťouchl do ramene. Nebo ji pohladil po tváři. Cítila teplou žínku. Pečlivě se staral o její tělo a myl ji. Modlil se za ni. Uzdravoval ji.

Na Juicově rohu si holky vykládaly o zlých pasácích. Na které je třeba dát si pozor. Kteří přicházejí neviděni. Jeden z nich byl schopen bodnout nožem do obličeje. Druhý se do člověka pokusil strčit celou pěst. Další nosil plenu. Jiný člověku chtěl nalakovat nehty.

Když se to tak vzalo, byl tenhle chlápek vlastně tak špatný?

12. kapitola

Současnost

ÚTERÝ

Ranní slunce pomalu stoupalo nad obzor, když Will se snažil zarazit až dozadu sedadlo spolujezdce ve Faithině mini. Našlo se tělo, nejspíš té pohřešované studentky z Georgijské techniky, a on ve směšném autíčku ztrácí čas nastavováním knoflíků, aby nenarážel hlavou do stropu.

Faith počkala, až si zapne bezpečnostní pás, a pak řekla: „Vypadáš děsně.“

Will se na ni podíval. Měla na sobě oblečení nafasované u GBI – khaki kalhoty a tmavě modré triko. Ke stehnu si připevnila pistoli. „Děkuju.“

Faith couvala po příjezdové cestě. Auto nadskočilo, když přejela přes obrubník. Mlčela, což bylo nezvyklé. Faith většinou mluvila o sto šest. Měla sklon do všeho strkat nos. Dnes ráno však nic z toho kdovíproč nedělala. Will by kvůli tomu měl mít vrásky na čele, ale nemohl na svých bedrech nést všechna břemena. Zbytečnou noc v suterénu, hádku se Sárou a skutečnost, že otce pustili z vězení. To, že před ním Amanda něco skrývá a že v Techwoodu leží mrtvola. Že políbil svou manželku.

Znovu se prsty dotkl svých úst. Angiinu rtěnku si z nich otřel papírovou utěrkou, ale stejně cítil hořké zbytky chemikálií.

„Na téhle straně Severní třídy se stala nehoda. Nebude ti vadit, když to objedu přes Ansley?“ zeptala se Faith.

Will zavrtěl hlavou.

„Ty jsi v noci nespal?“

„Spíš jsem jen tak klimbal.“

„Zapomněl sis oholit kousek…“ Dotkla se jeho tváře. Když nereagoval, sklopila před ním stínítko.

Will se na sebe zadíval do zrcátka. Na tváři měl malý pruh vousů, které vynechal při holení. Podíval se na své oči. Měl je podlité krví. Nebylo divu, že mu druzí říkali, že vypadá špatně.

„Ta vražda v Techwoodu,“ začala Faith. „Jako první na místo vyrazil Donnelly.“

Will zvedl stínítko nahoru. Detektiv Leo Donnelly býval Faithiným partnerem, když pracovala u atlantské policie na oddělení vražd. Choval se trochu otravně, ale především byl průměrný. „Mluvila jsi s ním?“

„Ne. Jenom Amanda.“ Odmlčela se, jako by Willovi chtěla dát příležitost zeptat se, co Amanda říkala. Místo toho však dodala: „Vím o tvém otci.“

Will upřeně hleděl z okna. Faith jela hodně velkou oklikou. Severní třída se cestou do Techwoodu dala přejet lepšími způsoby. Faith se bočními uličkami dostala do Monroeovy ulice. Jeli kolem Piedmontského parku a mířili k Ansley. Bylo šest hodin ráno a na Severní třídě k žádné nehodě nedošlo.

„Máma mi to včera večer řekla. Potřebovala, abych jí někam zavolala,“ prozradila mu Faith.

Will sledoval, jak se kolem míhají rodinné a bytové domy. Projeli kolem veterinární ordinace, kam s Betty chodil na očkování.

„Jde o jednoho chlapa, se kterým jsem kdysi chodila. Myslím, že ses s ním jednou viděl. Sam Lawson. Dělá reportéra u AJC.“

Noviny Atlanta Journal-Constitution. Will nechtěl myslet na to, proč Evelyn Mitchellová chtěla, aby tam Faith zavolala. Amanda nejspíš dělala nějaký machiavelistický tah, aby měla před novinami předstih, než něco napíší. Sára je každé ráno četla. Mezi lidmi, které Will znal, byla jediná, kdo si ještě nechával noviny doručovat poštou. Má na to Sára přijít takhle? Will si dovedl představit její telefonát. Pokud mu zavolá. Možná to neudělá. Třeba v tom spatří jednoduchý způsob, jak se vyvléknout z jejich počínajícího vztahu. Je chytrá.

„Takhle se Amanda dozvěděla, že tvého otce pustili na podmínku,“ řekla Faith. Odmlčela se a znovu očekávala nějakou reakci. „Sam jí zavolal do kanceláře a požádal ji, jestli by ji mohl citovat. Chtěl vědět, jaké má pocity z toho, že je na svobodě.“ Faith zastavila na červené. „Nebude o tom psát. Dala jsem mu podrobnosti o motorkářském gangu, který policie zabásla za prodej nekvalitního metamfetaminu na státní škole. Bude to trhák na první stranu. Sam nebude dál čmuchat.“

Will hleděl na potemnělé nákupní centrum Ansley Mall. Dražší obchody ještě neměly otevřeno a světla uvnitř zářila do bledého úsvitu. Měl zvláštní pocit, jako by ho vezli do nemocnice na operaci. Odeberou mu nějakou část těla, po které mu zůstane jenom rozšklebená díra. Bude se z toho muset vzpamatovat a nějak navyknout smysly, aby ji nevnímaly.

„Co se ti stalo s rukama?“ zeptala se Faith.

Will se pokusil pokrčit prsty. Bolelo to. V kotníku mu s každým úderem srdce škublo. Ve všech kloubech cítil následky svého výletu do podzemí.

„Každopádně,“ pokračovala Faith a prosvištěla ostrou zatáčkou ve Čtrnácté ulici, „vyhledala jsem jeho případ.“

Will byl s otcovými zločiny víc než dobře obeznámen.

„Unikl kulce. Případ Furman versus Georgie se řešil na začátku sedmdesátých let.“

„Ve dvaasedmdesátém,“ doplnil Will. Nejvyšší soud tehdy učinil historické rozhodnutí a dočasně zrušil trest smrti. Kdyby se to stalo o několik let dříve či později, život Willova otce by ukončil stát Georgie.

„První, koho popravili po Furmanovi, byl Gary Gilmore,“ řekl.

„To byl ten masový vrah z Utahu, ne?“ Faith hrozně ráda četla o masových vrazích. Byl to nepříliš šťastný koníček, který se jí však často hodil.

„Dá se mluvit o masovém vrahovi, když zabil jen dva lidi?“ zeptal se Will.

„Myslím, že ano, pokud je to krátce po sobě.“

„Já myslel, že oběti musejí být tři.“

„To podle mého platí jen u sériových vrahů.“ Faith vytáhla iPhone. Něco na něm palcem vyťukala, zatímco čekala, až bude moci navzdory předpisům zabočit do Broskvoňové ulice.

Will se díval do Čtrnácté ulice. Ze svého místa na hotel neviděl, ale věděl, že Four Seasons je dva bloky odtud. Možná proto Faith odbočovala. Věděla, že v hotelu se ubytoval jeho otec. Zdalipak ještě leží v posteli? Přes třicet let seděl ve vězení. Nejspíš nedokázal dlouho vyspávat. Možná si už u pokojové služby objednal snídani. Angie povídala, že každé ráno chodí do posilovny. Běží na pásu, sleduje ranní televizní vysílání a plánuje si den.

„Tak tady to je. Masový vrah je při dvou a více obětech.“ Faith hodila telefon zpátky do držáku na nápoje a odbočila, i když na semaforu svítila červená. „Můžeme si promluvit o tvém otci?“

„Víš, že Broskvoňová ulice tvoří georgijský kontinentální předěl?“ zeptal se Will.

Ukázal na jednu stranu ulice. „Déšť, který spadne na tamté straně, jde do Atlantiku. A déšť tady z té strany do Mexického zálivu. Možná jsem si to popletl, ale podstatu jsi jistě pochopila.“

„To je ohromné, Wille.“

„Líbal jsem se s Angií.“

Faith málem najela na chodník. Prudce strhla volant, aby auto vrátila na silnici. Chvíli mlčela a pak zamumlala: „Ty posraný idiote.“

Přesně vystihla jeho pocity.

„Co budeš dělat?“

„Nevím.“ Znovu se zadíval z okna. Mířili do centra. „Asi to budu muset říct Sáře.“

„To v žádném případě nedělej,“ oponovala. „Zbláznil ses? Zkope tě do kuličky.“

Nejspíš by si to zasloužil. Sotva by Sáře dokázal vysvětlit, že nejstarší klišé na světě tentokrát nelže – ten polibek opravdu vůbec nic neznamenal. Will si připomněl, že Sára je jediná žena, s níž chce být. Možná vůbec první žena, s níž chce doopravdy být. Pro Angii byl polibek něco jako pro psa patník, který počurá.

„Chceš zůstat s Angií?“ zeptala se Faith.

„Ne.“ Zavrtěl hlavou. „Ne.“

„Došlo ještě k něčemu jinému?“

Will si vzpomněl, že se dotkl Angiina ňadra. „Ne…“ Nehodlal zacházet do podrobností. „Žádný kontakt mezi námi…“

„OK, chápu.“ Odbočila na Severní třídu. „Ježíši, Wille.“

Čekal, že bude pokračovat.

„Sáře to nemůžeš říct.“

„Nemůžu před ní mít tajnosti.“

Hlasitě se zasmála, až ho zabolely uši. „Děláš si srandu. Ví Sára o tvém otci? Ví, že…“

„Ne.“

Faith se nesnažila skrýt nevěřícnost. „V tom případě jí o ničem neříkej.“

„To je něco jiného.“

„Myslíš, že jí to Angie poví?“

Will zavrtěl hlavou. U Angie se nedalo snadno zjistit, jak je na tom s morálními zásadami, ale Will věděl, že Sáře o polibku nikdy nepoví. Mnohem radši kvůli němu bude mučit Willa.

Faith šla rovnou na věc. „Jestli se to nebude opakovat a nic to neznamenalo, tak prostě budeš muset ten pocit viny vydržet. Anebo žít bez Sáry.“

Will o tom už dál nemohl mluvit. Znovu se zadíval z okna. Stáli na červené. Ve Varsity se svítilo. Za pár hodin budou číšníci pobíhat po parkovišti, lepit na auta čísla a přijímat objednávky. Paní Flanniganová jednou za měsíc brávala starší děti do Varsity. Byla to odměna za dobré chování.

„Pokusil ses někdy promluvit s detektivy, kteří pracovali na případu tvé matky?“ zeptala se Faith.

„Jeden zmizel. Podle někoho se přestěhoval do Miami. Ten druhý na začátku osmdesátých let umřel na AIDS.“

„Měl některý z nich rodinu?“

„Žádnou jsem nenašel.“ Will upřímně řečeno zase tak moc nehledal. Bylo to, jako když si člověk strhává strup. V určité chvíli mu začne téct krev.

„Tak já si s tebou poslední dva roky povídám a ty mi o tom ani neřekneš.“

Will ji nechal, ať sama dumá nad jeho důvody.

Faith přejela dálnici. Na domech v bývalé olympijské vesničce nyní viselo logo Georgijské techniky. Starý stadion se přestavoval a ulice nedávno dostaly nový asfaltový povrch. Kostky v chodnících vytvářely ozdobné ornamenty. I takhle brzy po ránu venku běhali studenti. Faith na dalších semaforech odbočila. Velice dobře to tu znala, protože její syn začal nedávno na Techniku chodit. Její matka tu získala doktorát. Faith na univerzitě čtyři roky studovala, aby mohla začít pracovat u GBI.

Faith zpod sluneční clony vytáhla kus papíru vytrženého z bloku. Will si všiml, že si na něj načmárala, kudy má jet. Zpomalila a mumlala si: „Centennial Park North… Aha, tady je to.“ Nakonec odbočila do vedlejší ulice a podřadila, aby vyjela kopec. Všude stály luxusní bytové domy z cihel a velká rodinná sídla. Na ulici parkovala pěkná auta – novější toyoty a fordy a sem tam i nějaké BMW. Tráva tu byla posekaná a okapy i okna domů zářily čistě bílou barvou. Na každém druhém balkóně visel satelit. Bytový komplex měl být pro různé příjmové skupiny, což znamenalo, že v několika méně zajímavých bytech našli domov nepříliš majetní lidé a ve zbytku žili bohatí. Někteří zámožnější studenti nejspíš bydleli tady místo na koleji, kde byl ubytovaný Faithin syn.

„Centrum Zella Millera,“ přečetla Faith z cedule. „Společenský dům Clarka Howella. Tak jsme tady.“ Zpomalila a jela krokem. Instrukce už nepotřebovala. Ulici blokovala dvě policejní auta. Za policejní páskou postávala skupina místních obyvatel. Většina z nich na sobě měla pyžamo a župan. Zastavilo se tu i několik běžců, aby se podívali, co se děje.

Faith musela poodjet o několik bloků dál, aby našla místo na parkování. Vjela na obrubník a zatáhla ruční brzdu. „Jsi v pohodě?“ zeptala se Willa.

Chtěl její otázku ignorovat, ale nepřipadalo mu to fér. „To se uvidí,“ vypravil ze sebe a vystoupil z auta dřív, než mohla něco říct.

Pouliční lampy stále svítily a doplňovaly vycházející slunce. Nad hlavami jim kroužily dvě helikoptéry s televizními reportéry. Bzučící lopatky jejich vrtulí halasně protínaly vzduch. Na ulici rozbily tábor další štáby. Na třínožkách stály kamery. Reportérky si upravovaly make-up a rychle si psaly poznámky.

Will na Faith nečekal. Vyrazil k místu činu, kde už stála Amanda Wagnerová.

Ruku měla v pásce. Jinak na ní vůbec nebylo vidět, že strávila noc v nemocnici. Stála na chodníku ve svém obvykle jednotvárném oděvu sestávajícím ze sukně, halenky a saka. Shlíželi na ni dva urostlí policisté v uniformě a přikyvovali jejím příkazům. Vypadali jako fotbalisté, kteří se před útokem radí s trenérem.

Když se k nim Will s Faith přiblížili, policisté odběhli k postávajícím lidem, nejspíš aby si zapsali jejich jména a vyfotografovali je, aby je mohli prověřit v databázi. Amanda se vždycky chovala jako vyšetřovatelka ze staré školy. Nesnažila se porotu ovlivnit pomocí krevních vzorků nebo vlasů. Pracovala na případu, dokud nedošla k závěru, o kterém nemohl pochybovat žádný logicky uvažující člověk.

Neobtěžovala se s úvodními frázemi. „Nechci vás tady.“

„Proč jste mi tedy volala?“

„Protože jsem věděla, že se nebudete držet zpátky.“

Nečekala na odpověď. Otočila se na podpatku a vyrazila ke společenskému domu. Will jejím rychlým krokům snadno stačil. Faith se netypicky držela dál a šla kousek za nimi.

„Svazují nás pravidla,“ řekla Amanda. „Jak víte, celé to tady býval slum. Stát to tu vyčistil kvůli olympiádě a město se s tím svezlo. Zrovna tak Technika. Mluvilo do toho oddělení parků a taky bytový odbor. Dokonce i památkový úřad, což je opravdu dobrý vtip. Máme víc státních orgánů než aut s televizními štáby. Teď nám pomáhá policie, ale důkazy dostanou do rukou naši technici a náš soudní lékař.“

„Chci se zúčastnit pitvy.“

„Ta bude až za hodně dlouho…“

„Počkám.“

„Opravdu si myslíte, že je to dobrý nápad?“

Will si myslel, že je to velice špatný nápad, ale to ho nemohlo zastavit. „Musíte ho předvolat k výslechu.“

„Proč bych to dělala?“

Rozumný tón jejího hlasu ve Willovi probouzel chuť jednu jí vrazit.

„Spis mého otce jste četla.“

Zastavila se a podívala se na něho. „Ano.“

„Myslíte, že je náhoda, že sotva ho pustili, našla se v Techwoodu mrtvá studentka?“

„Pořád se dějí náhody.“ Amanda ztratila něco ze své obvyklé jistoty. „Nemůžu ho nechat jen tak zatknout, Wille. Neříká vám něco řádný proces? Čtvrtý dodatek k Ústavě? Tahle nedotknutelná práva by vám měla připadat povědomá.“

„Nikdy předtím jste na ně nebrala ohled.“

„Zjistila jsem, že s takovými nepříjemnostmi se neobtěžují hlavně bohatí běloši.“

Will si uvědomil, že ho zatlačila do kouta. „I tak…“

„Nic víc vám neřeknu.“ Amanda kráčela dál. „Ashleigh Snyderovou jsme předběžně identifikovali. V kontejneru se našla její kabelka. Měla v ní kreditní karty, ale chybí řidičský průkaz. Hotovost zrovna tak.“

„To mi připadá povědomé.“

„Zaplať pánbůh za zákony o volném přístupu k informacím.“ Georgijský zákon o svobodném přístupu k informacím patřil k nejliberálnějším v zemi. Zejména vězni se ho rádi dovolávali.

„Je ubytovaný ve Four Seasons,“ řekl Will.

„Já vím,“ přiznala. „Včera odpoledne jsme ho na dvě hodiny ztratili, ale už se to znovu nestane.“

„Je venku skoro dva měsíce.“

Amanda chvíli otálela s odpovědí. „Nikdy jsem nepochopila, proč se tresty zkracují za dobré chování. Ve vězení se snad člověk má pořád chovat co nejlíp.“

„Nikdo mi neřekl, že ho pustili.“

„To je tím, že máte zapečetěný záznam mladistvého pachatele, Wille. Nesmějí vás informovat, pokud je o to sám nepožádáte.“

„Měl tam umřít.“

„Já vím.“

„Doktorko Wagnerová?“ zavolal na Amandu jeden policista.

„Vy dva jděte dovnitř,“ řekla Amanda a počkala, až k ní policista přijde.

Will kráčel dál. Faith musela popoběhnout, aby mu stačila. „O čem jste se bavili?“ zeptala se.

Will jenom zavrtěl hlavou. Vešli na parkoviště, které se mírně svažovalo. Vzadu stáli v půlkruhu kolem těla detektivové. Žena ležela před velkým kontejnerem, který se nacházel mezi cihlovými zídkami ve tvaru písmene U. Velké kovové dveře měl otevřené. Zámek visel na závoře, z níž odrazili očko. Někdo už ho označil žlutým štítkem, aby ho mohli zaevidovat jako důkaz.

Will se rozhlédl. Měl pocit, že ho někdo sleduje. Anebo je jenom paranoidní? Zapátral očima po okolí. Společenský dům byl na protější straně parkoviště, po jehož obvodu stály další bytové domy s bílými garážovými vraty, která se podobala zubům v dásních z červených cihel. V dálce se nacházelo dětské hřiště s barevnými prolézačkami a houpačkami. Na horizontu se tyčila budova Coca Coly.

Když přimhouřil oči a podíval se přes dálnici, rozeznal známou rezavou fasádu hotelu Four Seasons.

„Další případ vyřešenej skvělým GBI.“ Leo Donnelly se zasmál s cigaretou v ústech. Detektiv z oddělení vražd byl jako obvykle oblečený do světle hnědého obleku, který byl nejspíš zmačkaný, už když ho ráno zvedl ze země. Jeho nový partner, mladý muž jménem Jamal Hodge, kývl na Faith.

Leo na ni mrkl. „Máš pěknej hrudník, Mitchellová. Pořád kojíš, co?“

„Jdi do háje, Leo.“ Faith vytáhla z kabelky zápisník. „Kdy vám zavolali?“

Leo také vytáhl notes. „Ve čtyři hodiny a třicet osm minut ráno. Správce přišel do práce, uviděl ji a začal vyšilovat. Jmenuje se Otay Kehole.“

„Utay Keo,“ opravil ho Jamal.

„Á, pán je nějakej chytrej.“ Leo po něm nehezky loupl očima. „Uuu-Tay studuje na Technice. Je mu čtyřiadvacet a bydlí s maminkou. Čistej rejstřík.“

„Mohl by to udělat?“ zeptala se Faith.

„Není to pravděpodobné,“ odpověděl Jamal.

Leo ostentativně zavřel notes, potáhl z cigarety a zadíval se na Jamala. „Ten kluk sem před dvěma lety přišel z Kambodže. Pracuje na studentský vízum. Dobrovolně si nechal vzít otisky prstů a vzorky DNA. Nemá žádnej záznam ani motiv. Určitě už přefiknul pár děvek – kdo z nás ne? Ale nemá ani auto. Přijel sem autobusem.“

„Oběť jste identifikovali podle kreditních karet?“ zeptal se Will.

Jamal před sebe napřáhl ruce na znamení, že odpovědět by měl Leo.

„Jsme si dost jistí, že je to Snyderová,“ odpověděl Leo. „Má rozmašírovanej obličej, ale pozná se podle blond vlasů.“

„Dali jste vědět rodině?“ zeptal se Will.

„Její máma je mrtvá a táta sem letí ze Salt Lake City. Byl tam na obchodním jednání. Měl by dorazit dneska odpoledne.“

„Požádali jsme o dentální karty,“ dodal Jamal.

„Skvělé, díky,“ zamumlala Faith. Nejspíš myslela na to, že pro dívčina otce bude let domů dlouhý. Až ji uvidí na pitevně, navždycky se mu změní život.

Všichni se otočili zpátky ke kontejneru. Dav se rozešel a technici mohli začít s náročným procesem evidování všeho, co na místě činu najdou.

Will se podíval na zkroucenou dívku. Tvář jí částečně zakrývaly dlouhé blonďaté vlasy. Ležela na zádech s rozhozenýma rukama otočenýma zápěstími nahoru. Obličej měla celý rozbitý a zkrvavený, takže by ji nepoznali ani blízcí přátelé. Na nehtech jí zářil rudý lak. Oblečení nasáklé krví se jí lepilo na kůži. Will věděl, co má pod přiléhavým tričkem a květovanou sukní.

„Tohleto se nevidí každej den,“ poznamenal Leo. „Ten chlap jí bušil do břicha, dokud z ní nevylezly střeva. Něco takovýho se nevidí ani na YouTube.“ Zasmál se pro sebe. „Aspoň dokud nezjistím, jak funguje foťák v mým mobilu.“

„Proboha živého,“ zamumlal Jamal, otočil se k Leovi zády a vyrazil k Charliemu Reedovi z GBI, specialistovi na ohledání míst činu.

„No tak, Hodgi!“ vykřikl na něho Leo. „Je to jen sranda.“

„Ty jsi chytrák, Leo,“ řekla Faith. „Vážně chceš namíchnout vnuka náčelníkova zástupce?“

Will se na ni podíval. Trochu se jí třásl hlas. Mrtvoly vždycky snášela špatně, ale pokaždé byla odhodlaná to ustát. Stačilo, aby dala najevo nevolnost, a Leo nebo někdo jemu podobný by z ní udělal terč posměšků, kterému by se při ranní prezenci smáli všichni policisté. Faith Willovi jednou řekla, že pracovat s Leem je jako pozorovat opičku na klíček, která se porouchala a nemůže břinknout činely.

Will věděl, že nemá smysl ptát se jí, jestli je v pohodě. Místo toho si v rozumné vzdálenosti klekl vedle těla, aby nekontaminoval místo činu. Fotografové nečekali, až úplně vyjde slunce. Na skládacím stole měli rozložené digitální fotoaparáty a počítače. Jedna žena zapnula dieselový generátor a xenonová světla blikla a rozsvítila se. Ruka oběti na asfaltu byla úplně bílá. Červené pěstěné nehty se leskly, jako by lak ještě nestačil zaschnout.

„Co je to za budovu? Je to pořád společenský dům?“ zeptala se Faith Lea.

„Nevím,“ pokrčil Leo rameny. „Myslím, že ho pojmenovali po tom chlápkovi z rádia.“

Will příliš rychle vstal, a proto se mu zamotala hlava. „Clark Howell byl vydavatelem Atlanta Constitution.“

„Nekecejte,“ řekl Leo.

„Dneska z něj padají samé fascinující zbytečnosti,“ řekla Faith. „Máš nějaká vodítka?“

„Co je ti do toho?“

Faith si dala ruce v bok. „Nechovej se jako debil, Leo. Víš, že je to státní případ. Máš nějaká vodítka nebo se mám jít zeptat Jamala?“

Leo neochotně odpověděl: „Zavolal jsem na pár míst, taky do centra. Nemáme žádnej záznam o člověku, kterej by dokázal vymlátit duši z takovýhle holky.“ Zasmál se. „Nebo spíš střeva.“

„Měla nějaké nepřátele?“

„To byste vy měli vědět líp než já.“

„Nebrala drogy?“

Leo popotáhl a podrbal se na nose. „Podle toho, co jsem slyšel, nijak zásadně.“

„Koks nebo metamfetamin?“

„Je to studentka, takže hádej.“

„Čili metamfetamin,“ řekla Faith. „A nezevšeobecňuj, Leo. Můj syn chodí na Techniku a nejtvrdší droga, jakou zkusil, je Red Bull.“

„Jasně.“

„Faith!“ zvolala Amanda. Stála na kraji parkoviště a mávala na ně, aby šli k ní. Faith na Lea vrhla nehezký pohled a společně s Willem vyrazila k Amandě.

„Nemusíte mi děkovat, vážení. Potěšení na mý straně!“ křikl za nimi Leo.

Když došli k Amandě, právě něco lovila v kabelce. Vytáhla z ní chytrý telefon, který měl od událostí v dětském domově stále prasklý kryt. Prohlížela e-maily a říkala: „Hlídka našla běžce, který si dneska krátce po čtvrté ráno všiml, že v okolí krouží podezřelý zelený minivan.“

„On se sám od sebe přihlásil?“ Faith se podívala na hodinky. „To dvě hodiny běhal venku?“

„To je pro začátek velmi dobrá otázka. Bydlí tady, v bytě číslo dva tisíce šest set dvacet.“ Amanda ukázala na budovu na protější straně ulice. „Sepište s ním protokol. Co nejpodrobněji.“

„Já si ho vezmu na starost,“ řekl Will a chystal se odejít, ale Amanda ho zarazila.

„Udělejte to vy, Faith.“

Faith se na něho omluvně podívala a odběhla k bytovému domu.

Amanda zvedla prst a Will zůstal zticha. Přečetla si několik dalších e-mailů a pak telefon zastrčila do kabelky. „Víte, že na tomhle případu nemůžete pracovat.“

„Nevím, jak byste mi v tom mohla zabránit.“

„Musí to vypadat dobře na papíře. Nesmí se nám to u soudu rozpadnout.“

„Posledně to u soudu obstálo a stejně ho pustili.“

„Tak to v našem právním systému funguje. Myslela jsem, že už se v něm vyznáte.“

Will se zadíval přes dálnici. Doprava ve špičce houstla a ve všech čtrnácti pruzích se tvořila zácpa. Viděl ceduli, která informovala o nemocnici spolupracující s Emoryho univerzitou. Sára tuto univerzitu, jejíž posluchači se učili i v Gradyho nemocnici, vystudovala. Teď se jistě chystá do práce. Sprchuje se a fénuje si vlasy. Will obvykle před odchodem venčil psy. Zdalipak jí to chybí?

„Dejte mi čas, abych to mohla udělat tak, jak se má, Wille. Nesmíme nic pokazit,“ řekla Amanda.

Will zavrtěl hlavou. Nezáleželo mu na způsobu, ale jenom na výsledku. „Na tomhle případu musíme pracovat od začátku.“

„Co myslíte, že celou dobu dělám?“ zeptala se. „Jakmile jsem to zjistila, začaly na tom pracovat dva týmy. Máme víc jak třicetiletou časovou mezeru a žijeme ve městě, kde se každých pět let něco bourá. V jeho oblíbeném lovišti momentálně stojí dvanáctipatrová kancelářská budova.“

„Podívám se tam. Faith může jet se mnou.“

„Už jsme to tam prozkoumali odshora až dolů.“

„Ale já u toho nebyl.“

Nedívala se na něho. Stejně jako Will hleděla přes dálnici. „Motiv, způsob a příležitost.“ To byla Amandina mantra.

„Víte, že má všechny tři,“ připomněl jí Will.

Krátce přikývla. Kdyby ji Will nesledoval, vůbec by si toho nevšiml. Prohlížel si ji z profilu. Zdálo se, že je stejně unavená jako on. Pod očima měla tmavé kruhy. Make-up se jí usadil ve vráskách kolem očí a úst.

„Musím říct, že se mi moc líbí, jak jste upravil ten suterén,“ pronesla.

Will zaťal pěsti a rány na prstech se mu otevřely.

„Našel jste to, co jste hledal?“

Když otevřel ústa, prasklo mu v čelisti. „Co jste tam dělala?“

„To je velice zajímavá otázka.“

„Jak dlouho víte o mém otci?“

„Jste můj podřízený, Wille. Mám v popisu práce vědět o vás všechno.“

„Proč vám volal ten reportér?“

„Nejspíš z toho chtěl vykřesat dobrý příběh – vybral jste si zákon a pořádek. Povstal jste z popela. Symbolem Atlanty je fénix. Pěkně to k sobě pasuje.“

Otočil se a vyrazil zpátky k Severní třídě a mostu přes dálnici. Amanda dělala o polovinu kratší kroky, a tak se musela dost snažit, aby mu stačila.

„Kam jdete?“ zeptala se.

„Promluvit si s otcem.“

„Proč?“

„Četla jste jeho spis a víte, že má určitý styl. Jednu zabije, druhou si nechá. Nejspíš si ji už vybral.“

„Mám začít hledat pohřešovanou prostitutku?“

Tropila si z něho žerty. „Dobře víte, že už hledá další.“

„Řekla jsem vám, že ho nechávám sledovat. Nevyšel z pokoje.“

„S výjimkou včerejšího odpoledne.“

Přestala se snažit udržet s ním krok. „Vy s ním mluvit nebudete.“

Will se otočil. Amanda nikdy nezvyšovala hlas a zásadně nekřičela. Nedupala nohou o zem a nenadávala. Dokázala každému nahnat strach jen svou pověstí. Poprvé za patnáct let ji prohlédl. Nebyla nic víc než stará ženská s rukou v pásce a tajemstvími, která si odnese do hrobu.

„Vydala jsem rozkaz, aby vás zatkli, jakmile do toho hotelu vejdete. Rozumíte mi?“ řekla.

Nenávistně na ni hleděl. „Měl jsem vás v tom suterénu nechat shnít.“

„No tak, Wille.“ V hlase jí zaznívala lítost. „Mám takový pocit, že ještě než tohle skončí, oba budeme litovat, že jste to neudělal.“

13. kapitola

Současnost

SUZANNA FORDOVÁ

Scházel jí pořad Když hvězdy tančí a stýskalo se jí po jejím malém psíkovi Bobovi, který zemřel, když jí bylo deset. Stýskalo se jí po babičce, jež zemřela, když bylo Suzanně jedenáct, a po dědečkovi, jenž babičku za několik měsíců následoval. Scházela jí rybička Adam, která zemřela toho večera, kdy si ji přinesla z obchodu. Suzanna ji našla, jak plave na boku v akváriu. Měla mrtvé oko a ona v něm viděla svůj odraz.

Zavolala do obchodu, aby ji reklamovala.

„Prostě ji spláchni do záchodu,“ poradil jí vedoucí prodejny. „Zítra přijď a dostaneš novou.“

Suzanna z té představy byla nesvá. Připadalo jí to nesprávné. Copak Adam nic neznamenal? Opravdu byl tak postradatelný? Má jednoduše hodit do akvária jinou rybičku a zapomenout, že vůbec existoval? Má ji také pojmenovat Adam a krmit ji tím, co měla připravené pro tu první? Nechat ji plavat skrz jeho truhlici s pokladem a jeho růžovým korálovým hradem?

Nakonec se nedalo nic dělat. Spláchla Adama do záchodu. Když se voda točila v míse, viděla, jak mrskl ploutvičkou. Obrátila se k ní skleněná kulička jeho očka a Suzanna v ní spatřila cosi jako paniku.

Ve snech se měnila v tuto rybku. Stávala se Adamem číslo jedna. Možnost reklamovat jeho smrt samozřejmě představovala obrovské pokušení – druhý den se vrátila do obchodu a zadarmo si odtud odnesla Adama číslo dvě.

Celý ten sen vypadal následovně:

Bezmocná Suzanna číslo jedna upřeně zírá na strop a vysokou rychlostí se otáčí a míří do odpadu.

14. kapitola

14. července 1975

PONDĚLÍ

Amanda se opírala o své auto a čekala na Evelyn v garáži budovy patřící obchodnímu domu Sears. V podzemí byl nehybný vzduch a chlad vycházející ze stěn z litého betonu nedokázal soupeřit s příšerným horkem venku. Bylo teprve sedm ráno, ale Amanda už cítila, jak jí po krku za límeček stéká pot.

Ani ona, ani Evelyn v sobotu večer neměly náladu na grilování. Hank Bennett. Nesprávně identifikovaná dívka. Rudé nehty. Zlomená jazylka. Musely toho hodně vstřebat a ani jedna si nepřipadala schopná srozumitelného hovoru. Mluvily jednoslabičně – Amanda kvůli tomu, co viděla u Peta Hansona, a Evelyn nejspíš proto, že ji vyvedlo z míry další setkání s Rickem Landrym. Ať tak či tak, Evelyn se vrátila domů k manželovi a Amanda jela do svého prázdného bytu.

Neděle přinesla příjemný pocit normálnosti. Amanda udělala otci snídani a pak spolu šli do kostela. Uvařila nedělní večeři. Duke se konečně rozveselil. Na adresu kazatele utrousil pár vtipných poznámek. Se svým případem se cítil pevnější v kramflecích. Neustále mluvil se svým právníkem. Pro muže, které vyhodil Reginald Eaves, byl návrat Larse Oglethorpa do služby rozhodně dobrou zprávou.

Amanda pochybovala, že je to dobrá zpráva pro ni.

Evelynin kombík prudce odbočil, až mu pneumatiky zakvílely o asfalt. Zacouvala na místo vedle Amandina vozu a vykřikla z otevřeného okna: „Zavolal ti včera Kenny?“

Amanda zpanikařila. „Proč by mi měl volat?“

„Dala jsem mu tvoje číslo.“

Amandu to natolik vyvedlo z míry, že jenom zírala. „Proč jsi mu dala moje číslo?“

„Protože si o něj řekl, ty hlavičko. Co jsi tak překvapená? A proč tu jenom tak stojíš?“

Amanda zakroutila hlavou a přistoupila k Evelyninu autu. Muži jako Kenny Mitchell o její telefonní číslo nežádali. „Je od tebe moc milé, že jsi ho k tomu přinutila, ale nebudeme mařit čas s něčím, co se stejně nestane.“

„Můžeš…“ Evelyn se zarazila, ale jenom na malý okamžik. „Můžeš používat tampóny, viď?“ vyhrkla.

Amanda si přitiskla prsty na oční víčka a nedbala na to, zda si rozmaže stíny. „Když řeknu, že ano, můžeme prosím změnit téma hovoru?“

Evelyn se nenechala odbýt. „Pete je opravdový doktor. Napíše ti recept a nebude se na nic ptát. A když tomu chlápkovi v lékárně v obchoďáku necháš pár dolarů navíc, nebude dělat potíže.“

Amanda si rukou ovívala obličej. Vedro v autě bylo dusivější než venku. Pokoušela se nemyslet na to, že jí včera v prázdném bytě zvonil telefon.

„Dneska už je to legální, zlato. Už nemusíš být vdaná, abys mohla brát antikoncepci.“

Amanda se tentokrát upřímně rozesmála. „Myslím, že děláš předčasné závěry.“

„Možná, ale je to celkem legrace, ne?“

Vlastně to bylo ponižující, ale Amanda se to pokusila zastřít tím, že se znovu podívala na hodinky. „Dumala jsi nad tím celou neděli nebo sis taky našla čas myslet na to, do čeho jsme se pustily?“

Evelyn obrátila oči vzhůru. „Děláš si srandu? Celý týden nemyslím na nic jiného. Dneska ráno jsem byla tak nesoustředěná, že jsem Billovi do kafe nasypala místo cukru sůl. Chudák ho půlku vypil, než mu došlo, co se mi povedlo.“ Odmlčela se, aby se nadechla. „A co ty?“

„Procházela jsem Butchovy zápisky.“ Amanda z kabelky vytáhla notes detektiva z oddělení vražd. „Vidíš? Tady.“ Ukázala na stránku, aby Evelyn usnadnila čtení. Byla tam dvakrát zakroužkovaná písmena UI.

„Utajený informátor,“ řekla Evelyn a prolistovala zápisník dopředu. „Je tam o tom něco víc? Třeba jméno?“

„Nic. Butch na informátory hodně spoléhá.“ Vlastně na ně spoléhal ve většině případů. Uměl velice šikovně nacházet chátru a kriminálníky, kteří byli ochotní poskytnout informace za možnost propuštění z vězení. „Jména svých zdrojů nikdy neprozrazuje.“

„Jak rafinované.“ Evelyn zběžně listovala zápisníkem, dokud nenarazila na hrubý náčrt bytu, kde žila Jane Delrayová. „Vynechal koupelnu. Prohledal to tam vůbec?“ Sama si odpověděla. „Samozřejmě že ne. Proč taky?“

Amanda se podívala na hodinky. Nechtěla přijít pozdě na prezenci. „Měly bychom se domluvit, co dnes budeme dělat. Až dorazím do práce, můžu zavolat kamarádce na bytovém. Třeba se nám povede zjistit, kdo si ten byt pronajímal.“

Evelyn se na okamžik odmlčela. „Zavolám Cindy Murrayové na sociálce a zkusím zjistit, jestli má čas podívat se do krabice se zabavenými řidičáky, jestli tam není nějaký na jméno Lucy Bennettová. Alespoň budeme mít její fotku.“

„Nevím, k čemu to bude dobré. Pete musí identifikaci podepsat. Provedl ji její vlastní bratr.“ Ani ona, ani Evelyn neměly odvahu odporovat Hanku Bennettovi, který sestru identifikoval. „Bennett ji neviděl pět nebo šest let. Myslíš, že věděl, že to není Lucy?“

„Myslím, že mu nejvíc záleželo na tom, aby nepřišel pozdě na večeři.“

Obě mlčely. Amanda měla v hlavě chaos. Myšlenky jí vířily a unikaly. Nezvládala je sledovat.

Evelyn očividně měla stejné pocity. „Včera večer jsem s Billem začala skládat puzzle s mosty na severozápadním tichomořském pobřeží. Zeke ho minulý měsíc vybral Billovi ke Dni otců. A jak jsme skládali, říkala jsem si: Přesně takhle si celý týden připadám. Mám plno různých malých kousků, které poletují kolem, a kdybych je dokázala dát dohromady, možná bych byla schopná vidět ten případ jako celek.“

„Vím, jak to myslíš. Pořád se sama sebe na něco ptám a nedokážu najít žádnou uspokojivou odpověď.“

„Hele, dostala jsem bláznivý nápad.“

„Jsem bez sebe překvapením.“

Evelyn udělala ironickou grimasu a zabořila se do sedadla.

„Co to děláš?“

Evelyn se zkroutila a pokusila se dosáhnout na zadní sedadlo. Nohy jí přitom vyletěly vzhůru. Amanda je odstrčila, aby nedostala ránu do obličeje. Rozhlížela se po parkovišti a doufala, že je nikdo nesleduje.

„Evelyn,“ řekla. „Co to ksakru…?“

„Mám to.“ Konečně se nasoukala zpátky do sedadla. V rukou držela štos čtvrtek. „Na koberci se roztekly Zekeho voskovky. Vezmi si propisku.“ Otevřela dveře.

Amanda vystoupila z auta a následovala ji. Postavily se před kapotu. Evelyn vzala vrchní čtvrtku a Amandinou propisovačkou na ni napsala: HANK BENNETT. Na další čtvrtku napsala: LUCY BENNETTOVÁ a pak JANE DELRAYOVÁ. Přidala MARY a KITTY TREADWELLOVÁ. Potom ještě HODGE, JUICE / DWAYNE MATHISON a nakonec ANDREW TREADWELL.

„Co to děláš?“ zeptala se Amanda.

„Tohle jsou kousky skládanky.“ Rozložila barevné listy na kapotu. „Složíme je dohromady.“

Amanda si přečetla nesouvisející slova. Evelynin nápad nakonec nebyl až tak bláznivý. „Měly bychom je chronologicky seřadit.“ Při řeči jména přeházela. „Hank Bennett přišel na stanici a seržant Hodge nás pak poslal do Techwoodu. Na jednu čtvrtku ještě napiš Techwood.“ Evelyn ji poslechla. „Potřebujeme je rozdělit na podkategorie.“ Amanda vzala propisovačku a začala doplňovat informace – data, časy, to, co jim kdo řekl. Motor auta v horku cvakal a sálající kapota ji pálila do břicha.

„Nakreslím časovou osu,“ navrhla Evelyn.

Amanda jí podala propisovačku. Ukazovala na jednotlivé listy a přeříkávala posloupnost událostí. „Hank Bennett minulé pondělí přišel za seržantem Hodgem. Hodge nás poslal do Techwoodu, abychom sepsaly hlášení o znásilnění.“ Podívala se na Evelyn. „Hodge nám nechce říct, proč nás tam poslal. K žádnému znásilnění tam očividně nedošlo. Proč jsme tam tedy jely?“

„Dneska ráno se ho znovu zeptám, ale už čtyřikrát mi neodpověděl.“

Amanda cítila, že ji musí pochválit. „Byla jsi hodně odvážná, když ses ho zeptala.“

„Stejně to k ničemu nebylo.“ Evelyn nad komplimentem mávla rukou. „Ten pasák, Juice, sem nepasuje.“

„Co když zabil Jane?“

„To není pravděpodobné. Když se to stalo, nejspíš byl ve vězení. Nebo ho zrovna tloukli hlava nehlava za to, že se vzpíral zatčení.“

„Dobře. Tak ho strčíme sem nahoru jako velice nepravděpodobnou možnost.“ Amanda čtvrtku se jménem Juice odstrčila stranou. „Za další – byly jsme v bytě v Techwoodu. Jane nám řekla, že se pohřešují tři holky: Lucy Bennettová, Kitty, o níž jsme časem zjistily, že je Treadwellová, a nějaká Mary, jejíž příjmení neznáme.“

„Správně.“ Evelyn jména zapsala do diagramu, z něhož vedly šipky ke jménu Jane Delrayová.

„O několik dní později Jane někdo zavraždil.“

„Ale nesprávně ji identifikovali jako Lucy,“ opravila ji Evelyn. „Udělám vedle jejího jména hvězdičku, ale čistě kvůli přehlednosti bychom to měly nechat takhle.“

„Dobře. Takže došlo k vraždě osoby, kterou všichni považují za Lucy Bennettovou.“

„Zajímalo by mě, jestli její bratr neměl vysokou životní pojistku na její jméno.“

Amanda si pomyslela, že Evelyn napadají takové věci, protože si vzala pojišťováka. „Dá se to nějak zjistit? Existuje nějaký registr?“

„Zeptám se Billa, ale když o tom tak mluvíme, napadá mě – proč by někdo Lucy při jejím způsobu života vraždil, když by ji časem zabily drogy?“ Evelyn se podívala na časovou osu. „To není moc silný motiv.“

„Motiv.“ O tom vůbec neuvažovaly. „Proč by někdo chtěl zabít Jane?“

„Budeme uvažovat o tom, že vrah věděl, že zabíjí Jane?“

Amandu začínala bolet hlava. „Myslím, že tak musíme uvažovat, dokud nás něco nepřesvědčí o opaku.“

„Dobře. Motiv. Jane druhým dost lezla na nervy.“

„To je pravda,“ souhlasila Amanda. „Ale kromě nás na ně naposledy lezla Juicovi. A pokud něco o pasácích vím, tak to, že své holky nezabíjejí. Chtějí, aby pracovaly. Živí je.“

„Zavolám do vězení a zjistím, kdy Juice pustili, abychom si mohly být úplně jisté.“ Evelyn si poklepala propisovačkou na bradu. „Možná, že vrah byl někdo, kdo zjistil, že se s námi Jane bavila v Techwoodu. Všude se tam rozsvítila světla, když jsme přijely. Určitě se tam rozneslo, že mluvila se dvěma policajtkami.“

Amandu představa, že by mohla částečně zapříčinit dívčinu smrt, znepokojila. „Zapiš to jako možnost.“

„Nechci myslet na to, že bychom s tím mohly mít něco společného. Ale nakonec to nebyla žádná vzorná školačka, která pekla koláčky pro asociaci rodičů a učitelů.“

„To ne,“ souhlasila Amanda. Evelyn však viděla jenom fotografie. „Nechala sis někdy dělat manikúru?“

Evelyn se podívala na své nehty. Stejně jako Amanda je měla natřené bezbarvým lakem. „Bill mi ji vloni zaplatil k Vánocům. Nemůžu říct, že by se mi líbilo, že se mých rukou dotýká někdo cizí.“

„Jane měla dokonale upravené nehty. Zapilované a nalakované. Sama bych to nezvládla líp.“

„Ta manikúra tehdy byla absurdně drahá. Nedovedu si představit, že by Jane na něco takového měla peníze.“

„Já taky ne. A i kdyby je měla, utratila by je za drogy, ne za nalakování nehtů.“ Amanda si na něco vzpomněla. „Pete mi o útočníkovi řekl jednu zajímavou věc. Povídal, že ten muž měl vztek a neovládal se.“

„Jak to sakra poznal?“

„Z toho, jak Jane vypadala. Byla celá potlučená.“ Amanda si to pokoušela promyslet, ale zjistila, že jednodušší bude všechno probrat s Evelyn. „Asi bychom se měly ptát samy sebe, jaký člověk je něčeho takového schopen. A pak taky, jak to asi udělal. Zřejmě ji tloukl pěstmi, ale navíc měl kladivo. Urazil zámek na padacích dveřích ve střeše. Na druhou stranu musíme zvážit, jak se mu povedlo dostat se na kobylku někomu jako Jane. Nebyla nijak oslnivě chytrá, ale vyznala se v životě na ulici.“

„Kdo, jak a proč,“ shrnula vše Evelyn. „To jsou velice dobré otázky. Pokud odpovědí na ně není Juice, tak kdo? Někdo, s kým se Jane znala. Stálý zákazník, který věděl, kde bydlí.“ Evelyn znovu poklepala propisovačkou. „O tom právě mluvíme – zaťukal na dveře. Udělal jí manikúru. A pak ji shodil ze střechy.“

„Nejdřív ji uškrtil a pak ji shodil ze střechy.“

„To ti řekl Pete?“ zeptala se Evelyn. Amanda přikývla. „Připadá mi to věrohodnější. Jane ječela, jako by ji na nože brali, když ji kopl. Žádné pohlazení to rozhodně nebylo.“

„Tehdy jsi nic takového neříkala.“

„Bála jsem se,“ přiznala Evelyn. „Omlouvám se.“

„To nic,“ ujistila ji Amanda. „Možná bychom se měly poptat, jestli některý pasák rád neškrtí.“

„Znám jednu holku, která v civilu pracuje v centru. Zjistím, co ví. Ale pokud tu někde pobíhá chlap, co rád škrtí ženské – a něco mi říká, že není jenom jeden –, jak zjistíme jeho skutečné jméno? A pokud na to jméno nějakým zázrakem přijdeme, jak dokážeme jeho spojitost s Jane?“

„Pete jí zpod nehtů vyndal kousky kůže,“ řekla Amanda. „Povídal, že může porovnat krevní skupinu se skupinou podezřelého a zjistit, jestli vylučuje antigeny nebo ne.“

„Vylučuje je osmdesát procent populace. Skoro čtyřicet procent má krevní skupinu nula pozitivní. To skupinu podezřelých nijak moc nezmenšuje.“

„To jsem nevěděla,“ přiznala Amanda. Evelyn šla statistika mnohem lépe než jí. „Tak se vraťme k té skládance, než obě přijdeme pozdě do práce.“ Vrátila se na časové ose tam, kde přestaly. „Potom jsme v márnici potkaly pana Modráka neboli Hanka Bennetta. Přiznal, že sestru celé roky neviděl, což by mohlo vysvětlovat, proč ji nedokázal správně identifikovat.“

„Možná je příliš arogantní na to, aby přiznal, že je to nad jeho síly.“

To se zdálo mnohem pravděpodobnější. „Pořád mi připadá divné, že Lucy Bennettová neměla žádný záznam v rejstříku. Šlapala minimálně rok, možná i déle.“

„Kitty Treadwellová má taky čistý rejstřík.“ Evelyn se zatvářila rozpačitě. „Cestou jsem se spojila s dispečinkem. Prošli všechny varianty. Žádná Kitty Treadwellová záznam nemá.“

„A co Jane Delrayová?“

„Před několika lety ji dvakrát sebrali, ale v poslední době nic.“

„Takže máme její otisky prstů.“

Evelyn se zamračila. „Nemáme. Ptala jsem se po nich. Plno starších záznamů se smazalo.“

„To je příhodné.“ Amanda pod jména dívek připsala nové informace. „Potřebujeme zapracovat na Andrewu Treadwellovi. Je právník a starostův přítel. Co dalšího o něm víme?“

„Jane naznačila, že je to Kittyin strýc. Bez obalu řekla, že Kitty je bohatá a její rodina má konexe.“

„V tom článku v novinách se psalo, že Andrew Treadwell má jenom jednu dceru,“ poznamenala Amanda.

„Je to jeden z nejlepších právníků ve městě. Má politickou moc. Jestli jeho dceru na ulici pase černoch, sotva to bude vytrubovat do světa. Spíš využije své peníze a vliv, aby se o ní nevědělo.“

„Máš pravdu,“ uznala Amanda a zadívala se na náčrtek. „Nepřipadá ti zvláštní, že Lucy a Kitty šlapou chodník a jedna z nich má bratra, který pracuje pro strýce té druhé?“

„Třeba se potkaly v nějaké svépomocné skupině.“ Evelyn se usmála. „V Anonymních děvkách.“

Amanda nad jejím vtipem obrátila oči vzhůru. „Předpokládáme pořád, že Andrew Treadwell minulé pondělí poslal Hanka Bennetta za Hodgem?“

„Já ano. A ty?“

Amanda opět přikývla. „Což možná potvrzuje tvoji teorii, že Andrew Treadwell nechce, aby se dostalo na veřejnost, že je Kittyin příbuzný. Třeba se na to díváme špatně. Před kým jiným by Treadwell chtěl ten vztah zatajit než před svými kámoši na radnici?“

„Bennett je celkem pěkný dáreček,“ zamumlala Evelyn. „Je to jeden z nejarogantnějších blbců, jaké jsem kdy potkala. A to je co říct vzhledem k tomu, jaké máme kolegy.“

Amanda se usilovně snažila připomenout si Bennettovy úsečné odpovědi na otázky, které mu položily před márnicí. Měla si je napsat. „Bennett povídal, že sestře poslal do Unijní misie dopis. Nevzpomínáš si, jestli říkal kdy?“

„Ano. Poslal ho vloni touhle dobou, když mu umřel otec. To mi připomíná, že Jane povídala, že Lucy je pohřešovaná asi rok.“

Amanda tyto informace připsala k Lucyinu jménu. „Když ses Bennetta zeptala, jestli mu něco říká jméno Kitty Treadwellová, vyhrožoval, ať si dáváme pozor, kam strkáme nos.“

„Trask,“ vzpomněla si Evelyn. „To je ten muž, se kterým mluvil v Unijní misii.“

„Povídal Trask nebo Trent,“ opravila ji Amanda. Utkvělo jí to v hlavě, protože její matka se za svobodna jmenovala Trentová.

„Nějak si ho musíme prozatím pojmenovat,“ zdůraznila Evelyn.

„Trask,“ navrhla Amanda.

„Dobře. Trask řekl Bennettovi, že Lucy dopis předal, což znamená, že ji musí znát. Jestli pracuje v Unijní misii, mohl znát všechny čtyři holky. Jé, Amando…,“ řekla zdrceně. „Jak to, že nás nenapadlo nejdřív zajít do Unijní misie? Chodí tam všechny děvky, když si potřebují odpočinout. Mají to jako dovolenou v Acapulcu.“

„Misie je tady v ulici,“ připomněla jí Amanda. „Můžeme si s Traskem promluvit a zjistit, jestli o Lucy – nebo o Jane – něco neví.“

„Když budeme mít štěstí, řeknou nám, že Lucy je živá a zdravá a na tom a tom rohu a budou se divit, proč se o ní vykládá, že ji zavraždili.“ Evelyn se podívala na hodinky. „Musím se hlásit v centru, ale za půl hodiny bychom se mohly sejít před Misií.“

„To bych měla stihnout zavolat na bytový odbor a vyřešit, co udělám s Petersonem.“

„Vanessa se ho určitě ráda ujme.“

Amanda schovala propisovačku zpátky do kabelky. „Mám pocit, že z toho bude průšvih.“

„Možná. Poslyš, já se zase zkusím zeptat Hodge, ale pochybuju, že mi něco řekne.“ Evelyn posbírala čtvrtky a srovnala je do štosu. „Nemám z toho všeho dobrý pocit.“

„Jak to myslíš?“

„Podle mého je Lucy Bennettová stejně mrtvá.“

„Možná ano, ale na vině můžou být drogy, ne trestný čin.“

„Četla jsi o těch holkách v Texasu, které zmizely na dálnici I-45?“

„Cože?“

„Bylo jich dvanáct, možná víc,“ objasnila jí Evelyn. „Policie ani neví, kde jsou těla.“

„Kam na tyhle věci chodíš?“

Usmála se a beze studu přiznala: „Do časopisu Skutečný zločin.“

Amanda s povzdechem přihlížela, jak Evelyn nasedá do kombíku. „Uvidíme se před Misií.“

„Platí.“ Evelyn pomalu vyjela z parkoviště. „A na tvém místě bych si kvůli Vanesse nedělala moc těžkou hlavou,“ zavolala z otevřeného okna. „Kdo myslíš, že mi řekl o tom lékárníkovi z obchoďáku?“

„Mandy!“ vykřikla Vanessa, jakmile Amanda vešla na stanici.

Amanda se protlačila mezi kolegy. Stanice byla plná a za několik minut začínala prezence. Amanda nahlédla do seržantovy kanceláře, ale nikdo tam nebyl.

„Dělej!“ Vanessa zase seděla vzadu a skoro nadskakovala na židli. Na sobě měla kalhoty a květovanou halenku. Zbraň jí visela v pouzdře na boku. Na nohy si obula pánské boty. Amanda si měla začít říkat, jestli si ohledně Vanessy a mužů nedělá zbytečné starosti. Alespoň, že ještě nosila podprsenku.

„Koukni, co mám.“ Vanessa zvedla ruku, v níž držela kreditní kartu, jako by to byl zlatý prut. Amanda poznala logo obchodního domu Franklin Simon. Potom jí poklesla čelist, když pod ním spatřila slova VANESSA LIVINGSTONOVÁ vytlačená zlatým písmem.

„Jak jsi…“ Amanda se svezla na židli. Skoro se bála karty dotknout, ale udělala to. „Je pravá?“

„Jo.“ Vanessa zářila.

Amanda od karty nedokázala odtrhnout oči. „Není to nějaký vtip?“ Rozhlédla se, jestli je někdo nesleduje. Zdálo se, že si jich nikdo nevšímá. „Jak jsi k ní přišla?“

„Řekla mi o ní Rachel Fosterová z dispečinku. Úplně stačí, když jim ukážeš výplatní pásky za posledních šest měsíců.“

„Nekecáš?“ Amanda si nemohla pronajmout byt bez otcovy záruky, že je schopná zaplatit nájem. Kdyby nedostala auto od města, chodila by všude pěšky. „Oni ti ji prostě dali? Jen tak?“

„No jo.“

„Nechtěli mluvit s tvým mužem, otcem nebo…“

„Ne.“

Amanda stále pochybovala. Vrátila kartu Vanesse. Franklin Simon byl dobrý obchodní dům, ale jestli takhle snadno vydával kreditní karty, byl odsouzen k bankrotu. „Poslyš, můžeš pro mě něco udělat? Potřebuju, abys dneska jela s Petersonem.“

„Jasně.“

„Nechceš vědět proč?“

V místnosti se ozval hrdelní zvuk, jako když někdo zvrací. Přidali se další muži a vydávali podobně nechutné zvuky. Na stanici vešel Butch Bonnie s pěstmi zdviženými vzhůru, jako by byl Muhammad Ali. Amanda zapomněla, jak zle mu bylo minulý pátek na místě činu. Zbytek mužstva si to očividně pamatoval. Pánové tleskali a smáli se. Veselí se přeneslo dokonce i mezi černochy. Butch se vítězně zatočil a zamířil k Amandě.

Opřel se o stůl. „Tak co, máš to pro mě?“

Amanda sáhla do kabelky pro hlášení a položila listy papíru na stůl.

„Co jsi taková chladná?“ zeptal se. „Máš krámy?“

„To je kvůli tomu, co tvůj partner udělal Evelyn Mitchellové,“ odsekla Amanda. „Je to zvíře.“

Butch se podrbal na tváři. Vypadal zanedbaně. Měl zmačkané oblečení a neoholený obličej. Páchl alkoholem a cigaretami, jejichž odér byl cítit z jeho potu.

Amanda hleděla přímo před sebe. „Chceš ještě něco?“

„Ježíši, Mandy! Nech ho volně dejchat. Stačí, že ho doma buzeruje jeho žena. Nepotřebuje, aby se po něm vozila další sukně.“

Přinutila se zůstat tvrdá. „Ve tvých poznámkách je faktická chyba.“

Butch si do úst strčil cigaretu. „O čem to mluvíš?“

„Říkal jsi, že jsi Lucy Bennettovou identifikoval podle řidičáku v její kabelce. Na potvrzení o důkazech není žádný řidičák uvedený.“

„Do prdele,“ zamumlal. „Omluv moje slova,“ dodal. Zalistoval ve svém zápisníku a porovnal poznámky s hlášením, které podle něj Amanda napsala na stroji. „Jo, už to vidím.“

„Jak jsi oběť identifikoval?“

„Podle informací od utajenýho informátora,“ odpověděl tiše.

„Kterého?“

„To je úplně jedno,“ řekl. „Prostě to hlášení oprav.“

„Víš, že potvrzení se nedá změnit. Existují tři kopie.“

„Tak změň hlášení a napiš tam, že ji někdo poznal.“ Vrátil jí popsaný list. „Na místě činu byl svědek. Klidně mu pro mě za mě říkej Jigaboo Jones. Hlavně ať to sedí.“

„Jsi si jistý?“ zeptala se. „Bude pod tím tvůj podpis.“

Zatvářil se nervózně, ale odpověděl: „Jo, jsem si jistej. Prostě to udělej.“

„Butchi…“ Zastavila ho dřív, než stihl odejít. „Jak Hank Bennett zjistil, že jeho sestra je mrtvá? Ve svých poznámkách takové věci obvykle přesně popisuješ, ale tentokrát v nich nic není.“ Amanda na něho zatlačila o trochu víc. „Lucy neměla záznam v rejstříku, takže mi připadá zvláštní, že jste s Landrym dokázali tak rychle sehnat někoho z její rodiny.“

Nehnutě na ni civěl. Bylo na něm znát, že mu mozek pracuje na plné obrátky. Amanda nevěděla, zda si Butch klade stejnou otázku anebo uvažuje, proč mu ji Amanda položila. „Nevím,“ řekl nakonec.

Pozorně si ho prohlížela a pokoušela se v jeho tváři odhalit pokrytectví. „Připadá mi, že nelžeš.“

„Ježíši, Mandy! Co se bavíš s Evelyn Mitchellovou, už nejsi ta holka, kterou jsem znal.“ Odstrčil se od stolu. „To hlášení mi přines hned zejtra ráno.“ Počkal, až přikývne, a pak se přemístil dopředu.

„Páni,“ ozvala se Vanessa, která byla dosud nezvykle tichá. „Co mezi sebou s Butchem máte?“

Amanda zakroutila hlavou. „Potřebuju si zavolat.“

Vepředu v místnosti se nacházely dva telefony, ale Amanda se nechtěla prodírat mezi kolegy. Také nechtěla narazit na Ricka Landryho, který právě vešel na stanici. Hodiny na stěně ukazovaly přesně osm hodin, ale seržant Woody ještě nedorazil. Amandu to nepřekvapilo. O Woodym se vědělo, že před prací obráží bary. Může zajít do jeho kanceláře.

V místnosti se od odchodu Luthera Hodge celkem nic nezměnilo. Na podložce s pijákem se válely rozházené papíry a popelník přetékal nedopalky. Woody si ani nepřinesl vlastní hrnek na kávu.

Amanda se posadila ke stolu, zalovila v kabelce a vytáhla z ní adresář. Černá kůže byla popraskaná a odlupovala se. Nalistovala písmeno C a jela prstem po stránce, dokud nenašla číslo Pam Canaleové z bytového odboru. Pam měla italské předky a nebyla Amandina blízká přítelkyně, ale Amanda před několika lety pomohla její neteři z potíží. Doufala, že Pam nebude vadit, když ji požádá o protislužbu.

Nejprve se podívala, co se děje na služebně, a pak vytočila Pamino číslo a čekala, než ji přepojí.

„Canaleová,“ ozvala se Pam, ale Amanda zavěsila. Do kanceláře se vracel seržant Luther Hodge. Do své kanceláře.

Rychle vstala od stolu, až židlí narazila do stěny.

„Slečno Wagnerová,“ řekl Hodge. „Došlo tu k povýšení, o němž mě nikdo neinformoval?“

„Ne, pane,“ odpověděla. Drobnými kroky obešla stůl. „Omlouvám se. Telefonovala jsem tu.“ Zarazila se a pokusila se vypadat méně zmateně. Ve skutečnosti byla ohromená. „Oni vás přeložili zpátky?“

„Ano.“ Počkal, až mu uhne z cesty, aby se mohl posadit. „Předpokládám, že si myslíte, že zabírám místo vašemu otci.“

Amanda byla na odchodu, ale teď zůstala. „Ne, pane. Jenom jsem telefonovala.“ Vzpomněla si, jak odvážně Evelyn Hodge konfrontovala. „Proč jste mě minulý týden poslal do Techwoodu?“

Právě se chystal usednout ke stolu. Zarazil se uprostřed pohybu a rukou si přidržel kravatu.

„Poslal jste nás vyšetřit znásilnění. Ale k žádnému tam nedošlo.“

Pomalu dosedl a ukázal na židli. „Posaďte se, slečno Wagnerová.“

Amanda chtěla zavřít dveře.

„Nechte je otevřené.“

Poslechla ho a posadila se naproti němu.

„Pokoušíte se mě zastrašit, slečno Wagnerová?“

„Já…“

„Uvědomuju si, že váš otec tu má stále hodně přátel, ale já se zastrašit nenechám. Je to jasné?“

„Zastrašit?“

„Slečno Wagnerová, možná nejsem odsud, ale něco vám povím. Jednu věc, kterou můžete rovnou říct tatínkovi – tenhle negr se zpátky na pole nevrátí.“

Pohnula ústy, ale nevyšla z nich žádná slova.

„Můžete jít.“

Amanda se nemohla pohnout.

„Mám svůj příkaz zopakovat?“

Amanda vstala a šla k otevřeným dveřím. Její protichůdné pocity jí velely jít si to vyřešit v soukromí a zformulovat logičtější odpověď, než která jí ve skutečnosti vylétla z úst: „Jenom se snažím dělat svou práci.“

Hodge něco psal na kus papíru. Nejspíš žádost o Amandino přeložení na Perryho sídliště. Ruka s propisovačkou se mu zastavila. Podíval se na ni a čekal.

Pletla se jí slova. „Chci pracovat. Být dobrá… Potřebuju být dobrá,“ vyrazila ze sebe. Přinutila se zmlknout a trochu si uspořádat myšlenky. „Jde o tu dívku, kterou jste nás poslal vyslechnout. Jmenovala se Jane Delrayová. Nebyla znásilněná ani zraněná. Neměla na sobě ani škrábnutí. Byla v pořádku.“

Hodge si ji chvíli prohlížel. Odložil propisovačku a uvelebil se na židli. Ruce s propletenými prsty si položil na břicho.

„Přišel tam její pasák. Na ulici se mu říká Juice. Vyhnal Jane ven a mně s Evelyn dělal sugestivní návrhy. Zatkly jsme ho.“

Hodge na ni nepřestával zírat. Nakonec přikývl.

„Minulý pátek tuhle ženu našli mrtvou na sídlišti v Techwoodu. Jane Delrayovou. V hlášení stojí, že šlo o sebevraždu, ale soudní lékař mi prozradil, že ji někdo uškrtil a pak shodil ze střechy.“

Hodge z ní nespouštěl oči. „Myslím, že se mýlíte.“

„Nemýlím.“ Amanda však při těch slovech zapochybovala. Je si skutečně jistá, že oběť není Lucy Bennettová? Jak mohla poznat, jestli mrtvola na pitevně je opravdu Jane Delrayová? Hank Bennett si byl jistý, že identifikuje svou sestru. Ale co ten obličej, ty vpichy a jizvy na zápěstích?

„Oběť nebyla Lucy Bennettová. Byla to Jane Delrayová,“ řekla.

Její slova se vznášela v zatuchlém vzduchu. Amanda potlačila nutkání mluvit v náznacích. Tohle bylo to nejtěžší, co je učili na akademii. Ženskou přirozeností je být nenápadná a usmiřovat. Celé hodiny se učily zvyšovat hlas a udílet rozkazy, místo aby se ptaly.

Hodge udělal z prstů stříšku. „Co chcete dál dělat?“

Amanda vydechla. „Mám se s Evelyn Mitchellovou sejít v Unijní misii. Všechny šlapky nakonec skončí tam. Je to pro ně jako dovolená v Mexiku.“

Hodge nad tím přirovnáním svraštil obočí. Amanda pokračovala: „V Unijní misii je určitě někdo, kdo ty holky znal.“

Stále si ji pozorně prohlížel. „Slyšel jsem správně množné číslo?“

Amanda se kousla do rtu. Kdyby tu tak byla Evelyn! Jde jí to mnohem lépe. Teď to ale nemůže vzdát. „Ten muž, se kterým jste mluvil minulé pondělí. Ten právník v modrém obleku. Jmenuje se Hank Bennett a vy jste si myslel, že ho za vámi poslal Andrew Treadwell.“ Hodge neprojevil nesouhlas, a tak pokračovala: „Nejspíš sem přišel, protože hledal svoji sestru, Lucy Bennettovou.“

„A o necelý týden později ji našel.“

Hodgeova slova mezi nimi zůstala viset. Amanda se pokoušela analyzovat jejich význam, ale pak se vyskytla mnohem naléhavější záležitost. Do kanceláře vtrhl Rick Landry. Táhla z něho whisky. Odhodil na zem cigaretu a řekl: „Nařiďte týhle podělaný slepici, ať nestrká nos do mýho případu.“

Pokud se ho Hodge bál, nedal to na sobě znát. Místo toho se naprosto klidně zeptal: „A vy jste kdo?“

Landryho to očividně zarazilo. „Rick Landry. Oddělení vražd.“ Nepřátelsky si Hodge změřil. „Kde je Hoyt?“

„Předpokládám, že seržant Woody si právě někde v centru dává tekutou snídani.“

Opět Landryho zaskočil. Mezi policisty existovala nepsaná dohoda, že pokud má někdo problém s pitím, je to jeho věc. „Tady jde o vraždu. Ona s tím nemá nic společnýho. Ani ta držkatá kráva, se kterou se paktuje.“

„Vražda?“ Hodge mlčel trochu déle, než bylo třeba. „Měl jsem dojem, že slečna Bennettová spáchala sebevraždu.“ Prolistoval papíry na svém stole a dával si na čas, než našel, co hledal. „Ano, tady je vaše předběžné hlášení. Sebevražda.“ Napřáhl ruku s papírem před sebe. „Je to váš podpis, strážníku?“

„Detektive.“ Landry mu hlášení vytrhl z ruky. „Je to jenom předběžný, jak jste řekl.“ Zmačkal papír do kuličky a strčil si ho do kapsy. „Konečný hlášení vám dám pozdějc.“

„Takže ten případ je pořád otevřený? Podle vás byla Lucy Bennettová zavražděná?“

Landry se podíval na Amandu. „Potřebuju víc času.“

„Nemusíte spěchat, detektive.“ Hodge rozpřáhl ruce, jako by Landrymu k nohám dával celý svět. Když se muž nehýbal, zeptal se: „Chtěl jste ještě něco?“

Landry se zamračil na Amandu a odešel. Zabouchl za sebou dveře. Hodge se na ně podíval a pak se opět věnoval Amandě.

„Proč sem Hank Bennett přišel minulé pondělí?“ zeptala se.

„To mi připadá jako velice dobrá otázka.“

„Proč chtěl, abyste nás poslal do Kittyina bytu?“

„Další dobrá otázka.“

„Dal jste nám adresu, ale žádné jméno.“

„Správně.“ Vzal do ruky propisovačku. „Nemusíte na prezenci.“

Amanda se nehýbala ze židle. Nerozuměla mu.

„Řekl jsem, že nemusíte na prezenci, slečno Wagnerová.“ Vrátil se k papírům. Když se Amanda nehýbala z místa, zvedl k ní oči. „Pokud vím, pracujete na nějakém případu.“

Vstala a opřela se přitom o područku židle. Dveře byly zaseknuté. Musela jimi pořádně trhnout, aby je otevřela. S pohledem upřeným před sebe prošla služebnou a vyšla ze dveří. Když vyjížděla z parkoviště, odhodlání ji málem opustilo. Rozbitým předním oknem stanice viděla mužstvo uvnitř. Několik pochůzkářů se dívalo, jak jede pryč.

Amanda vyjela na Highland Avenue. Teprve když po třídě Ponce de Leona mířila k Unijní misii, začala normálně dýchat. Podle jejích hodinek měla Evelyn ještě deset minut čas. Možná by tu chvíli mohla využít ke zjištění, co se stalo. Potíž spočívala v tom, že nevěděla, kde začít. Potřebovala trochu času, aby všechno mohla vstřebat. Také si potřebovala zavolat.

Na stěně pobočky firmy Trust Company na rohu třídy Ponce de Leona a Monroeovy ulice byla řada telefonních automatů. Amanda zajela na parkoviště, zacouvala na jedno místo a zůstala sedět s rukama na volantu. Vůbec nic jí nedávalo smysl. Proč Hodge mluvil v hádankách? Nepřipadal jí příliš bojácný. Snažil se Amandě pomoci, nebo se ji pokoušel odradit?

V peněžence našla několik mincí a popadla adresář. Dva telefony nefungovaly, ale poslední minci přijal. Znovu vytočila Pamino číslo a naslouchala vyzvánění přístroje. Po dvacátém to chtěla vzdát, když vtom se Pam konečně ozvala.

„Canaleová.“ Zněla mnohem otráveněji než předtím.

„Tady Amanda Wagnerová, Pam.“

Pam trvalo několik sekund, než jí došlo, kdo volá. „Mandy. Co se děje? Do prčic, neříkej, že Mimi zase něco provedla.“

Mimi Mitideriová byla její neteř, která málem utekla s námořním kadetem. „Ne, nic takového. Volám, protože bych něco potřebovala.“

Zdálo se, že Pam se ulevilo, ačkoli po ní nejspíš celý den někdo něco chtěl. „Co to bude?“

„Chtěla jsem se zeptat, jestli bys mi mohla vyhledat jedno jméno nebo byt.“ Amanda si uvědomila, že nemluví moc jasně. Rozhovor si dopředu nepromyslela. „Na sídlišti v Techwoodu je jeden byt – byt C. Je v pátém patře jednoho bloku…“

„Moment, musím tě zarazit. V Techwoodu žádné céčko není. Byty tam mají čísla.“

Amanda potlačila pokušení zeptat se, kde se ta čísla dají najít. „Mohla bys v tom případě zjistit jedno jméno? Katherine, Kate nebo Kitty Treadwellová.“

„Se jmény nepracujeme. Používáme jenom čísla ze seznamu žadatelů.“

Amanda si povzdechla. „Bála jsem se, že to řekneš.“ Beznadějnost situace ji tížila jako balvan. „Vlastně si ani nejsem jistá, jestli mám správné jméno. Bydlí… bydlely tam minimálně tři holky. Možná i víc.“

„Moment,“ řekla Pam. „Jsou příbuzné?“

„Pochybuju. Byly to prostitutky.“

„Všechny v jednom bytě?“ zeptala se Pam. „To se nesmí, pokud nejsou příbuzné. A kdyby byly, nechtěly by bydlet spolu. Pořád lžou.“ V telefonu se ozval nějaký zvuk. Pam na okamžik zakryla mluvítko a s někým se tlumeně bavila. Když se zase ozvala, měla jasnější hlas. „Pověz mi o tom bytě. Říkala jsi, že je v posledním patře?“

„Ano, v pátém.“

„Tam jsou byty s jednou ložnicí. Svobodná holka by takový byt nedostala, pokud by neměla dítě.“

„Žádné dítě tam nebylo. Jenom tři ženy. Odhaduju, že byly tři. Možná jich tam bydlelo víc.“

Pam zaúpěla. Když promluvila, skoro šeptala: „Můj supervizor se někdy nechá přesvědčit.“

Amanda se chtěla zeptat, jak to myslí, ale pak jí to došlo.

Pam mluvila zahořkle. „Měla bych to vést já. Já bych byt v posledním patře za vykouření nevyměnila.“

Amanda se šokovaně zasmála, i když by ji to vlastně nemělo překvapit. „Děkuju, Pam. Vím, že máš dost práce.“

„Pokud zjistíš číslo toho bytu, ozvi se. Třeba se od toho budu moct odpíchnout. Možná mi to bude trvat jeden, dva týdny, ale udělám to pro tebe.“

„Děkuju,“ zopakovala Amanda a zavěsila. Ruku nechala na sluchátku. Během hovoru s Pam Canaleovou přemýšlela o jiných věcech. Jako by hledala klíče. Jakmile po nich přestane pátrat, vzpomene si, kde je nechala.

Existoval však jenom jeden způsob, jak se ujistit.

Amanda hodila do telefonu další minci a vytočila známé číslo. Duke Wagner nikdy nenechával telefon zvonit víc než dvakrát. Ohlásil se takřka okamžitě.

„Ahoj, tati,“ vysoukala ze sebe Amanda, ale pak nevěděla, jak pokračovat dál.

„Jsi v pořádku? Stalo se něco?“ zeptal se Duke polekaně.

„Ne,“ odpověděla a v duchu se sama sebe ptala, proč otci vůbec volá. Bylo to naprosté šílenství.

„Mandy? Co se děje? Jsi v nemocnici?“

Amanda zřídkakdy zažila, že by otec panikařil. Ani ji nikdy nenapadlo, že si možná dělá starosti kvůli její práci, obzvlášť když už není u policie a nemůže ji chránit.

„Mandy?“ Zaslechla, jak po kuchyňské podlaze přejela židle. „Mluv se mnou.“

Potlačila nepříjemné poznání, že ji na okamžik potěšilo, že otce vyděsila. „Jsem v pořádku, tati. Jenom jsem se chtěla zeptat na…“ Nevěděla, jak to nazvat. „Na politiku.“

Bylo slyšet, že se mu ulevilo a že je trochu podrážděný. „A to nemohlo počkat do večera?“

„Ne.“ Podívala se na ulici. Před semafory se zastavovaly šňůry aut. Obchodníci jeli do práce a ženy vezly děti do škol. „Minulý týden jsme dostali nového seržanta. Jednoho z Reggieho chlapců.“

Duke to ostře okomentoval, jako by jeho názor nebyl dostatečně známý.

„Po jediném dni ho přeložili a na jeho místo přišel Hoyt Woody.“

„Hoyt je dobrý chlap.“

„No…“ Amanda nedokončila větu. Woody jí připadal úlisný a odpudivý, ale kvůli tomu otci nevolala. „Po čtyřech dnech Hoyta převeleli a ten starý seržant, ten Reggieho kluk, se vrátil.“

„A?“

„No,“ zopakovala, „nepřipadá ti to divné?“

„Ani ne.“ Slyšela, jak si zapaluje cigaretu. „Vím, jak systém funguje. Jeden chlap udělá jednu věc, pak přijde další a ten udělá zase něco jiného.“

„Tomu moc nerozumím.“

„Je to, jako když máš vynikajícího nadhazovače, víš?“ Duke vždycky rád používal baseballové metafory. „Jenže nedovede ani mávnout pálkou. Chápeš?“

„Ano.“

„Takže tam pošleš náhradníka.“

„Aha.“ Naznačila, že rozumí.

Duke si stále myslel, že to nepochopila. „Na vaší stanici se něco děje. Reggieho chlapec neplnil rozkazy, a tak tam poslali Hoyta, aby se o to postaral.“ Zasmál se. „To je typické. Když chceš dobře odvedenou práci, musíš na ni poslat bělocha.“

Amanda si sluchátko podržela daleko od úst, aby neslyšel, že si povzdechla. „Díky, tati. Musím zase pracovat.“

Duke ji nehodlal tak snadno nechat jít. „Nepleteš se do něčeho, do čeho nemáš, viď?“

„Ne, tati.“ Pokusila se vymyslet, co by ještě řekla. „Nezapomeň kolem desáté dát kuře zpátky do lednice. Když ho necháš celý den venku, zkazí se.“

„Už jsi mi to říkala šestkrát. Slyšel jsem tě,“ odsekl. Místo aby zavěsil, dodal: „Buď opatrná, Mandy.“

Takový soucit v jeho hlase slyšela málokdy. Zničehonic jí samovolně vyhrkly slzy. Butch Bonnie měl v jednom pravdu – Amandě se blížila perioda. Začínaly s ní cloumat hormony. „Tak večer. Ahoj.“

Když Duke zavěsil, uslyšela v telefonu cvaknutí.

Amanda vrátila sluchátko na vidlici. V autě z kabelky vyndala kapesník a otřela si ruku. Potom si osušila obličej. Slunce nemilosrdně pálilo a ona měla pocit, že se rozpouští.

Klid v autě narušilo troubení klaksonu. Před semaforem, na němž naskočila oranžová, zastavil vůz Evelyn Mitchellové. Kolem něj se prořítil malý náklaďák, jehož řidič vystrčil ruku z okna a udělal obscénní gesto.

„Proboha živého,“ zamumlala Amanda a otočila klíčem v zapalování. Vyjela na ulici a pokračovala za Evelyn po třídě Ponce de Leona k Unijní misii o tři bloky dál. Evelyn pomalu, doširoka odbočila na parkoviště, aby mohla zacouvat na prázdné parkovací místo. Amanda ji objela, a než Evelyn vypnula motor, už vystupovala z auta.

„Když budeš pořád jezdit takhle pomalu, jednoho dne tě někdo zabije,“ řekla kolegyni.

„Myslíš, když budu jezdit podle předpisů? Ten chlap v tom náklaďáku…“

„Tě málem zabil,“ dořekla za ni Amanda. „O víkendu tě vezmu na stadión a dám ti pořádnou lekci.“

„Jé,“ řekla Evelyn radostně. „Uděláme si hezký den. Můžeme někam zajít na oběd a na nákupy.“

Amandu její dychtivost překvapila. Změnila téma hovoru. „Hodge se vrátil na stanici.“

„Připadalo mi zvláštní, že se ráno neobjevil v centru.“ Evelyn zavřela dveře auta. „Proč ho k nám vrátili?“

Amanda přemýšlela, zda jí má prozradit, že volala otci. Pak se rozhodla nechat si to pro sebe. „Je možné, že pohlaváři k nám poslali Hoyta Woodyho, aby za ně udělal špinavou práci.“

„Proč by posílali bělocha? Nebyl by na tohle lepší některý z Reggieho kluků? Že by to zůstalo takříkajíc v rodině?“

Něco na tom bylo, ale Evelyn obvykle netrpěla stejnou barvoslepostí jako Duke. Hoyt Woody by udělal všechno, co se mu řekne, aby se zavděčil nadřízeným. Luther Hodge nejspíš nebyl tak poddajný.

„Podle mého k nám Woodyho poslali ze stejného důvodu, z jakého Hodge poslal za Jane dvě ženské,“ řekla Amanda. „Jsme nahraditelné. Nikdo nám ve skutečnosti nenaslouchá.“

„To je bohužel pravda.“ Evelyn pokrčila rameny, protože s tím nemohly nic nadělat. „Takže Hodge na několik dnů vyměnili za někoho jiného, kdo za ně udělal špinavou práci, a pak ho zase vrátili zpátky?“

„Přesně tak,“ přitakala Amanda. „Tvoje kamarádka ze sociálky říkala, že na Jane Delrayovou zavolala ochranku, když se pokusila vybrat peníze na Lucyiny poukázky. Ta ochranka spadá pod okrsek Five Points. Ten, kdo Jane vyhodil, ji musel zapsat na seznam incidentů.“ Seznamy byly součástí rozsáhlejšího systému používaného k vyhledávání pachatelů méně závažné trestné činnosti, které ještě nemělo smysl zatknout. „Seznamy se přidávají k dennímu hlášení, které jde výš. Někdo dost vysoko mohl vědět, že Jane se pokusila zneužít Lucyino jméno.“

Evelyn došla ke stejnému závěru jako Amanda. „Do Techwoodu nás poslali, abychom Jane nahnali strach a ona mlčela.“

„To se nám skvěle povedlo.“

Evelyn si přitiskla ruku na spánek. „Potřebuju se napít. Mám z toho migrénu.“

„A z tohohle tě hlava bude bolet ještě víc.“ Amanda jí pověděla o telefonátu s Pam Canaleovou a o slepé uličce, do které se dostala. Potom jí převyprávěla záhadný rozhovor, který vedla se seržantem Hodgem.

„To je zvláštní,“ bylo jediné, na co se Evelyn zmohla. „Proč Hodge odmítá odpovědět na naše otázky?“

„Podle mého chce, abychom na případu dál pracovaly, ale nemůže nám dát najevo svoji podporu.“

„Myslím, že máš pravdu,“ souhlasila Evelyn. „Možná, že Kitty ten byt v posledním patře nedostala za sexuální protislužbu. Třeba někde zatlačil její strejda nebo tatínek.“

„Pokud je Kitty černá ovce Treadwellovy rodiny, dovedu si velice dobře představit, že se Andrew Treadwell snaží, aby nedělala problémy, a tak jí zařídil byt, kde žily stejné holky, jako je ona. Postaral se, aby dostávala sociální dávky. Zajistil, aby měla dost peněz na to, aby se mu nepletla do života.“

„S Andrewem Treadwellem si v žádném případě promluvit nemůžeme. Nepustili by nás ani do recepce.“

Amanda to nekomentovala. Bylo to jasné.

„Mluvila jsem s tou holkou, co pracuje v civilu,“ řekla Evelyn. „Je to přesně, jak jsem si myslela – jednodušší by bylo najít mužského, kterého nebaví škrtit děvky.“

„To je deprimující.“

„Pro děvky ano.“ Evelyn ještě dodala: „Řekla jsem jí, ať se poptá, jestli některý chlap nemá zálibu v lakování nehtů.“

„To bylo chytré.“

„Uvidíme, jestli z toho něco bude. Má mi zavolat domů. Hrozně nerada bych o tom, co děláme, mluvila do vysílačky.“

„Zjistila jsi, jestli byl Juice zavřený v době, kdy Jane zavraždili?“

„Byl v Gradyho nemocnici. Omotávali mu hlavu obvazem. Následek toho, že mařil policejní výkon.“

Amanda věděla, co má Evelyn na mysli. Mnozí vězni se probudili na pohotovosti v Gradyho nemocnici a nepamatovali si, jak se tam dostali. „To se nedá považovat za alibi. Do nemocnice mohl přijít a zase odejít, aniž by si ho někdo všiml.“

„Máš pravdu,“ souhlasila Evelyn.

Amanda zamrkala do paprsků horkého slunce. „Takhle tu můžeme stát a vykládat celý den a jenom se budeme pohybovat v kruhu.“

„Zase máš pravdu. Tak jdeme na to.“ Evelyn ukázala na nízkou jednopodlažní budovu před nimi. Unijní misie kdysi bývala řeznictvím.

„Kde jsi přišla na to Acapulco?“ zeptala se Amanda.

„Viděla jsem ho na dvojstraně v časopise Life. Johnny Weissmuller tam má dům. Je nádherné.“

„Ty a tvoje časopisy.“

„Co s tím budeme dělat? Všichni si myslí, že Lucy Bennettová spáchala sebevraždu.“

„Měly bychom se toho držet. Co myslíš?“

„Jinou možnost nemáme.“

Amanda byla zvyklá na omezený počet možností, ale nikdy ji to nerozčilovalo tak, jako v poslední době. Vykročila k hlavnímu vchodu, kde se z rádia linul funk. Okna a prosklené dveře budovy byly zamřížované. V přední místnosti stály řady prázdných postelí. Bylo jich tam přinejmenším osmdesát, ve čtyřech řadách po dvaceti. Dívky tam přes den nesměly. Údajně si měly hledat práci. Dveře byly otevřené, aby se budova vyvětrala. Linul se z ní dost nepříjemný zápach.

„Přejete si?“ křikl na ně jakýsi muž přes hrající rádio. Byl oblečený jako hippík a na nose měl sluneční brýle, i když seděl uvnitř. Pod nosem mu visel přerostlý knírek pískové barvy. Hluboko do čela měl vražený plstěný klobouk. Byl neobyčejně vysoký, samá ruka, samá noha. Pohyboval se loudavými kroky.

„Vypadá jako Snoopyho bratr Spike,“ zamumlala Evelyn.

Amanda jí nesvěřila, že si myslí totéž. „Hledáme pana Traska!“ zavolala na muže.

Blížil se k nim a přitom vrtěl hlavou. „Tady žádnej Trask není, dámy. Já jsem Trey Callahan.“

„Trey,“ řekly Evelyn s Amandou jednohlasně. Bennett byl alespoň blízko. Nedalo se odhadnout, co si o Amandě s Evelyn myslí. Pokud se jimi vůbec zaobíral.

„Takže.“ Callahan se na ně krátce usmál a zastrčil si ruce do kapes. „Odhaduju, že některá z holek se dostala do průšvihu a v tom případě vám nejspíš nepomůžu. Jsem neutrální jako Švýcarsko. Jasný?“

„Ano,“ odpověděla Evelyn. Stejně jako Amanda musela k muži natahovat krk. Měřil přinejmenším sto osmdesát centimetrů. „Možná změníte názor, když vám řeknu, že jsme přišly kvůli Lucy Bennettové.“

Přestal se tvářit uvolněně. „To máte pravdu. V tom případě vám ochotně pomůžu. Ať její ztrápená duše najde klid.“

„Doufaly jsme, že nám o ní něco povíte, abychom měly představu o tom, kdo byla a s kým se stýkala,“ řekla Amanda.

„Pojďte do mý kanceláře.“ Ustoupil stranou a naznačil jim, že mají vejít jako první. I když vypadal jako hippík, někomu se podařilo vštípit mu slušné chování.

Amanda následovala Evelyn do Callahanovy kanceláře. Byla malá, ale příjemná. Stěny měly jasně oranžovou barvu a všude visely plakáty různých funkových skupin. Amanda si prohlédla věci na jeho psacím stole – zarámovanou fotografii mladé ženy objímající štěně dobrmana, zrezivělou spirálu Slinky a tlustý štos papíru do psacího stroje v gumičce. Vzduch nasládle páchl. Amanda se podívala na popelník, který Callahan nejspíš nedávno vysypal.

Callahan vypnul tranzistorové rádio na stole a ukázal na několik židlí. Počkal, až se Amanda s Evelyn posadí, a teprve potom odtáhl svou židli od stolu a posadil se vedle nich. Amanda si uvědomila, že je to od něho ohleduplné. Všichni byli na stejné úrovni.

Evelyn z kabelky vytáhla kroužkový blok. Chovala se velice věcně. „Jaká je vaše pracovní pozice, pane Callahane?“

„Jsem ředitel, správce, pracovní poradce a pastor v jedný osobě.“ Rozpřáhl ruce a ukázal na kancelář. Amanda si uvědomila, že je větší, než si původně myslela. Měl hodně široká ramena a vyplňoval celou židli. „Moc si nevydělám, ale mám čas pracovat na svý knize.“ Položil ruku na štos papírů. „Píšu atlantskou verzi Snídaně šampiónů.“

Amanda věděla, že mu nesmí dát možnost začít o knize vyprávět. Její profesor ve škole dokázal mluvit celé hodiny. „Kromě vás tu nikdo jiný nepracuje?“

„Na noční směnu chodí moje snoubenka. Je v posledním ročníku ošetřovatelství na Georgijský baptistický vejšce.“ Ukázal na zarámovanou fotografii ženy se psem a zazubil se. „Věřte mi, dámy, jsme tu hodně otevřený.“

Evelyn si to poznamenala, ačkoli to sotva bylo podstatné. „Můžete nám povědět něco o Lucy Bennettové?“

Callahan se zatvářil ustaraně. „Lucy byla jiná než naše obvyklá klientela. Za prvý mluvila slušně. Byla tvrdá, ale skrejvala v sobě jemnost.“ Ukázal do vedlejší místnosti s prázdnými postelemi. „Hodně holek je z neuspořádanejch rodinnejch poměrů. Někdo jim nějak ublížil. Zle ublížil.“ Odmlčel se. „Rozumíte, co se vám snažím říct?“

„Je mi to jasné,“ odpověděla Evelyn. „Takže vy tvrdíte, že Lucy nebyla jako ostatní holky?“

„Taky jí ublížili, to na ní bylo vidět. Maj to tak všechny. Člověk neskončí na ulici, protože je šťastnej.“ Opřel se. Měl doširoka roztažené nohy. Amanda si nedokázala pomoci, ale fascinovalo ji, jak ho pouhá změna držení těla proměnila z chlapce v muže. Původně si myslela, že je stejně starý jako ona, ale když se na něho podívala teď, připadalo jí, že se víc blíží ke třicítce.

„Měla Lucy nějaké kamarádky?“ zajímala se Evelyn.

„Tyhle holky spolu doopravdy nekamaráděj,“ připustil Callahan. „Lucy se bavila se svojí skupinou. Pásl je Dwayne Mathison. Říká se mu Juice. I když to pro vás asi není žádná novina.“

Amanda si ze sukně sklepla neviditelné smítko. V ghettu se drby šířily rychleji než u policie. Callahan nejspíš věděl, že je Juice napadl.

„Kdy jste Lucy viděl naposledy?“ zeptala se Evelyn.

„Víc jak před rokem.“

„Dost dobře si ji pamatujete.“

„Měl jsem pro ni slabost.“ Zvedl ruku. „Ne takovou, jak si myslíte. Nic takovýho to nebylo. Lucy byla chytrá. Povídali jsme si o literatuře. Hrozně moc četla. Snila o tom, že přestane šlapat a jednoho dne půjde na vysokou. Řekl jsem jí o svý knížce, a dokonce jsem jí dal přečíst pár stránek. Líbila se jí. Chápala, o co mi jde.“ Pokrčil rameny. „Zkoušel jsem jí pomoct, ale nebyla na to připravená.“

„Byla v nějakém kontaktu se svou rodinou?“

Callahan sevřel područky židle. „Kvůli tomu jste přišly?“

Evelyn uměla nechápavost předstírat lépe než Amanda. „Nerozumím vám.“

„Jde o Lucyina bratra. Poslal vás sem, abyste mi řekly, že mám držet klapačku, ne?“

„My pro pana Bennetta nepracujeme,“ ujistila ho Amanda. „Řekl nám, že sem přišel hledat sestru.“

Callahan hned neodpověděl. „Bylo to vloni. Vtrhnul sem a začal se tu naparovat. Dobře oblečenej a děsně arogantní.“ To Hanka Bennetta přesně vystihovalo. „Povídal, že chce vědět, jestli jsem Lucy předal dopis, co jí poslal.“

„A dal jste jí ho?“

„Jasně že jo.“ Povolil sevření. „Ta chudinka ho ani nebyla schopná otevřít. Tak se jí třásly ruce, že jsem jí ho musel strčit do kabelky. Vůbec nevím, jestli si ho přečetla. Asi tejden, možná dva nato zmizela.“

„Kdy to bylo?“

„Jak už jsem říkal, asi před rokem. V srpnu nebo možná v červenci. Pamatuju si, že tehdy byl strašnej hic.“

„Předtím nebo potom jste Hanka Bennetta neviděl?“

„Ne, a jsem hrozně rád.“ Poposedl si. „Ten chlap mi ani nepodal ruku. Asi se bál, že by si z ní otřel tu svoji fajnovost.“

„Vím, že je to už docela dlouho, ale nevzpomínáte si, s kterými dívkami se Lucy stýkala?“ zeptala se Evelyn.

„Hm…“ Postrčil si sluneční brýle na nose a přitiskl si prsty na oči na znamení, že přemýšlí. „S Jane Delrayovou, s nějakou Mary a…“ Brýle mu zase sklouzly zpátky. „S nějakou Kitty. Ta v noci většinou byla v Techwoodu, ale měl jsem pocit, že to není nastálo. Nikdy jsem nezjistil, jaký má příjmení. Podobala se Lucy mnohem víc než ostatní holky. Mluvila slušně, jestli víte, jak to myslím. Ale nenáviděly se. Nemohly spolu bejt ve stejný místnosti.“

Amanda se udržela, aby se nepodívala na Evelyn. Cítila, že kolegyně je také vzrušená. „A v Techwoodu – měla tam Kitty byt?“

„Nevím. Hodně sem chodila, takže mohl patřit někomu jinýmu.“

„Znaly se Lucy a Kitty z dřívějška?“

„Myslím, že ne.“ Mlčky o otázce uvažoval a pak zavrtěl hlavou. „Byly to holky, který spolu nikdy nemohly vycházet. Řek bych, že si byly moc podobný.“ Předklonil se. „Studuju sociologii, chápete? Jako všichni dobrý spisovatelé. Na to se soustředím v práci. Moje dizertace jsou ulice, abych tak řek.“

Evelyn jeho slova očividně přesně chápala. „Máte nějakou teorii?“

„Pasáci věděj, jak tyhle typy poštvat proti sobě. Daj jim jasně najevo, že jenom jedna z nich může bejt jejich jednička. Některejm holkám nevadí hrát druhý housle. Jsou zvyklý na kopance, chápete? Ale některý se chtěj probojovat na první místo a udělaj pro to cokoli. Víc nebo dýl pracujou. Přežije jen ta nejsilnější. Musej bejt první. Pasáci mezitím jenom seděj a smějou se.“

Sociologie nebyla k ničemu. Amanda na to přišla už na střední škole. „Kdy jste Kitty viděl naposledy?“

„Možná před rokem,“ odhadl. „Zas tak často sem tehdy nechodila. Zhruba tehdy kostel v Jalovcový ulici začal vařit polívku. To bylo víc podle Kittyina gusta. Každopádně tam měla menší konkurenci.“

„Vzpomínáte si, jestli sem Kitty přestala chodit před Lucyiným zmizením, nebo až po něm?“ zeptala se Evelyn.

„Po něm. Možná pár tejdnů po něm. Necelej měsíc. Třeba si ji pamatujou v kostele. Jak už jsem řek, tam to bylo víc podle Kittyina gusta. Fascinovala ji spása. Došlo mi, že ji vychovali ve víře. Má sice plno chyb, ale je zbožná.“

Amandě dělalo problém představit si prostitutku, která má blízko k Bohu. „Víte, jak se ten kostel jmenuje?“

„Netuším, ale má na předku namalovanej velkej černej kříž. Vede to tam jeden vysokej našinec, takovej hodně výraznej. Umí pěkně mluvit.“

„Našinec,“ zopakovala Evelyn. „Takže je to černoch?“

Callahan se zasmál. „Ne, sestro. Je to bratr v Kristu. Koneckonců jednoho dne stejně všichni opustíme tohle moře běd.“

„To je z Hamleta,“ řekla Amanda. Shakespeara studovala před půl rokem.

Callahan si nadzvedl sluneční brýle a mrkl na ni. Oči měl podlité krví a jeho řasy Amandě připomínaly zoubky masožravé rostliny. „Nezapomeň na jediný z mých hříchů, krásná Ofélie.“

Amandě bylo trapně.

Naštěstí si slovo vzala Evelyn. „Víte, jak se ten muž z kostela jmenuje?“

„Netuším. Pěknej debil. Chce se hádat o knížkách, ale přitom je jasný, že v životě žádnou nepřečet.“ Callahan si dal brýle zpátky na nos. „Víte, já si fakt myslel, že se Lucy se mnou přijde rozloučit, než se ztratí. Jak už jsem řek, měli jsme pro sebe slabost. Bylo to jenom platonický. Možná se moc styděla. Tyhle holky většinou moc dlouho nevydržej. Pasáka časem omrzej, když mu už nevydělaj tolik, co předtím. Tak je prodá nějakýmu dalšímu. Někdy odejdou samy. Některý se vrátěj domů, když je rodina vezme zpátky. Ostatní skončej v Gradyho špitálech.“

„V Gradyho špitálech,“ zopakovala Amanda. Bylo zvláštní slyšet ten výraz od bělocha. Jenom černoši říkali Gradyho nemocnici Gradyho špitály. Budově se tak začalo přezdívat v dobách segregace, kdy existovala oddělení pro bílé a pro černé. „A co Jane Delrayová?“ zeptala se Amanda. „O té jste někdy slyšel?“

Callahan se překvapeně zasmál. „Tahle sestra je děsně zlá. Sotva na vás koukne a už by vás podřízla.“

„Proč to říkáte?“

„Jane se s holkama pořád rvala a okrádala je. Nakonec jsem jí musel zakázat sem chodit, i když to dělám nerad. Tohle je pro holky poslední útočiště. Když sem nemůžou, nemaj už fakt vůbec kam jít.“

„Nemůžou jít tam, kde se vaří polévka?“

„Když nejsou v cajku, tak ne. Ten bratr je nepustí přes práh.“ Callahan pokrčil rameny. „Není to špatnej přístup. Když přijdou sjetý, maj větší sklony dělat potíže. Ale já nemůžu prostě zamknout a nechat je na ulici.“

„Nemůže jim pomoct bytový odbor?“

„Pokud mají v rejstříku prostituci, tak ne. Byťák je vyškrtne. Nechtěj jim z veřejnejch peněz financovat živnost.“

Amanda se pokusila jeho informace vstřebat. Byla ráda, že Evelyn všechno zapisuje. „Vzpomínáte si ve spojitosti s Lucy ještě na něco?“

„Jenom že to byla hodná holka. Vím, že tomu asi nebudete chtít věřit, zvlášť když jste od po-li-ci-e. Na začátku byly všechny hodný. Jenom se časem špatně rozhodly, pak to zopakovaly a za chvíli byl jejich život jenom o špatnejch rozhodnutích. U Lucy to platilo nejvíc. Nezasloužila si takhle dopadnout.“ Znovu rukama sevřel židli a jeho hlas dostal tvrdý tón. „Nerad druhejm přeju něco zlýho, ale doufám, že ho za to usmažej.“

„Jak to myslíte?“ zeptala se Amanda.

„Už se o tom ví.“ Callahan ukázal na rádio. „Než jste přišly, slyšel jsem to v rádiu. Juice zatkli za vraždu Lucy Bennettový. Přiznal se.“

Na stole mu začal zvonit telefon. „Promiňte,“ omluvil se a natáhl se po sluchátku.

Amanda se neodvažovala podívat na Evelyn.

Callahan přikryl mluvítko rukou. „Omlouvám se, dámy. Volá mi jeden sponzor. Potřebovaly jste ještě něco?“

„Ne.“ Evelyn vstala a Amanda následovala jejího příkladu. „Děkujeme, že jste se nám věnoval.“

Když vyšly ven do jasné sluneční záře, Amanda měla pocit, že jí paprsky propálí oči. Cestou na parkoviště si je zastínila rukou.

„Tak,“ řekla Evelyn a nasadila si sluneční brýle. „Zatkli ho.“

„Zatkli,“ zopakovala Amanda. „A on se přiznal.“

Obě stály u aut a ohromeně mlčely.

„Co o tom soudíš?“ zeptala se konečně Amanda.

„Úplně mě to vyvedlo z konceptu,“ přiznala Evelyn. „Juice to mohl udělat. Možná to i udělal.“ Vzápětí si odporovala: „Ale na druhou stranu není těžké dostat z někoho doznání, zvlášť pro Butche s Landrym.“

Amanda přikývla. Butch a Landry se minimálně jednou týdně objevili na nástupu s řeznými ranami a odřeninami na kloubech prstů. „Sama jsi to řekla – Juice mohl utéct z nemocnice, zavraždit Jane a vrátit se do postele a nikdo by si toho ani nevšiml.“ Amanda se opřela o své auto, ale když přes sukni ucítila horkou kapotu, rozmyslela si to. „Ale Trey Callahan nám právě potvrdil, že Juice pásl Lucy Bennettovou i Jane Delrayovou. Věděl, která je která. Proč by se přiznával, že jednu zabil, když šlo o tu druhou?“

„Velice vážně pochybuju, že mu Rick Landry umožní, aby někomu řekl svoji verzi událostí.“ Potom dodala: „Černoch, který zabil bělošku? To způsobí pěkný poprask.“

Měla pravdu. O případu se bude hodně mluvit na radnici a Juice se do konce roku ocitne ve vězení – pokud se ho dožije.

Obě se znovu odmlčely. Amanda si nevzpomínala, kdy zažila větší šok.

A pak tomu Evelyn nasadila korunu. „Myslíš, že bychom si s ním mohly promluvit?“

„S kým?“

„S Juicem.“

Otázka byla stejně šílená jako nebezpečná. „Rick Landry by nás obě pověsil. Nechtěla jsem ti to říkat, ale dneska ráno byl hrozně naštvaný. Přímo přede mnou si Hodgeovi stěžoval, že mu zasahujeme do případu.“

„Co na to Hodge řekl?“

„Vlastně nic. Ten člověk mluví v hádankách. Jakmile jsem se ho na něco zeptala, jenom odpověděl: ,To je dobrá otázka.‘ Šílela jsem z něho.“

„To je jeho způsob, jak ti říct, že máš Ricka ignorovat a pokračovat v pátrání.“

Evelyn zvedla ruce, aby zarazila Amandiny námitky. „Uvažuj – kdyby Hodge chtěl, aby ses v tom přestala vrtat, nařídil by ti to. Poslal by tě hlídat přechody. Nebo tě mohl nechat sedět na stanici a celý den vyplňovat papíry. Místo toho ti řekl, že nemusíš na prezenci a máme se sejít.“ Vděčně se usmála. „Vlastně je to hrozně chytré. Neříká ti, co máš dělat, ale zařídí to tak, abys to udělat chtěla.“

„Mne to akorát rozčiluje. To nemůže mluvit na rovinu? Co je na tom špatného?“

„Už ho jednou na čtyři dny přeložili do centra. Podle mého se jenom chce ujistit, že se to nebude opakovat.“

„A mně jde zatím o krk.“

Zdálo se, že Evelyn váží slova. „Nejspíš se tě bojí, Amando. Určitě víš, že z tebe má plno lidí strach.“

Amanda na ni zkoprněle zírala. „A proč, prosím tě?“

„Kvůli tvému otci.“

„To je nesmysl. I kdyby tátu takové věci zajímaly, nejsem žádná drbna.“

„To oni nevědí,“ řekla Evelyn jemně. „Zlatíčko, je jenom otázka času, kdy se tvůj otec vrátí do služby. Pořád má hodně mocných známých. Bude toužit po odplatě. Opravdu si myslíš, že se lidi bojí zbytečně?“

Amanda nechtěla přiznat, že Evelyn má ohledně Dukea pravdu, i když v ostatním se mýlila. „Já nevím, proč se o tom vlastně vůbec bavíme. Juice zatkli za vraždu. Případ je uzavřený. Kdybychom dělaly problémy, poštvaly bychom proti sobě celou policii.“

„Máš pravdu.“ Evelyn se podívala na auta svištící po ulici. „Nejspíš jsme hloupé, že se o to zajímáme. Juice nás chtěl znásilnit. Jane nás na první pohled nenáviděla. Lucy Bennettová byla feťačka a prostitutka, jejíž vlastní bratr nesnesl být s ní v jedné místnosti.“ Kývla hlavou směrem k Misii. „I když byla sečtělá, jak tvrdil Snoopyho brácha.“ Sundala si sluneční brýle. „Co to vlastně bylo s tou Ofélií?“

„Je to z Hamleta.“

„To vím,“ odsekla Evelyn podrážděně. „Nečtu jenom časopisy, abys věděla.“

Amanda si řekla, že bude moudřejší držet jazyk za zuby.

Evelyn si nasadila sluneční brýle zpátky na nos. „Ofélie byla tragická postava. Přivodila si potrat a zabila se při pádu ze stromu.“

„Jak jsi přišla na to, že si přivodila potrat?“

„Udělala si odvar z routy. Tuhle bylinu ženy používaly k navození potratu. Shakespeare ji nechal rozdávat květiny a ona…“ Evelyn zavrtěla hlavou. „To je jedno. Otázkou zůstává, jestli půjdeš do vězení, nebo ne.“

„Já?“ Amandin mozek tak náhlé zvraty nestíhal zpracovat. „Sama?“

„Řekla jsem Cindy, že půjdu na sociálku a podívám se do krabice s řidičáky, jestli tam nemají ten Lucyin.“

„To je velice příhodné.“

„Tvůj táta chodí hrát poker s Bubbou Kellerem, ne?“

Amanda uvažovala, zda to má být narážka na Ku-klux-klan. „Co to s tím má společného?“

„Keller je velitel vězení.“

„No a?“

„A když tam půjdeš ty a budeš chtít s Juicem mluvit, nebude z toho nic dělat. Pokud tam půjdeš se mnou a budeš s ním chtít mluvit, dozví se to tvůj otec.“

Amanda nevěděla, co na to říct. Připadalo jí, jako by ji Evelyn nachytala. Jako by najednou věděla o všech lžích, které Amanda Dukeovi v posledním týdnu řekla.

„To je v pořádku,“ ujistila ji Evelyn. „Všichni se někomu zodpovídáme.“

Evelyn však jako by se nemusela zodpovídat nikomu. Amanda prohlásila: „Ujasníme si to – ty chceš, abych došla do vězení a požádala o možnost mluvit s vězněm, kterého právě zatkli za vraždu?“

Evelyn pokrčila rameny. „Proč ne?“

15. kapitola

Současnost

SUZANNA FORDOVÁ

Zanna se s trhnutím probudila. Nemohla se pohnout a nic neviděla. Bolel ji krk a skoro nemohla polknout. Otočila hlavu ze strany na stranu. Spočívala jí na polštáři. Ležela v posteli.

Pokusila se zavolat o pomoc, ale nemohla otevřít rty. Slovo jí zůstalo uvězněné v ústech. Zkusila to znovu.

„Pomoc…“

Zakašlala. Úplně jí vyschlo v krku a příšerně ji bolely oči. Při každém pohybu jí tělem projela ostrá bolest. Měla zavázané oči a nevěděla, kde je. Pamatovala si jenom toho muže.

Ten muž.

Vstal a na posteli už nebyla cítit váha jeho těla. Už nebyli v hotelovém pokoji. Tiché hučení aut na ulici vystřídaly dva zvuky. První bylo hučení podobné tomu, které vydával generátor na bílý šum, jež jednou koupili babičce k Vánocům. Bez přestání vydával nepřerušovaný tichý zvuk.

Pššt, maličká…, spinkej už…

Ten druhý se dal identifikovat hůř. Připadal jí hodně povědomý, ale změnil se pokaždé, když si myslela, že už ví, co to je. Bylo to pískání, ale ne jako když jede vlak. Spíš jako vzduch vháněný do tunelu. Do podvodního tunelu. Do pneumatické trubky.

Nebyl pravidelný a vyvolával v ní pocit, jako by se nacházela mimo své tělo. Nikam nepatřila. Ani nevěděla, jestli je ještě v Atlantě nebo v Georgii. Nebo v Americe. Netušila, jak dlouho byla v bezvědomí. Neměla žádný pojem o čase ani místě. Znala jenom strach z toho, co přijde.

Muž začal znovu mumlat. Ozvalo se otáčení kohoutku a šplouchnutí vody v kovovém umyvadle.

Zanně cvakaly zuby. Chtěla meťák, potřebovala ho. Začala sebou zmítat. Nevydrží to. Začne řvát. Možná by měla řvát. Tak nahlas, že ji bude muset zabít, protože nepochybovala o tom, že právě to se chystá udělat. Jenom ji nejdřív chce ztýrat.

Ted Bundy. John Wayne Gacy. Jeffrey Dahmer. Noční slídič. Vrah od Zelené řeky.

Zanna přečetla úplně všechny knížky od Ann Ruleové. Pokud neměla po ruce knížku, dívala se v televizi na filmy podle jejích předloh, surfovala na internetu nebo se dívala na videa o zločinech na Dateline. Případně sledovala zpravodajství 20/20 nebo 48 hodin. Pamatovala si všechny příšerné podrobnosti o každém sadistickém šílenci, který kdy unesl nějakou ženu pro své ďábelské potěšení.

A tenhle muž byl ďábel, o tom se nedalo pochybovat. Zannini rodiče přestali chodit do kostela, když byla malá, ale žila dost dlouho v Roswellu, aby poznala zbloudilý verš, který k ní zalétl, a odříkávání Písma. Muž mumlal modlitby a snažně prosil Boha o odpuštění, ale Zanna věděla, že ho nikdo neposlouchá. Jenom sám Ďábel.

Voda přestala šplouchat a muž se dvěma kroky přenesl k posteli. Zanna cítila váhu jeho těla, když se vedle ní posadil. Zaslechla kapání vody. Kapky hlasitě dopadaly do umyvadla.

Suzanna se zachvěla, když jí po kůži přejela teplá mokrá žínka.

16. kapitola

Současnost

ÚTERÝ

Sáru při úklidu obývacího pokoje rozbolela kolena. Namáčela hadr do lavoru s horkou octovou vodou a otírala jednu podlahovou lištu za druhou. Měla pocit, že přijde o rozum.

Když se ženy rozčílily, některé se posadily k televizi. Jiné vyrazily na nákupy nebo se cpaly čokoládou. Sářiným údělem bylo uklízet. Dávala to za vinu matce. Cathy Lintonová totiž každý problém obvykle léčila tvrdou prací.

„Eh.“ Sára si dřepla. Nebyla zvyklá doma uklízet. Kapal z ní pot, třebaže termostat ukazoval nízkou teplotu. Takové ovzduší nebylo nikomu příjemné. Její chrti se choulili na pohovce, jako by byla kdovíjaká zima.

Sára měla právě být v práci, ale na pohotovosti platilo nepsané pravidlo, že pokud se kterémukoli pracovníkovi během jedné směny přihodí tři opravdu strašné věci, může jít domů. Sáru dnes jakýsi bezdomovec kopl do nohy, těsně se vyhnula ráně do obličeje od matky, jejíž zdrogovaný syn se pokálel, a jeden nový student na praxi jí pozvracel ruku. A to všechno ještě před obědem.

Byla si jistá, že kdyby jí její supervizor neřekl, že má jít domů, dala by výpověď. Proto nejspíš v Gradyho nemocnici zavedli tohle pravidlo.

Vyčistila poslední úsek lišty a vstala. Kolena se jí po dlouhém klečení třásla. Protáhla si podkolenní šlachy, pak vzala hadřík a lavor a vyrazila do kuchyně. Octovou vodu vylila do odpadu, umyla si ruce a vzala suchý hadřík a sprej na nábytek, aby mohla pokračovat v práci.

Podívala se na hodiny na mikrovlnce. Will stále nezavolal. Nejspíš sedí na záchodě na letišti a čeká, až mu nějaký obchodník v mezeře pod kabinkou poklepá botou na nohu. Znamenalo to, že má mnoho času a mohl by na telefonu snadno vyťukat její číslo. Třeba jí právě posílá zprávu. Možná se jí pokouší sdělit, že je mezi nimi konec.

Anebo si Sára jeho mlčení jenom příliš bere. Ve vztazích nikdy nedokázala hrát podloudné hry. Dávala přednost přímočarosti, což bylo jádrem jejích problémů.

Zoufale potřebovala slyšet názor někoho nezúčastněného. Cathy Lintonová byla doma, ale Sára měla dojem, že matka by reagovala podobně, jako když jednou Sára snědla celé balení sušenek Oreo. Samozřejmě dceři podržela vlasy a poplácala ji po zádech, ale ze všeho nejdřív se jí zeptala: „Jak sis myslela, že to asi dopadne?“

Přesně tuto otázku si Sára stále kladla. Nejhorší bylo, že se začala měnit v člověka, který stále naříká nad svou špatnou situací a zapomíná, že ji vlastně umí vyřešit.

Sára sundala věci z krbové římsy, aby z ní mohla otřít prach. Něžně vzala do ruky malou krabičku z třešňového dřeva, která patřívala její babičce. Panty se už rozpadaly. Sára ji opatrně otevřela a podívala se na dva snubní prsteny položené na saténovém polštářku.

Její muž byl policajt a zhruba tam podobnost mezi Jeffreyem a Willem končila. Anebo možná ne. S oběma byla legrace. Měli stejně pevný charakter, který Sáru vždycky přitahoval. Oba měli smysl pro povinnost a slabost pro Sáru.

To byl jediný bod, v němž se Jeffrey zásadně lišil od Willa. Dával jasně najevo, že o Sáru stojí. Od začátku bylo zřejmé, že s ní bude žít. Jednou měl úlet, ale byl ochoten podstoupit jakákoli muka, jen aby ji zase získal. Sára od Willa nečekala stejně dramatická gesta, ale potřebovala, aby jí dal najevo větší oddanost. Nestačilo jí, že se každou noc objeví v její posteli.

Do manžela se zamilovala, protože krásně psal. Viděla jeho poznámky na okrajích knížky. Písmo bylo jemné a úpravné. U někoho, kdo v práci musí nosit zbraň a občas použít pěsti, ji to překvapilo. Willovo písmo nikdy neviděla, s výjimkou podpisu, který ze všeho nejvíc připomínal klikyhák. Nechával jí lepicí papírky se smajlíky. Několikrát jí stejný obrázek poslal v textové zprávě. Sára věděla, že Will občas čte, ale většinou poslouchal audioknihy. Jeho dyslexie byla jednou z mnoha věcí, o nichž spolu nemluvili.

Může ho milovat? Může se vidět jako součást jeho života, nebo alespoň jako součást toho života, do kterého jí dovolí nahlédnout?

Nebyla si jistá.

Zavřela krabičku a vrátila ji na římsu.

Možná ji Will nechce. Třeba se jenom baví. V přední kapse kalhot stále nosí snubní prsten. Sáru potěšilo, když se ukázal bez prstenu na ruce, ale nebyla hloupá. Will také ne, a proto ji udivovalo, proč ho má na místě, kam mu obvykle sahá.

Když před lety otevřela knížku a spatřila Jeffreyovo písmo, neuvědomila si, že se do něho zamilovává. Teprve když se později podívala zpátky, došlo jí, co se děje. Při určitých vzpomínkách na Willa jí také povědomě poskočilo srdce. Například když si vybavila, jak u jejích rodičů myl nádobí. Nebo jak jí pozorně naslouchal, když mluvila o své rodině. Když viděla výraz jeho obličeje při prvním milování.

Opřela se hlavou o římsu. Pokud bude mít dost času a žádnou práci, snadno si vsugeruje, že ho miluje, nebo naopak nenávidí. Právě proto si přála, aby se přemohl a zavolal jí.

Zazvonil telefon a Sára nadskočila. Když šla k přístroji, cítila, jak jí buší srdce. Bylo to hloupé a bláznivé zároveň. Vždyť přece vystudovala medicínu! Neměla by se tak snadno nechat vyvést z míry. „Haló?“

„Jak se má moje oblíbená studentka?“ zeptal se Pete Hanson. Byl jedním z nejlepších soudních lékařů v Georgii. Sára u něho studovala v několika kurzech, když pracovala jako soudní lékařka v Grantově okrese. „Slyšel jsem, že chodíš za školu.“

„Dneska mám volno, abych se nezbláznila,“ přiznala a pokusila se skrýt rozčarování z toho, že na opačném konci není Will. Pete jí však nikdy nevolal jen tak, a proto se zeptala: „Děje se něco?“

„Mám pro tebe novinku, má drahá. Je docela osobní, takže bych ti ji rád oznámil z očí do očí.“

Sára se rozhlédla po bytě, který byl celý vzhůru nohama. Na zemi se válely polštáře a koberce byly srolované. Všude byly poházené psí hračky a ležely tam chomáče srsti, z nichž by se dal vytvořit nový pes. „Jsi na Východní radnici?“

„Jako vždycky.“

„Hned k tobě jedu.“

Sára ukončila hovor a hodila telefon na pohovku. Podívala se na sebe do zrcadla. Vlasy se jí zkroutily do zpocených loken a na obličeji se jí udělaly skvrny. Měla na sobě džínsy s rozedřenými koleny a triko s krátkým rukávem, které vypadalo skvěle, když chodila na střední školu. Will pracoval ve stejné budově jako Pete, ale celý den trávil na jihu města, takže na něho nemohla narazit. Popadla klíče a vyšla z bytu. Do vestibulu sešla po schodech a zastavila se až u svého auta.

Pod stěračem našla další vzkaz. Angie Trentová změnila styl. Kromě obvyklého DĚVKO se na bílém papíře skvěl polibek od rudé rtěnky.

Sára vzkaz složila na polovinu a nasedla do auta. Otevřela okno a vyhodila papír do koše vedle automatické brány. Angie nejspíš pokaždé zaparkovala na ulici a podlezla bránu, aby jí vzkazy mohla zastrčit za stěrač. Ještě před několika lety byla policistka. Zřejmě byla jednou z nejlepších tajných agentek, jaké kdy mravnostní oddělení mělo. Jako mnozí bývalí policisté si nedělala hlavu s méně závažnými trestnými činy, jako byl vstup na cizí pozemek a teroristické výhrůžky.

Kdosi za ní zatroubil. Nevšimla si, že se brána otevřela. Omluvně mávla rukou a vyjela na ulici. Úvahy o Willovi byly bezvýsledné, ale myšlenky na jeho ženu představovaly lekci v nenávidění sebe sama. Muži si Angii nepletli s luxusní call girl pro nic za nic. Byla vysoká a zaoblená a vylučovala tajný feromon, který každému muži – a ženě, pokud byla pravda, co se o ní povídalo – napověděl, že je svolná. Proto Will musí používat kondom, dokud nepřijdou výsledky jeho krevního testu.

Pokud jim to tak dlouho vydrží.

Východní radnice se nacházela asi kilometr od Sářina bytu. Obrovská zchátralá budova na třídě Ponce de Leona bývala obchodním domem Sears. Kovová okna a popraskané cihly byly kdysi neporušené, ale město nemělo na údržbu tak obrovské budovy peníze. Patřila k největším stavbám v jihovýchodní části Států, což jenom zčásti vysvětlovalo, proč polovina komplexu zůstává prázdná.

Willova kancelář se nacházela v jednom z horních pater, do kterých se nastěhoval Georgijský vyšetřovací úřad. Skutečnost, že jeho kancelář nikdy neviděla, patřila k mnoha věcem, na něž se Sára snažila nemyslet, když projížděla dlouhou zatáčkou do podzemní garáže.

Ačkoli byl duben a garáž se nacházela v přízemí, necítila v ní chlad. Márnice ležela ještě níž, ale stejně jako v garáži v ní bylo o něco tepleji, než by se dalo čekat. Určitě tam měli problém s cirkulací vzduchu anebo se stará budova snažila přinutit své obyvatele, aby ji opustili a nechali ji v klidu spadnout.

Sára sešla po popraskaných betonových schodech do suterénu. Cítila známé pachy márnice, chlorových čisticích prostředků na podlahy a chemikálií, jež se používaly k dezinfekci těl. Doma v Grantově okrese na půl úvazku pracovala jako soudní lékařka, aby od svého partnera, který se chystal do důchodu, mohla koupit dětskou kliniku. Práce na pitevně byla někdy úmorná, ale většinou byla mnohem zajímavější než bolesti bříška a rýma, které ošetřovala na klinice. Myšlenku na to, že práce v Gradyho nemocnici je jenom o něco málo náročnější, vypudila z mysli.

Pete Hanson měl kancelář hned vedle pitevny. Sára ho viděla otevřenými dveřmi, jak se sklání nad psacím stolem plným papírů. Jeho způsob ukládání záznamů nepovažovala za nejlepší, ale častokrát Peta viděla, jak z nějaké hromady vytáhl přesně to, co potřeboval.

Zaklepala na dveře a vešla do kanceláře. Ruka jí zůstala ve vzduchu. Pete v poslední době zhubl. Až příliš.

„Sáro.“ Usmál se na ni žlutými zuby. Byl to stárnoucí hippík, který se odmítal vzdát svých dlouhých vlasů spletených do copu, i když mu valem ubývaly. Rád nosil křiklavé košile s květinovým vzorem a při práci poslouchal skupinu Grateful Dead. Jinak byl v podstatě stejný jako ostatní soudní lékaři a srdce osmnáctileté oběti naložené v láhvi, kterou měl na polici nad psacím stolem, používal, jenom když chtěl říct svůj oblíbený vtip.

Rozhodla se, že mu nahraje. „Jak se máš, Pete?“

Místo aby odpověděl, že má srdce osmnáctiletého, zamračil se. „Děkuju, že jsi přijela, Sáro.“ Ukázal na prázdnou židli. Očividně se na setkání připravil. Papíry a chorobopisy, které obvykle ležely ve štosu na židli, se přestěhovaly na zem.

Sára se posadila. „Co se stalo?“

Otočil se k počítači a poklepal na mezerník. Na monitoru se objevil digitální radiografický snímek. Na předním rentgenu hrudníku byl vidět velký bílý útvar uprostřed levé plíce. Sára se podívala na jméno pacienta. Peter Wayne Hanson.

„Malobuněčný karcinom,“ řekl jí. Jeden z nejhorších druhů rakoviny.

Sára měla pocit, jako by ji někdo uhodil do břicha. „Nová léčba…“

„Na mě nezabírá.“ Zavřel soubor. „Už mi to metastázovalo do mozku a do jater.“

Sára pacientům denně sdělovala špatné zprávy. Jen výjimečně je někdo říkal jí. „Strašně mě to mrzí, Pete.“

„No, není to nejlepší smrt, ale pořád je to o dost příjemnější než uklouznout ve vaně.“ Opřel se. Sára teď jasně viděla, že má vpadlé tváře a nažloutlá bělma. Ukázal na láhev na polici. „Tolik o mém osmnáctiletém srdci.“

Sára se jeho nepatřičnému vtipu zasmála. Pete byl skvělý lékař, ale jeho nejlepší vlastností byla jeho štědrost. Nikdy neměla trpělivějšího a velkorysejšího učitele. Reagoval nadšeně, když některý student objevil detail, který jemu unikl. To se mezi lékaři stávalo výjimečně.

„Přinejmenším mám skvělý důvod zase začít kouřit,“ prohlásil a naznačil potahování z cigarety. „Nefiltrované kamelky. Moje druhá žena je nesnášela. Deenu znáš, viď?“

„Jenom z vyprávění.“ Doktorka Coolidgeová vedla forenzní laboratoř v ústředí GBI. „Máš nějaké plány?“

„Myslíš seznam věcí, které musím ještě před smrtí udělat?“ Zavrtěl hlavou. „Svět jsem procestoval – aspoň ty části, které jsem chtěl vidět. Radši bych byl v tom krátkém čase, co mi zbývá, co nejužitečnější. Možná bych měl na své farmě zasadit stromy, po kterých polezou moje pravnoučata. Věnovat se přátelům. Doufám, že se k nim počítáš.“

Sára se ze všech sil držela, aby se nerozplakala. Podívala se na popraskanou dlažbu na podlaze. Budova obsahovala tolik azbestu, že by ji nepřekvapilo, kdyby se dozvěděla, že Petovu rakovinu nezapříčinily jenom cigarety. Podívala se na papíry vedle židle. Navrchu ležela měkká obálka zalepená vybledlou červenou páskou. Byl to starý důkazní materiál. V záhybech papíru se utvořily hluboké rýhy. Na místech, která časem nezežloutla, viděla černé šmouhy.

Pete sledoval její pohled. „Starý případ.“

Sára si všimla přes třicet let starého data. „Velice starý případ.“

„Měli jsme štěstí, že to v důkazech našli, i když si nejsem jistý, že to budeme vůbec potřebovat.“ Zvedl obálku a položil ji na stůl. Na prstech mu ulpěl černý prach. „Město každých pět let zlikvidovalo uzavřené případy. Tehdy jsme dělali pěkné blbiny.“

Sára viděla, že pro něho tento případ něco znamená. Ten pocit znala. V Grantově okrese pracovala s oběťmi, na něž do smrti nezapomene.

„Jak to jde v nemocnici?“ zeptal se Pete.

„Ale, to víš.“ Sára nevěděla, co má říct. Že jí tak často někdo nadává do krav, že když to slovo někdo vykřikne na ulici, otočí hlavu? „Mám se tam skvěle.“

„Za skoro čtyřicet let mi žádný pacient neodmlouval ani si na mě nikdo nestěžoval.“ Pete povytáhl obočí. „Až odejdu, budou tu místo mě někoho potřebovat.“

Sára se zasmála, ale pak jí došlo, že Pete si nedělá legraci.

„Je to jenom nápad,“ řekl. „A přivádí mě k tomu, že tě o něco potřebuju poprosit.“

„Co mám udělat?“

„Zrovna mi sem přivezli jeden případ. Je velice důležitý. Musí se pozdržet.“

„Má něco společného s tímhle?“ Sára ukázala na špinavou obálku na stole.

„Ano,“ přiznal. „Tu nejtěžší práci můžu oddřít já, ale potřebuju mít jistotu, že za půl roku, za rok tu bude někdo schopný vypovídat.“

„Máš desítky podřízených.“

„Momentálně jsou jenom čtyři,“ opravil ji. „Bohužel žádný z nich nemá tvoje bohaté zkušenosti.“

„Já ne…“

„Pořád máš oprávnění. Ověřil jsem si to u státu.“ Předklonil se k ní. „Víš, že nic nezastírám, Sáro. Takže ti musí být jasné, že jsem ukrutně upřímný. Tohle je poslední přání umírajícího muže. Potřebuju, abys to pro mě udělala. Musíš jít k soudu, promluvit před porotou a dostat tohohle chlapa zpátky tam, kam patří.“

Sára na okamžik nevěděla, co má dělat. Tohle vůbec nečekala. Její byt vypadal, jako by do něj vtrhlo tornádo. Potřebovala nějak vyřešit Willa. Byla oblečená spíš na softball než do práce. Přesto věděla, že nemá na výběr. „Mají už podezřelého?“

„Ano.“ Prohrábl papíry na stole a našel mezi nimi žlutou složku na spisy.

Sára se podívala na předběžnou zprávu. Moc v ní nebylo. Neznámá mrtvá dívka, nalezená před kontejnerem v poměrně dobré čtvrti. Někdo ji utloukl k smrti. V peněžence jí chyběla hotovost a na zápěstích a kotnících měla modřiny, z nichž bylo patrné, že ji někdo svázal. Možná šlo o únos.

Sára se podívala na Peta. Měla strašlivý, skličující pocit. „To je ta pohřešovaná studentka z Georgijské techniky?“

„Zatím jsme ji neidentifikovali, ale obávám se, že ano.“

„Bude za to trest smrti?“ Pete přikývl. „Máš tady tělo?“

„Přivezli ji před půlhodinou.“ Pete se podíval ke dveřím. „Nazdar, Mandy.“

„Pete.“ Amanda Wagnerová měla ruku v pásce. Vypadala hrozně, ale stále dodržovala formality. „Doktorko Lintonová.“

„Doktorko Wagnerová,“ odpověděla Sára. Nedokázala si pomoci a hledala za jejími zády Willa.

„Byla tu Vanessa?“ zeptala se Amanda Peta.

„Hned ráno.“ Patolog Sáře vysvětlil: „Čtvrtá paní Hansonová.“

„Doktorko Lintonová, doufám, že můžeme využít vašich znalostí,“ řekla Amanda.

Sáře připadalo, že s ní trochu manipuluje. Položila Amandě otázku, která se nabízela. „Je to Willův případ?“

„Ne. Agent Trent na něm ani náhodou nepracuje. Což nevysvětluje, proč jsem za poslední tři hodiny prošla všechny chodby dvanáctipatrové kancelářské budovy a mluvila s lidmi, kteří mají na práci důležitější věci než koukat, jak nevíme kudy kam.“ Odmlčela se, aby se nadechla. „Kdy jsme tak zestárli, Pete?“

„Mluv za sebe. Vždycky jsem ti říkal, že já umřu mladý.“

Zasmála se, ale v jejím tónu zazníval smutek.

„Dodnes si pamatuju, jak jsi poprvé přišla na pitevnu.“

„Nechme sentimentalit, prosím. Pokus se odejít důstojně.“

Doširoka se usmál. Něco mezi nimi bylo a Sáru napadlo, jestli Amanda Wagnerová náhodou také nepatří do dlouhé řady paní Hansonových.

Ten okamžik rychle pominul. Pete vstal od stolu a rukou se přidržel židle. Sára vyskočila, aby mu pomohla, ale jemně ji odstrčil. „Tak zle na tom ještě nejsem, moje milá.“ Amandě řekl: „Můžeš se usadit u mě v kanceláři. My půjdeme a dáme se do toho.“

Naznačil Sáře, že má jít před ním. Otevřela dveře pitevny a potlačila nutkání podržet je Petovi. Ve velké kachlíkové místnosti se zdál menší. V kanceláři nebylo tolik vidět, jak sešel. V jasných světlech nad pitevním stolem se to nedalo skrýt.

„Je tu trochu zima,“ zamumlal Pete a sundal z háčku bílý plášť. Přistoupil ke skříňce, vyndal odtud další a podal ho Sáře. Na kapse pláště bylo vyšité jeho jméno. Sára by se do něj mohla dvakrát zabalit. Pete dnes vlastně také.

„Naše oběť.“ Ukázal na zahalené tělo uprostřed místnosti. Prostěradlo, jímž bylo zakryté, nasáklo krví, což bylo neobvyklé. Jakmile srdce přestalo bít, zastavil se i krevní oběh a krev se srazila. Sára si nedokázala pomoci, ale cítila určité vzrušení doprovázené pocitem provinění. Složité případy si vychutnávala. Z práce v nemocnici, z léčení stále stejných neduhů a ošetřování týchž zranění člověk dokázal poněkud otupět.

„Už jsme ji vyfotografovali a zrentgenovali,“ řekl Pete. „Oblečení jsme poslali do laboratoře. Víš, že kdysi jsme z nich věci jenom odstřihli a hodili je do pytle? A případy znásilnění…“ Zasmál se. „Bože, věda ze začátku dělala samé chyby. Oběť nám nic říct nemohla, a když jsme ve spodním prádle podezřelého útočníka nenašli semeno, nesměli jsme podle zákona podepsat obvinění ze znásilnění.“

Sára nevěděla, co by odpověděla. Nedovedla si představit, jak to bývalo hrozné. Naštěstí ani nemusela.

Pete si stočil cop na hlavě a nasadil si kšiltovku. Na pitevně byl ve svém živlu. Očividně ožil. „Vzpomínám si, jak jsem poprvé mluvil s odontologem o kousancích. Byl jsem přesvědčený, že v tom je budoucnost řešení kriminálních případů. Ve vlasech, ve vláknech z koberce.“ Uchechtl se. „Jestli na svém nadcházejícím neblahém osudu něčeho lituju, tak toho, že se nedožiju dne, kdy budeme mít DNA všech lidí v iPadu a bude stačit jenom vyšetřit trochu krve nebo kousek tkáně a vyskočí nám místo, kde se zloduch zrovna zdržuje. To bude konec zločinu, jak ho známe.“

Sára nechtěla mluvit o Petově neblahém osudu. Stáhla si vlasy do gumičky a schovala je pod chirurgickou čapku, aby nic nekontaminovala. „Jak dlouho se znáš s Amandou?“

„Od druhohor,“ zažertoval. Potom vážnějším tónem dodal: „Seznámili jsme se, když začala pracovat s Evelyn. S ničím se nepáraly.“

Sáře ten popis připadal zvláštní, jako kdyby Amanda s Evelyn pobíhaly po městě jako dvě drsné pistolnice. „Jaká byla?“

„Zajímavá,“ odpověděl Pete. Byl to jeden z největších komplimentů, jakých byl schopen. Podíval se na Sářin obraz v zrcadle nad umyvadlem, zatímco si myl ruce. „Vím, že když jsi přišla na medicínu, nebyla tam nijak skvělá situace. Kolik žen jste tam měli?“

„Dvanáct,“ odpověděla Sára. „Ale v tomhle ročníku jich bylo přes šedesát procent.“ Nezmínila se o tom, že studentky buď přerušovaly studium, protože měly děti, anebo se většinou hrnuly na pediatrii a gynekologii. Když Sára absolvovala praxi, situace byla stejná. „Kolik žen pracovalo u policie, když Amanda začala?“

Pete přimhouřil oči a zamyslel se. „Necelé dvě stovky na víc jak tisíc lidí.“ Ustoupil, aby si Sára mohla umýt ruce. „Tehdy si nikdo nemyslel, že by u policie měly sloužit ženy. Považovalo se to za mužskou práci. Chlapi pořád bručeli, že ženské se neumějí bránit a nemají koule na to, aby stiskly spoušť. Pravda je taková, že se všichni báli, že budou lepší než oni. Nedivím se jim.“ Pete na ni mrkl. „Když se ženské naposledy dostaly k moci, zakázaly alkohol.“

Sára se na něho usmála. „Myslím, že tu jedinou chybu, které jsme se skoro za sto let dopustily, byste nám mohli prominout.“

„Možná,“ připustil. „Víš, když dneska posloucháš lidi mojí generace, máš dojem, že jsme všichni byli hippíci, co vyznávali volnou lásku. Ale skutečnost je taková, že hlavně v téhle části země bylo víc Amand Wagnerových než Timothy Learyů.“ Zářivě se na ni usmál. „Tím nechci říct, že nás to úplně minulo. Bydlel jsem ve skvělém bytovém komplexu pro nezadané u řeky Chattahoochee. V Zátočině. Slyšela jsi o ní?“

Sára zavrtěla hlavou. Petovo vzpomínání se jí líbilo. Rakovina ho zřejmě nutila bilancovat.

„Bydlelo tam hodně pilotů a letušek. Taky právníci, doktoři a sestřičky. Jej.“ Oči mu při vzpomínce zasvítily. „Měl jsem příjemnou vedlejší živnost – prodával jsem penicilin mnoha skvělým republikánským mužům a ženám, kteří v té době řídili stát.“

Sára loktem zavřela vodu. „Připadá mi to jako dost bláznivá doba.“ Sama dospěla v době epidemie AIDS, kdy si volná láska začínala vybírat daň.

„Bláznivé to rozhodně bylo.“ Pete jí podal papírové utěrky. „Kdy proběhl proces Brown versus ministerstvo školství?“

„Myslíš ten proces, kdy bylo rozhodnuto, že rasová segregace ve školách je protiústavní?“ Sára pokrčila rameny. Do středoškolské učebnice dějepisu se už nějaký pátek nepodívala. „Ve čtyřiapadesátém? Nebo v pětapadesátém?“

„Bylo to nějak v té době, kdy stát požadoval po bílých učitelích, aby podepsali, že se distancují od integrace. Kdyby odmítli, přišli by o místo,“ řekl Pete.

Sára o tom nikdy neslyšela, ale nepřekvapilo ji to.

„Amandin otec Duke nebyl doma, když se sbíraly podpisy.“ Pete foukl do chirurgických rukavic a pak si je natáhl. „Amandina matka Miriam to odmítla podepsat, a tak ji Amandin děda, velice mocný muž, který měl dost vysokou pozici v Jižních telekomunikacích, poslal do Milledgeville.“

Sára otevřela ústa překvapením. „On svou dceru poslal do státní psychiatrické léčebny?“

„Tehdy to bylo odkladiště většinou pro válečné veterány a duševně choré zločince. A pro ženy, které nechtěly poslouchat své otce.“ Pete zakroutil hlavou. „Zlomilo ji to. Zlomilo to hodně lidí.“

Sára se pokusila počítat. „Byla tehdy Amanda na světě?“

„Byla ještě hodně malá. Duke byl pryč, takže ji vychovával jeho tchán. Myslím, že Dukeovi nikdo neřekl, co se doopravdy děje. Jakmile se vrátil do Georgie, vzal si Amandu k sobě a podepsal manželčino propuštění z Milledgeville. S tchánem už nikdy nepromluvil.“ Pete Sáře podal rukavice. „Všechno se zdálo v pořádku, až Miriam jednoho dne vyšla na zahradu za domem a oběsila se na stromě.“

„To je strašné.“ Sára si rukavice natáhla na ruce. Nebylo divu, že je Amanda tak uzavřená. Bylo to s ní horší než s Willem.

„Ale zbytečně vůči ní neroztaj,“ varoval ji Pete. „U mně v kanceláři ti lhala. Chtěla tě tu mít z určitého důvodu.“

Sára se ho na ten důvod nezeptala. Místo toho se podívala ke dveřím, kam hleděl. Stál tam Will a celý v šoku na ni zíral. Ještě nikdy ho neviděla v tak příšerném stavu. Oči měl podlité krví, byl celý pomačkaný a neoholený. Sotva se držel na nohou. Očividně byl vyčerpaný a měl bolesti. Sáře to rvalo srdce.

Instinkt jí velel, aby k němu šla, ale za Willem se objevila Faith, pak Amanda a nakonec Leo Donnelly. Sára věděla, že kdyby před nimi dala své pocity najevo, jenom by tím zhoršila situaci. Viděla to Willovi na obličeji. Tvářil se úplně zděšeně, že ji tam vidí.

Sára se nevraživě podívala na Peta, aby mu bylo jasné, že zuří. Amanda možná lhala, když tvrdila, že případ není Willův, ale Pete Sáru vylákal na pitevnu. S prásknutím si stáhla rukavice a šla k Willovi. Očividně nechtěl, aby ho viděla v takovém stavu. Chtěla ho odvést do Petovy kanceláře, vysvětlit mu, co se stalo, a pořádně se omluvit, ale výraz Willova obličeje ji zarazil.

Zblízka vypadal ještě hůř. Sára se musela ze všech sil držet, aby nevzala jeho tvář do svých rukou a nepřiměla ho položit hlavu na její rameno. Z jeho těla vyzařovalo vyčerpání. V očích měl tolik bolesti, že jí nad ním opět usedalo srdce.

„Řekni mi, co mám udělat. Můžu odejít, nebo můžu zůstat. Co ti bude víc vyhovovat?“ požádala ho tiše.

Mělce dýchal. Vrhl na ni tak zoufalý pohled, že se musela hodně přemáhat, aby se nerozplakala.

„Řekni mi, co mám udělat,“ prosila ho. „Co potřebuješ, abych udělala.“

Willův pohled se zastavil na pojízdných nosítkách a na oběti na stole. „Zůstaň tu,“ zamumlal a vešel na pitevnu.

Sára přerývaně vydechla a otočila se. Faith se na ni nedokázala podívat, ale Amanda jí pohlédla do očí. Sára nikdy nepochopila Willův proměnlivý vztah s jeho nadřízenou, ale v tu chvíli jí to začalo být jedno. Na celém světě v tu chvíli neexistovala další osoba, kterou by opovrhovala tak jako Amandou Wagnerovou. Očividně s Willem hrála nějakou hru, v níž Will prohrával.

„Tak začneme,“ navrhl Pete.

Sára vedle něho stála s rukama zkříženýma na prsou. Proti nim byli Will a Faith. Snažila se zklidnit svůj vztek. Will jí řekl, že má zůstat. Neměla tušení proč, ale nepotřebovala, aby v místnosti ještě zhoustlo napětí. Nějaká žena se stala obětí vraždy. Na to by se měli soustředit.

„Takže vážení.“ Pete nohou zapnul diktafon, aby mohl nahrát pitvu. Nadiktoval do něj obvyklé informace – čas, přítomné osoby a předběžnou identifikaci oběti jako Ashleigh Renee Snyderovou. „Identifikaci ještě musí potvrdit rodina, i když se samozřejmě podíváme do dentálních karet, které jsme převedli do digitální podoby a poslali do laboratoře v Panthersvilleské ulici.“ Potom se zeptal Lea Donnellyho: „Je její otec na cestě?“

„Na letišti ho vyzvedlo policejní auto. Každou chvíli by měl dorazit.“

„Dobrá práce, detektive.“ Pete se na něho přísně podíval. „Doufám, že si jakékoli ironické poznámky nebo sprosté vtipy necháte pro sebe.“

Leo zvedl ruce. „Jsem tady jenom kvůli identifikaci, abych mohl předat případ.“

„Děkuju.“

Pete bez úvodních frází popadl horní okraj prostěradla a odhrnul ho z těla. Faith zalapala po dechu a přitiskla si ruku na ústa. Stejně rychle ji pak svěsila podél těla. Ztěžka polykala, ale ani nemrkla. Na tyhle věci nikdy neměla žaludek, ale zdálo se, že se to rozhodla vydržet.

Sára její nepříjemné pocity kupodivu sdílela. Po všech těch letech si myslela, že je vůči hrůzám násilí imunní, ale na těle mladé ženy bylo cosi, co nahánělo hrůzu. Nebyla jenom zabitá. Někdo ji předtím zohavil. Na těle se jí černaly podlitiny a na kůži se jí nadělaly maličké červené otoky. Jedno žebro jí protrhlo kůži a trčelo ven. Mezi nohama jí visela střeva.

To však nebylo nejhorší.

Sára nikdy nevěřila na zlo jako takové. Vždycky si myslela, že se tím slovem jenom vysvětlují psychická onemocnění nebo morální zkaženost. Dalo se za něj schovat, když člověk nechtěl pohlédnout pravdě do očí a uznat, že lidské bytosti jsou schopné hrůzných činů a stačí velmi málo, aby přestaly ovládat své nízké pudy.

Zlo bylo přesto jediným slovem, které Sáru napadlo, když se podívala na oběť. Nešokovaly ji podlitiny, potrhaná kůže, ba dokonce ani kousance. Zděsily ji metodicky vedené řezné rány na vnitřní straně dívčiných paží a nohou. Vytvářely křížkový vzor, který se jí táhl i po bocích a trupu v takřka dokonale rovné linii. Útočník jí vyrval maso asi tak, jako jiní vytrhávají stehy z šatů.

A pak její obličej. Sára vůbec nechápala, co jí s ním pachatel provedl.

„Na rentgenových snímcích je vidět, že má zlomenou jazylku,“ řekl Pete.

Sára poznala povědomé modřiny na dívčině krku. „Uškrtil ji a pak ji odněkud shodil?“ zeptala se.

„Ne,“ odpověděl Pete. „Našli ji před jednopatrovou budovou. K výhřezu střev došlo nejspíš ještě před vnějšími zraněními, která způsobila smrt. Rány byly způsobeny buď nějakým tupým předmětem, nebo rukou. Nepřipadají vám tyhle pruhy jako otisky prstů? Nebo zaťaté pěsti?“

„Ano.“ Sára sevřela rty. Rány musely být zasazeny obrovskou silou. Vrah byl očividně v dobré tělesné kondici. Pravděpodobně byl velký a nepochybně jím cloumala zuřivost. Svět se sice změnil, ale stále se v něm vyskytovali muži, kteří naprosto opovrhovali ženami.

„Doktore Hansone, čistě kvůli záznamu, kdy podle vašeho odhadu nastala smrt?“ zeptala se Amanda.

Pete se usmál. „Odhaduju, že dnes ráno mezi třetí a pátou hodinou.“

„Svědek, který viděl zelený minivan, běhal venku kolem půl páté. Značku ani model auta nepoznal,“ řekla Faith. Stále se na Sáru nemohla podívat. „Zahájili jsme po něm pátrání, ale nejspíš to povede do slepé uličky.“

„Půl páté dneska ráno mi připadá možné,“ řekl Pete. „Jak všichni víte, určování doby smrti není žádná exaktní věda.“

„Stejně jako kdysi,“ zabručela nakvašeně Amanda.

„Doktorko Lintonová?“ Pete naznačil Sáře, aby se k němu přidala. „Co kdybyste se k ní postavila zleva a já zprava?“

Sára si natáhla nové rukavice. Když obcházela stůl, Will ustoupil dozadu. Byl příliš tichý. Nepodíval se jí do očí, v nichž se zračily otázky. Sára stále cítila potřebu něco pro něho udělat, ale stejně mocně toužila důkladně se věnovat mrtvé dívce. Cosi jí napovídalo, že když to udělá, pomůže Willovi. Bez ohledu na Amandiny lži to byl jeho případ. Očividně na něm byl nějak citově zainteresovaný. Sára ještě nikdy neviděla někoho takhle zničeného.

Chápala, proč Pete chtěl, aby mohl svědčit někdo, komu důvěřuje. Každý kousek těla oběti volal po spravedlnosti. Ten, kdo Ashleigh Snyderovou napadl a zavraždil, jí nechtěl jenom ublížit. Chtěl ji zničit.

Při přípravě na pitvu začala Sára uvažovat trochu jinak. Členové porot viděli dost dílů seriálu Kriminálka Las Vegas, aby chápali základní principy pitvy, ale byl to soudní lékař, kdo jim musel vysvětlit vědeckou podstatu každého nálezu. Postup při uvalení vazby se vždy přísně dodržoval. Čísla všech mikroskopických sklíček, snímky vzorků tkání a stop se uložily do počítače. Potom se všechno vložilo do obálky a přelepilo neporušitelnou páskou, která se dala sejmout jenom v laboratoři GBI. Stopy a tkáně šly na rozbor DNA. Pokud měli štěstí, DNA souhlasila se vzorkem podezřelého, a tak ho mohli zatknout na základě nevyvratitelných důkazů.

„Začneme?“ zeptal se jí Pete.

Vedle nich ležely dva tácy se stejnými nástroji: s dřevěnými sondami, pinzetou, ohebnými pravítky, ampulkami a mikroskopickými sklíčky. Na Petově se nacházela ještě lupa, kterou si přiložil k oku, když se sklonil nad tělem. Nezačal od hlavy, ale nejprve si prohlédl ruku oběti. Stejně jako na nohou a trupu měla i na vnitřku paže, na předloktí a zápěstí řezné rány v přímé lince, která pokračovala do podpaží a odtud dolů k bokům.

„Vy jste ji neumyl?“ zeptala se Sára. Kůže se zdála být úplně čistá a slabě voněla mýdlem.

„Ne,“ odpověděl Pete.

„Vypadá čistě,“ řekla Sára, aby se ta skutečnost zaznamenala na diktafonu. „Pubické ochlupení má oholené. Na nohou nejsou dorůstající chlupy.“ Palcem stiskla kůži v okolí očí. „Má vytrhané obočí a umělé řasy.“

Soustředila se na kůži na hlavě. Mrtvá měla tmavé kořínky, ale zbytek vlasů byl blonďatý. „Přirozená barva vlasů je hnědá, ale má napletené blonďaté prameny. Prodloužení začíná blízko u hlavy, takže musí být čerstvé.“ Sára vzala hustý hřeben a co nejopatrněji s ním projela spoje, aby z vlasů odstranila veškeré nečistoty. Na bílém papíru pod dívčinou hlavou se objevily lupy a kousky asfaltu. Sára vzorky odstrčila stranou, aby se mohly dál zkoumat.

Potom prohlédla linii vlasů, podívala se, zda mrtvá někde nemá vpichy po jehle nebo jiné stopy, které tam nepatří. Vzala otoskop a prohlédla s ním nosní dírky. „Vnitřek nosu má trochu naleptaný. Ve sliznici jsou trhlinky, ale ne díry.“

„Metamfetamin,“ odhadl Pete. Vzhledem k věku oběti nemusel být daleko od pravdy. Zvýšil hlas. Diktafon byl buď starý, nebo ho Pete nebyl zvyklý používat. „Na rukou má profesionálně provedenou manikúru. Nehty mají rudou barvu.“ Potom Sáře navrhl: „Doktorko Lintonová, možná byste se mohla podívat na své straně.“

Sára zvedla dívčinu ruku. Tělo začínalo tuhnout. „Na druhé ruce je to stejné. Má manikúru a stejný lak.“ Nevěděla, proč Pete tolik upozorňuje na nehty. V Atlantě bylo nehtové studio na každém rohu.

„Na nohou má jiný lak,“ řekl Pete.

Sára se dívce podívala na prsty na nohou. Byly nalakované černě.

„Je normální, aby prsty na nohou byly nalakované jinou barvou než ty na rukou?“ zeptal se Pete.

Sára pokrčila rameny a Faith s Amandou také.

„No,“ začal Pete, ale přerušil ho refrén z písničky Brick House.

„Pardon.“ Leo Donnelly vytáhl z kapsy mobil a podíval se na číslo volajícího. „To je strážník, kterýho jsem poslal na letiště. Tatík Snyder je nejspíš za dveřma.“ Potom do telefonu řekl: „Donnelly,“ a vyšel ze dveří.

Ve ztichlé místnosti bylo slyšet jenom hučení motoru velké lednice. Sára se pokusila upoutat Willovu pozornost, ale Will jenom zíral na podlahu.

„Ježíšikriste.“ Faith neklela kvůli Donnellymu. Dívala se na obličej oběti. „Co jí to sakra udělal?“

Ozvalo se cvaknutí, jak Pete nohou vypnul diktafon. Promluvil na Sáru, jako by se ho zeptala ona. „Oči a ústa měla sešitá.“ Pete musel použít obě ruce, aby mrtvé otevřel jedno potrhané víčko. Měla ho celé rozdrásané, jako by jí ho někdo strčil do skartovačky. „Vidíte, kde nit protrhla kůži?“

„Jak to víte?“ zeptala se Sára.

Pete jí neodpověděl. „Tyhle čáry na trupu, na vnitřku paží a nohou – tady použil silnější nit, aby se nemohla hýbat. Podle mého měl čalounickou jehlu a pravděpodobně voskovanou nit nebo nit ze směsi hedvábí. Nejspíš najdeme plno vláken na analýzu.“

Podal Sáře lupu. Pozorně si prohlížela rány v kůži. Stejně jako u očí a úst i na ostatních částech těla byla kůže v pravidelných rozestupech roztrhaná až do masa. Viděla červené tečky v místech, kde nit zajela do těla. Ne jednou, ne několikrát. Kroužky byly velké jako dírky v Sářiných uších, když si je v dětství nechala propíchnout.

„Musela se od matrace, nebo k čemu ji přišil, odtrhnout, když ji začal tlouct,“ poznamenala Amanda.

Pete její hypotézu rozvinul dál. „Zareagovala automaticky. Když ji praštil do břicha, schoulila se do klubíčka. Otevřela ústa a oči. Pak ji zbil.“

Sára zavrtěla hlavou. Pete dělal příliš rychlé závěry. „Uniklo mi něco?“

Pete zastrčil ruce do prázdných kapes svého pláště a mlčky Sáru pozoroval. Sledoval ji stejně pečlivě a intenzivně, jako když studenty učil nový postup.

„Tohle není jeho první oběť,“ dodala Amanda.

Sára tomu stále nerozuměla. „Jak to víte?“ zeptala se Peta.

Will si odkašlal. Sára skoro zapomněla, že je v místnosti.

„Protože to samé udělal mojí matce,“ řekl.

17. kapitola

15. června 1975

LUCY BENNETTOVÁ

Byl Den otců. Pořád se o tom mluvilo v rádiu. V obchodním domě Richway měli zvláštní slevy. V bistrech Davis Brothers poskytovali možnost sníst, co člověk zvládne. Další podniky nabízely košile, kravaty a golfové hole.

Pro Lucyina tátu se nakupovalo snadno. Vždycky dostal láhev whisky. Pokud po dvou týdnech v láhvi něco zbylo, všichni si z ní připili čtvrtého července a sledovali ohňostroj nad jezerem Spivey.

Lucyin táta.

Nechtěla na něho myslet.

Najednou ve zprávách začali mluvit o Patty Hearstové. Soudní proces měl začít až za rok, ale její obhájce se rozhodl vypustit do světa podrobnosti o jejím únosu. Lucy už věděla, jak to s tou bláznivou holkou bylo. Stalo se to, když ještě šlapala ulici. Tehdy o tom neměla s kým mluvit. Kromě Kitty žádná z holek jméno Hearstová neznala. Anebo Kitty kecala. Lhát uměla dobře a často předstírala, že něco ví, i když nakonec jenom člověku vrazila nůž do zad, mrcha jedna úskočná.

Po zprávě o Hearstové mluvil reportér z Atlanta Constitution, kterého unesli. Požadovali za něho milión dolarů. Také tvrdili, že patří k revolucionářům, kteří unesli Hearstovou. Byli to však úplní idioti. Policajti je chytili a z těch peněz nestihli utratit ani pětník.

Milión dolarů. Co by Lucy kvůli takové částce byla ochotná udělat?

Jediná banka ve městě, která měla peníze na výkupné, byla C&S.

Ředitelem banky byl Mills Lane, jehož fotografie se často objevovala v novinách. Tenhle člověk pomohl starostovi postavit stadión. Ne tomu černému, ale tomu, který se o úřad ucházel jako protivník Lestera Maddoxe.

Lucy v hrdle zabublal smích.

Pickrick. Maddoxova restaurace na Západní broskvoňové. Na stěnách tam visely sekery. Říkalo se, že pokud se do dveří odváží vejít nějaký negr, roztříská mu jednou z nich hlavu.

Lucy si představila Juice, jak tam vchází se sekerou zaťatou v hlavě, a mozek se mu rozstřikuje po stěnách.

Washington-Rawson. Slum, který srovnali se zemí a postavili místo něj Atlantský stadión. Lucy o tom vyprávěl táta. Byli tam spolu na baseballu, když hráli Braves. Kolem pobíhal náčelník Noc-a-Homa s bláznivou maskou na obličeji a se sekerou, jež by se dobře vyjímala na stěně Maddoxovy restaurace. Lucyin táta povídal, že stadión má do čtvrti znovu přivést život. V tomto ghettu žil skoro milión a půl obyvatel a většina z nich brala sociální podporu. Pokud se Atlantě nepodaří násilně vystěhovat negry z města, prostě je převálcuje a zalije asfaltem.

Patty Hearstovou převálcovala revolucionářská armáda, z níž se stal kult. Úplně té holce vymyli mozek. Alespoň to tvrdila psychiatrička v rádiu. Protože to byla žena, Lucy její názor brala s rezervou. Podle ní na vymytí mozku stačily pouhé dva týdny.

Dva týdny.

Lucy to vydržela minimálně dva měsíce. I po tom, co přestal účinkovat herák. Poté, co přestala toužit se sjet. I když zjistila, že se nesmí hýbat a dýchat příliš zhluboka ani příliš dlouho. Po tom, co jí začalo být jedno, že má na zádech a nohách rány od toho, jak dlouho leží ve vlastních chcánkách a hovnech.

Kdykoli vešel do místnosti, vzplála v ní nenávist. Při jeho dotyku se pokaždé otřásla. Vydávala hrdelní zvuky a huhlala slova, jimž určitě rozuměl, i když nepohnula rty.

Satane.

Ďáble.

Zabiju tě.

Sviňáku.

Pak za ní najednou přestal chodit. Muselo to být jenom několik dní. Člověk bez vody vydrží maximálně dva, tři dny, ale víc určitě ne. Takže byl pryč možná tři dny. Možná plakala, když vstoupil do dveří. Možná se neotřásla, když jí odhrnul vlasy z čela. Třeba necítila napětí, když ji omýval. A třeba zareagovala, když na ni konečně nalehl a udělal to, co od první chvíle očekávala.

Když zase odešel, možná kvůli němu vzlykala. Toužila po něm, prosila, aby zase přišel, stýskalo se jí po něm.

Přesně tak to bylo v případě její první lásky Bobbyho i v případě Freda, který na letišti uklízel letadla. Chucka, jenž spravoval bytový komplex. A pak bezpočtu dalších, kteří ji znásilňovali, tloukli, ojížděli, nechali ji ležet ve škarpě, protože si mysleli, že je mrtvá.

Stockholmský syndrom.

Takhle to pojmenovala doktorka v rádiu. Reportér Walter Cronkite ji představil jako významnou odbornici. Pracovala s oběťmi kultů a vymývání mozku. Zdálo se, že ví, o čem mluví, ale možná se jenom vymlouvala, protože to, co říkala, nedávalo úplně smysl.

Přinejmenším Lucy měla ten pocit.

Nemohlo to dávat smysl dívce, která spala ve vlastních výkalech a nemohla pohnout rukama ani nohama. Nemohla otevřít ústa, pokud jí je nerozřízl. Nemohla zamrkat, pokud pořádně nabroušeným kapesním nožem nerozřízl maličké stehy.

Jakmile Lucy dostane příležitost, sotva uvidí pouze nepatrnou šanci k útěku, vezme nohy na ramena. Unikne na svobodu. Klidně se po čtyřech doplazí domů. Najde rodiče a Henryho. Půjde na policii. Utrhne se od téhle matrace a najde způsob, jak se dostat k rodině.

Patty Hearstová byla pitomá kráva. Byla zavřená v komoře, ale nikdo ji nedržel na zemi. Měla možnost a plno příležitostí utéct. Vtrhla s puškou v ruce do banky a řvala revolucionářské hovadiny, místo aby prostě vyběhla ze dveří a požádala o pomoc.

Kdyby Lucy měla pušku, prostřelila by tomu chlapovi hlavu. Roztřískala by mu lebku pažbou. Dlouhou hlaveň by mu zastrčila do zadku. Smála by se, až by se mu z úst začala řinout krev a oči by mu vylezly z důlků.

A pak by vyhledala tu doktorku z rádia a pověděla by jí, že se zatraceně mýlí. Patty Hearstová nebyla bezmocná. Mohla utéct. Mohla kdykoli zdrhnout.

Jenže doktorka by mohla zdůraznit, že Lucy má něco, co Patty Hearstové chybí.

Lucy už nebyla sama. Nepotřebovala Bobbyho, Freda ani Juice. Vlastně nepotřebovala ani otce, a dokonce ani Henryho. Už neměřila čas podle teplých slunečních paprsků, které jí z větší nebo menší výšky dopadaly na tvář, ani podle změn teploty, jež přinášela různá roční období. Neměřila tok času na dny, ale na týdny a měsíce podle toho, jak se jí vydouvalo břicho.

Každou chvíli to přijde.

Lucy bude mít miminko.

18. kapitola

14. července 1975

PONDĚLÍ

Kapitán Bubba Keller byl jeden z Dukeových kamarádů z pokeru. Znamenalo to, že si pravděpodobně nechává mandlovat bílý hábit v čistírně, kde zemřela matka Deeny Coolidgeové. Prádlo mu tam jistě nosila jeho žena. Keller nejspíš neměl tušení, kdo mu pere oblečení.

Amanda o otcově spojení s Ku-klux-klanem nikdy moc nepřemýšlela. Když se muži jako Duke Wagner a Bubba Keller dali k atlantské policii, Klan ji stále ještě ovládal. Členství v něm bylo povinné, stejně jako placení příspěvků Policejnímu bratrstvu. Ani jeden z nich nejspíš neprotestoval. Oba měli německé předky. Oba se dali k námořnictvu a doufali, že je pošlou spíš do Tichomoří než bojovat do Evropy. Nosili stejně nakrátko ostříhané vlasy a kalhoty měli vždycky nažehlené do puků. Kravaty jim vždy visely rovně. Brali věci do svých rukou. Otvírali dámám dveře, chránili nevinné a trestali provinilce. Věděli, co je správné a co ne.

Což znamenalo, že oni vždy jednají správně a všichni ostatní špatně.

Na konci šedesátých let policejní náčelník Herbert Jenkins ze svých lidí Klan vytloukl, ale většina mužů, s nimiž Duke hrál poker, se stále cítila jeho členy. Pokud mohla Amanda soudit, členství spočívalo výhradně ve vysedávání v hospodě a reptání, jak moc se všechno změnilo k horšímu. Dokázali si povídat jenom o starých dobrých časech, kdy bylo všechno mnohem lepší, než to zkazili barevní.

Neuznávali však, že totéž, co jim zhoršilo situaci, zlepšilo život všem ostatním. Amanda si v několika posledních dnech v duchu říkala, že nespravedlnost je nejtragičtější, když ji člověk zažije na vlastní kůži.

Když vešla do atlantského vězení, snažila se neztratit od všeho odstup. Kapitán Bubba Keller byl na svou pozici hrdý, i když budova v Decaturské ulici vypadala odporně, hůř než cokoli, co se mohlo vidět ve vězení v Attice. U stropu viseli netopýři a ve střeše zely obrovské díry. Betonová podlaha se drolila. V zimě vězni směli spát na chodbách, aby neumrzli v celách. Vloni jednoho muže rychle převezli do Gradyho nemocnice poté, co ho napadla krysa. Než se dozorcům podařilo zvíře zahnat smetákem, stačilo muži ukousnout skoro celý nos.

Nejpřekvapivější na tom nebyla skutečnost, že ve vězení se nacházel smeták, ale to, že si nějaký dozorce vůbec něčeho všiml. Na bezpečnost se tam moc nedbalo a většina dozorců do práce přicházela opilá. Útěky byly na denním pořádku a situaci ještě zhoršovala skutečnost, že hned vedle cel se nacházela písárna. Amanda od některých písařek slyšela příšerné věci o násilnících a vrazích, kteří jim probíhali kolem stolů směrem ke dveřím vězení.

„Madam,“ zasalutoval jí jeden policista, když kráčela nahoru po schodech. Zamířil na ulici, kde se zhluboka nadechl čerstvého vzduchu. Amanda si v duchu řekla, že až to odporné místo opustí, udělá totéž. Páchlo to tam skoro stejně hrozně jako na sídlištích.

Usmála se na Larryho Pearse, který v místnosti se zamřížovanými dveřmi opatroval uložené důkazy. Napil se z placatky a mrkl na Amandu. Došla ke schodům a teprve tam se podívala na hodinky. Ještě nebylo deset dopoledne a polovina zaměstnanců vězení už nejspíš byla zpitá pod obraz.

Když se přiblížila k písárně, zaslechla stále hlasitější cvakání elektrických psacích strojů. Kdysi o takové práci snila, ale dnes už si nedokázala představit, že by celý den seděla u psacího stolu. Stejně tak si nedovedla představit, že by pracovala pro Bubbu Kellera. Obtěžoval ženy a vytahoval se. Před Amandou se to ani nesnažil skrýt, přestože byl Dukeův blízký přítel.

Častokrát uvažovala, co by se stalo, kdyby otci pověděla, že Keller jí několikrát sáhl na ňadro nebo jak ji jednou přitiskl zády ke stěně a šeptal jí do ucha oplzlosti. Ráda si představovala, že Duke by se rozzlobil a tím by jejich přátelství skončilo. Že by Kellerovi rozbil nos. Nechala si to však pro sebe, protože se obávala, že by mu otec možná nic neudělal.

Přesně jak se dalo čekat, zaslechla Kellerův hlas, jak se snaží překřičet cvakání psacích strojů. Jeho kancelář se nacházela naproti písárně, která byla velká a otevřená. Za řadami stolů sedělo šedesát žen, jež horlivě psaly a předstíraly, že neslyší, co se děje pár metrů od nich. V otevřených dveřích Kellerovy kanceláře stála jeho sekretářka Holly Scottová. Moudře se rozhodla nejít dovnitř. Keller měl úplně rudý obličej. Zamával rukama ve vzduchu a praštil do stolu. Shodil z něj všechny papíry na zem.

„Uděláš to, sakra!“ zařval. Holly cosi zamumlala v odpověď. Zvedl telefon a mrštil jím o zeď. Omítka praskla a k zemi se snesl oblak bílého prášku. „Ukliď to!“ přikázal Holly Keller, popadl klobouk a vydusal z kanceláře. Když uviděl Amandu, zastavil se. „Co tady ksakru děláš?“

Nemusela dlouho přemýšlet nad lží, kterou mu řekne. „Butch Bonnie mě poprosil, abych se podívala…“

„Na to kašlu,“ přerušil ji. „Až se vrátím, nechci tě tu vidět.“

Amanda sledovala, jak se tlačí k východu z písárny. Choval se jako příslovečný slon v porcelánu. Zůstaly za ním odstrčené stoly a hromady papírů rozházených po zemi. U šedesáti stolů sedělo šedesát žen, které pracovaly na šedesáti psacích strojích a ze všech sil se snažily nijak nevybočovat.

Když Keller odešel, všechny si konečně nahlas oddechly úlevou. Psací stroje na okamžik utichly. Vzadu v celách kdosi vykřikl.

„Dobrou noc, Irene,“ řekla Holly.

V místnosti se ozvalo chichotání a stroje zase začaly cvakat. Holly mávla na Amandu, aby se vrátila do Kellerovy kanceláře.

„Proboha, co to mělo být?“ zeptala se Amanda.

Holly se předklonila a zvedla rozbitou láhev od bourbonu. „Prostě jsem vypěnila.“

Amanda si klekla, aby jí pomohla posbírat rozházené papíry. „Jak vypěnila?“

„Všechny se snažíme napsat Reggieho novou příručku, aby se mohla poslat do tiskárny.“ Holly hodila rozbité sklo do koše. „Pálí nás termín. Šéfové nám dýchají na krk. Dýchají Kellerovi na krk.“

„A?“

„A Keller si usmyslel, že je skvělá chvíle na to, aby si mě zavolal do kanceláře a řekl mi, ať mu ukážu kozy.“

Amanda si povzdechla. Tenhle požadavek znala. Obvykle ho doprovázel znepokojivý smích a nenechavá ruka. „A dál?“

„Řekla jsem mu, že na něho podám stížnost.“

Amanda zvedla telefon. Plast byl prasklý, ale ve sluchátku se ozýval oznamovací tón. „Opravdu to uděláš?“

„Nejspíš ne,“ připustila Holly. „Můj muž mi řekl, že jestli si to ještě jednou dovolí, mám si vzít kabelku a odejít.“

„Proč ho neposlechneš?“

„Protože když toho debila ještě jednou chytne amok, dostane infarkt. Hodlám ho přežít, i kdyby mě to mělo zabít.“ S úsměvem sebrala poslední papíry. „Co tady vlastně děláš?“

„Potřebuju mluvit s někým, kdo je tu zavřený.“

„Má bílou nebo černou barvu pleti?“

„Černou.“

„To máš štěstí. Právě se nám tu rozmohly vši.“ Všichni věděli, že barevní vši nemají. „Keller bude muset dozadu nastříkat celou plechovku DDT. Letos je to už potřetí. Příšerně to smrdí.“ Holly vzala ze stolu propisovačku a podržela ji nad listem papíru. „Jak se jmenuje holka, za kterou jdeš?“

Amanda namáhavě polkla. „Je to muž.“

Holly upustila propisovačku. „Ty tam chceš jít a mluvit s černochem?“

„S Dwaynem Mathisonem.“

„Proboha, Mandy, zešílela jsi? Zabil bílou ženskou. Už se přiznal.“

„Stačí mi pár minut.“

„Ne.“ Holly prudce zavrtěla hlavou. „Keller by mě vyrazil. A měl by k tomu dobrý důvod. Něco tak šíleného jsem ještě neslyšela. Proč s ním proboha chceš mluvit?“

Nebylo to poprvé, co si Amanda uvědomila, že by bylo lepší, kdyby si vysvětlení předem promyslela. „Je to kvůli jednomu případu, na kterém pracuju.“

„Kvůli jakému případu?“ Holly se posadila ke stolu, aby udělala pořádek v papírech. Na podložce s pijákem stály další dvě láhve bourbonu. Jedna z nich byla skoro prázdná. Mezi nimi ležela sklenička z broušeného skla, která měla hnědou obrubu od toho, jak si Keller během dne neustále doléval. V měkké desce stolu byl vyrytý penis a dvě prsa.

Holly k ní zvedla hlavu. „Co je?“

Amanda si vzala židli, stejně jako to ráno udělal Trey Callahan v Unijní misii, a posadila se naproti Holly. Skoro se dotýkaly koleny. „Pohřešuje se několik holek.“

Holly přestala třídit papíry. „Ty si myslíš, že je ten pasák taky zabil?“

Amanda přímo nezalhala. „Možná.“

„Tak to bys měla říct Butchovi nebo Rickovi. Je to jejich případ. Víš, že se o tomhle dozvědí.“ Položila si jednu ruku na srdce a druhou zvedla do vzduchu, jako by přísahala spojenectví. „Já ani moje holky jim to nepovíme, ale víš, že se to k nim stejně dostane.“

„Vím.“ V každém policejním sboru se drbalo o sto šest.

„Mandy.“ Holly zakroutila hlavou, jako by nechápala, co se s kamarádkou stalo. „Proč si koleduješ o potíže?“

Amanda na ni zírala. Holly Scottová se pyšnila štíhlým tělem tanečnice a dlouhými rezavými vlasy, které si žehlila do rovna. Chodila dokonale nalíčená a měla perfektní pleť. I v tomhle příšerném vedru by se mohla nechat fotografovat do reklamy. Když ji Keller najímal, nejspíš vůbec nebral v potaz to, že umí takřka perfektně psát podle diktátu a dovede napsat sto deset slov za minutu.

Amanda za sebe napřáhla ruku a zavřela dveře. Zvuk psacích strojů to neztlumilo, ale vzniklo mezi nimi ovzduší důvěrnosti.

„Rick Landry mi vyhrožoval,“ řekla Amanda Holly. Nepřipadalo jí správné zmínit Evelynino jméno, ale mluvila pravdu, když pokračovala: „Před mým šéfem řekl, že jsem podělaná slepice. Nadával mi. Řekl mi, že se mu nemám kur… plést do případu.“

Holly sevřela rty, až z nich měla úzkou čáru. „A ty ho neposlechneš?“

„Ne,“ odpověděla Amanda. „Neposlechnu. Už mě nebaví poslouchat. Nebaví mě pořád se jich bát a dělat všechno, co mi řeknou, když vím víc než oni.“

Vyslovila to tiše, ale v hlase jí planula vzpoura.

Holly se nervózně podívala přes Amandino rameno. Obávala se, že je někdo uslyší. Nechtěla se do ničeho namočit. Přesto se zeptala: „Byla jsi už někdy v mužském vězení?“

„Ne.“

„Je to tam hrozné. Horší než v ženské části.“

„To jsem předpokládala.“

„Jsou tam krysy, výkaly, krev.“

„Nepřeháněj to.“

„Keller bude hrozně zuřit.“

Amanda pokrčila rameny. „Třeba z toho dostane ten infarkt, na který čekáš.“

Holly na ni drahnou chvíli upřeně hleděla a v modrých očích se jí leskly slzy. Bylo na ní vidět, že se bojí. Amanda věděla, že má dítě a manžela, který si našel dvě zaměstnání, aby mohli bydlet v domku na předměstí. Holly navštěvovala večerní školu a v neděli pomáhala v kostele. Dělala dobrovolnici v knihovně. K tomu pět dní v týdnu chodila do práce a snášela Kellerovy návrhy a narážky, protože město bylo jediným zaměstnavatelem, který podle zákona musel za stejnou práci platit ženám totéž, co mužům.

Holly přesto sáhla po telefonu na Kellerově stole. Přitom se stále dívala Amandě do očí. Roztřesenou rukou nahmatala číselník. Nemusela se na něj dívat, když jím otáčela. Celý den přepojovala Kellerovy telefonáty. Tiše čekala, až se na druhém konci někdo ozve. „Martho,“ řekla. „Tady je Holly z Kellerovy kanceláře. Potřebuju, abys do cely předběžného zadržení nechala odvést jednoho vězně.“

Amanda bedlivě sledovala, jak Holly do telefonu sděluje informace o Dwaynu Mathisonovi. Musela se prohrabat papíry na Kellerově stole, aby našla záznam o zatčení, na němž bylo jeho vězeňské číslo. Při dobře známé činnosti se jí přestaly klepat ruce. Krátké nehty si natírala bezbarvým lakem, stejně jako Amanda. Kůži měla skoro stejně bledou jako Jane Delrayová, jenom bez vpichů po jehlách. Na hřbetě ruky jí prosvítaly tenké modré žíly.

Podívala se na své ruce sevřené na klíně. Nehty si hezky upravila, i když se večer neobtěžovala s lakováním. Na vnější straně dlaně uviděla škrábanec. Nevzpomínala si, že by se zranila. Možná se odřela při úklidu. Z ledničky trčel kus kovu, za který se vždycky zachytila rukou, když ji myla.

Holly položila sluchátko. „Právě ho přemisťují. Potrvá to asi deset minut.“ Odmlčela se. „Můžu to odvolat. Nemusíš to udělat.“

Amanda myslela na něco jiného. „Můžu si během čekání zavolat?“

„Jistě.“ Holly se zaúpěním zvedla těžký přístroj. „Budu za dveřmi. Dám ti vědět, až ho předvedou.“

Amanda v kabelce nahmatala adresář. Ze setkání s Juicem by měla mít strach, ale pohled na poškrábanou ruku jí připomněl něco mnohem důležitějšího.

Vzadu v adresáři měla seznam čísel, na která denně volala. Butch ve svých poznámkách neustále vynechával podrobnosti. Amanda musela přinejmenším jednou týdně volat do márnice. Obvykle mluvila s ženou, která zakládala spisy, ale dnes chtěla hovořit s Petem Hansonem.

Po třetím zazvonění se v telefonu ozvalo: „Coolidgeová.“

Amanda nejprve chtěla zavěsit, ale hned si to rozmyslela. Dostala paranoidní pocit, že ji Deena Coolidgeová vidí. Vězení od márnice dělilo jenom několik domů. Nervózně se rozhlédla.

„Haló?“ řekla Deena.

„Tady Amanda Wagnerová.“

Deena chvíli mlčela. „Aha,“ hlesla nakonec.

Amanda se podívala do písárny. Všechny ženy pilně pracovaly. Seděly s napřímenými zády a hlavami v mírném úklonu a sepisovaly příručku, kterou jedna polovina mužstva velmi pravděpodobně použije místo toaletního papíru a druhá jako cvičný terč.

„Chtěla jsem se na něco zeptat doktora Hansona,“ řekla Amanda. „Je v práci?“

„Celý den je u soudu. Podává svědectví u jednoho případu.“ Deena už se nezdála tak ostražitá. „Potřebujete nějak pomoct?“

Amanda zavřela oči. S Petem by se jí mluvilo mnohem snáz. „Chtěla jsem se zeptat na kousek kůže, který našel pod nehty oběti.“ Podívala se na škrábanec na své dlani. „Napadlo mě…“ Nemůže to říct Deeně. Měla by radši počkat na Peta. Zítra nejspíš bude ve své kanceláři a Jane Delrayová bude stejně mrtvá jako dnes.

„No tak, povídejte a nezdržujte mě. Ven s tím.“

„Pete v sobotu pod nehty té dívky něco našel.“

„Máte pravdu. Kůži. Musela útočníka poškrábat.“

„Už jste ji zkoumali?“

„Ještě ne. Proč?“

Amanda zavrtěla hlavou. Nejradši by se na místě propadla do země. Nejspíš bude nejlepší, když to prostě vysype. „Kdyby ji napadl černoch, nebyla by kůže pod jejími nehty černá?“

„Hm.“ Deena chvilku mlčela. „Víte, Pete má takové speciální světlo. Když s ním posvítí na vzorek kůže a ona oranžově světélkuje, je z černocha.“

„Opravdu?“ Amanda o něčem takovém v životě neslyšela. „Už tu kůži testoval? Protože podle mne…“

Nejprve si myslela, že Deena pláče. Potom jí však došlo, že se zalyká smíchem a lapá po dechu.

„To je teda legrace,“ řekla. „Tak já to položím.“

„Ne, počkejte…“ Deena se smála dál, i když se zřejmě snažila ovládnout. „Počkejte. Nezavěšujte.“ Pořád se chechtala. Amanda se podívala na Kellerův stůl. Z popelníku padaly nedopalky cigaret. Na hrnku na kávu byly oranžové nikotinové skvrny. „Dobře,“ řekla Deena. „V pořádku.“ A pak se znovu rozesmála.

„Teď už to vážně položím.“

„Ne, počkejte.“ Deena několikrát zakašlala. „Už je to dobré. Už je to fajn.“

„Ptala jsem se upřímně.“

„Já vím, zlato. Já vím.“ Zase zakašlala. „Poslyšte, znáte tu reklamu na pleťové mléko Pure and Simple, ve které ukazují různé vrstvy kůže?“

Amanda nedokázala poznat, zda si z ní opět neutahuje.

„Mluvím vážně. Poslouchejte mě.“

„Dobře. Tu reklamu znám.“

„Kůže má v podstatě tři vrstvy. Ano?“

„Ano.“

„Když někoho podrápete, většinou mu seškrábnete pokožku, kterou mají všichni bílou. Abyste dostala vrstvu kůže s pigmentem, tu černou část, musela byste škrábnout do škáry, což znamená, že by nehet musel zajet dost hluboko na to, aby rána hodně krvácela. V takovém případě byste zpod nehtu nevytáhla jenom kousek kůže, ale pořádný kusanec.“

Amanda v jejích slovech slyšela Petův trpělivý učitelský tón. „Takže se nedá nijak určit, jestli ta dívka z pátku poškrábala černého nebo bílého útočníka?“

Deena opět mlčela, i když teď se nesmála. „Vy mluvíte o tom pasákovi, kterého zatkli za vraždu té bílé holky, viďte?“

Amanda si všimla, že u Hollyina stolu se zastavil dozorce. Byl vytáhlý a měl neupravený knírek a tmavé vlasy. Holly na Amandu mávla, že k ní má přijít. Juice byl připravený.

„Amando?“ zeptala se Deena. „Teď si nedělám legraci. Dávejte si dobrý pozor, co děláte.“

„Myslela jsem, že jednomu z vašich lidí ráda pomůžete.“

„Ten zatracený vrah se mnou nemá nic společného.“ Deena ztišila hlas. „Ráda si udržím hlavu na ramenou, nic víc.“

„No, děkuju vám za odpověď.“

„Počkejte.“

Holly mávala naléhavěji. Nejspíš se bála, aby se Keller nevrátil. Amanda zvedla ruku na znamení, že potřebuje ještě minutu. „Co je?“

„Buďte opatrná. Ti samí lidé, kteří vás teď chrání, po vás půjdou, jakmile zjistí, co děláte.“

Následovala dlouhá odmlka. Obě o jejích slovech přemýšlely.

„Děkuju.“ Amanda se pokusila nedělat žádné závěry z Deenina strohého rozloučení. S bušícím srdcem zavěsila. Deena měla pravdu. Kdyby Duke věděl, co Amanda provádí, zuřil by. A Keller také. Zrovna tak Butch, Landry a možná i Hodge. K tomu musela připočíst zbytek policejního sboru, jakmile by se zjistilo, že se snaží dostat černocha z vězení. Černocha, který se už přiznal k vraždě.

Holly přišla ke dveřím. „Pospěš si, Mandy. Phillip tě odvede dolů a zůstane tam s tebou.“ Tišším hlasem dodala: „Není tak hrozný.“

Amanda by nejradši vzala nohy na ramena. Její odhodlání prudce kolísalo. „Jsem připravená.“

Vstala od stolu a přinutila se k úsměvu, když do kanceláře přišel Phillip. Měl na sobě tmavě modrou uniformu vězeňského dozorce, na opasku mu z jedné strany visely klíče a z druhé obušek.

Byl mladší než Amanda, ale mluvil s ní jako s dítětem. „Jsi si jistá, že do toho jdeš, holka?“

Amanda ztěžka polkla. Kdyby tu tak byla Evelyn, aby jí dodala sílu! Pak se začala cítit provinile, protože Evelyn v poslední době čelila obrovské vlně vzteku – nejenom Ricka Landryho, ale i Butchova a toho, kdo ji přeložil do centra.

Třeba má Evelyn pravdu. Možná jsou lidé vůči Amandě zdrženliví, protože se bojí Dukea. Měla by toho co nejlépe využít, místo aby se ho také bála.

„Myslím, že se neznáme.“ Přistoupila k muži s napřaženou rukou. „Jsem Amanda Wagnerová. Dukeova dcera.“

Phillip očima zalétl k Holly a pak zpátky k Amandě. Potřásl jí rukou. „Jo, Dukea znám.“

„Kamarádí s Bubbou.“ Amanda Kellerovi nikdy neříkala křestním jménem, ale to dozorce nemusel vědět. Vzala ze židle kabelku a zalovila v ní. Vyndala odtud propisovačku a kroužkový notes, který si přinesla z domova. Kabelku podala Holly. „Můžeš mi to podržet?“

Holly jenom zírala s vyvalenýma očima. Amanda vyšla z kanceláře a kráčela přes písárnu. Snažila se pohybovat klidně. Neustálé otáčení a ťukání kulových hlavic v psacích strojích jako by tlouklo do nepravidelného rytmu jejího srdce. Přinutila se zachovat klid a pokračovat dál bez zastavení. Jít do vězení bylo stejné jako jít do bazénu. Člověk buď rovnou skočil dovnitř a lekl se náhlého doteku studené vody, nebo se loudal, vešel do něj pomalu a pak mu naběhla husí kůže a začaly mu cvakat zuby.

Amanda skočila rovnýma nohama do studené vody.

Cestou dolů po schodech se přidržovala zábradlí. Nepočkala, až jí Phillip otevře dveře. Strčila do nich dlaní a ocitla se u cel. Holly měla pravdu. Mužská část byla mnohem horší než ženská. Ve stěnách se šklebily velké pukliny. Na krovních trámech vrkali holubi a betonovou podlahu pokrývaly jejich výkaly. Překročila ochlastu, který opřený o stěnu vyspával opici. Nevěnovala pozornost mužskému pokřikování ani pohledům. Šla rovně a dívala se před sebe, dokud se neozval Phillip.

„Je to nalevo.“

Amanda se zastavila před dveřmi. Do tlusté vrstvy olovnatého nátěru kdosi nožem vyryl slovo VÝSLECHY. V úrovni očí se nacházelo čtvercové okno, přes něž kvůli špíně nebylo skoro vidět.

Phillip vytáhl svazek klíčů a hledal ten správný. Trochu se kymácel – očividně byl opilý. Konečně našel správný klíč, zastrčil ho do zámku a otevřel dveře. Amanda se otočila, aby mu zabránila vejít dovnitř.

„Teď už je to jenom na mně,“ řekla.

Zasmál se, ale když viděl, že to myslí vážně, zeptal se: „Nejste blázen?“

„Pokud vás budu potřebovat, zavolám vás.“

„Na to nebudete mít dost času.“ Ukázal na dveře. „Tenhle krám se sám zamkne, jakmile ho zabouchnete. Můžu nechat pootevřeno, aby…“

„Děkuju.“ Udělala podobný pohyb jako Rick Landry, aby mu dala najevo, že se k ní nemá přibližovat. Přinutila ho ustoupit, aniž by se ho musela dotknout. Poslední, co z Phillipa viděla, byl šokovaný výraz jeho obličeje, když zavírala dveře.

V místnosti se ozvalo cvaknutí západky. Amanda oknem zahlédla lem dozorcovy modré čepice.

Potom se otočila.

Dwayne Mathison seděl u stolu. Kolem hlavy měl omotaný zakrvácený obvaz. Jedno oko mu tak oteklo, že ho nemohl otevřít. Kdosi mu přerazil nos. Odsunul židli několik desítek centimetrů od stolu, takže se skoro dotýkala zdi. Byl oblečený stejně jako minulý týden, ale teď jeho šaty pokrývala krev a špína. Doširoka se rozkročil a jednu paži nechal visel přes opěradlo židle, takže se prsty skoro dotýkal podlahy. Amanda viděla vytetovaného Ježíše na jeho hrudi a mateřské znaménko na tváři. Nenávist v jeho očích.

„Co tady chceš, krávo?“

Otázka nebyla zcela od věci. Amanda ještě nikdy nevyslýchala podezřelého ve skutečné výslechové místnosti. Obvykle byla u něho doma a v místnosti s nimi seděli jeho rodiče, někdy i právník. Chlapci se vždycky chovali zkroušeně a byli zděšení, že mluví s někým od policie, i když cítili úlevu, že je to jenom žena. Jejich otcové Amandu ujistili, že přečin se nebude opakovat. Jejich matky odhalily oplzlé detaily o dívce, která vznesla obvinění. Většinou bylo za necelou hodinu po všem a příslušný provinilec mohl dál normálně žít.

Co tady tedy dělá?

Přitiskla si zápisník na hruď, ale vzápětí toho zalitovala. Juice si bude myslet, že si přikrývá prsa. Bude si myslet, že se ho bojí. Byla to sice pravda, ale to mu muselo zůstat utajeno. Svěsila paže a šla přes malou místnost ke stolu. Stačilo jí na to jenom pár kroků. Odstrčila prázdnou židli od stolu a posadila se na ni. Juice ji sledoval jako zvíře, které pozoruje kořist. Amanda židli přitáhla blíž ke stolu, i když by ze všeho nejradši utekla.

Během několika sekund se mohl vrhnout přes stůl a zlomit jí vaz. Mohl do ní strčit nebo ji zbít. Mohl se pokusit znovu ji znásilnit. Amanda se vždycky bála, že kdyby se stalo něco zlého – kdyby se jí do bytu v noci vloupal cizí muž nebo ji v uličce nějaký útočník zahnal ke zdi, nedokázala by křičet. Když ji Juice předtím ohrožoval, byla zticha. Dokázala by to teď, kdyby po ní skočil? Slyšel by ji vůbec Phillip? A pokud ano, stihl by včas najít klíče, aby zabránil nejhoršímu?

Vyschlo jí v ústech a nemohla polknout. Otevřela zápisník. „Pane Mathisone, je pravda, že jste se přiznal k vraždě Lucy Bennettové?“

Neodpověděl.

Z díry ve stropě kapala voda a na zemi se udělala louže. V rohu ležela krysa, kterou usmrtila pastička. V rozích na stropě visely pavučiny. Vzduch páchl potem a charakteristickým čpavým odérem zaschlé moči.

„Pane Math…,“ začala znovu.

„Hmm.“ Juice si pomalu olízl horní ret. „Furt seš pěkná.“ Zamlaskal. „Měl sem si to s tebou rozdat, když sem měl příležitost.“

Amandě nepochopitelně zacukaly koutky úst. V hlavě slyšela, jak Evelyn Juice napodobila, když byly ve Varsity.

„Tak o tu jste přišel,“ řekla překvapivě pevně. Otevřela zápisník a stiskla tlačítko na propisovačce, aby si mohla dělat poznámky. „Co se stalo s Jane Delrayovou?“

Vydal zvuk podobný něčemu mezi zachrochtáním a zaúpěním. „Proč se na tu krávu ptáš?“

„Chci vědět, kde je.“

Zvedl ruku nad hlavu a nechal ji dopadnout na stůl. Přitom zapískal jako střemhlavý bombardér.

Amanda se podívala na jeho ruku. Dva prsty měl slepené chirurgickou páskou. Na rukou ani na holých pažích neměl žádné škrábance. „Přiznal jste se, že jste zabil Lucy Bennettovou?“

„Přiznal jsem se, aby se moje černá prdel vyhnula elektrickýmu křeslu.“

„Trest smrti už není legální.“

„Povídali, že kvůli mně ho vobnověj.“

Amanda nepochybovala, že vzhledem k okolnostem by se o to stát mohl pokusit. Všichni věděli, že je jen otázkou času, kdy se elektrické křeslo začne zase používat.

„Oba víme, že jste tu ženu nezabil,“ řekla.

„Teď mě to sakra mrzí.“

„Proč jste to neudělal?“

„Co tady chceš, ty krávo? Proč tě zajímá, co se stane s nějakým negrem?“

„Vlastně mě to nezajímá.“ Amandu vyděsila pravdivost jejích vlastních slov. „Zajímají mě ty holky.“

„Protože sou bílý.“

„Ne.“ Znovu odpověděla pravdivě. „Protože jsou to holky a nikoho nezajímají.“

Podíval se na ni. Amanda si až do té chvíle neuvědomila, že Juice se vyhýbal jejímu pohledu. Zadívala se mu do očí a uvažovala, zda je první ženou, která k tomu sebrala odvahu. Někde přece musí mít matku. A sestru. Nemůže všechny ženské, které potká, jenom pást a znásilňovat.

Juice poklepal prsty na stůl. Amanda neuhnula očima, ale on ano. „Seš jako ona.“

„Jako kdo?“

„Lucy.“ Dál bubnoval prsty do desky stolu. „Byla silná. Moc silná. Musel sem ji zlomit. Ale vona se mi furt snažila vodporovat.“

„Byla Kitty taky taková?“

„Kitty,“ odfrkl si. „Ta kráva mě málem dostala, chápeš? Musel sem ji zbít a pořád dávat bacha, aby si nezačala vyskakovat.“ Ukázal na Amandu. „Když dost dlouho paseš holky, zjistíš, že ta nejsilnější bude nejloajálnější. Stačí jenom zjistit, jak na ni.“

„To si zapamatuju pro případ, že budu někdy chtít zneužívat ženské.“

Položil ruce dlaněmi na stůl a naklonil se k ní. „Já rád zneužiju tebe, ty krávo. Dej mi pět minut a já si pěkně pohraju s tou tvojí pěknou bílou prdelkou.“ Začal pohybovat boky dopředu a bouchal do stolu. „Zareju ruce do toho šťavnatýho bílýho masíčka. Budu ti ho tam strkat, až budeš řvát.“ Prudčeji narážel do stolu a při každém nárazu hrdelně zasténal. Amanda si všimla tmavých podlitin na jeho krku.

„Škrtil byste mě?“ zeptal se.

„Jo, to bych škrtil.“ Naposledy narazil do stolu. „Škrtil bych tě, dokud by ses neudělala tak, až bys vomdlela.“

„Líbí se vám, když vás někdo škrtí?“

„Kurva.“ Zkřížil ruce na prsou. Měl obrovské bicepsy. „Tohodle chlápka nikdo neuškrtí.“

Amanda si vzpomněla na něco, co jí na pitevně pověděl Pete. „Pomočil jste se?“

„Já se nepochcávám.“ Zvedl bradu v obranném gestu. „Kdo ti to řek?“

Amanda se samolibě usmála. Podařilo se jí ho ponížit, aniž by se snažila. „Vy sám. Právě teď.“

Zadíval se na stěnu.

„Ten byt v Techwoodu je Kittyin, že ano?“

Neodpověděl.

„Klidně tu zůstanu celý den,“ prohlásila a v tu chvíli si to dokázala docela dobře představit. Bubba Keller by ji odsud musel odtáhnout. Zůstane tu sedět a bude na toho odporného pasáka koukat tak dlouho, jak to bude nutné. „Ten byt v Techwoodu patří Kitty, že ano?“

Juice jejímu odhodlání zřejmě rozuměl. „Bydlely tam všechny holky. Pronajímala jim ho. Zkoušela na tom vydělávat. Zarazil sem jí to.“

Amanda si nedovedla představit, jak nějaká žena bere nájemné od prostitutek, ale její pohled na svět se v poslední době značně rozšířil. „Povězte mi o Hanku Bennettovi.“

„Co vám řek?“

„Vy mi řekněte o něm.“

„Ten vůl přišel na můj roh a chtěl mě buzerovat.“ Udeřil zaťatou pěstí do stolu. „Potřeboval by trochu usadit.“

„Kdy to bylo?“

„Já nevim, ty krávo. Nemám kalendář.“

Amanda na papír udělala čárku. Kdyby pokaždé, když jí nějaký muž v poslední době řekl krávo, dostala dolar, mohla by rovnou odejít do důchodu. „Přišel za vámi Hank Bennett předtím, nebo až potom, co Lucy zmizela?“

Přemýšlel o tom s vyplazeným jazykem. „Předtim. Jo, předtim. Ta kurva se asi za tejden nebo dva sebrala a zdrhla. Asi ji vodved. Lucy vo něm furt žvanila.“

Amandě chvíli trvalo, než to zapsala, ale po chvíli si na dělání zápisků zvykla. „Hank Bennett tedy za vámi přišel, než Lucy zmizela.“ Takže právník zase lhal. „Co chtěl?“

„Motat se mi do vobchodů. Měl by bejt rád, že jsem mu nenařezal na tu jeho hubenou bílou prdel.“

„Do jakých obchodů?“

„Povídal, že mám pustit Kitty. Že prej mi dá ňáký prachy, když jí přestanu dávat háčko.“

Amanda si byla jistá, že se přeslechla. „Kitty? Asi jste chtěl říct Lucy.“

„Ne, ty krávo. Chtěl se mnou mluvit vo Kitty. Byl z ní celej posranej.“

„Proč by se Hank Bennett zajímal o Kitty?“

Pokrčil rameny, ale odpověděl: „Její taťka je ňáký velký zvíře mezi právníkama. Když zjistil, že ta kráva ráda Juice, zřek se jí.“ Odpudivě se na ni zašklebil. Chtěl se ujistit, že ho pochopila. „Někde má eště jednu ségru. Ta je hodná. Kitty byla dycky zkažená.“

„Kittyin otec je Andrew Treadwell.“

Přikývl. „Že ti to došlo, ty krávo. Neřek ti to už náhodou starosta?“

Amanda prolistovala své poznámky. „Hank Bennett vám nabídl peníze, když přestanete Kitty dávat heroin.“

„Proč vopakuješ všechno, co řeknu?“

„Protože to nedává smysl,“ přiznala Amanda. „Hank Bennett za vámi přijde kvůli Kitty. Nezeptal se na sestru? Nechtěl ji vidět?“ Juice zavrtěl hlavou. „Nedělal si o Lucy starost?“ Juice opět zavrtěl hlavou. „A Lucy o týden později zmizela.“

„A asi tak tejden potom…“ – pasák luskl prsty – „se vypařila i Kitty.“

Amanda si vzpomněla, co jim řekla Jane. „Prostě zmizela.“

„To je fakt.“

„A co Mary?“

Odfrkl si. „Tak tahle kráva se taky zdejchla. Vo necelej měsíc pozdějc. Vo tolik holek najednou sem už dlouho nepřišel. Většinou mi je přetáhne jinej pasák.“

„Během tří měsíců vám zmizely tři.“ Amanda se neptala. Pokoušela se srovnat si v hlavě, co se stalo. „Viděl jste někdy u Lucy dopis od jejího bratra?“

Rychle přikývl. „Nosila ho v kabelce.“

„Umíte číst?“

„Nejsem žádnej ignorant, ty krávo.“

Amanda čekala.

„Byly v něm takový ty hovadiny, jako že se mu po ní hrozně stejská, ale já věděl, že to neni pravda. Psal, že prej se s ní chce sejít.“ Juice zabubnoval prsty do stolu. „Do prdele, jestli ji chtěl vidět, tak moh strávit eště pět minut na mým rohu. Povídal sem mu, že hned příde.“

Amanda si jeho slova rychle zapsala a přitom se pokoušela promyslet další otázku. „Nepotuloval se kolem někdo…“ Říct výraz z koho šel strach před mužem jako Juice nebylo to pravé. „Kdo se vám zdál divný? Někdo nebezpečný nebo násilnický? Komu byste nedůvěřoval, kdyby se zajímal o vaše holky?“

„Za to si účtuju víc, ty krávo.“ Usmál se. Chyběl mu jeden přední zub a měl krvavou dáseň. „Venku se potuluje dost divnejch hajzlů.“ Odkašlal si. „Promiň.“

Amanda jeho omluvu kývnutím hlavy přijala. „Jak divní jsou ti lidé?“

„Tak třeba chlápek, co se rád vohání pěstma.“ Zapumpoval pěstí ve vzduchu. Amanda z toho vyrozuměla, že má na mysli tlučení dívek. „Jeden u sebe nosí nůž, ale je v klidu. Nikdy nikoho nepobodal. Minimálně ne nožem.“

„Někdo další?“

„Pak eště ten vysokej chlápek, co vaří polívku.“

„O tom jsem slyšela.“

„Je to velkej kámoš toho chlápka z Misie.“

Takže Trey Callahan jim také lhal.

„V noci za náma furt chodí a snaží se kázat mejm holkám.“

„Ten muž od polévky?“ Juice přikývl. „Bály se ho holky někdy?“

„Kurva, ty se ničeho nebojej, když sem s nima. To je moje práce, ty krávo.“

Amanda udělala na papír další čárku. „Ten muž z kostela v noci přišel na váš roh a pokusil se kázat Lucy, Kitty a…“

„Ne, ty už tehdy byly pryč. A Mary taky.“ Napřímil se na židli. „Hele, přes den ty hovadiny o spasení snesu, ale ať se nikdo nepokouší přijít a kecat vo Ježíšovi, dyž se snažim dělat vobchody. Chápeš?“

„Ano.“ Amanda se naklonila kupředu. „Řekněte mi, kdo zabil Jane Delrayovou.“

„Dostaneš mě vocaď?“

Amanda se v této hře začínala zlepšovat, ale ještě to nebylo dokonalé. Juice jí očividně přesně četl ve tváři.

„Kurva.“ Sesunul se zpátky na židli. „Nemůžeš vůbec nic udělat, ty krávo.“

„Kdybych našla někoho z radnice, kdo by si s vámi promluvil, řekl byste mu, kdo zabil Jane?“

„Ňákou další kundu?“

„Ne, muže. Někoho zeshora.“ Amanda tam znala jenom několik sekretářek. Přesto neshrbila ramena a dodala tónu svého hlasu na výhružnosti. „Ale musíte mu říct něco smysluplného. Jméno, kterého se můžeme chytit. Jinak ta vaše dohoda s Butchem a Landrym končí. Garantuju vám, že stát trest smrti opravdu obnoví. Než se váš případ dostane k Nejvyššímu soudu, budete mrtvý.“

Ozvalo se ťukání. Juice začal klepat nohou o podlahu. Podpatek jeho boty z pravé kůže klapal o beton. „Mám dohodu. Kvůli ní sem se přiznal.“

„To už vůbec nic neznamená.“

„Jak to myslíš?“

„Přiznal jste se, že jste zabil Lucy Bennettovou, ne Jane Delrayovou. Až jim o té chybě řeknu…“ Pokrčila rameny. „Doufám, že vám nezapomenou oholit hlavu, než vám na ni dají tu kovovou čepici.“

Juice byl nervózní a hvízdavě dýchal rozbitým nosem. „Jak to myslíš, ty krávo?“

„Vy jste neslyšel o posledním chlapovi, kterého popravili? Chytily mu vlasy. Vypínač byl moc horký, takže na něj nikdo nemohl sáhnout a vypnout proud. Uhořel zaživa. Plameny šlehaly až ke stropu. Celé dvě minuty řval, než našli jističe a vypnuli křeslo.“

Juice ztěžka polykal. Noha se mu třásla tak, že kolenem narazil do stolu.

„Řekněte mi jméno, Juice. Řekněte mi, kdo zabil Jane.“

Zaťal a rozevřel pěst. Stůl se chvěl.

„Chci od vás jméno.“

Uhodil pěstí do stolu. „Já žádný neznám!“

Amanda cvakla propisovačkou a zavřela zápisník. Ani se nepohnula. Zůstala dokonale klidná a čekala.

„Do hajzlu,“ ucedil mezi zaťatými zuby. „Do hajzlu s těma krávama. Kvůli tomuhle svinstvu jsem se dostal do lochu.“

„Kdo mohl chtít zabít Jane?“

„Všichni,“ odpověděl. „Furt si votvírala hubu. Na ulici si nadělala dost nepřátel.“

„Víte o někom, kdo by ji mohl chtít zavraždit?“

„Takovýho by podřezala. Ta kráva nosila v kabelce nůž. Nosej ho všechny. Uměla s ním zacházet. Člověk se k ní na minutu nemoh votočit zády. Pěkně zlá kráva.“

„To od jejího pasáka nezní moc pěkně.“

Neodpověděl a nahrbil se. Sevřel ruce v klíně. „Co říkala ta druhá kráva? Vo tom, že Kitty zná starostu. Myslíš, že by našinci pomoh? Že by mě z tohodle průseru dostal?“

„Už jsem vám řekla, že když mi povíte pravdu, možná vám pomůžu.“

Civěl před sebe a těkal očima ze strany na stranu, jako by četl knížku.

„Kuurva,“ zamumlal. „Snad si nemyslíš, že tě budou poslouchat?“ Opřel se rukama o desku stolu a vstal. Amanda ztuhla, ale zůstala sedět, i když se nad ní vztyčil. „Koukni se kolem sebe, ty krávo.“ Rozpřáhl ruce. „To spíš nechaj řídit svět černýho než ňákou kundu.“

Amanda stála na Evelynině prahu s láhví vína v ruce. Nebylo levné, ale ona nevěděla jistě, zda má cena něco společného s chutí. Jako v mnoha jiných situacích se ani teď necítila ve své kůži. Obzvlášť když dveře otevřel Kenny Mitchell.

Tvář se mu roztáhla v úsměvu. Měl dokonalé zuby a krásný obličej. Vůbec nic by na něm nezměnila. Ne že by k tomu někdy mohla dostat příležitost.

„Amando, hrozně rád tě zase vidím,“ řekl. Naklonil se k ní a Amanda podvědomě ustoupila dozadu.

„Ach,“ vypustila z úst a vrátila se zpátky. Vypadala spíš jako kachna, která hledá potravu, než jako dospělá žena. Ten okamžik mohl být ještě trapnější, ale Kenny se zasmál, dotkl se jejího obličeje a políbil ji na tvář. Cítila jeho hrubou kůži a pichlavé vousy. Druhou ruku zlehka položil na její paži. Polilo ji horko.

„Pojď dál.“ Podržel otevřené dveře. Amanda vešla do domu a okamžitě ji ovanul chladný vzduch. „Je to příjemné, co?“ Kenny jí vzal z ruky láhev s vínem. Každý jeho pohyb vypadal elegantně. Připomínal atleta na závodišti. „Ev je vzadu a ukládá dítě. Ten puch tady je výsledek mojí a Billovy snahy uvařit večeři. Můžu ti přinést sklenici vína?“ Podíval se na láhev a tiše hvízdl. „Tohle je lepší třída. Možná si ho nechám pro sebe.“

„Dobře,“ řekla Amanda, ale nebyla si jistá, na kterou otázku vlastně odpovídá. Podívala se na zem a překvapilo ji, že má pořád ještě nohy a stojí na nich, místo aby se vznášela s hlavou v oblacích jako nějaká puberťačka. „Jak myslíš.“

Zdálo se, že Kenny si ničeho nevšiml, anebo byl zvyklý, že se ženy v jeho přítomnosti chovají hloupě. Ukázal do chodby. „První dveře vpravo.“

Amanda cítila, že se za ní dívá, jak jde chodbou. Kupodivu myslela na Juice a na to, co říkal o jejím zadku. Kousla se do rtu. Proč jí ze všeho, co pasák řekl, utkvělo v hlavě zrovna tohle? Kenny se tak určitě nechová. Není zbabělý ani sprostý. Amanda taková též není, což ovšem nevysvětlovalo obscénní představy, které jí vyvstávaly v mysli, když tiše zaklepala na dveře ložnice.

„Pojď dál,“ zašeptala Evelyn.

Amanda otevřela dveře. Evelyn seděla v houpacím křesle se Zekem v náruči. Chlapeček měl hlavu zvrácenou vzad a jedna paže mu visela podél těla. Dostal do vínku platinové vlasy, růžové tváře a nosík jako knoflíček. Nebylo divu, že Evelynino dítě vynikalo takovou krásou. Ani to, že mu tak hravě vyzdobila pokoj. Na světle modrých stěnách byly namalované bílé kudrnaté ovečky. Dětská postýlka zářila bělostnou barvou. Žluté povlečení hezky doplňovalo koberec, který zase ladil s tlumeně zářící lampičkou, jež jako jediná osvětlovala místnost.

„Sluší ti to,“ zašeptala Evelyn.

„Děkuju.“ Amanda se rozpačitě poplácala po vlasech. Čtyřikrát si je umyla ve snaze zbavit se pachů z věznice a pak si na zápěstí a na krk z jiných důvodů nanesla parfém. „Mám ti pomoct s vařením?“

„Ne, dneska to má na starosti Bill.“ Evelyn zaúpěla a zvedla se z křesla. Odnesla Zeka k postýlce a položila ho do ní. Chlapeček dopadl na matraci jako hadrová panenka. Evelyn ho přikryla a zastrčila mu pokrývku kolem úzkých ramen. Odhrnula mu vlasy z čela, sklonila se nad ním a políbila ho na tvář. Potom Amandě gestem naznačila, že půjdou pryč.

Místo do kuchyně Amandu zavedla do vedlejšího pokoje. Evelyn měla šaty, které vypadaly jako krátká modrá krinolína a při chůzi šustily. Když rozsvítila, Amanda zjistila, že stojí v pracovně. U dvou protilehlých stěn stály dva psací stoly. Na obou vládl pořádek. Amanda si řekla, že černý kovový stůl jistě patří Billu Mitchellovi. Pochybovala, že pracuje na elegantně vyřezávaném bílém rokokovém stole, jehož zásuvky mají madla z růžového skla. Úhledně v zákrytu s hranou stolu ležel Evelynin kroužkový zápisník. Vedle něj se nacházel nákupní seznam. Nejpozoruhodnější bylo, že na stěně visel jejich projekt. Evelyn na stěnu připínáčky připevnila popsané čtvrtky.

„Říkala jsem si, že takhle to bude jednodušší.“ Evelyn ke stolu přitáhla Billovu židli, aby si Amanda měla kam sednout. Posadila se a otevřela horní zásuvku. „Tohle jsem našla na sociálce.“

Amanda si od ní vzala řidičské průkazy. Lucy Anne Bennettová. Kathryn Elizabeth Treadwellová. Mary Louise Eitelová. Donna Mary Halstonová. Mary Abigail Ellisová.

Pečlivě si prohlédla fotografie na dokladech a odložila dvě Mary. Zůstala jí Donna Mary Halstonová. „Tahle vypadá jako Kitty a Lucy.“

„To jsem si taky myslela.“

„Zajímá ho určitý typ.“ Amanda o něčem takovém nikdy neuvažovala, ale samozřejmě to dávalo smysl. Muže vždycky přitahoval určitý typ ženy. Proč by to u vrahů mělo být jinak?

„Všechny vypadají úplně normálně. Člověka by vůbec nenapadlo, čím se živily,“ řekla Evelyn.

Amanda se dívala na fotografie. Dívky opravdu vypadaly normálně. Nic nenapovídalo, že jsou prostitutky. Nic neprozrazovalo, že spadly až na samé dno zkaženosti, aby mohly živit svou závislost.

Nejvíc nápadná byla jejich podoba. Měly dlouhé blonďaté vlasy a modré oči. Vysokou a štíhlou postavu. Plné rty a výmluvné oči. Nebyly jenom hezké, ale krásné. „Všechny nahlásily stejnou adresu,“ všimla si Amanda. „Sídliště Techwood. Můžu zavolat Pam Canaleové a zjistit, jestli podle čísla na seznamu dokáže najít byt. Mám pocit, že patří Kitty, ale neubude nás, když se o tom přesvědčíme.“ Něco ji napadlo. „Zítra bychom ty fotky z řidičáků mohly vzít do Techwoodu. Jak jsi říkala, devadesát procent obyvatel jsou černoši. Tři bílé holky by byly nápadné.“

„To je dobrý nápad. Drž se ho.“ Evelyn popadla zápisník ze stolu, ale nechala ho zavřený. „Prošla jsem všechny seznamy pohřešovaných ve zbytku okrsku. Lucy ani Jane nikdo nehledá, ale Mary Halstonovou ano. Má sestru, která žije ve Virginii a skoro rok po ní pátrá.“

„Mohly bychom jí zavolat.“ Amanda řidičáky schovala do kabelky. „Určitě by byla ochotná s námi mluvit.“

„Budeme to muset vyřídit tady odsud. Kdybychom dálkově volaly ze stanice, pěkně bychom to slízly.“

Už tak měly hodně problémů. „Přišla jsi ještě na něco?“

„Prošla jsem SMČ.“ Evelyn se podívala do zápisníku. „Je tam plno holek, Amando. Minimálně dvacet.“ Pomalu zakroutila hlavou. „Jsou mrtvé a nikoho to nezajímá. Nebo neví, že by ho to mělo zajímat. Musejí přece mít rodiny, které je hledají. Ale po černoškách se skoro nikdo neshání. Jejich rodiny nejspíš vědí, že to nemá smysl. Aspoň ne…“ Hlas jí odumřel. Otevřela zápisník a pokračovala: „Napsala jsem si jejich jména, ani nevím proč. Prostě jsem si řekla, že by to někdo měl udělat. Někdo musí potvrdit, že už nejsou naživu.“

Amanda se podívala na dlouhý seznam ženských jmen. Všechny byly mrtvé. Všechny hodili do seznamů, do nichž nikdy nikdo nenahlížel.

Evelyn si dlouze povzdechla a položila zápisník zpátky na stůl. „Jaké to bylo ve vězení?“

„Hnusné.“ Amanda zalovila v kabelce, i když poznámky vlastně nepotřebovala. „Juice se přiznal k vraždě Lucy Bennettové, jenom aby se vyhnul trestu smrti.“

„To mu nikdo nevysvětlil, že v našem státě se už nesmí popravovat?“

„Řekli mu, že kvůli němu trest smrti obnoví.“

Evelyn přikývla. „V tom případě se zachoval chytře.“

„Pokud chce strávit zbytek života ve vězení.“ Amanda otevřela zápisník. „Potvrdil, že Kitty je dcera Andrewa Treadwella.“

„Panečku.“ Evelyn se samolibě usmála. „Takže naše teorie o černé ovci byla správná.“

„Na tvém místě bych se na pochvalu tak netřásla,“ odtušila Amanda. „To nejlepší teprve přijde. Juice povídal, že asi týden před Lucyiným zmizením za ním přišel Hank Bennett.“

Evelyn si odfrkla. „Bože, ten chlap by udělal cokoli, aby mohl lhát, než aby mluvil pravdu.“ Vzala ze stolu propisovačku a vstala, aby mohla dopsat informace na čtvrtky. „Viděl sestru týden před jejím zmizením,“ prohlásila a napsala tu větu pod jméno Hanka Bennetta. „Co ti ještě Juice řekl?“

„Hank Bennett mu přikázal, aby Kitty přestal dávat heroin.“

„Chtěla jsi říct Lucy.“

„Ne, chtěla jsem říct Kitty.“

Evelyn se otočila. „Proč by Hank Bennett chtěl po Juicovi, aby nedával Kitty heroin?“

„To je zajímavá otázka,“ napodobila Amanda seržanta Hodge.

Evelyn zaúpěla a podívala se zpátky na čtvrtky. „Možná, že Andrew Treadwell poslal Hanka Bennetta za Kitty, aby přestala fetovat.“

„Možná.“

Amanda viděla, že Evelyn není přesvědčená. „Dobře, tak to zkusíme takhle: Trey Callahan z Unijní misie povídal, že Kitty se od ostatních holek lišila. Očividně pocházela z vyšší vrstvy. Nebylo nutné dlouho pátrat, aby se člověk dozvěděl, kdo je její rodina. Možná se Juice pokusil Treadwella vydírat a Treadwell poslal Hanka Bennetta, aby za něj udělal špinavou práci.“ Přelétla pohledem své zápisky. „Juice sám řekl, že mu Bennett nabídl peníze, když přestane Kitty dávat háčko.“

Evelyn si zhluboka povzdechla. „Bennett šel za Juicem, aby ho kvůli Kitty podplatil, a pak zjistil, že je tam jeho sestra?“

„Juice tvrdil, že Bennett se tehdy s Lucy neviděl, ale kdo ví? Všichni lžou.“

„To je pravda.“ Evelyn se sklonila a prohlédla si žlutou stránku s časovou osou. „Musíme tam doplnit nové informace. Nadiktuj mi to.“

„Díky, že uděláš těžkou práci.“ Amanda prolistovala své zápisky, zatímco Evelyn čekala. „Takže. Do Unijní misie přišel dopis pro Lucy Bennettovou. To nám potvrdil Trey Callahan i Juice.“

Evelyn vytáhla čistou modrou čtvrtku, připevnila ji na zeď a doprostřed napsala DOPIS. „Věděl Juice, co v něm bylo?“

„Že chce sestru vidět. Že se mu po ní stýská. Podle Juice jsou to samé kecy.“

„Tak to vidíš, já nakonec souhlasím s pasákem.“

Amanda pokračovala: „Hank Bennett se o několik dní později ukázal v Misii a mluvil s Treyem Callahanem. Nejspíš hodně brzy po tom šel za Juicem na jeho roh. Místo toho viděl Kitty a řekl Juicovi, ať jí nedává drogy. Na sestru se nezeptal.“ Zamžourala na své klikyháky. „Juice mi zdůraznil, že Bennettovi řekl, ať pár minut počká, že Lucy hned přijde. Ale Bennett na ni nepočkal.“

„Takže když náš právníček uviděl Kitty, přestal hledat Lucy.“

„Evidentně ano,“ přisvědčila Amanda. „O dva týdny později Lucy zmizela. Asi týden nato se ztratila i Kitty. A pak i Mary.“ Amanda zvedla oči od zápisníku. „Během krátké doby zmizely tři holky. Ale proč?“

„Řekni mi to, ať můžu přestat psát.“ Evelyn zatřásla rukou, aby uvolnila křeč, kterou v ní měla. Potom doplnila zbylé informace na čtvrtku. Nakonec odstoupila ode zdi a zadívala se na časovou osu. Amanda ji následovala. Skládanka se jim rozrůstala a kolem poletovaly různé informace bez zjevné spojitosti. „Připadá mi, že nám něco chybí.“

„Dobře…“ Amanda vstala. Někdy jí pomáhalo myslet, když přecházela sem a tam. „Vezmeme to takhle: Bennett se snažil navázat kontakt se sestrou. Jeho otec byl mrtvý a matka chtěla vidět dceru a říct jí, co se stalo. Takže Hank vyrazil hledat Lucy do ulic, ale našel Kitty Treadwellovou.“

„Ano.“

„Bennett tvrdil, že dopis Lucy poslal v srpnu. Pamatoval si to, protože tehdy zrovna odpromoval na právech a nedávno mu umřel otec. Později nám řekl, že pracoval prvním rokem jako partner v Treadwell-Price.“

„Ále,“ protáhla Evelyn. Vzala propisovačku a zapsala přibližná data. „Bennett zjistil, že Kitty šlape chodník, a zkusil to vyhandlovat za práci v Treadwell-Price?“ Usmála se. „To je prestižní firma. Když u ní pracuješ, jsi zajištěná na zbytek života. Já si toho lišáka dovedu skvěle představit, jak se snaží využít sestřiny tragédie ve svůj prospěch.“

„Správně.“

Evelyn se zase posadila na židli. „Ale co to má společného s Jane Delrayovou? A proč by Bennett lhal při identifikaci? Co Lucyinou smrtí získá? No jo!“ Vzrušeně bodla propisovačkou do vzduchu. „Pojistka. Koukala jsem se na to z nesprávného úhlu. Samozřejmě, že Lucy nemá žádnou pojistku. Bennett nám to sám řekl – jeho otec je mrtvý, matka skoro taky, což znamená, že veškerý majetek a pojistky rodičů přechází na děti.“ Napřímila se. „Možná Bennett chtěl Lucy vidět, aby mu podepsala, že se vzdává svého nároku na pozůstalost. Vloni se něco podobného stalo jednomu Billovu klientovi. Ten chlap byl úplně na hlavu. Děti ho donutily, aby se vzdal veškerého majetku.“

„Podle mého je Hank Bennett rozhodně prospěchář.“

„Kromě toho – jaká by existovala alternativa?“ zeptala se Evelyn. „Že Bennett zabil Jane Delrayovou? Před dvěma dny jsme ho viděly. Měl dokonale čisté ruce. Žádné řezné rány ani modřiny, které člověku zůstanou jako památka po útoku na někoho jiného.“

Amanda si vzpomněla na kůži pod nehty Jane Delrayové. „Jane útočníka poškrábala. Na hřbetě rukou, na krku nebo na obličeji by měl mít nějaké stopy.“

„Pokud ho nepoškrábala na paži nebo na hrudníku. Měl na sobě třídílný oblek. Kdo ví, co pod ním skrýval?“ Evelyn zprudka vydechla. „Neumím si Hanka Bennetta představit, jak uškrtí prostitutku a pak ji shodí ze střechy domu na sídlišti. Ty ano?“

Amanda nevěděla, čeho je ten muž schopen. „Já z něho prostě mám špatný pocit.“

„To já taky.“

Obě se zadívaly na stěnu. Amanda po ní těkala očima, protože v tu chvíli se nedokázala soustředit na jednotlivá jména. „Juice mi prozradil, že Kitty svůj byt pronajímala dalším holkám,“ řekla.

„Podnikatelského ducha nejspíš zdědila po tatínkovi.“

„Dalším krokem by logicky měl být výslech Andrewa Treadwella a Hanka Bennetta.“

„Anebo bychom mohly mávat rukama a vyletět na Měsíc.“

„Měly bychom se vrátit do Unijní misie za Treyem Callahanem. Juice povídal, že kamarádí s tím chlápkem, co vaří polévku.“

Evelyn úžasem otevřela ústa. „Jenom se mi to zdá, anebo nám všichni lžou?“

„Mužským lžou taky. Když máš odznak, nikdo ti neřekne pravdu.“

„Tak to bychom měly dát vědět Betty Friedanové, že jsme konečně dosáhly určité rovnoprávnosti.“

Amanda se usmála.

„Měly bychom si promluvit taky s tím chlapem od polívky.“

„Pořád nevíme, kdo je Butchův informátor. Někdo z Techwoodu identifikoval Jane Delrayovou jako Lucy Bennettovou.“

Evelyn ze zásuvky vyndala čistý list papíru. „Dobře, takže první, co zítra uděláme, je, že zajdeme do Unijní misie, pak do kuchyně s polévkou a nakonec do Techwoodu ukázat tamním lidem fotky těch holek. Myslíš, že bychom k nim měly přidat fotku Hanka Bennetta?“ Poklepala propisovačkou na stůl. „Znám jednu holku, která pracuje v evidenci řidičských průkazů. Určitě nám tu fotku obstará.“

Amanda se na kamarádku podívala. Byla na ní vidět stejná směsice vzrušení a odhodlání, kterou Amanda cítila celý týden. Práce na tomhle případu jim kdovíproč dávala zapomenout na nebezpečí, která se s ním pojí. „Dneska mě dva lidi varovali, abych od toho dala ruce pryč,“ vzpomněla si.

„Landry?“

„V tom případě tři. Holly Scottová a Deena Coolidgeová. Obě mi pověděly, že jsem blázen, když se v tom hrabu.“

Evelyn se kousla do rtu. Nemusela říkat, že obě ženy měly pravdu.

„Opravdu v tom budeme pokračovat?“ zeptala se Amanda.

Evelyn se na ni místo odpovědi jenom zadívala. Obě věděly, že by toho měly nechat. Bylo jim jasné, co riskují. Nejen práci, ale i život a budoucnost. Kdyby je vyhodili, nikdo by je už nezaměstnal. Stali by se z nich vyděděnci.

„Holky, večeře!“ zavolal na ně Bill Mitchell.

Evelyn vstala a sevřela Amandě ruku. „Dělej, že je to skvělé, ať je to, co chce.“

Amanda nevěděla, jestli Evelyn mluví o Billově večeři nebo o potížích, do kterých se jistě dostanou. Ať tak nebo tak, nedokázala si pomoci, a když za ní Evelyn vyšla na chodbu, cítila vůči ní obdiv. Byla buď tím nejoptimističtějším, nebo tím nejnaivnějším člověkem, jakého kdy země nosila.

„Dámy.“ Vedle hi-fi věže stál Kenny a v rukou držel gramodesku. „Co si dáte?“

Evelyn se usmála na Amandu a vyrazila do kuchyně. Odpověď nechala na kamarádce.

„Skynyrd? Allman Brothers? Nebo Claptona?“ navrhl Kenny.

Amanda si řekla, že na sebe rovnou prozradí, co má ráda. „Je mi to líto, ale jsem spíš na Sinatru.“

„Víš, že jsem ho vloni viděl v Madion Square Garden?“ Kenny se usmál jejímu údivu. „Letěl jsem do New Yorku jenom kvůli jeho koncertu. Byl jsem tři řady od něho. Přišel do ringu jako šampión a několik hodin zpíval.“ Kenny probral desky. „Tady je. Půjčil jsem to Billovi před půl rokem. Pochybuju, že si to pustil.“ Kenny jí ukázal obal desky. The Main Event – Live.

„Vystydne vám večeře!“ zavolal na ně Bill.

Amanda počkala, až Kenny položí desku na talíř gramofonu. Z reproduktorů se tiše ozvala předehra. Kenny Amandě nabídl rámě a odvedl ji do jídelny. Evelyn seděla manželovi na klíně. Poplácal ji po zadku a ona ho políbila, než vstala. „To víno je výborné, Amando.“ Pořádně se napila ze své sklenice. „To jsi nemusela.“

„Jsem ráda, že se dá pít. Připadalo mi, že mě prodavač napálil.“

„Vsadím se, že jsi skvělá someliérka.“ Kenny jí přidržel židli. Amanda se na ni posadila a kabelku nechala spadnout na zem. Kenny ji rukou pohladil po rameni a pak se posadil naproti bratrovi.

Amanda zvedla sklenici s vínem k ústům a vydechla pootevřenými rty.

„Co jste tam vy dvě dělaly?“ zajímal se Bill. „Mám se začít bát, že celý dům polepíte čtvrtkami?“

„Možná.“ Evelyn povytáhla obočí a znovu se napila vína. „Pracujeme na případu, kvůli kterému nás nejspíš obě vyhodí.“

„Aspoň si tě víc užiju,“ prohlásil Bill. Netvářil se nijak ustaraně. Napíchl na vidličku vysušený kus masa a položil ho na manželčin talíř. „Odmlouváte nebo děláte potíže?“ Napíchl další kus masa pro Amandu. „Nebo obojí?“

„Nejspíš dostaneme jednoho černocha z vězení,“ odpověděla Evelyn.

Kenny se zasmál. „Vy si vážně děláte přátele všude, kam přijdete.“

„Vážně.“ Evelyn vyprázdnila skleničku. „Tomu chlápkovi se říká Juice.“

„Jako tomu fotbalistovi?“ Bill dolil Amandě a pak Evelyn. „Když začínal, uběhl s míčem patnáct set metrů za sezónu.“

„Patnáct set a půl,“ opravil ho Kenny. „Proti Ohiu v Rose Bowl uběhl sto padesát šest.“

„Na fotbal.“ Bill zvedl skleničku.

„Slyšte, slyšte.“ Kenny ho následoval a přiťukli si. Amandě se po těle rozlilo teplo. Teprve teď, když jí víno pomohlo, aby se uvolnila, si uvědomila, jak byla až dosud napjatá.

„Tomuhle nefotbalovému Juicovi se líbí Amanda,“ podotkla Evelyn a mrkla přes stůl. „Říká, že je to kus.“

„Mazaný chlap.“ Kenny mrkl na Amandu. Pořádně se napila vína, aby skryla rozpaky.

„Je to pasák,“ doplnila Evelyn. „Seznámily jsme se s ním minulý týden na sídlišti v Techwoodu.“

Amandě se prudce rozbušilo srdce, ale Evelyn pokračovala.

„Pase bílé ženské.“

„Ty já rád.“ Bill Amandě dolil víno. Ani si neuvědomila, že první skleničku už vypila. Podívala se na jídlo na talíři. Zelenina očividně pocházela z mrazáku. Maso bylo převařené. Dokonce i veky měly spálené okraje.

„Ta prostitutka Jane…“ Evelyn obrátila oči ke stropu. „Neměla doma zrovna uklizeno. Co jsi to říkala, Amando? Že se podíváš po starých číslech Útulného domova?“

Muži se zasmáli a Evelyn pokračovala: „Chovala se úplně příšerně.“

Amanda se napila vína a přitiskla si skleničku na prsa, zatímco poslouchala, jak Evelyn vypráví o návštěvě bytu v Techwoodu a o hubaté děvce. Když napodobila hutný přízvuk Jane Delrayové, všichni se zasmáli. Evelyn historku dokázala vyprávět tak, že se zdála legrační, a vůbec ne děsivá. Jako by vykládala děj televizního sitcomu, kde dvě kurážné holky strkají nos, kam nemají, a nakonec musí vynaložit veškerý důvtip, aby unikly.

„Odcházejí z levé strany jeviště,“ poznamenala Amanda.

Zasmáli se, i když Evelynin úsměv nebyl zcela upřímný. Zatahala se vzadu za vlasy.

Bill se k ní natáhl a láskyplně ji zarazil. „Jestli se budeš takhle škubat, za chvíli budeš plešatá.“

„Bylo těžké nechat se ostříhat?“ zeptala se Amanda.

Evelyn pokrčila rameny. Očividně to těžké bylo, ale řekla: „Když se Zeke narodil, už jsem neměla čas je upravovat.“

Víno Amandě dodalo odvahu. „Vadilo ti to?“ zeptala se Billa.

Vzal Evelyn za ruku. „Ať si moje milá dělá, co se jí zlíbí.“

„Minimálně hodinu jsem brečela.“ Evelyn se neupřímně zasmála.

„Myslím, že těch hodin bylo spíš šest,“ opravil ji Bill. „Ale mně se to líbí.“

„Je to velice elegantní,“ přidal se Kenny. „I když dlouhé vlasy jsou taky hezké.“

Amanda si poplácala temeno. Byla horší než Evelyn.

„Co kdyby sis je rozpustila?“ zeptal se Kenny. Překvapil ji a uvedl do hlubokých rozpaků. Nebezpečně se blížila stavu naprosté opilosti, a proto mu nejspíš vyhověla.

V duchu počítala vlásenky, které z účesu vytahovala. Pět, šest, sedm. Dohromady jich bylo osm, a navíc měla nalakované vlasy, takže když si je rozpustila, měla od nich ulepené prsty. Prameny jí spadly do poloviny zad. Amanda si jednou ročně zastřihávala konečky. Rozpuštěné je nosila jenom v zimě, a to ještě pouze v noci, když byla sama.

„Ty jsi tak hezká,“ povzdechla si Evelyn.

Amanda dopila víno. Už se jí točila hlava. Měla by sníst alespoň jednu veku, která by nasála trochu alkoholu, ale nechtěla se poslouchat, jak žvýká. V místnosti bylo slyšet jenom gramodesku. Sinatra zpíval Autumn in New York.

Bill vzal láhev a znovu jim dolil. Amanda chtěla svou skleničku přikrýt dlaní, ale nedokázala se pohnout.

V kuchyni zazvonil telefon a Evelyn se lekla. „Kruci, kdo nám to takhle pozdě volá?“

Amanda nemohla zůstat s muži sama. Následovala Evelyn do kuchyně.

„Mitchellovi.“

Amanda si stáhla vlasy dozadu a udělala si na temeni drdol, který opět připevnila vlásenkami. Pohybovala se nemotorně. Vypila příliš mnoho vína a upírala se na ni příliš velká pozornost.

„Kde?“ zeptala se Evelyn. Přešla přes kuchyň a dlouhou telefonní šňůru táhla za sebou. Ze zásuvky vyndala propisovačku a papír. „Zopakujte to,“ řekla a dělala si poznámky. „A kdy to bylo?“ Několikrát zabručela, aby volajícího přiměla mluvit dál. „Hned jsme tam,“ prohlásila nakonec a zavěsila.

„Tam?“ zeptala se Amanda a držela se kuchyňské linky. Víno jí úplně zaplavilo mozek. „Kdo to byl?“

„Deena Coolidgeová.“ Evelyn přeložila papír na polovinu. „Právě našli další tělo.“

Amanda se zase začala soustředit. „Kdo je to?“

„To zatím nevědí. Je blonďatá, hubená a hezká.“

„To zní povědomě.“

„Našli ji v Techwoodu.“ Evelyn otevřela dveře do jídelny. „Promiňte, kluci, ale musíme pryč.“

Bill se usmál. „Jenom se snažíš vyhnout mytí nádobí.“

„Umyju ho ráno.“

Podívali se na sebe. Amanda si uvědomila, že Bill Mitchell není tak naivní, jak si nejdřív myslela. Manželčiny veselé historky dovedl prohlédnout stejně snadno jako ona.

Pozvedl sklenku k přípitku. „Počkám na tebe, lásko.“

Evelyn popadla Amandinu kabelku a zavřela dveře. „Jsem úplně opilá,“ zabručela. „Doufám, že nás nedostanu do průšvihu.“

„Já budu řídit.“ Amanda za ní vyšla z kuchyně ven.

Evelyn nezamířila k autu, ale k boudě. Muži ji už dostavěli – potřebovala jenom natřít. Evelyn přejela rukou po horním rámu a našla tam klíč. Zatahala za řetěz a rozsvítila. K podlaze byl připevněný trezor. Evelyn musela vyzkoušet tři číselné kombinace, než se jí ho konečně podařilo otevřít. „Mám pocit, jako bychom tu láhev celou vypily jenom my dvě.“

„Proč ti Deena zavolala?“

„Poprosila jsem ji, aby mi dala vědět, kdyby se objevilo něco nového.“ Evelyn z trezoru vyndala revolver. Zkontrolovala, jestli je nabitý, a pak válec s náboji zacvakla zpátky. Vytáhla rychlonabíječ a trezor zavřela. „Jdeme.“

„Myslíš, že ho budeš potřebovat?“

Evelyn si revolver strčila do kabelky. „Už bez něj nedám ani ránu.“ Přidržela se police a vstala. Zavřela oči, aby se zorientovala. „Nejspíš obě dostaneme pokutu za řízení pod vlivem alkoholu.“

„Aspoň zapadneme do kolektivu.“

Evelyn zhasla a zamkla dveře. Amanda cestou k autu zhluboka dýchala čerstvý vzduch, aby si pročistila hlavu.

„Víš, co to znamená? Že Juice to neudělal,“ řekla Evelyn.

„My jsme si myslely, že to udělal?“

„Ne, ale oni to teď budou vědět taky.“

Amanda nasedla do auta. Hodila kabelku na zadní sedadlo a čekala, až nasedne i Evelyn. Cesta do Techwoodu nebude dlouhá, obzvlášť v osm hodin večer. Ulice zely prázdnotou. V Atlantě po setmění zůstávali jenom lidé, kteří tam neměli co dělat. Což bylo vzhledem k Amandině opilosti dobře. Kdyby náhodou srazila nějakého chodce, nikoho by to nezajímalo.

Když jela po Piedmontské ulici, na semaforech místo červené naskakovala oranžová. Amanda projela prudce stoupající zatáčkou, která vedla do Čtrnácté ulice, zpomalila před blikajícím semaforem a odbočila vlevo do Broskvoňové. Na Severní odbočila doprava a jela stejnou cestou, jakou se daly minulý týden – kolem Varsity, přes dálnici, vlevo do Techwoodské ulice a odtud rovnou do sídlištního pekla.

Cestu k jejich obvyklému obrubníku blokovalo několik policejních aut. Amanda zaparkovala za povědomým vozem. Když ho míjela, zběžně do něj nahlédla. Válely se v něm zmačkané krabičky od cigaret, poloprázdná láhev whisky a rozšlapané plechovky od piva. Následovala Evelyn k domům. Uprostřed dvora opět stál Rick Landry. Měl ruce v bok, a když uviděl Amandu s Evelyn, obličej se mu stáhl do zlostné grimasy.

„Co mám s váma dělat, vy krávy? Mám to do vás vtlouct?“ Vypadal, jako by právě to chtěl udělat, ale Deena Coolidgeová ho zarazila.

„Připravení?“

Landry na ni vrhl nepřátelský pohled. „O nějakýho hubatýho negříka tu nikdo nestál.“

Deena vypnula hruď. „Koukej se mi ztratit z očí, ty debile, nebo tě prásknu Reggiemu.“

Landry se ji pokusil uzemnit pohledem, ale Deena, která byla minimálně o třicet centimetrů menší než on, neustoupila. Landry se nakonec vzdal, ale než oddusal, stejně utrousil: „Píči jedny.“

„Taky se divíte, co tady tenhle a Butch dělají, když mají oba mít denní službu?“ zeptala se Deena. „Protože mně je to tedy hodně divné.“

Amanda se podívala na Evelyn, která přikývla. Opravdu to bylo zvláštní.

„Pete je vzadu u těla, ale já chci, abyste si s někým nejdřív promluvily,“ řekla Deena.

Mlčky ji následovaly do domu. Na chodbě postával dav žen a dětí v županech a pyžamech. Všechny se tvářily rezervovaně a vyděšeně. Nejspíš se chystaly do postele, když se objevila policejní auta. Amanda si velice dobře uvědomovala, že jsou tu s Evelyn jediné bílé. Deena je vedla dál do budovy.

Došly k bytu, který měl jako jediný zavřené dveře. Deena na ně zaklepala. Počkaly, až zachřestí uvolněný řetěz a odsunou se západky. Otevřela jim stařenka v černé sukni, saku a dokonale naškrobené bílé halence. Na hlavě jí seděl hezký černý klobouček s krátkým závojem, který jí sahal k obloukům obočí.

„Proč jste se oblíkla jako do kostela?“ zeptala se Deena. „Říkala jsem přece, že ty holky si chtějí jenom popovídat. Neodtáhnou vás do lochu.“

Žena se zadívala na zem. Bylo zřejmé, že ji jejich přítomnost děsí. I když ustoupila, aby mohly vejít, očividně tak činila velice nerada. Amanda se při vstupu do bytu hodně styděla.

„Co kdybyste nám udělala čaj, drahoušku?“ navrhla Deena.

Stařenka přikývla a vyrazila do vedlejší místnosti. Deena ukázala na světle žlutou, dokonale čistou pohovku. Obývací pokoj byl vlastně neuvěřitelně uklizený. Jediné křeslo, které stálo naproti malé televizi, mělo potah s volány a háčkovanou ozdobu. Na konferenčním stolku ležel úhledný štos časopisů. Koberec byl čistý a ze stěn se na sebe dívali Martin Luther King a Jack Kennedy. V rozích nevisely žádné pavučiny, a dokonce to tu ani nenasáklo puchem z budovy.

Evelyn ani Amanda se přesto neposadily. Až příliš dobře si uvědomovaly, kde se nacházejí. Byt byl sice čistý, ale obklopovala ho špína. Jako by člověk protáhl čistou deku louží a očekával, že zůstane nedotčená.

Z kuchyně k nim dolehlo hvízdání konvice.

Deena promluvila nesmlouvavým tónem. „Nejlepší bude, když si sednete na ty své bílé prdele, než se vrátí.“

Posadila se na křeslo u televize. Evelyn si neochotně sedla na pohovku a Amanda následovala jejího příkladu. Kabelku pevně svírala na klíně. Obě se usadily na kraj – ne ze strachu, aby se neušpinily, ale protože byly ve službě. Po letech nošení služebních opasků se nedokázaly uvelebit na žádném sedadle.

„Kdo oznámil nález těla?“ zeptala se Amanda.

Deena kývla směrem ke kuchyni. „Slečna Lula. Žije tu od začátku integrace. Přestěhovali ji sem z Podmáslí.“

„Proč se bojí, že ji zatkneme?“

„Protože jste bílé a máte odznaky.“

„Tak to je první, na koho to udělalo dojem,“ zamumlala Evelyn.

Slečna Lula se vrátila. Sundala si klobouček, pod nímž schovávala chomáč bílých vlasů. Porcelánové šálky a podšálky na stříbrném podnose chrastily, když je nesla do obývacího pokoje. Amanda instinktivně vstala, aby jí pomohla. Podnos byl těžký. Položila ho na konferenční stolek a Deena vstala z křesla, aby se do něj stařenka mohla posadit. Bylo to od ní chytré. Pečlivě si vzadu uhladila kalhoty, nejspíš aby se ujistila, že na nich nemá žádný hmyz. Po stěně za ní lezl šváb. Deena se otřásla.

„Dáte si sušenky, dámy?“ zeptala se slečna Lula. Její hlas zněl nečekaně kultivovaně. Jako by v něm zněl přízvuk, jakým se mluví v Anglii. Podobný měla zpěvačka Lena Horneová.

„Děkujeme, ale nedáme,“ odpověděla Evelyn. „Zrovna jsme se navečeřely.“ Napřáhla se ke konvici. „Můžu?“

Slečna Lula přikývla. Amanda Evelyn pozorovala, jak nalévá čtyři šálky čaje. Byla to nejzvláštnější situace, v jaké se kdy ocitla. Nikdy nebyla hostem v černošské domácnosti. Obvykle jenom přišla a zase co nejrychleji odešla. Připadala si jako ve skeči Carol Burnettové, v níž se komička snaží spíš komentovat společenské dění než bavit obecenstvo.

„Slečna Lula bývala učitelka v černošské škole v Bensonově ulici,“ řekla Deena.

„Moje matka byla taky učitelka. Na základní škole,“ ozvala se Amanda.

„To já také,“ odpověděla slečna Lula a vzala si od Evelyn šálek čaje. Měla staré ruce s nateklými klouby. Její kůže získala trochu popelavý nádech. Našpulila rty a foukala do čaje, aby se trochu ochladil.

Evelyn obsloužila Deenu a pak Amandu.

„Děkuju.“ Amandu horká tekutina přes šálek pálila, ale vypila ji a doufala, že kofein z čaje jí pomůže rozehnat vinný opar v hlavě.

Podívala se na fotografie Kennedyho a Kinga a znovu si prohlédla čisťoučký byt, jenž byl domovem slečny Luly.

V dobách, kdy pracovala jako pochůzkářka, někteří kolegové tyhle staré lidi pro zábavu terorizovali. Pomalu za nimi jeli po ulici, pak prudce přibrzdili a z výfuku vyšla ohlušující rána. Tašky s nákupem skončily na zemi a ruce vylétaly do vzduchu. Většina starců padla k zemi, protože zvuk se podobal výstřelu z pušky.

Deena počkala, až se všechny trochu napijí. „A teď, slečno Lulo, prosím povězte těmhle ženám to, co jste řekla mně.“

Stařenka znovu sklopila zrak. Očividně cítila znepokojení. „Slyšela jsem, jak se vzadu strhl nějaký rozruch.“

Amandě došlo, že slečnin byt je situovaný v zadní straně komplexu. Jednalo se o stejné místo, kde našli Jane Delrayovou.

Slečna Lula pokračovala: „Vykoukla jsem z okna a uviděla jsem to děvče, jak tam leží. Na první pohled bylo mrtvé.“ Zavrtěla hlavou. „Byl to hrozný pohled. Takový konec si nikdo nezaslouží, i když hřeší sebevíc.“

„Byl tam ještě někdo?“ zeptala se Evelyn.

„Pokud vím, tak ne.“

„Víte, co to bylo za hluk? Ten, kvůli kterému jste vykoukla z okna.“

„Možná bouchly otevřené zadní dveře.“ Zdálo se, že si tím není jistá, i když přikývla, jako by to bylo jediné rozumné vysvětlení.

„Nevšimla jste si, jestli se kolem nepotuloval někdo divný?“

„Bylo to stejné jako jindy. Za většinou těchhle dívek večer chodili návštěvníci. Obvykle zadními dveřmi.“

To by dávalo smysl. Žádný z těch mužů nejspíš nechtěl, aby ho někdo viděl. „Poznala jste tu dívku, kterou jste viděla vzadu?“ zeptala se Amanda.

„Je z posledního poschodí. Nevím, jak se jmenuje. Ale už od začátku jsem říkala, že by je tu neměli nechat bydlet.“

„Protože jsou prostitutky, ne protože jsou bílé,“ doplnila Deena.

„Provozovaly v tom bytě svoji živnost. To je proti zákonům o bydlení,“ vysvětlila slečna Lula.

Evelyn postavila šálek na konferenční stolek. „Viděla jste některé zákazníky?“

„Někdy ano. Jak už jsem řekla, většinou chodili zadními dveřmi. Hlavně běloši.“

„Chodili za nimi bílí i černí?“

„Jedni jako druzí.“

Všechny mlčky uvažovaly o jejích slovech.

„Kolik žen tam bydlelo?“ zeptala se Evelyn.

„Nejdřív jenom jedna mladá. Povídala, že se jmenuje Kitty. Připadala mi docela milá. Některým dětem dávala bonbóny a nikomu to nevadilo, dokud se nezjistilo, co tam nahoře provozuje.“

„A pak?“ zeptala se Amanda.

„Pak se tam nastěhovala další žena. Ale to bylo aspoň před rokem a půl. Taky byla bílá a hodně se podobala Kitty. Nevím, jak se jmenovala. Její návštěvníci nebyli tak diskrétní.“

„Byla to ta, kterou jste dneska viděla z okna? Kitty?“

„Ne, to je ta třetí. Kitty jsem už nějakou dobu neviděla. Tu druhou taky ne. Tyhle dívky nikde moc dlouho nevydrží.“ Odmlčela se a pak dodala: „Bůh jim pomáhej. Zvolily si těžkou cestu.“

Amanda si vzpomněla na řidičáky, které si strčila do kabelky. Rozepnula ji a vyndala je ven. „Poznáváte některou z těch dívek?“

Stařenka si řidičáky vzala. Na malém stolku ležela hojně čtená Bible a na ní byly úhledně složené brýle. Všechny sledovaly, jak je vzala, rozložila a posadila si je na nos. Pečlivě si prohlédla všechny průkazy a každé dívce věnovala plnou pozornost. „Tahle,“ řekla a zvedla řidičák Kathryn Treadwellové. „Tohle je Kitty, ale to víte, protože tam má napsané jméno.“

„Měly jsme za to, že Kitty svůj byt pronajímala jiným dívkám,“ prozradila jí Amanda.

„Ano, to by dávalo smysl.“

„Mluvila jste s ní někdy?“

„Jednou. Připadalo mi, že si o sobě hodně myslí. Její otec má podle všeho velice dobré konexe v politice.“

„To vám řekla?“ otázala se Evelyn. „Kitty vám řekla, kdo je její otec?“

„Až tak zevrubně ne, ale řekla. Dávala jasně najevo, že sem nepatří. Ale copak my ostatní ano?“

Amanda na její otázku nedokázala odpovědět. „Připadají vám ty další dívky povědomé?“

Slečna Lula se znovu podívala na řidičáky a zvedla průkaz Jane Delrayové. „Tahle časem začala mít trochu jiné zákazníky. Nevybírala si tolik jako…“ Zvedla řidičák Mary Halstonové. „Téhle se zákazníci hodně vraceli, i když bych je nenazvala džentlmeny. To je ta venku.“ Přečetla dívčino jméno. „Donna Mary Halstonová. Tak pěkné jméno a dělala takové věci.“

Amanda zaslechla, jak se Evelyn nadechla. Obě napadla stejná otázka. „Říkala jste, že Mary se zákazníci vraceli?“ zeptala se Amanda.

„Ano, přesně tak.“

„Viděla jste tu někdy asi sto osmdesát centimetrů vysokého bělocha s plavými vlasy a dlouhými kotletami, v dokonale střiženém obleku, nejspíš v nějakém odstínu modré?“

Slečna Lula se podívala na Deenu. Když Amandě vracela řidičské průkazy, její tvář měla neproniknutelný výraz. „Nad tím se budu muset zamyslet. Řeknu vám to zítra.“

Amanda svraštila obočí. Buď z ní vyprchávalo víno, anebo začínal účinkovat čaj. Byt slečny Luly byl na konci chodby, přinejmenším devět metrů od schodiště a ještě dál od zadních dveří. Musela by trávit celé dny vysedáváním za budovou, aby si mohla všimnout, kdy dívky a jejich návštěvníci přicházejí a odcházejí.

Otevřela ústa a chtěla promluvit, ale Deena ji předběhla.

„Slečno Lulo,“ řekla, „jsme rády, že jste si na nás udělala čas. Máte moje číslo. Pokud si na něco ohledně té otázky vzpomenete, zavolejte mi.“ Položila šálek na podnos. Když se Evelyn s Amandou nehýbaly, vzala jim šálky a postavila je vedle svého. „Otevřeme si samy.“ Málem tleskla do dlaní, aby se pohnuly.

Amanda šla jako první a tiskla si kabelku na prsa. Chtěla se otočit a rozloučit se, ale Deena ji vystrčila ze dveří.

Chodba se mezitím vyprázdnila, ale Amanda i tak promluvila skoro šeptem: „Jak by mohla…“

„Dejte jí čas do zítřka,“ řekla Deena. „Zjistí, jestli tu ten váš záhadný muž byl.“

„Ale jak by mohla…“

„Je to včelí královna,“ vysvětlila jí Deena a vedla je chodbou. Zastavila se až u východu. Stály na stejném místě, kde Rick Landry vyhrožoval Evelyn. „Slečna Lula vám neřekla to, co viděla, ale co slyšela.“

„Ale ona ne…“

„Zásada ghetta číslo jedna: najít nejstarší bábu, co tady bydlí nejdéle. Ta to tu řídí.“

„Aha,“ řekla Evelyn. „Připadalo mi trochu zvláštní, že má pod pohovkou pušku.“

„Cože?“ zeptala se Amanda.

„A k tomu nabitou,“ dodala Deena a otevřela dveře.

Místo činu bylo označené žlutou policejní páskou. Nebyly tam žádné lampy, a pokud ano, tak nefungovaly. Všechny žárovky na kandelábrech někdo rozbil, nejspíš kameny. O světlo se tak postaralo šest policistů. Stáli v kruhu kolem těla a svítili na něj baterkami, jejichž rukojeti si položili na ramena.

Prostranství za budovou vypadalo stejně pustě jako dvůr před ní. Červená georgijská hlína tu byla do tvrda udusaná bosýma nohama. Nerostly tu žádné květiny ani tráva. Stál tu jeden osamělý strom s větvemi ohnutými k zemi únavou. Pod stromem leželo tělo. Přes rozložitého Peta Hansona na něj nebylo pořádně vidět. Vedle patologa stál mladý muž podobného vzrůstu. Stejně jako Pete na sobě měl bílý laboratorní plášť. Poplácal patologovi na rameno a kývl směrem k ženám.

Pete vstal. Tvářil se pochmurně. „Vyšetřovatelky. Jsem rád, že jste tady, i když vzhledem k okolnostem se mi to neříká snadno.“ Ukázal na mladého muže. „Tohle je jeden z mých žáků, doktor Ned Taylor.“

Taylor na ně stroze kývl. Amanda i ve slabém světle viděla, že má nazelenalou kůži. Vypadalo to, že se mu každou chvíli udělá špatně. Evelyn na tom nebyla o mnoho lépe.

„Co kdybys to probral s Amandou, Pete?“ navrhla Deena.

Amanda si říkala, že by měla být pyšná, že netrpí přecitlivělostí. Zároveň však začínala mít pocit, že tento rys své osobnosti bude muset před druhými tajit.

„Zajdu se podívat do bytu,“ navrhla Evelyn, „možná Butchovi s Landrym něco uniklo.“

Deena si pohrdavě odfrkla. „Na to bych vsadila výplatu.“

„Tudy, zlatíčko.“ Pete vzal Amandu za loket a vedl ji k mrtvé. Šest policistů s baterkami se divilo, co tam Amanda dělá, i když žádný se na nic – pravděpodobně z úcty k Petovi – neptal.

„Pojďte na to.“ Pete si klekl na jedno koleno a pomohl Amandě kleknout si vedle něho. Uhladila si sukni, aby si neodřela kolena o kamínky v hlíně. Odře si boty. Na tohle nebyla příliš vhodně oblečená.

„Povězte mi, co vidíte,“ požádal ji Pete.

Oběť ležela obličejem k zemi. Dlouhé blonďaté vlasy jí splývaly na ramena a na záda. Na sobě měla černou minisukni a červené tričko s krátkým rukávem. Jednu ruku měla položenou na zemi kousek od hlavy. Na nehtech jí zářil rudý lak.

„Stejné jako u předchozí oběti,“ řekla Amanda. „Má dokonalou manikúru na všech deseti prstech.“

„Správně.“ Pete ženě odhrnul prameny blonďatých vlasů. „Na krku jsou patrné podlitiny, i když odhaduji, že jazylku jí nezlomil.“

„Neškrtil ji?“

„Myslím, že tu jde o něco jiného.“ Vytáhl červené tričko nahoru. Žena měla na boku řadu ran, které připomínaly šev na šatech, z něhož někdo vypáral nit. „Tyhle tržné rány se jí táhnou po celém těle.“

Amanda si jich všimla i na dívčině noze. Nejprve se mylně domnívala, že jde o roztrženou punčochu. Stejné rány lemovaly i vnější stranu paží. Vypadalo to jako střih z časopisu pro švadleny. Jako by se někdo pokusil roztrhnout šev spojující přední a zadní stranu těla.

„Co… Kdo… by byl schopen něco takového udělat?“ zeptala se.

„To jsou dvě velice dobré otázky. Bohužel na ně musím odpovědět, že nemám nejmenší tušení.“

Amanda se ani tak neptala, jako uvažovala nahlas. „Řekl jste Deeně, aby nám zavolala. Chtěl jste, abychom přijely.“

„Ano. Ty nehty s manikúrou mi připadaly podobné. I místo. Myslel jsem, že najdu něco víc, ale při bližším ohledání…“ Chtěl dívce povytáhnout minisukni, ale pak si to rozmyslel. „Musím vás upozornit, že tohle ohromilo i mne. Něco takového jsem dost dlouho neviděl.“

Amanda zakroutila hlavou. „O čem to mluvíte?“

Vyhrnul mrtvé sukni. Mezi nohama měla vraženou pletací jehlici.

Tentokrát Amandě nemusel radit. Automaticky začala zhluboka dýchat. Naplnila si plíce vzduchem a pomalu ho všechen vydechla.

Pete zavrtěl hlavou. „Dneska už vůbec není nutné, aby holky dělaly takovéhle věci.“

„Nevidím žádnou krev,“ všimla si Amanda.

Pete si dřepl. „Máte pravdu, žádná tu není.“

„Ale člověk by nějakou čekal, ne? Když je tu ta jehlice.“

„Ano.“ Pete mrtvé rozevřel nohy. Jeden policista o krok ustoupil a málem upadl přes zlomenou větev. Několik kolegů se nervózně zasmálo, ale muž zase našel rovnováhu. Posvítil oběti na nohy.

Měla těstově bílá stehna a mezi nimi žádnou krev.

„Jsou na té jehlici otisky jejích prstů?“ zajímala se Amanda.

Pete se na ni i přes nešťastné okolnosti usmál. „Vůbec žádné. Je úplně čistá.“

„Takže si to neudělala sama.“

„Pravděpodobně ne. Je umytá. Někdo ji sem přinesl.“

„Na stejné místo, kde se našla první oběť.“

„Na úplně stejné ne, ale blízko.“ Ukázal na několik desítek centimetrů vzdálené místo. „Lucy Bennettovou našli tamhle.“

Amanda se podívala na dům. Byt slečny Luly byl na opačné straně. Z okna sem nemohla dohlédnout. Určitě nemohla vidět na místo, kde našli Jane Delrayovou. Deena měla pravdu. Někdo jiný – nebo několik lidí – z domu všechno viděl, ale bál se něco říct.

„Nede!“ zvolal Pete. „Vezmi ji za nohy, já ji popadnu za ramena.“

Mladý doktor ho poslechl a společně oběť převrátili na záda.

Amanda se podívala na dívčin neskutečně znetvořený obličej. Z očních víček jí zbyly jen cáry a ústa měla celá potrhaná. Přesto se dala rozeznat. Amanda rozepnula kabelku a našla v ní řidičský průkaz. Podala ho Petovi.

„Donna Mary Halstonová,“ přečetl. „Bydlí tady?“ Zvedl hlavu a podíval se na dům. „Nejspíš v nejvyšším patře jako Lucy Bennettová.“

Amanda se prohrabala řidičáky a našla ten, který patřil Lucy Bennettové. Podala ho Petovi a čekala.

„Hm.“ Pečlivě si prohlédl fotografii na průkazu. Očividně si uvědomoval, že tam s nimi stojí šest policistů. „Tuhle holku neznám,“ řekl.

Amanda mu podala řidičák Jane Delrayové.

Dobře si prohlédl fotografii a zhluboka si povzdechl. Spíš zaúpěl. „Ano, tuhle poznávám.“ Vrátil oba průkazy Amandě. „A co teď?“

Zavrtěla hlavou. Byla ráda, že Pete potvrdil identitu obětí, ale stejně to nemohlo skoro nic změnit.

Zadní dveře domu se otevřely. Evelyn zakroutila hlavou. „V bytě nic není. Je tam pořád binec, ale nemyslím, že tam někdo…“ Zarazila se. Amanda očima sledovala její pohled, který sklouzl k pletací jehlici. Evelyn si přitiskla ruku na ústa. Místo aby se otočila, podívala se na strom a pak zase na dívku.

„Co je?“ zeptala se Amanda. Očividně se něco stalo. Vstala a přistoupila k Evelyn. Bylo to stejné jako u popsaných čtvrtek. Někdy stačilo změnit úhel pohledu.

Větev byla zlomená. Dívka ležela na zemi. Potratila.

„Proboha,“ uvědomila si Amanda. „Ofélie.“

19. kapitola

Současnost

SUZANNA FORDOVÁ

Tma. Zima. Hluk.

Vzduchové víry, jako když auto jede tunelem.

Už to nemohla vydržet. Bolelo ji tělo a vyschlo jí v ústech. Měla úplně prázdný žaludek a připadalo jí, jako by jí žaludeční kyseliny vyžíraly díru do břicha.

Meťák.

Skončila tady kvůli němu. Byla v háji. Padla příliš hluboko. Sama sebe shodila až na dno. Dostala se sem vlastní vinou.

„Milý Ježíši,“ modlila se. „Jestli mi odsud pomůžeš, budu Tě denně uctívat. Budu velebit Tvé jméno.“

Klaustrofobie. Naprostá tma. Neznámo. Strach z udušení.

Když ještě byli rodina, otec je všechny brával na výlet do Walesu. Byl tam lom starý tisíce let. Člověk si musel nasadit helmu, aby mohl jít do štol. Byly nízké, protože v minulosti lidé nedosahovali takové výšky jako dnes, a úzké, protože v dolech tehdy pracovaly většinou děti.

Suzanna začala po necelých sedmi metrech vyvádět. Otvorem nahoře stále viděla sluneční světlo, ale málem se počurala, jak o překot běžela zpátky ke vchodu.

Teď se cítila stejně. Uvězněná, bez naděje.

„Budu Tě chvalořečit. Budu šířit Tvé slovo. Pokořím se před Tebou.“

Nemohla pohnout rukama ani nohama. Nedokázala otevřít oči ani ústa.

„Meťák už mi nikdy nepřejde přes rty, do nosu, nevnikne mi do plic. Nikdy víc. Tak mi pomoz, Bože.“

Pozvolna se začala chvět po celém těle. Všechny svaly se jí natahovaly. Zaťala ruce v pěst. Napřela ramena, zaťala zuby a sevřela zadek. Nitě ji držely. Cítila příšernou bolest, jako by se někdo horkou jehlou dotýkal obnažených nervů. Srdce jí málem puklo v hrudi. Dokáže se odtrhnout. Je silnější než tohle. Odtrhne se.

Suzanna se snažila. Snažila se hodně, ale bolest pokaždé zvítězila.

Nemohla si rozervat kůži. Nemohla přetrhnout nitě.

Mohla tam jenom ležet.

Modlit se za spasení.

„Milý Ježíši…“

20. kapitola

Současnost

ÚTERÝ

Will se s trhnutím probudil. V krku mu zapraskalo, když si ho protáhl na obě strany. Seděl doma na pohovce. Betty ležela vedle něho na zádech a nohy jí trčely nahoru. Nos měla namířený k domovním dveřím. Will se rozhlédl, jestli uvidí Faith. Odvezla ho z pitevny domů. Šla mu pro sklenici vody a podle hodin na DVD přehrávači od té chvíle uběhly skoro dvě hodiny.

Naslouchal zvukům v domě. Panovalo tam ticho. Faith odešla a Will nevěděl, jaké z toho má pocity. Mělo by se mu ulevit? Měl by přemýšlet, kam šla? Na podobné situace neexistoval manuál. Žádné instrukce, podle kterých by mohl postupovat a dát si všechno zase dohromady.

Pokusil se znovu zavřít oči a usnout. Chtěl se probudit až za rok. Probudit se a mít to všechno za sebou.

Jenomže nedokázal přinutit oči, aby zůstaly zavřené. Pokaždé, když se o to pokusil, zjistil, že zase zírá na strop. Prožívala jeho matka totéž? Podle pitevního protokolu neměla přišitá oční víčka vždycky zavřená. Někdy je měla otevřená. Soudní lékař v protokolu uvedl, že Willův otec jí v takových chvílích musel být nablízku. Musel jí kapat do očí, aby jí nevyschly.

Doktor Edward Taylor. Tak se ten soudní lékař jmenoval. Před patnácti lety zemřel při autonehodě. Byl prvním z týmu, jehož se Will pokusil vystopovat. První slepou uličkou. Poprvé pocítil úlevu nad tím, že neexistuje nikdo, kdo by mu přesně vysvětlil, co se stalo s jeho matkou.

„Nazdar.“ Z volného pokoje vyšla Faith. Viděl, že se tam stále svítí. Měl tam všechny knížky a cédéčka. Automobilové časopisy, které za dlouhé roky nashromáždil. Alba z dávné minulosti. Faith nejspíš stačilo necelých deset vteřin, aby zjistila, co tam vůbec nepatří. Držela ty knihy v ruce. Nová feministická hegemonie. Aplikované statistické modely: teorie a aplikace. Obrana práv žen.

„Můžeš jet domů,“ řekl.

„Nenechám tě tu samotného.“ Položila učebnice jeho matky na stůl a posadila se na polohovací křeslo. Na stole ležel spis. Will ho tam ráno zapomněl a Faith si ho nejspíš celý přečetla, zatímco spal. Měl by se na ni zlobit, že se mu šťourala ve věcech, ale připadal si uvnitř úplně prázdný. Necítil vůbec žádné emoce. Zmizely, když poprvé uviděl na pitevně Sáru. Jeho prvotní impulz bylo padnout jí k nohám a rozplakat se. Všechno jí povědět a žadonit o pochopení.

A potom – nic.

Jako by někdo vytáhl zátku z vany. Veškeré pocity ho zkrátka opustily. Zbytek pitvy mu prolétl myslí jako zrychlený film, který prozradí všechny dějové zápletky: Zbitá dívka. Nalakované nehty. Roztrhaná kůže. Sára, jež zadržela dech, když jí řekl – když všem řekl –, že na vině je jeho otec.

Sára uměla mluvit, někdy byla přímočará a obvykle si své názory nenechávala pro sebe. Tentokrát však mlčela. Téměř po dvou týdnech společného života, kdy se na něho stále pátravě dívala, se nechtěla na nic zeptat. Nechtěla nic vědět. Všechno jí naservíroval. Amanda měla s pitvou pravdu. Will na ni neměl chodit. Jako by se díval, jak ohledávají, evidují a zkoumají jeho matku.

Pokud šlo o Sáru, Angie měla pravdu. Tohle na ni bylo příliš.

Jak si vůbec mohl myslet, že se Angie plete? Proč se domníval, že Sára je jiná?

Jenom stál na pitevně, uvězněný v čase a prostoru. Zíral na Sáru a čekal, že něco řekne. Čekal, že začne křičet, řvát, že po něm něco hodí. Nejspíš by tam ještě stál, kdyby Amanda nenařídila Faith, aby ho odvezla domů. I poté ho Faith musela popadnout za paži a vyvléct z místnosti.

Vzpomněl si, jak Sára vypadala zblízka. Byla bledá a vrtěla hlavou. Pak nastala tma.

Film skončil.

„Wille?“ ozvala se Faith.

Zvedl k ní hlavu.

„Jak ses dostal ke GBI?“

Chvíli její otázku zvažoval a pokoušel se zjistit, kam míří. „Dělali nábor.“

„Jak?“

„Amanda přišla k nám na vysokou.“

Faith krátce přikývla. Bylo na ní vidět, že zuřivě přemýšlí, ale Will nedokázal zjistit o čem. „Co přihláška?“

Promnul si oči. V koutcích měl stále bílý prášek od toho, jak boural suterén.

„Prošetřování rejstříků a registrů, všechny ty papíry.“

Věděla o jeho dyslexii. Také věděla, že se o sebe dovede postarat. „Většinou šlo o ústní zkoušky. Zbytek jsem mohl udělat doma. Stejně jako ty, ne?“

Faith bojovně zvedla bradu. „Jo,“ řekla nakonec.

Will položil ruku Betty na hrudník. Cítil, jak mu pod dlaní tluče její srdce. Povzdechla si a vystrčila jazyk z tlamičky.

„Proč Amandě volal ten reportér z Atlanta Journal?“ zeptal se.

Faith pokrčila rameny. „S tím si nedělej hlavu. Víš přece, že jsem mu zakázala cokoli napsat.“

Will byl tak slepý! Amanda mu ráno poskytla informace, ale on byl tak vyčerpaný, že je nedokázal vstřebat. „Moje záznamy jsou zapečetěné. Žádný reportér – vlastně vůbec nikdo – nemohl zjistit, kdo je můj otec. Aspoň ne legálně.“ Pozoroval Faith. „A i kdyby na to někdo přišel, proč by volal Amandě? Proč ne přímo mně? Moje číslo i adresa jsou v seznamu.“

Faith se kousla do spodního rtu a dělala jakoby nic. Věděla něco, o čem neměl tušení, a nehodlala mu to sdělit.

Will se k ní naklonil. „Chci, abys zajela do hotelu. Je v podmínce, takže nemá zákonné právo na ochranu soukromí.“

Faith se nemusela ptát, za kým má jít. „A co mám udělat?“

Will zaťal pěst. Rány na dlani se mu znovu otevřely. „Obrátit jeho pokoj naruby. Vyslechnout ho a nedat mu pokoj, dokud to nevzdá.“

Faith na něho chvilku hleděla. „Víš, že to nemůžu udělat.“

„Proč ne?“

„Protože musíme dát dohromady případ, ne někoho týrat.“

„Nějaký případ je mi fuk. Udělej mu ze života takové peklo, že uteče z hotelu, jenom aby od tebe měl pokoj.“

„A co potom?“

Věděla, co by následovalo. Will by ho na ulici zastřelil jako vzteklého psa.

„To neudělám,“ řekla.

„Můžu zjistit, jak hotel vypadá vevnitř. Zajdu do soudní budovy. Můžu zjistit, jak se tam dá dostat a…“

„To zní jako skvělý způsob, jak po sobě nechat do očí bijící stopy.“

Willa nějaké stopy vůbec nezajímaly. „Kolik lidí sleduje hotel?“

„Pětkrát víc, než kolik jich zrovna teď sedí před tvým domem.“

Will přistoupil k přednímu oknu a vytáhl žaluzie. Jeho příjezdovou cestu zablokovalo policejní auto. Na ulici stálo další, patřící GBI. Will praštil rukou do žaluzií. Betty zaštěkala a nadskočila na pohovce.

Šel dozadu do domu a otevřel dveře kuchyně. V altánu, který postavil minulé léto, seděl muž v hnědomodrém oblečení, které se fasovalo u GBI. Na opasku mu visela služební pistole. Nohy si položil na zábradlí. Zamával mu, než Will práskl dveřmi.

„Tohle Amanda nesmí,“ řekl Will. „Nemůže mi nechat obléhat dům, jako bych byl nějaký zločinec.“

„Proč jsi mi o něm nikdy neřekl?“ zeptala se Faith.

Will přecházel po místnosti. Najednou měl tělo plné adrenalinu. „Abych byl dalším exemplářem ve tvé sbírce sériových vrahů?“

„Opravdu si myslíš, že bych ti ze života udělala hru?“

„Kde mám zbraň?“ Na stole ležely jeho klíče a telefon. Pistole chyběla. „Tys mi ji vzala?“

Faith neodpověděla, ale Will si všiml, že jí na stehně chybí pouzdro s pistolí. Zamkla ji v autě. Podezírala ho, že by si ji mohl vzít.

Willa napadlo, že by mohl udělat pěstí díru do zdi nebo převrátit stůl, případně rozbít okno Faithina auta. Baseballovou pálkou zbít toho pitomce, co mu sedí v altánu. Nakonec dokázal jenom stát na místě. Prožíval totéž, co předtím na pitevně. Byl příliš vyčerpaný a ochromený. Příliš s ním manipulovali. „Prostě odejdi, Faith. Nepotřebuju, abys mi dělala chůvu. Nechci tě tady.“

„To je velká škoda.“

„Jeď domů. Jeď domů ke svému zatracenému dítěti a přestaň se motat do mých věcí.“

„Jestli si myslíš, že mě vyženeš tím, že se budeš chovat jako kokot, tak mě málo znáš.“ Opřela se a zkřížila ruce na prsou. „Sára našla ve vlasech té holky sperma.“

Will čekal, až bude pokračovat.

„Je ho dost na vytvoření DNA profilu. Jakmile bude v systému, můžeme ho porovnat s jeho profilem.“

„To bude trvat týdny.“

„Čtyři dny,“ řekla. „Doktorka Coolidgeová to popohnala.“

„Tak ho zatkněte. Můžete ho na čtyřiadvacet hodin zadržet.“

„Což znamená, že se dostane ven na kauci a zmizí dřív, než ho zase budeme moct sebrat.“

Její hlas měl protivný tón, jaký lidé nasazují, když se snaží mluvit rozumně. „Atlantská policie do hotelu poslala pět lidí. Amanda nejspíš dalších deset. Budeme vědět i to, kdy se jde vydělat.“

„Až ho zatknete, chci být u toho.“

„Víš, že Amanda to nedovolí.“

„Tak při výslechu.“ Will si nedokázal pomoci. Začal žadonit. „Prosím tě, dovolte mi ho vidět. Moc tě prosím. Musím ho vidět. Musím se mu podívat do očí. Chci vidět, jak se bude tvářit, až zjistí, že jsem unikl. Že nevyhrál.“

Faith si přitiskla ruku na srdce. „Přísahám Bohu, Wille. Přísahám ti na životy svých dětí, že udělám všechno, co bude v mé moci, aby se ti to splnilo.“

„To nestačí,“ odpověděl Will. Nechtěl se svému otci jenom podívat do očí. Toužil ho zbít, vykopat mu zuby z úst a uříznout mu ptáka. Chtěl mu zašít ústa, oči i nos a mlátit ho, dokud by se nezadusil vlastními zvratky. „To nestačí.“

„Já vím, že ne,“ uznala Faith. „Nikdy to nebude stačit, ale budeš se s tím muset smířit.“

Kdosi zaklepal na dveře. Will nevěděl, koho by měl očekávat, až Faith otevře dveře. Amandu? Angii? Policistu, který mu přišel říct, že jeho otec opět vraždil?

Kohokoli, jenom ne osobu, která tam ve skutečnosti stála.

„Je všechno v pořádku?“ zeptala se Sára.

Faith přikývla a zvedla kabelku, která ležela u dveří. „Jakmile budu něco vědět, zavolám ti. Slibuju,“ řekla Willovi.

Sára za sebou zavřela dveře. Vlasy jí splývaly v měkkých kudrnách na ramena. Na sobě měla přiléhavé černé šaty. Will ji už hezky oblečenou viděl, ale ještě nikdy takhle. Byla obutá do lodiček s neskutečně vysokými podpatky a vzala si punčochy s černým leopardím vzorem, které jí pěkně tvarovaly lýtka. Will ucítil pnutí v rozkroku.

„Ahoj,“ řekla.

Will polkl. Stále v krku cítil omítku.

Sára obešla pohovku a posadila se. Zula si lodičky a skrčila nohy pod sebou. „Sedni si.“

Will se posadil vedle ní. Betty byla mezi nimi. Seskočila z pohovky a vyrazila do kuchyně. Drápky jí přitom cvakaly o podlahu.

Sára ho vzala za ruku. Určitě si všimla řezných ran a puchýřů na jeho rukou, ale nic neřekla. Will se na ni nemohl podívat. Byla až bolestně krásná. Radši zíral na konferenční stolek. Na matčin spis a na její knihy.

„Amanda ti asi všechno řekla, viď?“ začal.

„Neřekla.“

Willa to nepřekvapilo. Amanda ho ohromně ráda trápila. Ukázal na matčiny věci. „Jestli chceš…“ Zarazil se, aby se mu nezlomil hlas. „Všechno tam je. Dej se do toho a přečti si to.“

Podívala se na spis, ale odpověděla: „Nechci si to přečíst.“

Will zavrtěl hlavou. Nechápal to.

„Povíš mi o ní, až na to budeš připravený.“

„Bylo by to snazší, kdyby…“

Natáhla k němu ruku a dotkla se jeho obličeje. Pohladila ho po tváři a přisedla si blíž. Cítil teplo jejího těla, které se k němu tisklo. Položil ruku na její nohu a nahmatal pevné stehenní svaly. Zase pocítil pnutí v rozkroku. Políbil ji. Sára vzala jeho obličej do rukou a opětovala jeho polibek. Obkročmo se na něho posadila. Její vlasy mu zahalily obličej. Cítil na krku její dech.

Nic víc nevnímal.

„Chceš, abych…?“ zeptala se.

„Ne.“ Nadzvedl ji. „Promiň. Já…“

Položila prsty na jeho rty. „Víš, co chci doopravdy dělat?“ Slezla z něho, ale zůstala blízko. „Chci se dívat na film, kde do sebe tlučou roboti. Anebo tam něco vybouchne. Pokud možno proto, že tam do sebe tlučou roboti.“ Vzala dálkové ovládání, zapnula televizi a naladila motoristický kanál Speed. „Koukni, tohle je ještě lepší.“

Will si nevzpomínal, že by se někdy cítil bídněji. Kdyby mu Faith nesebrala pistoli, střelil by se do hlavy. „Sáro, teď není…“

„Pššt.“ Sára vzala jeho paži a položila si ji kolem ramen. Položila hlavu na jeho hrudník a ruku na jeho nohu. Betty se vrátila. Skočila Willovi na klín a uvelebila se tam.

Zíral na televizi. Zrovna dávali profil Ferrari Enzo. Jakýsi Ital soustružil dutinu do kusu hliníku. Nic z toho, co říkal moderátor si Will nezapamatoval. Cítil, jak mu těžknou víčka. Pomalu vydechl.

Konečně zavřel oči.

Když se probudil, nebyl sám. Na pohovce před ním ležela Sára a tiskla se k němu zády. Její vlasy ho lechtaly v obličeji. V temné místnosti zářila jenom obrazovka televize, jež měla vypnutý zvuk. V televizi se právě odehrávala rallye Monster Trucků. Hodiny na DVD přehrávači ukazovaly dvanáct minut po půlnoci.

Uběhl další den a přišla další noc. Otočil se další list v kalendáři otcova života.

Will nedokázal zapudit myšlenky, které se mu rojily v hlavě. Má Faith stále ještě jeho pistoli? Blokuje jeho příjezdovou cestu stále policejní auto a sedí v jeho altánu ten pitomec?

V trezoru na zbraně přišroubovaném v komoře měl poloautomatickou pistoli. Vedle ní ležela rozložená puška Colt AR-15. Náboje do obou zbraní byly uložené v plastové krabičce. Will si v duchu přeříkal části pušky – zásobník, záchyt závěru, lučík. Celokovové náboje Winchester ráže .55.

Ne. Poloautomatická pistole by byla lepší. Střílel by z větší blízkosti. Přitiskl by mu ji k hlavě a stiskl by spoušť. Viděl by hrůzu v otcově obličeji a pak jenom prázdný skelný pohled mrtvého muže.

Sára se pohnula, obtočila kolem něho ruku a pohladila ho po tváři. Nehty ho zlehka škrábla na kůži a spokojeně si povzdechla.

Will v tu chvíli ucítil, jak z něho vyprchává zlost. Bylo to stejné jako na pitevně, ale místo pocitu prázdnoty si připadal naplněný. V nitru se mu rozhostil klid. Svíravý pocit v hrudi povolil.

Sára se o něho opřela a přitáhla si ho blíž. Willovo tělo na ni zareagovalo mnohem prudčeji než předtím. Přitiskl ústa na její krk. Jemné chloupky na něm se jí naježily. Cítil, jak jí při dotyku jeho jazyka naskakuje husí kůže.

Sára otočila hlavu a podívala se na něho. Ospale se usmála. „Kuk.“

„Kuk.“

„Doufala jsem, že to jsi ty.“

Políbil ji na ústa. Otočila se k němu a nepřestávala se usmívat. Will na svých rtech cítil ty její. Ležela si na rozcuchaných vlasech. Když změnil polohu, ucítil v noze pronikavou bolest. Nebyl to natažený sval. Byl to Angiin prsten. Stále ho měl v kapse.

Sára se mylně domnívala, že ho zase trápí stejný problém jako včera.

„A teď si zahrajeme takovou hru,“ navrhla.

Will si nepotřeboval hrát. Potřeboval zapomenout na Angii, ale to Sáře nemohl říct.

Napřáhla k němu ruku. „Já jsem Sára.“

„Já vím.“

„Ne.“ Držela ruku stále napřaženou. „Jsem Sára Lintonová.“

Will si připadal jako trouba. Potřásl jí rukou. „Will Trent.“

„Čím se živíš, Wille Trente?“

„Jsem…“ Pro inspiraci se rozhlédl po pokoji. „Řídím monster truck.“

Podívala se na televizní obrazovku a zasmála se. „To je nápadité.“

„Co děláš ty?“

„Jsem striptérka.“ Znovu se zasmála, jako by sama sebe šokovala. „Dělám to, abych zaplatila studia.“

Kdyby Will neměl v přední kapse ten pitomý prsten, mohl Sáře navrhnout, aby mu do ní strčila ruku a vytáhla odtud peníze za tanec na klíně. Místo toho se musel omezit na: „To je chvályhodné.“ Lehl si na bok a osvobodil svou ruku. „Co studuješ?“

„Ehm…“ Ušklíbla se. „Opravy moster trucků.“

Projel jí prstem mezi ňadry. Sára měla šaty s hlubokým výstřihem, které byly ušité tak, aby se výstřih rychle rozevřel. Willovi došlo, že si je vzala schválně kvůli němu. Stejně jako si kvůli němu rozpustila vlasy a vtěsnala nohy do lodiček, v nichž by si mohla snadno polámat prsty.

Stejně jako se zúčastnila pitvy. Ze stejného důvodu tu teď byla.

„Já vlastně žádný monster truck neřídím,“ přiznal.

„Ne?“ Lechtal ji na holém břiše, až zatajila dech. „Co tedy děláš?“

„Jsem bývalý kriminálník.“

„To se mi zamlouvá,“ řekla. „Zloděj šperků nebo bankovní lupič?“

„Jenom malý zlodějíček. Dostal jsem čtyři roky podmíněně.“

Přestala se smát. Viděla, že Will už si nehraje.

Zhluboka se nadechl a pomalu vydechl. Už se do toho dal a nemohl se zastavit. „Zatkli mě za krádež jídla.“ Musel si odkašlat, aby ze sebe ta slova dostal. „Stalo se to, když mi bylo osmnáct.“

Dlaní zakryla jeho ruku.

„Na dětský domov už jsem byl moc starý.“ Paní Flanniganová zemřela toho léta, kdy Will dovršil osmnáct let. Nový ředitel domova mu dal sto dolarů a mapu s instrukcemi, jak se dostat do útulku pro bezdomovce. „Skončil jsem na Misii v centru. Někteří chlapi tam byli docela fajn. Většina z nich byla starší a…“ Nedokončil větu. Sára snadno uhodla, proč se tam teenager necítil v bezpečí. „Žil jsem na ulici…“ Hlas mu opět odumřel. „Potloukal jsem se kolem železářství v ulici Na Vysočině. Ráno tam chodili podnikatelé a vybírali si tam nádeníky.“

Palcem ho pohladila po hřbetu ruky. „Tam ses naučil spravovat věci?“

„Jo.“ Nikdy o tom moc nepřemýšlel, ale bylo to tak. „Dobře jsem vydělával, ale neuměl jsem zacházet s penězi. Měl jsem si ušetřit na byt. Nebo na auto. Prostě na něco. Místo toho jsem utrácel za bonbóny, koupil jsem si walkmana a kazety.“ Will u sebe nikdy předtím neměl peníze. Když dospíval, žádné kapesné neexistovalo. „Přespával jsem na Broskvoňové, tam, kde bývala knihovna. Přepadla mě skupina starších chlapů. Zbili mě, přerazili mi nos a pár prstů. Všechno mi sebrali. Měl jsem štěstí, že mi neudělali nic víc.“

Sára mu pevněji sevřela ruku.

„Nemohl jsem pracovat. Měl jsem špinavé oblečení a nebylo se kde umýt. Zkusil jsem si vyžebrat nějaké peníze, ale lidi se mě báli. Asi jsem vypadal jako feťák. Ale nebyl jsem. Drogy jsem nikdy nebral. Něco takového jsem nikdy nedělal.“

Sára přikývla.

„Měl jsem hrozný hlad. Pořád mě bolel žaludek, až se mi z toho točila hlava. Bylo mi zle, bál jsem se usnout. Bál jsem se, že mě zase přepadnou. Šel jsem do nonstop obchodu, který býval vedle kina na třídě Ponce de Leona.“ Sára přikývla. „Vpochodoval jsem dovnitř a začal jsem z regálů brát jídlo. Koláčky, sušenky. Všechno, co mělo obal. Otevřel jsem to zuby a nacpal si to do pusy.“ Polkl, protože mu najednou vyschlo v krku. „Zavolali na mě policajty.“

„Zatkli tě?“

„Pokusili se o to.“ Hrdlo se mu sevřelo hanbou. „Začal jsem kolem sebe mávat pěstmi a snažil jsem se do něčeho trefit. Hodně rychle mě zpacifikovali.“

Sára mu uhladila vlasy dozadu.

„Spoutali mě a odvezli do vězení. A pak…“ Zavrtěl hlavou. „Přišla moje sociální pracovnice. Neviděl jsem ji šest, možná sedm měsíců. Povídala, že mě hledala.“

„Proč?“

„Protože paní Flanniganová mi odkázala nějaké peníze.“ Will si stále pamatoval, jak byl šokovaný, když se to dozvěděl. „Směl jsem je použít jenom na zaplacení vysoké školy. A tak…“ Pokrčil rameny.

„A tak jsem šel na první vysokou, na kterou mě přijali. Bydlel jsem na koleji a chodil do menzy. Na půl úvazku jsem dělal údržbáře. A pak mě vzali do GBI a bylo to.“

Sára mlčela. Pravděpodobně se jeho slova snažila vstřebat. „Jak to, že tě vzali, když jsi měl záznam v rejstříku?“

„Soudkyně mi slíbila, že mi ho vymaže, pokud dodělám školu.“

Naštěstí mu nesdělila, jaké studijní výsledky od něho očekává. „Tak jsem ji dodělal a ona splnila svůj slib.“

Sára zase mlčela.

„Já vím, že to není správné.“ Zasmál se té ironii. „Ale celkově vzato bych řekl, že to není to nejhorší, co ses o mně dozvěděla.“

„Měl jsi štěstí, že tě zatkli.“

„To asi ano.“

„A já mám štěstí, že ses dal ke GBI, protože jinak bych tě nepotkala.“

„Promiň, Sáro. Mrzí mě, že jsem ti tohle všechno způsobil. Nechci…“ Slova se mu pletla v ústech. „Nechci, aby ses mě bála nebo si myslela, že jsem jako on.“

„Samozřejmě že nejsi.“ Vzala jeho ruku do své dlaně. „Copak ty nevíš, že k tobě chovám ohromnou úctu?“

Will na ni jenom koukal.

„Obdivuju tě za všechno, čím jsi prošel a co jsi vydržel. Jaký muž se z tebe stal.“ Položila si jeho ruku na své srdce. „Rozhodl ses být dobrým člověkem. Rozhodl ses pomáhat druhým. Bylo by ohromně jednoduché zvolit špatnou cestu, ale ty jsi s každým krokem konal dobro.“

„Vždycky to tak nebylo.“

„Ale dost často ano,“ odporovala. „Dost často na to, abych pokaždé, když se na tebe podívám, myslela jenom na to, jak jsi dobrý. A jak moc tě chci – potřebuju – mít nablízku.“

Její oči dostaly v záři televizní obrazovky jasně zelenou barvu. Will nemohl uvěřit, že s ním stále je a chce s ním dál být. Angie se úplně zmýlila. Sára nebyla ani trochu podlá a neměla v sobě žádnou zlobu ani zášť.

Kdyby byl opravdu tak dobrý, pověděl by jí o Angii. Přiznal by se a měl by to za sebou. Místo toho ji políbil. Rty se dotýkal jejích víček, nosu a úst. Jejich jazyky se o sebe otřely. Will na ni nalehl a Sára kolem něho obtočila nohu. Líbala ho stále vášnivěji a Will snadno – až příliš snadno – zapomněl na pocit provinění. Dokázal myslet jenom na svou touhu a potřebu být v ní. Rychle ji začal svlékat.

Sára mu pomáhala, ale nakonec jí roztrhl šaty. Měla pod nimi černou krajkovou podprsenku, která se dala snadno rozepnout. Will ji líbal na prsou a dráždil ji jazykem a zuby, dokud hrdelně nezasténala. Sjel jazykem níž a kousal a líbal její jemnou pokožku. Když jí svlékl kalhotky a roztáhl jí nohy, zalapala po dechu. Chutnala jako med a měďáky. Otřela se mu stehnem o tvář a zaryla mu prsty do vlasů. Vytáhla ho zpátky nahoru a znovu ho začala líbat. Sála mu jazyk. Pohybovala rty tak, až se rozechvěl. Vnikl do ní a Sára znovu zasténala. Rukama mu sevřela záda. Will se přinutil dělat pomalé pohyby a s každým dalším do ní pronikal hlouběji.

Rty se letmo dotkla jeho ucha. „Lásko moje,“ vydechla. „Lásko moje.“

21. kapitola

15. července 1975

LUCY BENNETTOVÁ

Stahy začaly při východu slunce. Muž jí přestříhal stehy na očích, ale ne na ústech. Když Lucy zaúpěla bolestí, ucítila, že má sešité rty.

Ruce i nohy měla doširoka roztažené a ležela rovně uprostřed matrace. Pravé rameno už odtrhla od podložky. Sice ho zvedla jenom o pár centimetrů, ale stačilo to. Šok z toho, že se může pohnout, zprvu otupil bolest. Teď jí v ranách škubalo. Po paži a hrudníku jí stékala krev a utvářela jí pod lopatkou kaluž.

Přicházel další stah. Nejprve byl velice pomalý a pak najednou zesílil. Lucy tou příšernou bolestí vykřikla a ucítila, jak se jí rty pozvolna odtrhávají od sebe.

„Drž hubu,“ zasyčel na ni kdosi.

Holka z vedlejší místnosti.

Promluvila.

Podlaha jí zavrzala pod nohama, když přešla k zavřeným dveřím.

„Drž hubu,“ zopakovala.

Tahle holka se poučila. Byla povolná a vlídná. Mluvila s mužem a modlila se s ním. Křičela při tom, házela sebou a funěla s ním. Dětským hlasem navrhovala, aby s ní dělal věci, které Lucy vůbec nepřišly na mysl.

Za to ji občas pustil z vodítka.

Jako teď.

Mluvila a chodila. Pohybovala se.

Klidně mohla utéct a přivést pomoc. Mohla běžet na policii nebo domů, kamkoli, jenom nezůstávat tady.

Jenomže ona neutekla. Byla úplně stejná jako Patty Hearstová.

Měla Lucy vystřídat.

22. kapitola

15. července 1975

Amanda seděla v zadním boxu bistra Majestic na třídě Ponce de Leona. Potlačila zívnutí. Poté, co včera večer odjela z Techwoodu, byla tak nabuzená, že nemohla usnout. Nepomohla jí ani četba knížky Mary Wollstonecraftové o právech žen. Pořád se převalovala v posteli a před očima měla části skládanky na čtvrtkách. V duchu si na ně přidala nové podrobnosti – Hank Bennett a Trey Callahan jsou lháři.

A Ofélie. Co si má myslet o Ofélii?

Servírka jí dolila kávu a Amanda se podívala na hodinky. Evelyn měla patnáct minut zpoždění, což ji znepokojovalo. Nikdy nechodila pozdě. Šla k telefonnímu automatu vzadu v podniku a zavolala do okrsku v centru, ale nikdo se jí neohlásil. Amandě skoro před půlhodinou skončila prezence. Dnes měla službu s Vanessou a oběma to vyhovovalo. Vanessa se rozhodla, že si užije nákupů. Nová kreditní karta ji finančně ruinovala.

Dveře bistra se otevřely a dovnitř vběhla Evelyn. „Omlouvám se,“ řekla. „Právě mi volal Hodge. Bylo to hodně divné.“

„Můj Hodge?“

Evelyn odmítavě mávla na servírku, která přišla, aby se jí zeptala, co si bude přát. „Nařídil dispečinku, aby mě poslali do první zóny.“

„Viděl tě někdo?“

„Ne, stanice byla prázdná. Byli jsme tam jenom já a Hodge v otevřené kanceláři.“ Posadila se do boxu. Očividně byla zneklidněná. „Chtěl vědět o všem, co děláme.“

Amanda začala panikařit.

„Jen klid. Nerozčiloval se, nebo si to aspoň myslím. Člověk u chlapa nikdy neví. S tou jeho nevyzpytatelností máš naprostou pravdu. Dost mě to nervuje.“

„Řekl ti něco?“

„Nic. Neměl žádné otázky, nic nekomentoval. Jenom přikývl a vyzval mě, ať pokračuju ve své práci.“

„To samé mně řekl včera. Že mám dělat svou práci,“ podotkla Amanda. „Myslíš, že srovnával naše verze?“

„Možná.“

„Nezatajila jsi mu nic?“

„No, nezmínila jsem se o Deeně a slečně Lule. Nechci, aby některá z nich měla problémy.“

„Řekla jsi mu o Ofélii?“

„Ne,“ přiznala Evelyn. „Sdělila jsem mu, že se znovu podíváme na zoubek Treyi Callahanovi, ale neprozradila jsem mu proč. Luther Hodge mi nepřipadá jako velký fanda Williama Shakespeara.“

„Já si tím taky nejsem jistá, Evelyn. Možná jenom děláme předčasné závěry. Trey Callahan cituje úryvek z Hamleta a my pak vidíme oběť a vyplníme si mezery. Je v tom až příliš mnoho náhod.“

„Skutečně v policejní práci existuje náhoda?“

Amanda jí nedokázala odpovědět. „Myslíš, že nám Hodge bude dělat potíže?“

„Jak to mám ksakru vědět?“ Evelyn rozhodila rukama. „Měly bychom vyrazit do Misie. Když jsem to znovu probírala s Hodgem, napadlo mě několik věcí.“

Amanda vyklouzla z boxu. Na stole nechala dva čtvrťáky za kávu a štědré spropitné. „Například?“

„Je toho víc.“ Evelyn počkala, dokud nevyšly ven. „To s tím Hankem Bennettem. Podle mého máš pravdu. Je to had v trávě, který využil informace o Kitty Treadwellové, aby dostal místo u jejího otce.“

Nastoupily do Amandina auta. „Jak mohl Bennett vědět, že jsou příbuzní?“ zeptala se Amanda.

„Na dveřích bytu bylo její jméno,“ připomněla jí Evelyn. „Kitty se i bez toho pořád vytahovala se svým otcem. Slečna Lula věděla, že má kontakty v politice. Juice to taky věděl – dokonce se zmínil o její sestře, která se chovala vzorně. Na ulici to bylo veřejné tajemství.“

„Ale ve vyšších společenských sférách ne,“ usoudila Amanda. „Andrew Treadwell vystudoval Georgijskou univerzitu. Pamatuju si, že se o tom psalo v novinách.“

Evelyn se usmála. „Hank Bennett měl na prstu univerzitní prsten.“

„Georgijští buldoci, promoce v roce 1974.“ Amanda opět vyjela na třídu Ponce de Leona. „Mohli se seznámit na studentském nebo na nějakém soukromém večírku. Tihle kluci z kolejí spolu dost drží.“ Hodně jich vyslýchala v souvislosti se sexuálně motivovanými zločiny. Dokázali zapřít i nos mezi očima.

„Co se to tam děje?“ Evelyn ukázala na Unijní misii. Vchod blokovalo policejní auto.

„Nemám tušení.“ Amanda zajela na chodník a vystoupila z vozu. Poznala policistu, který vycházel z budovy, ale nevěděla, jak se jmenuje. On však Amandu i Evelyn očividně znal. Zrychleným krokem zamířil ke svému autu.

„Promiňte…,“ oslovila ho Amanda, ale bylo příliš pozdě. Muž naskočil do auta a s kvílením pneumatik odjel.

„A hlídkuje se dál,“ poznamenala Evelyn a s odhodlanou tváří vyrazila ke dveřím Misie. Místo Treye Callahana tam našly zavalitého postaršího muže s kněžským kolárkem. Zametal rozbité sklo na zemi. Přední okno budovy bylo roztříštěné a mezi střepy ležela cihla.

„Co si přejete?“ zeptal se.

Evelyn si vzala slovo. „Jsme od policie a hledáme Treye Callahana.“

Muž se zatvářil zmateně. „To já taky.“

Amanda si dala dohromady, že něco propásly. „On tu není?“

„Kdo myslíte, že tu nadělal takový nepořádek?“ Ukázal na rozbité sklo. „Trey měl včera večer otevřít útulek. Neukázal se, a tak jedna holka rozbila okno cihlou.“ Opřel se o smeták. „Promiňte, ještě nikdy jsem s policií nemluvil. Jste sekretářky, dámy? Ten policista, co zrovna odešel, povídal, že bude potřebovat výpověď napsanou na stroji.“

Amanda potlačila zaúpění. Policista ho vodil za nos.

„Nejsme sekretářky. Jsme v civilu…“

„Vyšetřovatelky v civilu,“ přerušila ji Evelyn velice sebejistě. „A výpovědi na stroji nepíšeme. Jak se jmenujete, pane?“

„Otec Bailey. Pracuju v kuchyni s polévkou tady v ulici.“

Jeho vzhled neodpovídal popisům, které dostaly. Byl jenom o kousek vyšší než Amanda. „Pracujete v kuchyni sám?“

„Ne. Vaří můj kolega. Někdy mu pomáhám s úklidem, ale moje hlavní práce je poskytovat duchovní oporu.“ Podíval se na hodiny na stěně. „Jdu pozdě, děvčata, takže pokud…“

Evelyn ho přerušila. „Jestli pracujete v kuchyni, co děláte tady?“

„Dneska ráno jsem se měl sejít s Treyem. Jednou měsíčně koordinujeme naše aktivity, povídáme si o holkách – která by mohla mít potíže, na kterou si dát pozor a tak.“

„Takže jste přišel a uviděl rozbité okno?“

„A místnost plnou holek, které tu vyspávaly, když už měly být pryč a budova měla být zamčená.“ Ukázal do zadní části místnosti. „Někdo vybílil Treyovu kancelář. Nejspíš některá z holek.“

„Viděla některá něco?“

„Nechci být hnusný, ale žádná z nich moc ochotně nepomáhá, pokud z toho nemá přímý užitek.“

„A co Callahanova přítelkyně?“ vzpomněla si Amanda. „Chodí na Georgijskou baptistickou vysokou. Studuje ošetřovatelství.“

Muž si ji chvíli prohlížel. „Ano, zavolal jsem tam, jestli tam není. Eileen Sappersonová. Řekli mi, že včera navečer nepřišla do práce.“

„Mají v nemocnici číslo k ní domů?“

„Nemá doma telefon.“

„Můžeme se…“ Amanda ukázala na Callahanovu kancelář. Kněz pokrčil rameny a pokračoval v zametání. Amanda s Evelyn šly dozadu.

Kancelář někdo očividně prohledal, ale Amanda nevěděla jistě, jestli je na vině feťák, který hledal peníze, nebo člověk, který se snažil utéct z města. Na Treyově stole nebyly žádné osobní věci. Nestála tam zarámovaná fotografie psa a přítelkyně. Chyběla pružina Slinky i funkové plakáty. Zmizelo tranzistorové rádio. V popelníku leželo několik do mrtě vykouřených jointů. Zásuvky někdo nechal otevřené. Nejzásadnější však bylo, že zmizel štos papírů s textem napsaným na psacím stroji.

Evelyn si toho také všimla. „Kde je jeho rukopis?“

„Děvky by ho použily leda jako toaletní papír.“

„Callahan odsud zmizel dost rychle. Tu přítelkyni určitě vzal s sebou.“

„Ve stejný večer, kdy v Techwoodu někdo nechal mrtvou Mary Halstonovou.“

„Že by náhoda?“

Amanda to nedovedla odhadnout.

„Půjdeme si promluvit s tím chlápkem z kuchyně.“

„Aspoň se můžeme toho kněze zeptat, jak se jmenuje.“ Vrátily se do hlavní místnosti. Muž byl pryč.

„Haló?“ zavolala Evelyn, i když viděly do všech koutů místnosti. Amanda za ní vyšla ven. Chodník i parkoviště byly liduprázdné. Podívaly se dokonce za budovu. „No, aspoň nám nelhal.“

„To není tak jisté.“ Amanda se vrátila k autu. Uvnitř už bylo jako ve výhni. Otočila klíčem v zapalování a postěžovala si: „Tohohle auta už mám plné zuby.“

„Columbo taky vlastně nikdy neřídí.“

„A detektiv Ironside v kolečkovém křesle se asi nepočítá.“

„Ráda bych viděla, jak by se sídliště v Techwoodu tvářilo na mrzáka v dodávce.“

Amanda vyjela na ulici. „Pepper Andersonová se zázračně objeví tam, kde je to potřeba.“

„Jeden týden dělá zdravotní sestru v nemocnici. Týden nato závodí na motorovém člunu. Pak je z ní go-go tanečnice, potom letuška. Hele…“

„Buď zticha.“

Evelyn se přidušeně zasmála a opřela se paží o dveře. Cestou do Jalovcové ulice o pár bloků dál mlčely.

„Doleva nebo doprava?“ zeptala se Amanda.

„Vyber si.“

Amanda odbočila doleva. Zpomalila a dívala se na všechny budovy nalevo, zatímco Evelyn prohlížela ty napravo.

Těsně před vjezdem do Sosnové ulice Evelyn řekla: „To bude ono.“

Na zpustlé budově se dalo poznat, že jde o kostel, pouze podle velkého dřevěného kříže zaraženého na malém dvorku. Byl natřený černou barvou. Kdosi do něj zatloukl hřebíky v místech, kde měl Ježíš ruce a nohy. Malé tečky provedené červenou barvou naznačovaly jeho utrpení.

„Pěkná barabizna,“ hlesla Evelyn.

Měla pravdu. Cihlová fasáda se rozpadala a ve stěnách byly velké svislé pukliny. Schody z velkých tvárnic zdobilo graffiti. Dvě ze čtyř oken v přízemí někdo zabednil, ale okna o patro výš se zdála nedotčená.

Obě vystoupily z auta a vyrazily ke kostelu. K Amandě zavanul proud vzduchu, který rozvířilo projíždějící auto. Patřilo atlantské policii. Modrý maják jednou zablikal na pozdrav, ale vůz nezastavil.

Vstupní dveře byly otevřené. Sotva Amanda překročila práh, ucítila bylinky a koření. Uvnitř stály dřevěné stoly s lavicemi po obou stranách a na nich byly talíře a misky, ubrousky a lžíce.

„Žádné ostré předměty,“ poznamenala Evelyn.

„To je nejspíš moudré.“ Amanda zvýšila hlas. „Haló?“

„Momentík!“ zvolal zezadu chraplavý hlas. Ozvalo se řinčení hrnců a těžké kroky. Z kuchyně vyšel muž a Amandu nečekaně zachvátil strach. Na akademii je učili, že průměrné dveře jsou dvě stě tři centimetry vysoké a sedmdesát šest centimetrů široké. Bylo to dobré měřítko k odhadu něčí výšky a váhy. Muž vyplňoval celé dveře. Ramena měl skoro stejně široká jako jejich rám. Hlavou se skoro dotýkal horní zárubně.

Usmál se a odhalil křivý zub ve spodní čelisti. Měl plné rty a oči ve tvaru mandle. „Co pro vás můžu udělat, dámy?“

Obě chvíli stály nehnutě jako sochy. Amanda pak sáhla do kapsy a vylovila z ní odznak. Ukázala mu ho, i když už mu došlo, že jsou od policie. Amanda to prostě chtěla říct nahlas. „Jsem vyšetřovatelka Wagnerová. Tohle je vyšetřovatelka Mitchellová.“

„Prosím, posaďte se,“ ukázal na stůl.

Zdvořile počkal, až si sednou, a pak se usadil na lavici naproti nim. Amanda se opět neudržela a porovnávala. Muž byl rozložitější než ony dvě dohromady. Jenom pohled na jeho sevřené ruce na stole naháněl hrůzu. Nejspíš by každou z nich dokázal snadno chňapnout kolem krku.

Evelyn vytáhla zápisník. „Jak se jmenujete?“ zeptala se.

„James Ulster.“

„Znáte Treye Callahana?“

Povzdechl si. Měl hluboký hlas, který se podobal spíš hrdelnímu vrčení. „Jde o ty peníze, co ukradl?“

„On ukradl peníze?“ otázala se Amanda, i když bylo zřejmé, že je to pravda.

„O vztahy s veřejností se stará spíš otec Bailey než já,“ vysvětlil jí. „Jeden sponzor ve vedení zjistil, že chybí nějaké peníze. Dneska ráno jsme měli zavolat Treyovi a zeptat se ho na ně. Ale on měl trochu jiné plány.“

Amanda si vzpomněla, že Callahanovi někdo volal, když byly včera v jeho kanceláři. Povídal, že je to sponzor. „Jsou si jistí, že ty peníze zpronevěřil Trey?“

„Obávám se, že ano.“ Ulster položil ruce na lavici. Nejspíš ze zvyku se hrbil. Takový velký muž jistě věděl, že lidem nahání strach. Ačkoli v kuchyni, kde se vařila polévka pro atlantskou chudinu, jeho obrovitost byla spíš výhodou.

„Máte tušení, kam mohl Callahan odjet?“ zeptala se.

Ulster zavrtěl hlavou. „Myslím, že má snoubenku.“

Po kuchyni budou muset zajet na Georgijskou baptistickou vysokou školu, i když Amanda si byla jistá, že je to slepá ulička. „Jste s panem Callahanem přátelé?“

„To vám řekl?“

„Povídal, že jste,“ zalhala Amanda. „Je na tom něco špatného?“

„Diskutovali jsme spolu o teologii. Rozebírali jsme plno různých věcí.“

„Třeba Shakespeara?“ zeptala se Amanda. Byla to rána naslepo, ale vyšlo to.

„Někdy ano,“ přiznal Ulster. „V sedmnáctém století mnozí autoři psali v kódech. Podvratné živly se tehdy neodměňovaly.“

„Jako v Hamletovi?“ otázala se Evelyn.

„Není to zrovna nejlepší příklad, ale… ano.“

„Co Ofélie?“

Ulsterův hlas dostal příkrý tón. „Byla to lhářka a děvka.“

Amanda cítila, jak Evelyn vedle ní ztuhla. „Připadá mi, že si tím jste dost jistý,“ poznamenala.

„Promiňte, ale tohle téma mi připadá únavné. Trey byl tím příběhem posedlý. Když si s ním člověk povídal, často se stávalo, že začal citovat nějaký obskurní výrok.“

To znělo dost pravdivě. „Víte proč?“

„Není žádné tajemství, že ho hodně zajímaly padlé ženy. Vykoupení. Spása. Určitě vám sáhodlouze vykládal, jak se všechny tyhle holky dají zachránit. Hrozně tomu věřil a bral si hodně osobně, když selhaly.“ Zavrtěl hlavou. „A ony samozřejmě selhávají. Stává se to pořád. Mají to v povaze.“

„Všiml jste si někdy, že by se Trey k dívkám choval nějak nevhodně?“ zeptala se Evelyn.

„Do Misie jsem moc často nechodil. Pracuju tady. Nepřekvapilo by mě, kdyby je zneužíval. Okradl charitu o peníze. Proč by se štítil zneužít padlé ženy?“

„Viděl jste ho někdy rozzlobeného?“

„Na vlastní oči ne, ale slyšel jsem, že se dokáže rozzuřit. Některé holky se zmínily, že umí být agresivní.“

Amanda se podívala na zápisník v Evelynině ruce. Kolegyně si nedělala žádné poznámky. Možná si myslela totéž, co Amanda. Trey Callahan byl většinu času nejspíš úplně zhulený. Bylo těžké představit si ho jako člověka, který má zlost, nebo se dokonce chová agresivně. I když zloděje v něm také neviděly.

„Trey Callahan psal knížku,“ řekla Evelyn.

„Ano,“ zabručel Ulster. „Jeho veledílo. Nebylo moc dobré.“

„Vy jste ji četl?“

„Pár stránek. Callahan se hodil spíš na práci, kterou dělal, než na tu, o které snil.“ Usmál se na ně. „Mnoha lidem by se žilo líp, kdyby prostě přijali plány, které s nimi má náš Pán.“

Amanda měla dojem, že Ulster mluví přímo o nich.

Evelyn její pocit sdílela. Úsečně se muže zeptala: „Co tady přesně děláte, pane Ulstere?“

„Jak vidíte, tak dávám lidem najíst. V šest ráno je snídaně. Oběd se začíná vydávat v poledne. Ale zaplní se to tu ještě dávno předtím.“

„Jiné jídlo nepodáváte?“

„Ale ano, taky děláme večeři. Ta začíná v pět a končí přesně v sedm.“

„A pak všichni odejdou?“

„Většina ano. Někteří zůstanou přes noc. V patře je dvacet postelí a sprcha, i když se nedá spolehnout, že poteče teplá voda. Ubytováváme jenom ženy, samozřejmě.“ Chtěl vstát. „Chcete to vidět?“

„To nebude třeba.“ Amanda se s ním nechtěla ocitnout nahoře sama. „Býváte tu i přes noc?“

„Ne, není to nutné. Fara otce Baileye je tady v ulici. Každý večer přijde v jedenáct zamknout a v šest ráno odemkne.“

„Jak dlouho tady pracujete?“ chtěla vědět Amanda.

Na okamžik se zamyslel. „Na podzim to budou dva roky.“

„Co jste dělal předtím?“

„Byl jsem mistrem v železničním depu.“

Evelyn ukázala na budovu. „Odpusťte mi, ale nedovedu si představit, že by vám tady platili stejně jako tam.“

„To opravdu ne. Ale to málo, co vydělám, se snažím vracet.“

„Oni vám neplatí za to, že tu pracujete…“ – Evelyn to rychle spočítala – „třináct hodin denně?“

„Jak jsem řekl – beru si, co potřebuju. Ale pracuju spíš šestnáct hodin denně. Sedm dní v týdnu.“ Pokrčil rameny a rozhodil rukama. „K čemu by mi bylo pozemské bohatství, když mě čeká odměna v nebi?“

Evelyn si poposedla. Zdálo se, že se cítí stejně nesvá jako Amanda. „Setkal jste se někdy s prostitutkou jménem Kitty Treadwellová?“

„Ne.“ Bezvýrazně se na ně podíval. „Nevzpomínám si. Ale k nám chodí hodně prostitutek.“

Amanda otevřela kabelku a vylovila z ní řidičský průkaz. Ukázala mu Kittyinu fotografii.

Ulster po průkazu natáhl ruku a dával si dobrý pozor, aby se Amandy nedotkl. Prohlédl si fotografii a pak se podíval na jméno a adresu pod ní. Tiše pohyboval rty, jako by si přeříkával jednotlivá slova.

„Na fotce vypadá mnohem zdravěji,“ řekl nakonec. „Tehdy asi ještě nepropadla své ďábelské závislosti.“

„Takže jste Kitty znal?“ ujasnila si to Evelyn.

„Ano.“

„Kdy jste ji viděl naposledy?“

„Asi před měsícem, možná dřív.“

Nedávalo to smysl. Amanda před něho položila řidičské průkazy Lucy Bennettové a Mary Halstonové. „Co tyhle holky?“

Naklonil se nad stůl a pozorně si obě fotografie prohlédl. Dával si na čas. Znovu pohyboval rty, když si četl jména. Amanda naslouchala, jak se pravidelně nadechuje a vydechuje. Viděla temeno jeho hlavy. Světle hnědé vlasy měl plné lupů.

„Ano.“ Zvedl oči. „Tuhle znám. Několikrát tu byla, ale dávala přednost Misii. Nejspíš něco měla s Treyem.“ Ukazoval na Mary Halstonovou, kterou předešlé noci našli zavražděnou. „A u téhle si nejsem jistý.“ Ukazoval na Lucy. „Jsou si hodně podobné. Obě jsou očividně závislé na drogách. Je to metla naší generace.“

„Takže v Lucy Bennettové a Mary Halstonové poznáváte holky, které chodily do vaší kuchyně?“ zeptala se Evelyn, aby se ujistila.

„Myslím, že ano.“

Evelyn si dělala zápisky. „A Mary byla Treyova favoritka.“

„Přesně tak.“

„Kdy jste naposledy viděl Lucy nebo Mary?“

„Před několika týdny. Možná před měsícem.“ Opět si oba snímky prohlédl. „Na těch fotografiích vypadají velice zdravě.“ Zase zvedl hlavu a podíval se nejprve na Evelyn a pak na Amandu. „Obě jste policistky, takže předpokládám, že jste zvyklé na paseku, jakou dovedou napáchat drogy. Chudinky holky.“ Smutně zavrtěl hlavou. „Drogy jsou jed a já nevím, proč to Pán dovolí, ale určitý druh lidí jejich pokušení prostě podlehne. Třesou se před drogou, místo aby se třásli před Pánem.“

Jeho hlas se nesl rozlehlou místností. Amanda si dovedla dobře představit, jak hřímá z kazatelny. Nebo jak káže na ulici. „Existuje jeden pasák, kterému se na ulici říká Juice.“

„Toho hříšníka znám.“

„Tvrdí, že někdy holkám kážete, když jsou v práci.“

„Šířím Boží dílo bez ohledu na nebezpečí.“

Podle Amandy mu žádné nebezpečí nehrozilo, protože každý rozumný člověk by se třásl strachem, kdyby v tmavé uličce narazil na obra, jako je James Ulster. „Byl jste někdy na sídlišti v Techwoodu?“

„Mnohokrát,“ odpověděl. „Vozím polévku nemocným a nemohoucím. Do Techwoodu v pondělí a pátek. Na Gradyho sídliště v úterý a ve čtvrtek. Perryho sídliště a Washington Heights zásobuje jiná kuchyně…“

„Děkujeme,“ přerušila ho Evelyn. „Ale nás zajímá jenom Techwood.“

„Slyšel jsem, že se tam dějí nějaké hrozné věci.“ Sepjal ruce. „Když člověk vidí, jak ti lidé žijí, bolí ho z toho srdce. Ale jednoho dne stejně všichni opustíme tohle moře běd.“

Amandě se zastavilo srdce. „Tu samou frázi použil Trey Callahan, když jsme s ním mluvily. Je z Shakespeara.“

„Opravdu?“ podivil se. „Možná jsem přejal jeho způsob vyjadřování. Jak už jsem řekl, pořád o něm mluvil.“

„Vzpomínáte si na prostitutku Jane Delrayovou?“

„Ne. Má problémy?“

„A co Hank Bennett? Setkal jste se s ním někdy?“ Evelyn trpělivě čekala, ale Ulster zavrtěl hlavou. „Má podobnou barvu vlasů jako vy a je asi sto osmdesát centimetrů vysoký. Velice dobře oblečený.“

„Ne, sestro, obávám se, že ho neznám.“

Ve vysílačce v Evelynině kabelce to zacvakalo. Ozval se z ní tlumený hlas následovaný několika cvaknutími. Evelyn sáhla do tašky, aby vypnula zvuk, ale zarazila se, když se z vysílačky ozvalo její jméno.

„Mitchellová?“ Amanda poznala hlas Butche Bonnieho.

„Promiňte,“ omluvila se Evelyn a vytáhla vysílačku. „Mitchellová, sto čtyři.“

„Zadej svoji polohu. Okamžitě,“ nařídil jí Butch.

Ve vysílačce to několikrát zacvakalo. Znamenalo to, že se několik policistů směje. Butch Evelyn s Amandou nakázal, aby se s ním sešly venku.

„Děkujeme, že jste si s námi promluvil,“ řekla Evelyn Ulsterovi. „Doufám, že vám nebude vadit, když vám zavoláme, pokud budeme mít další otázky.“

„Samozřejmě že ne. Chcete moje telefonní číslo?“

Její propisovačka skoro celá zmizela v Ulsterově levé ruce. Sevřel ji v pěsti, ne mezi palcem a ukazovákem, a napsal sedm číslic. Nad ně pečlivě napsal své jméno. Škrábal jako malé dítě, které se učí psát. Když psal poslední písmeno, roztrhl hrotem propisovačky papír.

„Děkuju,“ řekla Evelyn. Očividně se jí nechtělo vzít si tužku zpátky. Nasadila na ni víčko a zavřela zápisník. Když obě vstaly, Ulster udělal totéž. Potřásl si s nimi rukou. Všichni se v horku potili, ale Ulster měl obzvlášť lepkavou kůži. Dotýkal se jich jemně, ale Amanda si připomněla, že kdyby chtěl, mohl by jí snadno rozdrtit kosti.

Evelyn cestou ke dveřím mělce dýchala. „Kristepane,“ zašeptala. Oběma se ulevilo, že se zbavily Ulstera, ale Amanda by se při pohledu na Butche Bonnieho nejradši vrátila zpátky dovnitř. Bylo na něm vidět, že nepříčetně zuří.

„Co to kurva děláte?“ Popadl Evelyn za paži a táhl ji po schodech dolů.

„Koukej toho…,“ začala Amanda.

„Drž hubu!“ Strčil do ní, až dopadla na zeď. Napřáhl se pěstí dozadu, ale těsně před tím, než ji udeřil, se zarazil. „Kolikrát vám to mám říkat?“ zeptal se. „Oběma!“ Ustoupil vzad a udělal několik šoupavých kroků. „Ježíšikriste.“

Amanda si přitiskla ruku na prsa. Cítila, jak jí prudce tluče srdce. Potom si všimla, že Evelyn upadla na zem, a rozběhla se k ní, aby jí pomohla.

„Ne.“ Evelyn vstala sama a oběma pěstmi začala bušit Butchovi do hrudníku.

„Co to…“ Zapotácel se dozadu.

Znovu ho uhodila a pak ještě jednou, dokud nestál zády u stěny. „Jestli na mě ještě někdy sáhneš, střelím tě do ksichtu. Slyšíš mě?“

Butch se zatvářil ohromeně. „Co to do tebe hergot vjelo?“

Evelyn přecházela sem a tam jako zvíře v kleci. „Už tě mám plné zuby, ty debile.“

„Mě?“ Butch vytáhl cigarety. „A co vy, vy dvě kravky? Kolikrát vám mám říkat, abyste to nechaly bejt?“ Zalovil prstem v krabičce. „Snažil jsem se bejt milej. Pokusil jsem se vás přátelsky varovat. A pak jsem zjistil, že čucháte kolem mýho informátora a děláte problémy. Když je člověk milej, tak to holt nefunguje. Co jinýho mám dělat?“

„Kdo je ten tvůj informátor?“

„Do toho ti je kulový.“

Evelyn mu vyrazila cigarety z ruky. Byla tak naštvaná, že sotva dokázala mluvit. „Víš, že ta mrtvá je Jane Delrayová.“

Uhnul očima. „Vím úplný hovno.“

„Kdo ti nařídil, abys řekl, že je to Lucy Bennettová?“

„Nikdo mi nic nenařídil.“

Evelyn se nehodlala vzdát. „Juice Lucy Bennettovou nezabil.“

„Měla by sis dát velkýho bacha, než se začneš stavět za nějakýho negra, co sedí v lochu.“ Blahosklonně se na ni podíval a zvedl cigarety. „Ježíšimarjá, Ev. Proč se chováš jako ňáká zkurvená lesba?“ Podíval se na Amandu, aby mu pomohla. „No tak, Pátku. Domluv tady tý ostrostřelkyni.“

Amandě se zvedl žaludek. Vyprskla tu nejhorší nadávku, jaká ji napadla: „Ty sráči!“

Překvapeně se zasmál. „Ty mi do sráčů nenadávej.“ Zalovil v kapse, kde měl zapalovač. „Chceš vědět, kdo z nás je zasraně v prdeli?“ Zapálil si cigaretu. „Ty jsi v prdeli…“ Kývl na Amandu. „Protože jsi včera šla do lochu a ty…“ – ukázal na Evelyn – „jsi v prdeli za to, že jsi ji k tomu přinutila.“

„K čemu mě přinutila?“ zeptala se Amanda. „Není žádná moje opatrovnice.“

Syčivě vyfoukl oblak kouře. „Zejtra vás obě přeložej. Doufám, že pořád máte bílý rukavice na službu u přechodů.“

„A já doufám, že tě poženou k soudu za diskriminaci kvůli pohlaví,“ vyjela na něho Evelyn. „Tebe i Landryho.“

Odfrkl si a vypustil z nosních dírek kouř. „Vy střelený krávy se tím furt oháníte, ale víte co? Ani jedna z vás zatím nikoho nezažalovala. Takže klidně dělejte planej poplach, až budete řídit dopravu.“ Zamával jim přes rameno a odešel.

Evelyn tam stála a dívala se za ním. Zatínala a rozevírala pěsti. Amanda si na krátký okamžik myslela, že se za Butchem snad rozběhne a skočí mu na záda. Nebyla si jistá, co by udělala, kdyby k tomu došlo. Měla krátké, ale silné nehty. Nejspíš by mu vyškrábala oči. Kdyby se jí to nepovedlo, ukousla by mu cokoli, co by dokázala uchopit mezi zuby.

„Už toho mám až po krk.“ Evelyn zase začala přecházet. „Už mě nebaví nechat si od nich srát na hlavu. Už mám dost toho, jak mi pořád někdo lže.“ Kopla do pneumatiky jejich vozu. „Leze mi na nervy, že nemám vlastní auto. Mám plné zuby toho, že si lidi myslí, že jsem nějaká podělaná sekretářka.“ Sevřela v rukách kabelku. „Proč jsem ho nezastřelila? Kristepane, jak já bych ho ráda zastřelila!“

„To ještě můžeme napravit.“ Amanda ještě nikdy nebyla tak připravená do něčeho se vrhnout. „Najdeme ho a rovnou to provedeme.“

Evelyn si s námahou přehodila kabelku přes rameno a zkřížila ruce na prsou. „Přece nepůjdu do vězení kvůli takovému…“ Zarazila se. „Jak jsi mu to řekla? Sráči?“ Překvapeně se zasmála. „Netušila jsem, že takové slovo vůbec znáš.“

Amanda si neuvědomila, že také zatíná pěsti. Roztáhla prsty. „To se asi člověk naučí, když se stýká s pasáky a děvkami.“

„Služba na přechodech,“ zaburácela znechuceně Evelyn. „Je léto a my budeme muset hlídat pitomé děti, které propadly ve škole.“

Amanda otevřela dveře auta. „Zajedeme na Georgijskou baptistickou vysokou, jestli tam nenajdeme snoubenku Treye Callahana.“

„Děláš si ze mě srandu? Slyšela jsi, co říkal Butch.“

„To se týká zítřka. Pro nás je důležitý dnešek.“

Evelyn obešla auto. „A co potom, Scarlett O’Harová?“

„Pak zajedeme do Techwoodu a zjistíme, jestli slečna Lula našla někoho, kdo si pamatuje, že viděl Hanka Bennetta.“ Amanda otočila klíčem v zapalování. „A pak se jí zeptáme, jestli si všimla, že by nemohoucím obyvatelům sídliště vozil polévku obrovský muž.“

Evelyn sevřela kabelku, kterou měla na klíně. „Ulster přiznal, že do Techwoodu jezdí. V pondělí a v pátek. V ty samé dny, kdy se našly oběti.“

„Lhal nám.“ Amanda vyjela na ulici. „Jak by si mohl přečíst rukopis Treye Callahana, když sotva dovede přeslabikovat jméno na řidičáku?“

„Taky sis toho všimla?“ zeptala se Evelyn. „Ale nemluvil jako mentálně zaostalý člověk.“

„Možná jenom pomalu čte.“

„Butch povídal, že se ometáme kolem jeho informátora. Myslíš, že je to Ulster? Nebo otec Bailey? Zajímalo by mě, kam se vypařil. Na noc zamyká holky. Jako v případě požáru v továrně Triangle Shirtwaist Company. Majitelé tam taky zamykali ženské, které vyráběly oblečení. Když pak hořelo, nedostaly se ven. Slyšela jsi o tom?“

„Připadalo mi, že Ulster se ze všech sil snaží hodit všechno na Treye Callahana. Víš, jak se zmínil o Ofélii a jak mluvil o jeho výbušnosti.“

„Taky sis toho všimla?“ Evelyn se loktem opřela o dveře. „Vím, že jsme zde všichni křesťané, ale Ulsterovo pojetí víry se mi nelíbí. Chová se, jako by byl lepší než ostatní lidi. Zaregistrovala jsi to?“

Amanda si byla jistá jenom jedním. „Podle mého je James Ulster ten nejděsivější člověk, jakého jsem v životě potkala. Je v něm něco zlého.“

„Přesně tak,“ souhlasila Evelyn. „Viděla jsi ty jeho obrovské ruce?“

Amandě přeběhl mráz po zádech.

„Pracuje proti nám někdo z vyšších míst,“ řekla Evelyn.

„Já vím,“ zamumlala Amanda.

„Butch má známosti, ale ne takové, aby nás mohl nechat přeložit. Musí to být někdo, kdo ví, že jsi včera mluvila ve vězení s Juicem. Kdo ví, že jsme dneska mluvily s Ulsterem, s otcem Baileyem a Treyem Callahanem. Anebo jsem něco rozvířila, když jsem se hrabala v SMČ.“ Kousla se do rtu. „Naše jednání někoho namíchlo natolik, že nás chce dostat z terénu a uvázat nás u přechodů.“

„Já vím,“ zopakovala Amanda. Čekala, že Evelyn bude pokračovat, ale ta nejspíš došla ke stejnému závěru jako ona. Duke Wagner se ještě oficiálně nevrátil do služby, ale už tahal za nitky.

Amanda se podívala na hodinky. Bylo čtvrt na devět. Soumrak nijak nezmírnil letní vedro, naopak – ze všech koutů vylezla vlhkost a roztáhla se v ulicích. Amanda se koupala ve vlastním potu. Když vešla do telefonní budky na rohu Jalovcové a Sosnové ulice, kolem hlavy jí kroužili komáři. Dveře nechala otevřené, aby se uvnitř nerozsvítilo. Mezi zpocenými prsty jí klouzal čtvrťák. Strčila ho do otvoru a pomalu vytočila otcovo číslo.

Před čtvrthodinou odešla z Dukeova domu. Uvařila mu večeři a na půl ucha poslouchala, co se toho dne stalo nového a jak pokračuje jeho soudní pře. Bylo jen otázkou času, kdy se vrátí na svou bývalou pozici a zase bude mít Amandu v hrsti. Zatímco ho pozorovala při jídle a když myla nádobí, jenom přikyvovala. Přepadl ji zdrcující smutek. Pokaždé, když otevřela ústa, radši je zavřela, aby se nerozplakala.

Duke zvedl telefon po prvním zazvonění. Měl skřípavý hlas. Možná po večeři vykouřil příliš mnoho cigaret. „Haló?“

„To jsem já, tati.“

„Jsi doma?“

„Nejsem, tati.“

Chvíli čekal a pak se zeptal: „Rozbilo se ti auto?“

„Ne, pane.“

Zaslechla vrznutí křesla. „Co je? Vím, že tě něco trápí. Celý večer jsi byla nevrlá.“

Amanda v chromovém povrchu telefonního automatu uviděla odraz své tváře. Je jí pětadvacet. Minulý víkend se dotkla mrtvého těla. Včera ráno pohledem umlčela jednoho pasáka. Večer pak pomáhala při ohledání mrtvé dívky. Na ulici se postavila Butchovi Bonniemu. Měla by být schopná upřímně si promluvit s vlastním otcem.

„Proč jsi mě nechal přeložit na přechody?“ zeptala se.

„Cože?“ V hlase mu zazníval nefalšovaný údiv. „Nenechal jsem tě přeložit. Kdo to sakra udělal?“ Slyšela šustění papíru a cvaknutí propisovačky. „Řekni mi jméno toho hajzla a já si s ním pěkně od plic promluvím.“

„Tys to neudělal?“

„Proč bych tě překládal, když se za necelý měsíc vrátím ke svému mužstvu?“

Měl pravdu. Navíc když byl Duke s někým nespokojený, většinou mu to řekl do očí. „Zítra začínám na přechodech.“ Už volala na dispečink, aby si to ověřila. „Společně s Evelyn Mitchellovou.“

„S Mitchellovou?“ zeptal se změněným tónem. „Co máš s tou ženskou společného? Říkal jsem ti, aby ses od ní držela dál.“

„Já vím, ale my spolu pracujeme na jednom případu.“

Zachrčel. „Na jakém případu?“

„Někdo zavraždil dvě dívky. Bílé dívky. Bydlely v Techwoodu.“

„Takže to byly děvky.“

„Ano, to byly.“

Chvíli mlčel. Zřejmě přemýšlel. „Má to něco společného s tím negrem, co ho obvinili z vraždy bílé holky?“

„Ano, pane.“

Zaslechla cvaknutí zapalovače a vyfouknutí kouře. „Proto jsi byla včera ráno ve vězení?“

Amandě se v krku udělal knedlík. Nemohla polknout. Už si představovala, že je se vším konec. S jejím bytem, prací, s její svobodou.

„Slyšel jsem, že jsi tu černou hubu uzemnila pohledem. Prý ses s ním zamkla v jedné místnosti,“ poznamenal Duke.

Amanda neodpověděla. Když otce slyšela, došlo jí, že byla bláhová. Nejen to – byla hloupá. Měla štěstí, že vyvázla živá.

„Bála ses?“ zajímal se Duke.

Věděla, že lež prohlédne. „Byla jsem strachem bez sebe.“

„Ale nedala jsi to na sobě znát.“

„Ne, pane.“

Slyšela, jak znovu dlouze potáhl z cigarety. „Dneska asi přijdeš dost pozdě, viď?“

„Já…“ Amanda nevěděla, co má říct. Podívala se na ulici. Měsíc se nacházel skoro v úplňku a černý dřevěný kříž vrhal stín na chodník před kuchyní, kde se vařila polévka. „Sledujeme možného podezřelého.“

„Vy?“

Nechala to bez komentáře.

„Jaké máte důkazy?“

„Žádné,“ přiznala. „Jenom…“ Pokusila se najít jiný výraz, ale dokázala vymyslet jenom: „Napovídá nám to ženská intuice.“

„Takhle tomu neříkej,“ přikázal jí. „Říkej tomu tušení. Cítíš to v břiše, ne mezi nohama.“

Amanda nevěděla, co by na to odpověděla. Zmohla se jenom na: „Dobře.“

Několikrát zakašlal. „Ten případ, co se v něm vrtáte, patří Ricku Landrymu, viď?“

„Ano, pane.“

„Toho idiota bych nenechal hlídat ani slepice.“ Pochechtávání se proměnilo v pronikavé zakašlání. „Jestli přijdeš pozdě, budeš se potřebovat vyspat. Ráno si snídani udělám sám.“

V telefonu to cvaklo. Amanda zírala na sluchátko, jako by jí plastové mluvítko mohlo vysvětlit, co se vlastně stalo. Zvedla hlavu, teprve když na ni zablikaly přední reflektory auta.

Evelynin kombík páchl bonbóny a levným vínem. Když se Amanda uvelebila na sedadle spolujezdce, Evelyn se usmála. „Není ti něco?“

„Jenom jsem zmatená.“ Pověděla Evelyn o telefonátu s otcem.

„Teda,“ ozvala se Evelyn opatrně, „myslíš, že nelže?“

„Ano.“ O Dukeovi se dalo říct leccos, ale určitě ne, že je lhář.

„V tom případě určitě mluví pravdu.“

Amanda věděla, že Evelyn Dukeovi nikdy nebude důvěřovat. Chápala proč. Podle ní byl ze stejného těsta jako Rick Landry a Butch Bonnie. Možná měla pravdu, ale přesto zůstával Amandiným otcem.

Evelyn zírala na kuchyni. „Je tam Ulster vůbec?“

„Uklízí.“ Amanda před nějakou dobou prošla kolem a viděla Jamese Ulstera, jak ze stolu sundává velký hrnec na polévku. Stál k ní zády, ale Amanda i tak přidala do kroku. „Za budovou parkuje zelený minivan. Zavolala jsem do registru, abych zjistila, komu patří, a je napsaný na církev. Na předním sedadle ležely nějaké náboženské texty a na palubní desce jsem zahlédla Bibli. Vzadu jsou dřevěné přepravky a nějaké provazy. Řekla bych, že je má na to, aby se mu nevylévalo jídlo.“

„Vozí potřebným polévku. Typický sériový vrah.“

„Určitě na nějakého přijdeš.“

Evelyn neměla náladu na žerty. „Cestou jsem měla takový pocit, jako bych jela na svůj vlastní pohřeb.“ Zkřížila ruce v pase. „Náš poslední den v práci, nebo aspoň v opravdové práci. V práci, o kterou stojíme. Myslím, že se do dopravácké uniformy nevejdu. Měla jsem za to, že už ji nevytáhnu ze skříně.“

Amanda o tom nechtěla mluvit. „Zavolala jsi na tu vysokou?“

„Callahanova snoubenka se jmenuje Eileen Sappersonová. Ráno nepřišla do práce. Nemají na ni telefon domů ani adresu. Další záhadné zmizení.“

„Další slepá ulička,“ poznamenala Amanda. Slečna Lula v Techwoodu nenašla nikoho, kdo by si pamatoval, že viděl muže odpovídajícího popisu Hanka Bennetta. Zatímco mnoho lidí znalo mohutného pana Ulstera, žádný z nich nikdy nezažil, že by dělal potíže. Bylo těžké nadělat si nepřátele mezi lidmi, jimž člověk vozí teplé jídlo.

„James Ulster do Techwoodu jezdí každé pondělí a pátek. V ty samé dny se našly oběti,“ prohodila Evelyn.

„Jezdí sem a tam tak často, že by si ho nikdo nevšiml,“ dodala Amanda. „Ale aspoň znal Kitty. O Mary Halstonové toho věděl dost, aby mohl tvrdit, že se líbila Treyovi. Nejspíš znal i Lucy Bennettovou.“

„Jako jediný o těch holkách mluví jako o živých. Jane Delrayová, Hank Bennett, Trey Callahan, Juice – ti všichni tvrdí, že ty tři holky jsou minimálně rok nezvěstné.“

„Možná, že Ulster je Butchův informátor. Mohl prohlásit, že Lucy Bennettová je mrtvá, aby ji její bratr přestal hledat.“

„Opravdu ji hledal?“ zeptala se Evelyn. „Pokud víme, nechal toho, když našel Kitty. A nic z toho nevysvětluje, proč nás Hodge tehdy vyslal do terénu. Nebo kdo nás přeložil, když ne tvůj otec. Vůbec nic.“

Amanda nesnesla pomyšlení, že by to měly znovu probírat. Bylo jedno, kolikrát o té věci mluvily – skládanku ze čtvrtek nejspíš nikdy nedají dohromady. Evelyn se potřebovala vrátit k rodině a Amanda se měla připravovat do školy a napsat důležitý esej. Tenhle případ jim nikdy nikdo nesvěřil a zítra se jejich pravomoc smrskne na dohlížení na ječící puberťáky, kteří jdou do školy.

„Říkala jsem si, co by se stalo, kdybych Landryho opravdu zažalovala za diskriminaci kvůli pohlaví.“ Položila ruku na volant. „Co by dělali? Zákon je na mojí straně. Butch má pravdu. Nemůžeme s ním vyhrožovat, když pak nevyžadujeme jeho dodržování v praxi. Je bezzubý.“

„To by tě pak nikdy nepovýšili. Strčili by tě na letiště, což je jen o trochu víc ponižující než hlídání u přechodu.“ Amanda pocítila potřebu dodat: „Ale svědčila bych ve tvůj prospěch. Viděla jsem, co ti Rick provedl. A Butch. Neměli na to vůbec žádné právo.“

„Ty jsi fakt dobrá kamarádka, Mandy,“ řekla Evelyn, napřáhla se a popadla Amandu za ruku. „Díky tobě jsou poslední dva týdny snesitelné.“

„Ještě nikdy jsi mi neřekla Mandy.“

„Taky mi jako typická hodná Mandy nepřipadáš.“

Amanda se tak také necítila. Chodily snad hodné holky do vězení a deptaly tam pasáky? Stavěly se surovcům a sprostě jim nadávaly?

„Víš, když nás Hodge poprvé vyslal na sídliště, měla jsem z tebe hrozný strach,“ řekla Evelyn.

Amanda se jí nemusela ptát proč. Pokud v tomto týdnu něco zjistila, pak to, že příjmení Wagnerová není takové plus, jak si kdysi myslela.

„Ale zjistila jsem, že jsi bezvadná. Jestli z tohohle vzešlo něco dobrého, tak naše přátelství.“

Amanda přemáhala pláč. Dokázala jenom přikývnout.

„Moc kamarádek nemám. Vlastně nemám žádné.“

„To se mi nechce věřit.“

„Mívala jsem jich spousty.“ Evelyn si na prsty namotala pramínky vlasů. „Každý víkend jsme s Billem chodili na večírky. Na dva nebo tři. Někdy i čtyři.“ Dlouze si povzdechla. „Když jsem se dala k policii, všechny si myslely, že jenom kecám, ale když jsem od ní neodešla, najednou jsme si neměly co říct. Nechtěla jsem si vyměňovat recepty ani organizovat dobročinný prodej pečiva. Nechápaly, proč chci dělat mužskou práci. Měla bys slyšet, co na to říkala tchyně.“ Smutně se zasmála. „Tahle práce člověka změní. Změní jeho myšlení a jeho pohled na svět. Je mi jedno, co říkají kluci. My jsme policajtky. Touhle prací žijeme úplně stejně jako oni.“

„Ale Butch s Landrym tu nikde nejsou vidět.“

„Ne. Nejspíš jsou doma s rodinami.“

Amanda o tom pochybovala. „Spíš někde s milenkami.“

„Hele, to je on.“ Uviděly Ulstera, jak zamyká hlavní dveře budovy. Tma mu přidávala na hrůznosti. Byl mohutný a Amanda si nedovedla představit, že by se s takovým kolohnátem někdo pustil do křížku.

Podíval se do ulice. Amanda i Evelyn se skrčily, ale Ulster si červeného kombíku zřejmě nevšiml, a pokud ano, nepřikládal mu žádný význam. Auto plné hraček a rozteklých voskovek nakonec představovalo dokonalou kamufláž.

„Už jede,“ řekla Evelyn.

Zelený minivan odbočil do Jalovcové ulice. Obě zůstaly skrčené, když kolem nich projel. Potom Evelyn otočila klíčem v zapalování. Motor zaprskal a naskočil. Stiskla tlačítko, aby se přesvědčila, že má zhasnuté reflektory, a pak vyjela na ulici a hladce se dostala do protilehlého pruhu.

„Už ti to jde líp,“ poznamenala Amanda.

„Nechval dne před večerem,“ zabručela Evelyn.

V Jalovcové ulici nesvítily lampy, ale v měsíčním svitu bylo dostatečně vidět na cestu. Kde nic pořádně nesvítilo, jela Evelyn na neutrál.

Ulster odbočil vlevo na Piedmontskou třídu a zamířil do čtvrti Bedford Pine. Do auta pronikl zápach z Podmáslí, ale Evelyn s Amandou nechaly otevřená okna.

„Kam jede?“ zeptala se Evelyn.

Amanda zavrtěla hlavou. Neměla nejmenší tušení.

Minivan na poslední chvíli zabrzdil a prudce odbočil do ulice Ralpha McGilla. „Zkrať si to po Courtlandské,“ navigovala Evelyn Amanda.

Evelyn musela couvnout, aby se mohla otočit. „Myslíš, že si nás všiml?“

„Nevím.“ Auto mělo stále zhasnuté reflektory a v kabině byla tma. „Možná je jenom opatrný.“

„Proč by měl být opatrný?“ Evelyn hlasitě vtáhla vzduch do úst. Zelený minivan se objevil před nimi. „Tady je.“

Jely za autem po Courtlandské ulici, která byla úplně rovná. Evelyn se držela alespoň devadesát metrů za ním. Když Ulster odbočil do Sosnové, interiér vozu ozářila světla z nemocnice Crawforda Longa a vyrýsovala jeho nezaměnitelnou siluetu. Evelyn zpomalila a rozhlédla se. Potom odbočila za ním. Světla z dálnice jí jízdu ztěžovala. Ulster odbočil do Jarní ulice.

„Evelyn,“ ozvala se Amanda.

„Já vím.“ Jela za ním po Severní třídě, kolem Varsity. Přes dálnici. Směřoval do Techwoodu. „Podej mi vysílačku.“

Amanda na zadním sedadle nahmatala Evelyninu kabelku. Do rukou ji zastudil revolver. Podala ho Evelyn, která jednou rukou svírala volant a druhou si zbraň zastrčila pod nohu.

Amanda přepnula vysílačku. „Dispečinku?“

Nikdo neodpovídal.

„Dispečinku, tady jednotka šestnáct. Přepínám.“

Ve vysílačce to cvaklo. „Jednotka dvacet tři jednotce šestnáct,“ řekl mužský hlas. „Potřebujete někoho na pomoc, holky?“

Amanda sevřela vysílačku v ruce. Volala na dispečink, ne nějakému křupanovi venku na obchůzce.

„Šestnáctko?“ zeptal se muž. „Kde jste?“

„Sídliště Techwood,“ procedila Amanda mezi zuby.

„Opakujte, prosím.“

„Síd-liš-tě Techwood,“ slabikovala Amanda.

„Rozumím. Perryho sídliště.“

„Ježíšikriste,“ zasyčela Evelyn. „On si snad myslí, že si děláme srandu.“

Amanda ze všech sil sevřela vysílačku. Kdyby mohla, rozbila by ji tomu chlapovi o hlavu. Položila prst na tlačítko, ale nedovedla se přinutit, aby ho stiskla.

„Amando,“ zamumlala Evelyn varovně.

Vůz před nimi nezpomalil ani neodbočil do Techwoodské ulice. Místo toho pokračoval rovně a mířil doprostřed ghetta.

„Tohle nevypadá dobře,“ poznamenala Evelyn. „Nemá tady co dělat.“

Amanda se ani nenamáhala nahlas přitakat. Ocitly se v části města, kam po setmění nikdo nešel dobrovolně, ať byl černý, bílý, policajt nebo kriminálník.

Minivan znovu odbočil. Evelyn zpomalila a opatrně vjela do zatáčky, aby se ujistila, že je Ulster nebude mít přímo na dosah. Před nimi tlumeně svítila zadní světla zeleného vozu. Ulster očividně věděl, kam jede. Řídil pomalu a rozvážně.

Amanda se znovu pokusila spojit s dispečinkem. „Dispečinku, šestnáctka jede na sever po Třešňové.“

Odpověděl jí muž ze třiadvacítky. „Cože, šestnáctko? Chceš mi dát svou třešničku?“

Ozvalo se další cvakání, jak se mezi sebou bavily mužské hlídky.

Najednou se ozval dispečink. „Napomínám všechny jednotky. Šestnáctko, zopakujte, kde jste.“

„To je Rachel Fosterová,“ podotkla Evelyn. Dispečerky byly jediné, kdo dokázal nesmyslné žvásty zarazit. Evelyn popadla vysílačku. „Šestnáctka jede severně po Třešňové. Možná krádež zeleného minivanu Dodge s georgijskou espézetkou…“ Zamžourala na vůz před sebou. „Charlie, Victor, William, osm, osm, osm.“

„Potvrďte polohu, šestnáctko,“ řekla Rachel.

Amanda si vzala vysílačku, aby Evelyn mohla oběma rukama držet volant. „Potvrzuju. Třešňová ulice, dispečinku. Jedeme na sever.“

V autě se rozhostilo ticho. Obě zíraly na zelený minivan, který zajížděl pořád dál do ghetta. Lákal je Ulster do pasti?

„Šestnáctko?“ zopakovala Rachel.

„Potvrzuju. Jedeme na sever po Třešňové,“ řekla Amanda.

Ve vysílačce to jemně praskalo. „Dejte mi pět minut. Držte polohu,“ řekla Rachel. „Opakuju: držte polohu.“

Amanda si vysílačku položila do klína. Evelyn jela dál.

„Proč jsi nahlásila, že to auto asi ukradl?“ zeptala se jí Amanda.

„Protože vůbec nepotřebujeme, aby sem ten pistolník ze třiadvacítky přijel s rozsvíceným majákem a zapnutou sirénou.“

„Možná by to nebyl až tak špatný nápad.“ Amanda v téhle části města v životě nebyla. Pochybovala, že sem někdy vkročila nějaká bílá žena. Chyběly tu cedule s názvy ulic a v domech po obou stranách ulice se nesvítilo. Dokonce i měsíc jako by tu zářil s nižší intenzitou.

Minivan znovu odbočil vlevo. Zdálo se, jako by značně zhoustl vzduch. Amanda musela dýchat ústy. Ulici po obou stranách lemovala zrezivělá auta. Kdyby Evelyn jela dál za Ulsterem, její auto už by tu nebylo nenápadné. Nakonec se tím nemusela zabývat, protože na vanu se rozsvítila brzdová světla, když zpomalil před domkem pobitým prkny. Stejně jako v ostatních obydlích ani tady se uvnitř nesvítilo. V této části města byl elektrický proud luxusem.

„Jsou prázdné?“ zeptala se Evelyn. Mluvila o domcích. Některé měly zabedněná okna i dveře. Další byly tak zchátralé, že se jim propadly střechy.

„Těžko říct.“

Zůstaly sedět v autě. Zdálo se, že ani jedna neví, co má dělat. Nemohly dost dobře rozkopnout dveře, vletět dovnitř a začít pálit.

„Rachel už se měla ozvat,“ řekla Amanda.

Evelyn nepřestávala svírat volant. Obě hleděly na Ulsterův domek. V jedné místnosti vzadu se rozsvítilo světlo. Jeho paprsek vykreslil bílý pruh na předku zeleného vanu na příjezdové cestě.

„Byla bych podle tebe srab, kdybych navrhla, abychom zavolaly třiadvacítku na pomoc?“ zeptala se Evelyn šeptem.

Amanda uvažovala o tomtéž. „Mohl by říct Ulsterovi, že jeho auto někdo nahlásil jako kradené.“

„A požádat ho, aby ho nechal porozhlédnout se po domě.“

A dostat ránu z pistole do obličeje nebo hrudníku. Případně dostat nakládačku či ránu nožem.

„Udělej to,“ rozhodla Evelyn.

Amanda stiskla tlačítko na vysílačce. „Třiadvacítko?“ Slyšela jenom šumění. Už se neozývalo ani cvakání. „Dispečinku?“

„Do prdele,“ zahartusila Evelyn. „Nejspíš jsme v oblasti bez signálu.“ Podobná místa se nacházela po celém městě. Evelyn zařadila zpátečku. „V posledním bloku byl. Můžeme…“

Vzduch proťal výkřik. Zvířecí, nahánějící strach. V Amandě se cosi sevřelo a po těle jí vyrazil studený pot. Všechny svaly se jí napjaly. Zvuk v ní vyvolal primitivní touhu utéct.

„Proboha,“ zalapala po dechu Evelyn. „To bylo nějaké zvíře?“

Amandě zvuk stále rezonoval v uších. Něco tak příšerného v životě neslyšela.

Vysílačka najednou začala fungovat. „Šestnáctko? Tady třiadvacítka. Přehodnotily jste moji nabídku, kočky?“

„Díkybohu,“ zašeptala Evelyn. Stiskla tlačítko, ale nestihla do zařízení promluvit.

Druhý výkřik Amandě zajel do srdce jako nůž. Nevydalo ho zvíře. Byl to zoufalý výkřik ženy, která žadonila o pomoc.

Ve vysílačce to zapraskalo. „Šestnáctko, co to ksakru bylo?“

Amandina kabelka ležela na podlaze. Sáhla do ní a vytáhla revolver. Potom popadla kliku dveří.

Evelyn sundala nohu z brzdy. „Co to děláš?“

„Zastav.“ Auto couvlo. „Zastav.“

„Amando, nemůžeš…“

Žena znovu vykřikla.

Amanda otevřela dveře vozu, a když z něj vystupovala, zakopla a dopadla kolenem na asfalt. Roztrhla si punčocháče, ale nedokázala se zastavit. Nehodlala se zastavit. „Dostaň sem třiadvacítku. Sežeň, koho můžeš.“ Evelyn na ni křičela, ať počká, ale Amanda z nohou skopla boty a rozběhla se.

Ozval se další výkřik. Vyšel z Ulsterova domu.

Amanda pevněji sevřela revolver a běžela ulicí. Rytmicky pohybovala rukama a vůbec nic nevnímala. Když zahnula na Ulsterovu příjezdovou cestu, uklouzla a punčocháče se jí shrnuly na chodidlech. Zpomalila. Dveře byly zavřené a jediné světlo svítilo kdesi vzadu v domku.

Amanda se pokusila dýchat pomaleji. Zhluboka se nadechovala otevřenými ústy. Protáhla se kolem minivanu a přikrčila se k zemi, i když ji nikdo nemohl vidět. Dům zakrýval měsíc a na všechno vrhal stín. Amanda namířila revolver přímo před sebe a položila prst na spoušť. Nenaklonila hlaveň na stranu, jak ji to učili, protože hodlala zastřelit každého, kdo se jí postaví do cesty.

Následoval další výkřik. Tentokrát nebyl tak hlasitý jako ty předchozí, ale zněl zoufaleji. Byla v něm slyšet větší hrůza.

Amanda se obrnila a přiblížila se k otevřenému oknu. Škvírou mezi těžkými černými závěsy pronikalo na ulici světlo. Slyšela, jak žena při každém nádechu sténá. Zvuk připomínal kočičí mňoukání. Amanda se opatrně podívala škvírou mezi závěsy. Spatřila staré umyvadlo ve stojanu, výlevku a postel. Na ní seděla žena s blonďatými vlasy zbarvenými doruda. Až na vyduté břicho byla vyhublá. Kůži na pažích a ramenou měla rozervanou do krve. Rty a oční víčka se jí potrhala, když je otevřela. Byla celá zakrvácená – na obličeji, na krku i na hrudi.

Znovu vykřikla a vtom za sebou Amanda cosi zaslechla.

Botu, která se sunula po asfaltu.

Chtěla utéct, ale zezadu ji popadla obrovská ruka.

23. kapitola

15. července 1975

LUCY BENNETTOVÁ

Měla volná ramena, ale nedbala toho.

Uvolnila si i ruce, ale nezáleželo na tom.

Poprvé po roce neměla přišitý pas ani boky.

Bylo jí to jedno.

Muselo jí to být jedno.

Vnímala jenom dítě, které vyklouzlo z jejího těla. Byl to krásný chlapeček. Měl deset prstů na ručičkách i na nožičkách, nádherné blonďaté vlásky a dokonalou pusinku.

Lucy mu prstem přejela po rtech. Byla první ženou, která se ho dotkla. První ženou, která mu otevřela své srdce a měla z něho nevýslovnou radost.

Z nosu a úst mu otřela mázek. Zlehka položila dlaň na jeho hrudník a cítila, jak mu bije srdce. Třepetalo se jako motýlí křídla. Byl překrásný! A maličký. Jak v ní mohlo vyrůst něco tak dokonalého? Jak mohlo něco tak roztomilého vzejít z tak zkažené holky?

„Umíráš.“

Lucy zostřila smysly.

Patty Hearstová.

Ta druhá holka. Druhá žena z vedlejší místnosti.

Stála ve dveřích a bála se vejít dovnitř. Byla oblečená. Dovolil jí vzít si něco na sebe. Nechal ji volně chodit po domě. Směla dělat cokoli, jenom ne vejít k Lucy do pokoje. Ani teď, když byly o samotě, nepřekročila práh.

„Umíráš,“ zopakovala.

Zvenku k nim dolehly zvuky. Křik, výstřely. On vyhraje! Vždycky vyhraje.

Miminko zabroukalo a vykoplo nožkami.

Lucy se na své dokonalé děťátko podívala. Představovalo její spásu, její vykoupení. Jedinou věc, která se jí v životě podařila.

Pokusila se soustředit na jeho krásný obličej a na světlo, které se rozlévalo mezi jejich těly.

Na ničem jiném nezáleželo. Ani na bolesti, ani na zápachu. Už vůbec ne na sípavém dechu, který jí vycházel z úst.

Ani na vzduchu, jenž jí pronikal do těla ranou od velkého nože, který jí trčel z hrudníku.

24. kapitola

Současnost

STŘEDA

Sára se probudila a ucítila zápach Bettyina horkého dechu. Fenka vedle ní ležela stočená na pohovce a čenich měla kousek od jejího obličeje. Sára ji převrátila, jako když pekař hněte těsto na chleba. Betty zacinkal obojek. Zívla.

Na zemi leželo Willovo oblečení, ale on v místnosti nebyl. Sára si přitiskla ruku na obličej a dotkla se rtů v místě, kde se jich dotýkal Will. Pohladila si hrdlo. Ústa měla pohmožděná od líbání. Když na něho pomyslela, její kůže jen hořela.

Byla v tom až po uši. Možná se to stalo, když Will v kuchyni její matky myl nádobí. Nebo tehdy v práci, když byla k neutišení, dokud ji jemně nepohladil po ruce. Nebo včera večer, když na ni tak upřeně hleděl, až měla pocit, že se v ní všechno otevírá jemu v ústrety.

Nezáleželo na tom, kdy se to stalo – z možnosti se stala skutečnost. Sára se do Willa Trenta hluboce a vážně zamilovala. Nemohla tomu uniknout ani to popřít. Její srdce se rozhodlo, zatímco její mozek jí to vymlouval. Uvědomila si to, jakmile ho včera večer spatřila. Udělá cokoli, aby s ní zůstal. Přijme jeho tajemství a bude tolerovat jeho mlčení. Snese i jeho příšernou ženu.

Pomůže mu poslat otce na smrt.

Než se případ dostane k soudu, Pete Hanson zemře a Sáru povolají, aby podala svědectví. Půjde o rozsudek smrti. Ten muž unesl a zavraždil mladou dívku a podle georgijských zákonů mohl dostat trest smrti.

Willův otec Ashleigh Snyderovou pečlivě umyl. Posledních třicet let však strávil za mřížemi, a ačkoli z televize a vězeňských přednášek mohl vědět o pokroku ve forenzních disciplínách, bylo vysoce nepravděpodobné, že by někdy slyšel o prodlužování vlasů. Což bylo vzhledem k jeho slabosti pro jehlu a nit ironické.

Procedura trvala celé hodiny. Vzadu na hlavě se vlasy v půlkruhu rozdělily do jednotlivých pramenů. Potom se na ně pomocí jehly a nitě navázaly nové, dlouhé a bohatší prameny. Ještě se přidaly další řady pramenů, podle toho, kolik peněz a času byla žena ochotná obětovat. Nebylo to levné. Vlastní vlasy ženě časem odrostly a napletení se muselo každé dva týdny utahovat. Pokaždé přibylo stehů. Nečistota z mezer mezi starými a novými vlasy se nedala odstranit běžným mytím šamponem.

Právě ve spojích Sára objevila sperma. Byly to maličké zaschlé kousíčky zachycené mezi kousky tenké nitě. Svůj nález bude muset přesně vysvětlit porotě, popíše jí techniku naplétání a objasní, proč proteiny v semeni světélkují, když se na ně posvítí černým světlem.

Soudce potom pravděpodobně vyřkne ortel smrti injekcí.

Sára si dlouze povzdechla a podívala se na hodiny. Bylo půl sedmé ráno. V sedm měla přijít do práce. Našla Willovu košili, zapnula si ji a šla do kuchyně.

Will stál u sporáku a dělal palačinky. Usmál se na ni. „Máš hlad?“

„Jako vlk.“ Políbila ho zezadu na krk. Měl teplou kůži. Sára v sobě potlačila touhu obejmout ho a prohlásit, jak moc ho miluje. Will měl už tak dost komplikovaný život a nepotřeboval, aby mu Sára přidělávala starosti. Když člověk někomu svěřil, že ho miluje, rovnalo se to požadavku, aby mu ten druhý pověděl totéž.

„Omlouvám se, ale nemám kafe,“ řekl Will.

Sára se posadila ke stolu. Will kávu nepil. Každé ráno si dal horkou čokoládu, a protože mu cukr v ní nestačil, obvykle nápoj doplnil ještě plněným koláčkem. „Dám si ho v práci.“

„Jestli chceš, udělám vajíčka.“

„Ne, děkuju.“ Sára si rukama přejela po obličeji. Ještě se úplně neprobudila, ale poznala, že se něco stalo. Will už byl oblečený do tmavě modrých kalhot od obleku a i do vesty a na krku měl kravatu. Chystal se do práce. Sako přehodil přes opěradlo židle. Byl učesaný a čerstvě oholený. Tvářil se spokojeně, což nebylo tak neobvyklé, ale zdál se až příliš šťastný. Příliš živý. Nedokázal chvíli postát. Poklepával nohou o podlahu, a když položil palačinky na talíř, zabubnoval prsty do kuchyňské linky.

Sára už lidi v podobném rozpoložení viděla. Obvykle se do něj dostali, když učinili nějaké rozhodnutí a přestali cítit tlak. Rozhodnutí padlo a oni se pohroužili do své záležitosti. Nalezli řešení.

„Prosím, madam.“ Položil před ni talíř s palačinkami.

Vtom to ucítila – vůni oleje a korditu. Na jeho rukách a na stole.

„Díky.“ Sára vstala ze židle a umyla si ruce nad dřezem. Konečně se probrala a začala přemýšlet. Zápach jí připadal silnější. Will po sobě uklidil, ale ne dost dobře. Otřela si ruce do papírové utěrky. Když otevřela skříňku s odpadkovým košem, spatřila kusy špinavé tkaniny na čištění zbraní.

Sára skříňku zavřela. Když byla malá, měli doma zbraně. Věděla, jak voní olej na jejich čištění. Věděla, že Will má v trezoru záložní pistoli. Věděla, jak se tváří rozhodnutý muž.

Otočila se.

Will seděl u stolu a v ruce držel vidličku. Z talíře mu kapal sirup. „Vyndal jsem z auta tvoji tašku na cvičení,“ řekl s plnými ústy. Ukázal vidličkou na tašku na zemi. „Promiň, že jsem ti roztrhl šaty.“

Opřela se o dřez. „Pracuješ dneska na letišti?“

Přikývl. „Můžu si půjčit tvoje auto? To moje nějak zlobí.“

„Jasně, že můžeš.“ V hotelu budou vyhlížet Willovo auto. Sářino BMW v té části města neupoutá pozornost.

„Díky.“ Strčil si do úst další sousto.

„Co kdybychom se dneska ulili z práce? Zavolali, že nám není dobře?“ navrhla.

Will žvýkal pomaleji. Jejich pohledy se střetly.

„Chtěla bych si s tebou někam vyjet,“ řekla. „Můj bratranec má dům v Mexickém zálivu a klidně nám ho půjčí. Vypadneme z města.“

Polkl. „To zní dobře.“

„Můžeme se každé ráno proběhnout se psy po pláži.“ Zkřížila ruce v pase. „A pak se vrátit do postele. Potom si dát oběd a vrátit se do postele.“

Přinutil se k úsměvu. „To zní opravdu moc dobře.“

„Tak to uděláme. Hned teď.“

„Dobře,“ souhlasil. „Vysadím tě u tebe doma a něco si zařídím.“

Sára přestala předstírat, že jí nic nedošlo. „Já ti to nedovolím.“

Will se opřel. Přestával sršet energií, která se z něho pozvolna vytrácela. Zůstal jenom zármutek a trápení, které jí předešlého dne drásaly srdce.

„Wille…“

Rozkašlal se a ztěžka polykal, jak se snažil zadržet slzy. „Byla to mladá studentka.“

Sára se kousla do rtu.

„Jednou večer šla do školy a on ji uviděl, unesl a hotovo. Její život skončil.“ Odložil vidličku. „Víš, co jí udělal. Viděla jsi tu druhou. Dopadla stejně.“

Zazvonil mu mobil. Vytáhl ho z kapsy. „Zatkli jste ho?“ Sára ze zničeného výrazu jeho obličeje odhadla, jakou dostal odpověď. „Kde?“ Ještě chvíli poslouchal a pak hovor ukončil. „Faith čeká před domem.“

„Co se stalo?“ Sára hned věděla, že je to zbytečná otázka. Našlo se další tělo. Další zmarněný život. Willův otec znovu zabíjel.

Will vstal a vzal sako z opěradla židle. Na Sáru se nepodíval. Jako by mu četla myšlenky – měl to vyřídit sám. Jakmile se dozvěděl, že otec je na svobodě, měl vzít pistoli a jít do hotelu.

„Amanda žádá, abys jela s námi,“ řekl.

Sára nechtěla být na obtíž. Amanda ji do případu už jednou zatáhla.

„Chceš mě tam?“

„Chce tě tam Amanda.“

„Amanda mě nezajímá. Udělám jenom to, co bude nejlepší pro tebe. Nejjednodušší pro tebe.“

Stál ve dveřích a rukama se opíral o jejich zárubně. Zdálo se, že chce vyslovit nějakou hlubokou myšlenku, ale místo toho ze země zvedl Sářinu tašku s věcmi na cvičení.

„Pospěš si, prosím tě. Počkám venku.“

25. kapitola

15. července 1975

James Ulster Amandu popadl vzadu za krk. Připadala si jako kotě, které někdo chytil za zátylek. Svěsila paže podél těla. Nohy se jí vznášely nad zemí.

Vtom si vzpomněla, že drží revolver.

Nenápadně pohnula rukou vzad a stiskla spoušť. Jednou, dvakrát, třikrát. Když ho zasáhla, trhl sebou, ale sevřel ji ještě pevněji. Znovu stiskla spoušť. Záblesk z hlavně ji spálil na boku. Ulster jí revolver vyrval z prstů a zachrčel. Ústí hlavně bylo tak horké, že se o ně popálil. Zbraň třeskla o zem.

Amanda padla na kolena a slepě šmátrala po revolveru. Ulster ji popadl za paži a prudce jí trhl vzhůru, aby ji postavil. Měla pocit, že jí praskla kost. Nohy jí opět visely nad zemí. Zády dopadla na zeď domu a vyrazila si dech. Když jí Ulster sevřel hrdlo, začala kopat a škrábat. Zaťala mu nehty do ruky. Jeho obličej se stáhl zuřivostí. Amandě se motala hlava. Nemohla popadnout dech.

„Pusťte ji!“ zařvala Evelyn. V jedné ruce držela baterku a opírala o ni revolver. „Okamžitě!“

Ulster nevěřil, že vystřelí. Sevřel Amandu ještě pevněji.

Evelyn stiskla spoušť a sevření povolilo. Ozvala se další rána a kulka se zavrtala Ulsterovi do nohy. Pustil Amandu. Paže a bok mu krvácely, ale on přesto nepadl k zemi.

„Nehýbejte se,“ nařídila mu Evelyn. Ulster ji však neposlouchal a kráčel přímo k ní. Stiskla spoušť, ale střela minula cíl. Vyrazil jí zbraň z ruky a rozmáchl se pěstí. Evelyn ustoupila, ale byla příliš pomalá. Udeřil ji do brady. Svezla se na příjezdovou cestu.

„Ne!“ vykřikla Amanda, skočila Ulsterovi na záda a zaryla mu nehty do očí. Místo aby se otočil, dopadl na kolena a převrátil se na záda. Málem Amandu rozmačkal. Hlasitě, prudce vydechla, ale stihla mu obtočit paži kolem krku a pevně ji zaklínit druhou. Kravata. Viděla, jak ji dělají druzí. Vypadalo to snadně, ale při tréninku se nebojovalo doopravdy. Nikdo nevážil přes sto deset kilogramů, s jejichž pomocí se vymanil z jejího sevření. Ulster roztrhl Amandiny paže stejně lehce, jako dítě rozvazuje stuhu. Tvrdě dopadla na záda a uhodila se o betonovou příjezdovou cestu do hlavy.

Kopala a křičela. Rány, které mu zasazovala, však nebyly k ničemu. Snadno ji přitiskl k zemi a přidržel jí paže u těla. Celou svou vahou jí přitlačil kostrč na beton. Košili měl vepředu nasáklou krví, která mu kapala i z úst. „Musíš činit pokání, sestro.“ Přitiskl ji pevněji k zemi. Nemohla dýchat.

„Musíš se mi vyznat ze svých hříchů.“

„Dobře,“ zašeptala Amanda. „Tak dobře.“

„Otče náš.“

Pokusila se mu vykroutit a lapala po dechu.

„Otče náš,“ zopakoval a přitlačil.

Žebra se jí drala do žaludku. V břišní dutině se jí cosi trhalo. Už s ním nedokázala zápasit. Mohla se jenom dívat do jeho chladných prázdných očí.

„Otče náš,“ zopakoval potřetí.

„Otče,“ zaskučela Amanda.

„Jenž jsi na nebesích.“

„Jenž jsi…“ Neměla v plicích dost vzduchu, aby mohla mluvit.

„Jenž jsi na nebesích.“

„Jenž…“ Pokusila se ho od sebe odstrčit, ale ležel na ní jako žok.

„Prosím vás,“ zahekala. „Prosím vás.“

Ulster se nadzvedl jenom tak, aby se mohla nadechnout.

„Jenž jsi…“

„Jenž…,“ pokusila se. „Jenž jsi…“

Paže se jí pohybovaly o své vlastní vůli. Ulster ji nejdřív zarazil a znovu na ni nalehl, ale pak pochopil. Opatrně se nadzvedl. Amanda zpod něj vytáhla ruku a cítila, jak se přitom otřela o vnitřní šev jeho kalhot. Pak vytáhla i druhou ruku a obě sepjala jako v modlitbě. Propletla prsty a přitiskla k sobě dlaně. Palce směřovaly ven.

Ulster na ni upřeně hleděl a usmíval se. Pomalu se zhoupl a přitiskl se k ní boky. Amanda měla pocit, že jí rozdrtí pánevní kost. Ještě víc na ni nalehl. Chtěl ji vidět, aby se mohl radovat z bolesti v její tváři.

„Otče náš…,“ zašeptala.

„Tak je to správné.“ Mluvil pomalu, jako by učil dítě. „Jenž jsi na nebesích.“

„Jenž jsi na nebesích.“ Zarazila se a zalapala po dechu.

„Posvěť se…“

„Posvěť se jméno tvé…,“ vyjelo jí z úst.

„Přijď království tvé.“ Zase na ni víc nalehl a zadíval se jí do obličeje. „Přijď království tvé?“

„Přijď…“

Amanda modlitbu nedokončila.

Místo toho mu sepjaté ruce s co největší silou zaryla přímo do krku. Klouby na jejích prstech narazily do chrupavek a kostí. Ulster zaklonil hlavu a křuplo mu v krku. Jako by praskla suchá větvička.

Jazylka. Přesně jak jí to ukázal Pete.

Ulster na ni dopadl jako špalek. Amanda se ho pokusila odstrčit. Zachroptěl, ale ani se nepohnul. Byl příliš těžký, aby ho mohla odsunout. Musela se zpod něho vysoukat. Váha jeho těla ji dusila. Přinutila se neomdlít a nepozvracet se. Nevzdat se.

Dlaněmi hledala nějakou oporu a prsty na nohou tiskla k betonu pod sebou. Šlo to pomalu a ztěžka. Srdce měla až v krku a zvedal se jí žaludek. Naposledy se odstrčila a konečně se jí podařilo osvobodit.

Evelyn byla stále v bezvědomí. Revolver jí ležel v otevřené dlani a baterka se odkutálela stranou.

Amanda sáhla po zbrani, ale Ulster ji popadl za kotník a trhl jí zpátky. Co nejsilněji vykopla dozadu. Cítila, že mu podpatkem přerazila nos. Pustil ji. S námahou si klekla, ale popadl ji znovu a obě paže jí ovinul kolem pasu. Amanda trhla hlavou vzad a snažila se ho udeřit do rozbitého nosu. Zakolísal, což jí dalo čas otočit se, zamířit a vrazit mu loket přímo do měkkého masa na krku.

Ozvalo se hlasité prasknutí, které připomínalo výstřel z brokovnice.

Ulster se oběma rukama popadl za hrdlo a hvízdavě se nadechl. Amanda ho ještě udeřila loktem. Ozvalo se další prasknutí. Zopakovala úder a Ulster padl na bok. Převrátil se na záda a chrčivě lapal po dechu. Amanda se znovu zvedla. Paže ji bolely a hlava jí třeštila. Cítila bolest na prsou a v krku. Všechno ji bolelo.

S námahou vstala. Přidržovala se přitom minivanu, aby zase neupadla. Ulster vydal bublavý zvuk. Z úst a z nosu mu kapala krev.

Amanda mu bosou nohou šlápla na krk. Cítila přesně totéž, co jí popsal Pete – o klenbu nohy jí praskaly bubliny. Několikrát přitlačila, potom odlehčila váhu a dívala se, jak se Ulsterovi rozšiřují oči hrůzou. Vypadala stejně, když se ji snažil umačkat k smrti?

„Mando,“ zamumlala Evelyn a posadila se. Měla roztržený ret a tiskla si ruku na obličej. Přes prsty jí byla vidět hrozivě nateklá tvář.

„Hej!“ Minivan oběhl policista. Když uviděl celou scénu, na místě se zarazil. „Kristepane.“ Měl v ruce zbraň, ale ochable mu visela před tělem. „Co jste to vy dvě baby provedly, kurva?“

„Amando,“ řekla Evelyn přiškrceně, jako by ji bolelo mluvit. „Ta holka,“ dodala.

26. kapitola

Současnost

STŘEDA

Vnější parkoviště hotelu Four Seasons zaplnily dodávky televizních štábů a reportéři se tam hemžili jako mravenci. Budova nesloužila jenom jako hotel. Ve vyšších patrech se nacházely kanceláře, kde sídlili drazí právníci a finanční manažeři. Rezidenční poschodí obývali samí slavní lidé. Rappeři, hvězdy televizních reality show a po slávě bažící vymetači večírků.

Podél mramorové fontány na Čtrnácté ulici se táhla policejní páska. Některý z reportérů si všiml, že na Faithině autě bliká směrovka, a všichni se k němu o překot hnali. Will přes zavřené okno slyšel, jak vykřikují otázky. Co se stalo? Proč jste tady? Můžete nám říct, kdo je oběť?

Však se to brzy dozvědí. Zavražděná žena v pokoji luxusního hotelu. Vrah puštěný na podmínku v ulicích. Ve městě neexistovalo místo, jehož by se ten zločin netýkal, od kanceláře starosty po Kongresové a informační centrum.

Will už zažil, jak se podobné záležitosti vymkly kontrole. Bude se diskutovat a analyzovat každý obscénní detail. Novináři vstřebají fámy a neustálým opakováním je promění ve fakta. Budou se klást typické otázky: Koho zabil? Proč ho pustili? Někdo se bude odvolávat na zákon o svobodném přístupu k informacím. Budou se kopírovat a rozesílat spisy a ještě do večera se ve vysílání CNN nejspíš objeví Faithin bývalý milenec, novinář Sam Lawson.

„Do prdele,“ zamumlala Faith a nasměrovala předek svého mini k policejnímu zátarasu. Auto se otřásalo, jak se reportéři prali o co nejlepší pozici. Ukázala odznak policistovi, který tam hlídal.

„To BMW patří k nám,“ řekla mu a ukázala na Sářino auto, které přijelo za nimi.

Policista si udělal poznámku a protlačil se davem, aby mohl zvednout zátaras.

Na Faithino okno zaklepal reportér. „Debile,“ zamumlala Faith a pokračovala v jízdě. Cestou k hotelu toho moc nenamluvila. Will nevěděl, jestli se tak chová proto, že neví, co by řekla, anebo zda s ním Amanda hraje svou obvyklou hru na zatajování podrobností.

Další tělo. Stejný modus operandi. Otec není k nalezení. Nová oběť byla prostitutka. Will to věděl s naprostou jistotou. Byl to otcův rukopis. Nejdřív zabil studentku a pak prostitutku. První oběti se zbavil, teprve když za ni nalezl náhradu.

Otočil se, aby se podíval, kde je Sára. Její BMW za nimi vjelo za zátaras. Pod Sářiným předním sedadlem stále ležela Willova poloautomatická pistole. Tentokrát ho nezastaví. Amanda na něho může klidně nasadit padesát hlídačů, ale on stejně vezme pistoli, najde otce a vpálí mu kulku do hlavy

Přesně tak to měl udělat včera večer. Dneska ráno. Minulý týden.

Promrhal mnoho příležitostí. Otec v tomhle hotelu bydlel dva měsíce a kdovíjak se mu dařilo přicházet a odcházet, aniž by si toho někdo všiml. Povedlo se mu unést dvě dívky. Jednu zvládl pohodit v Techwoodu a druhou zavraždil v hotelovém pokoji. To vše stihl, zatímco ho policie, hotelová ochranka a tajní agenti měli hlídat na každém kroku.

Jestli jejich pozornosti dokázal uniknout ten hajzl, Will to dovede také. Je přece synem svého otce.

Faith zaparkovala za Amandiným služebním vozem a prudce zatáhla za ruční brzdu. Will vystoupil z auta. Sářino BMW zastavilo před dvěma policejními vozy. Na scéně se pohyboval stejný počet policistů jako reportérů. Musel se protlačit kolem dvou uniformovaných mužů, aby mohl Sáře otevřít dveře. Když vystoupila ze svého vozu, rozblikaly se blesky fotoaparátů. Byla z toho nesvá a zkřížila ruce na prsou. Na sobě měla kalhoty na jógu a Willovu košili, což se sotva dalo považovat za vhodný oděv do práce. Will využil příležitosti a sáhl za ni do auta, aby zpod sedadla vytáhl pistoli.

Nic však nenahmatal.

Když zvedl hlavu, Sára na něho upřeně hleděla.

„Doktorko Lintonová,“ řekla Amanda. „Děkuju vám, že jste přijela.“

Sára zavřela auto. Zamkla ho a klíče si strčila do kapsy košile. „Je už Pete na cestě?“

„Není. Dnes ráno svědčí u soudu.“ Amanda jim gestem naznačila, že ji mají následovat dovnitř. „Vážím si toho, že jste přijela takhle na honem. Pro všechny zúčastněné bude dobré, když se tělo rychle odveze.“

Jeden policista jim otevřel postranní dveře hotelu. Ozvalo se zasvištění, protože se změnil tlak vzduchu. Will byl v hotelu poprvé. Viděl před sebou přehnaně okázalou halu obloženou různobarevným mramorem. Místnosti vévodilo široké schodiště, které se ve druhém patře dělilo na dvě samostatná ramena. Jeho stupně pokrýval koberec a naleštěné mosazné zábradlí se jen lesklo. Nad schody visel gigantický křišťálový lustr.

Místo by působilo skvěle, kdyby se zde nepohybovali všemožní policisté. Byli tu policisté v civilu i v uniformách. Zvláštní agenti GBI. Postávalo tu i několik vyšetřovatelek z mravnostního, jejichž zlaté odznaky vedle jejich sporého oblečení působily poněkud nemístně.

„Ochranka shromažďuje záznamy z kamer za posledních čtyřiadvacet hodin. Potřebuju, abyste je urychleně prošla,“ řekla Amanda Faith.

Faith přikývla a vykročila k recepci.

„Identifikovali jste oběť?“ zeptala se Sára.

„Ano.“ Amanda k sobě gestem přivolala Jamala Hodge. „Detektive, můžete až na pár výjimek odvolat většinu svých lidí?“

„Ano, madam.“ Hodge přistoupil ke svým podřízeným a zvedl ruce, aby upoutal jejich pozornost. Will ho nevnímal a místo toho pozoroval Amandu. Upravila si pásku na rameni a dávala příkazy jednomu z hotelových strážců.

„Co je?“ zeptala se Sára.

Will neodpověděl. Rozhlížel se po hale a pokoušel se objevit někoho služebně staršího od atlantské policie. Neviděl však ani Lea Donnellyho, ani kapitána Mikea Gearyho, který velel této zóně.

„Amanda ten případ převzala,“ došlo mu. Nedávalo to smysl. Policie věděla jenom to, že mrtvá prostitutka neměla nic společného s unesenou studentkou. „Co se stalo?“ zeptal se Amandy.

Ukázala na jednoho hotelového strážce. Měl na sobě drahý tmavě šedý oblek, ale prozrazovala ho vysílačka v ruce. „Tohle je Bob McGuire, velitel hotelové ochranky. Zavolal nám.“

Will si s ním potřásl rukou. McGuire byl příliš mladý na policistu ve výslužbě, ale zdál se dost klidný vzhledem k tomu, co musel řešit. Cestou k výtahu řekl: „Dneska ráno mi zavolali z kuchyně. Servírka z pokojové služby povídala, že nereaguje na zaklepání.“

„Dodržoval pravidelný režim,“ vysvětlila mu Amanda.

Dveře výtahu se otevřely a Will ustoupil, aby mohly nejprve nastoupit Sára s Amandou.

„Bydlel tu dva měsíce,“ řekl McGuire. Mávl kartou před ovládacím panelem a stiskl tlačítko s devatenáctkou. „Dodržoval přesný režim. V šest ráno si zavolal pokojovou službu a nechal si přinést snídani. Pak šel do posilovny a z té se vrátil do svého pokoje. V poledne si u pokojové služby objednal oběd.“ Zastrčil si ruce do kapes.

„Jednou nebo dvakrát týdně zašel na večeři do naší restaurace nebo jedl na baru. Většinou si ale v šest objednal večeři na pokoj. Pak jsme o něm do šesti ráno zase nevěděli.“

„Dodržoval režim, kterému přivykl ve vězení,“ poznamenala Amanda.

Will se rozhlédl po kabině. V rohu byla připevněná bezpečnostní kamera. „Jak dlouho jste ho sledovali?“

„Oficiálně?“ zeptal se McGuire. „Teprve několik dní.“ Potom dodal: „Většinu práce odvedli vaši lidé, ale moji kluci jim pomáhali.“

„A neoficiálně?“ otázal se Will.

„Od chvíle, kdy se tu ubytoval. Byl divný. Fyzicky působil velice odpudivě. Nikdy nic otevřeně neprovedl, ale lidi z něho neměli dobrý pocit. A upřímně řečeno – prezidentské apartmá stojí čtyři tisíce dolarů za noc. Obvykle se o našich movitějších klientech snažíme něco zjistit. Trochu jsem se na něj informoval a zjistil jsem, že ho musíme blíž sledovat.“

„Bavil se s ním někdo? Scházel se s někým?“ zajímala se Amanda.

„Jak už jsem řekl, byl odpudivý. Zaměstnanci hotelu se mu pokud možno vyhýbali. Pokojské k němu nikdy nechodily samotné.“

„Co ostatní hosté?“

„Nikdo se o ničem nezmínil.“

„Jak platil za pokoj?“ zeptal se Will. Ten člověk byl ve vězení. Nemohl mít kreditní kartu.

„Všechno zařídila jeho banka,“ vysvětlil mu McGuire. „Vybíráme zálohu sto tisíc za pokoj.“

Ozvalo se cinknutí a dveře výtahu se otevřely.

Will ustoupil a pak je následoval ven. Sára se mu na okamžik podívala do očí. Kývl na ni, že má jít před ním.

„V tomhle patře je pět dalších apartmá,“ řekl McGuire. „Prezidentské je v rohu. Je velké dvě stě čtyři čtverečních metrů.“

Na konci chodby stáli tři uniformovaní policisté. Byli minimálně patnáct metrů daleko. Nad hlavami jim zářilo červené označení nouzového východu. Apartmá se nacházelo přímo naproti schodišti.

McGuire je vedl chodbou. „Tři apartmá byla obsazená. Bydleli tam zpěváci, protože ve městě se koná koncert. Ubytovali jsme je v našem sesterském zařízení. Můžu vám dát jejich osobní informace, ale…“

„Nechce se mi ztrácet čas dohadováním s právníky,“ přerušila ho Amanda.

Will ucítil bolest v čelisti. Vystřelovala mu do krku. Zatínal zuby a měl napjaté ramenní svaly. Přes hudbu, která hrála na chodbě, slyšel svůj hlasitý dech. Boty se mu bořily do měkkého koberce. Stěny byly vymalované tmavě hnědou, takže dlouhá chodba působila spíš jako tunel. Na stropě v pravidelných rozestupech visely lustry. Vedle zavřených dveří bez čísla stál vozík pokojové služby. Apartmá obvykle vydalo za tři nebo čtyři pokoje. Ve filmech bylo vždycky vybavené vířivkou a koupelna odpovídala rozloze Willova domu.

Dívka nebude ve vaně ani v koupelně. Bude ležet na matraci, připíchnutá jako nějaký exemplář v laboratoři.

Další oběť. Další žena, jejíž život skončil kvůli muži, jehož DNA se nacházela v buňkách Willova těla.

Nikdy v životě nebydlel v apartmá. Nikdy neběhal po pláži ani neletěl letadlem. Neměl možnost vidět svou matku, jak se usmívá nad jeho školním vysvědčením. Hliněný popelník, který vyrobil ve školce, se stal jedním z šestnácti, které paní Flanniganová dostala ke Dni matek. Všechny dárky pod vánočním stromkem na sobě měly napsáno „pro holčičku“ nebo „pro kluka“. Toho večera, kdy odmaturoval, se díval do davu oslavujících rodin a viděl jenom samé cizí lidi.

Amanda se zastavila kousek od uniformovaných policistů. „Možná byste tu chvíli měla zůstat, doktorko Lintonová.“

Sára souhlasně přikývla, ale Will se zeptal: „Proč?“

Amanda se na něho upřeně podívala. Vypadala hůř než předešlého dne. Pod očima měla tmavé kruhy a rozmazala si rtěnku.

„Tak dobře.“ Výjimečně se s ním nedohadovala.

Policisté se tvářili znuděně a měli palce zaháknuté za opasky s výzbrojí. Stáli rozkročení, aby jim váha výzbroje nezničila záda.

„Mimi,“ oslovila Amanda ženu v uniformě. „Jak se má tvoje teta Pam?“

„Nesnáší důchod.“ Policistka ukázala na dveře apartmá. „Nikdo tam nebyl ani odtud nikdo nevyšel.“

Amanda počkala, až McGuire odemkne dveře kartou. Objevil se zelený záblesk a ozvalo se cvaknutí. Strážce podržel otevřené dveře a Sára s Amandou vešly do apartmá. Will je následoval.

„Kdybyste mě potřebovali, budu na chodbě,“ řekl McGuire. Na zárubni dveří se nacházela kovová zástrčka. Vysunul ji ven a zajistil dveře proti zamknutí.

„Takže,“ pronesla Amanda.

Stáli v chodbě a dívali se do pokoje, který byl větší než Willův dům. Závěsy na oknech byly rozhrnuté a dovnitř proudilo sluneční světlo. Roh apartmá skýtal panoramatický výhled na centrum města. Na budovu pojišťovny Equitable, na Georgijskou energetiku a hotel Westin.

V dálce se rýsoval Techwood.

Před velkou plochou televizí stály dvě pohovky a čtyři křesla. Byl tam DVD přehrávač, video a CD přehrávač. V apartmá se nacházel kuchyňský kout s dřezem a malým barem a jídelní kout pro deset osob. K zařízení pokoje patřil také velký psací stůl s kancelářským křeslem. Na záchodě bylo umyvadlo a na zdi telefon. Toaletní papír byl složený do tvaru růže a kohoutek měl tvar pozlacené labutě, jejíž zobák se otevřel a vychrlil proud vody, když se jí otočila křídla.

„Tudy,“ řekla Amanda. Dveře do ložnice byly napůl zavřené. Strčila do nich nohou, aby se otevřely úplně.

Will dýchal ústy a očekával, že ucítí známý kovový zápach krve. Předpokládal, že spatří hubenou blonďatou dívku s prázdnýma očima a dokonale nalakovanými nehty.

Místo toho uviděl svého otce.

Podlomila se mu kolena. Sára se ho pokusila zachytit, ale neměla dost síly. Will se svezl na dveře. V místnosti nebylo slyšet jediný zvuk. Amanda pohybovala ústy a Sára se mu pokoušela něco říct, ale on ji neslyšel. Plíce mu nechtěly sloužit a zamlžily se mu oči. Všechno se zbarvilo dočervena, jako by se na svět díval přes krvavý závoj.

Koberec i závěsy měly červenou barvu. Stejně tak i slunce proudící dovnitř okny. Všechno bylo červené.

Kromě jeho otce.

Ležel na zádech na posteli a sepjaté ruce měl složené na prsou.

Zemřel ve spánku.

Will zuřivě zařval. Kopl do dveří, až se klika zaryla do zdi. Popadl stojací lampu a mrštil jí přes místnost. Kdosi se ho pokusil zarazit. McGuire. Will mu dal pěstí do obličeje. Když ho někdo zezadu udeřil obuškem do podkolenních jamek, upadl na zem. Leželi na něm dva policisté. A pak tři. Přitiskli mu obličej ke koberci. Čísi silná ruka ho držela na místě, zatímco druhá trhla jeho paží vzad. Na zápěstí mu cvaklo pouto.

„Co si to dovolujete!“ vykřikla Sára. „Nechte toho!“

Její slova zapůsobila jako políček. Will zase začal vnímat okolí a uvědomil si, co se děje. Došlo mu, že se úplně přestal ovládat.

A že Sára všechno viděla.

„Pánové,“ řekla Amanda chladným, varovným tónem. „Pusťte ho. Okamžitě.“

Will přestal zápasit a ucítil, že tlak se trochu zmírnil. Sehnula se k němu policistka, které nyní viděl do tváře. Mimi. „Budeme už v klidu?“ zeptala se.

Přikývl.

Ozvalo se cvaknutí zámku pout a Will mohl opět volně hýbat paží. Všichni z něho pomalu slezli, ale on hned nevstal. Pomalu zvedl hlavu nad koberec, opřel se dlaněmi o zem a posadil se do dřepu. Nemohl popadnout dech. V uších mu bušila krev.

„To je debil.“ Bob McGuire si rukou zakrýval nos. Mezi prsty mu protékala krev.

„Pane McGuire, doufám, že nás omluvíte,“ řekla Amanda.

McGuire vypadal, že by radši kopl Willa do zubů.

„Přinesu vám led,“ nabídla se Mimi. Vzala muže za loket a odvedla ho z místnosti. Druzí dva policisté šli za nimi.

„Tak.“ Amanda si dlouze povzdechla. „Můžete odhadnout čas úmrtí, doktorko Lintonová?“

Sára se nehýbala. Dívala se na Willa. Nezlobila se ani nedávala najevo znechucení. Jenom se trochu třásla. Will poznal, že mu chce pomoci. Že mu touží pomoci. Za to, že to neudělala, ji miloval ještě víc.

Odstrčil se rukama od podlahy, vstal a uhladil si sako.

„Naposledy ho viděli včera večer, asi v sedm,“ řekla Amanda. „Zavolal pokojovou službu, aby odvezla tác s nádobím, a pověsil na dveře ceduli se snídaní.“

Pokojová služba. Střešní apartmá. Klidná smrt ve spánku.

„Doktorko Lintonová?“ otázala se Amanda. „Ten čas úmrtí by nám velice pomohl.“

Sára začala vrtět hlavou ještě dřív, než Amanda dořekla. „Nemám vhodné nástroje. Nemůžu s tělem hýbat, dokud ho nevyfotografují. Ani nemám rukavice.“

Amanda otevřela kabelku. „Když dorazili první policajti, termostat byl nastavený na jednadvacet stupňů.“ Podala Sáře chirurgické rukavice. „Určitě nám můžete říct aspoň něco.“

Sára se znovu podívala na Willa. Uvědomil si, že čeká na jeho svolení. Přikývl, a tak si vzala rukavice. Když se blížila k posteli, výraz jejího obličeje se změnil. Mnohokrát toho byl svědkem. Svou práci ovládala dobře a uměla ji oddělit od soukromí.

Will viděl dostatečný počet předběžných ohledání, takže věděl, na co Sára myslí. Zaznamenala pozici těla – mrtvý ležel natažený na matraci. Všimla si, že prostěradlo a pokrývka jsou úhledně složené v nohách postele. Zaregistrovala, že oběť je oblečená do bílého trika s krátkým rukávem a bílých trenýrek.

A že na stolku vedle ní leží černé sametové pouzdro s manikúrou.

Nástroje byly úhledně poskládané: kleštičky na nehty, maličké nůžky, leštička na nehty, tři různé kovové pilníky, smirkový pilník, pinzeta a ampulka z čirého skla, v níž ležely bílé půlměsíce ostříhaných nehtů Willova otce.

Will ho ve skutečnosti nikdy neviděl. Na vězeňské fotografii měl opuchlý obličej zohyzděný tmavými podlitinami. Několik měsíců po jeho zatčení se jednomu fotografovi od novin podařilo pořídit rozmazaný snímek, na němž v poutech vychází ze soudní budovy. O jiných fotografiích Will nevěděl. V jeho spisu nebyly žádné informace o jeho kořenech. Nikdo nevěděl, odkud pochází. Neohlásili se žádní přátelé, rodiče ani sousedé, kteří by tvrdili, že se jim vždycky zdál naprosto normální.

Atlanta Journal Constitution tehdy byly dvoje noviny – Atlanta Journal a Atlanta Constitution. Obě vydání informovala o soudním řízení, ale žádný proces se nekonal. Otec se přiznal k únosu, mučení, znásilnění a vraždě. Protože Nejvyšší soud prohlásil trest smrti za nelegální, prokurátor mu za přiznání nabídl doživotní trest s možností propuštění na podmínku. Rozumělo se, že podmínka v jeho případě nebude nikdy navržená.

Will si říkal, že otec má celkově vzato štěstí. Vyhnul se mu nejvyšší trest a komise, která rozhodovala o podmínečných propuštěních, ho nakonec pustila na svobodu. Měl štěstí, že zemřel tak, jak sám chtěl.

A předtím ještě dostal příležitost zabít.

Sára se nejprve soustředila na obličej mrtvého, protože ten vždycky začal tuhnout nejdřív. Vyzkoušela, jestli se mu pohybuje čelist, a prsty zatlačila na zavřená víčka a ústa. Potom mu prohlédla prsty a ohnula zápěstí. Nehty mrtvého se ve slunečním světle leskly. Měl je upilované až do masa. Na palci mu před smrtí krvácela záděra.

„Je to jenom odhad, ale myslím, že zemřel někdy v posledních šesti hodinách,“ řekla Sára.

Amanda ji nehodlala tak snadno nechat být. „Zkusila byste odhadnout příčinu smrti?“

„To ne. Mohl dostat infarkt nebo se otrávit kyanidem. Tohle budu schopná říct, až ho budu mít na stole.“

„Ale určitě mi o něm můžete říct něco dalšího.“

Sáru její požadavek očividně rozčílil. Přesto odpověděla: „Je mu mezi pětašedesáti a devětašedesáti lety. Kvalitně se stravuje a udržuje se v dobré kondici. I přes ztuhlost jsou zřetelné silné svaly. Má umělé zuby, které kvalitou odpovídají tomu, co se poskytuje ve věznicích. Na hrudníku má něco, co vypadá jako jizva. Je vidět ve výstřihu jeho nátělníku. Zdá se, že podstoupil nějakou operaci.“

„Před několika lety dostal infarkt.“ Amanda se zamračila. „Bohužel se jim ho podařilo zachránit.“

„To by vysvětlovalo tu jizvu po tracheostomii na krku.“ Ukázala na kovový náramek na mužově zápěstí. „Je diabetik. Oblečení mu svléknu, až ho vyfotografují, ale předpokládám, že na břiše a na nohách najdeme vpichy po injekcích.“ Svlékla si rukavice. „Potřebujete ještě něco dalšího?“

Ve dveřích stála Faith. „Něco mám.“ V ruce držela cédéčko. Na Willa se nepodívala, což mu napovědělo, že pro ni identita oběti není nic nového. Byla lepší lhářka, než si myslel. Anebo ne? Alespoň už chápal, proč cestou sem mlčela.

„Můžeme se na to podívat ve vedlejší místnosti,“ navrhla Amanda.

Všichni tři stáli v půlkruhu a čekali, až Faith zastrčí cédéčko do přehrávače. Amanda byla mezi Willem a Sárou. Vytáhla z kabelky chytrý telefon. Will si nejprve myslel, že si čte e-maily, ale nebylo těžké podívat se jí přes rameno. Na displeji přístroje se rozpínala pavoučí síť drobných prasklin, ale Will poznal stránku se zprávami.

„V hotelu v centru města zemřel nedávno podmíněně propuštěný zločinec,“ přečetla Amanda titulek.

„Doufali, že to bude někdo slavný.“ Faith vzala do ruky dálkové ovládání. „Idioti.“

„Ta věc ještě neusnula.“ Amanda dál projížděla zprávy. „Vypadá to, že jim nějaký zaměstnanec hotelu dal tip, že za několik posledních dní se tu často vyskytuje policie.“ Willovi řekla: „Kvůli tomuhle se snažíme být přátelští.“

„Tak jedem.“ Faith namířila dálkovým ovládáním na přehrávač. Bezpečnostní kamera ukázala prázdný hotelový výtah. Will poznal vzorované dlaždice na podlaze zdviže. Faith záznam zrychlila se slovy: „Promiňte, nemá to označené stopy.“

Na panelu nade dveřmi výtahu se rozsvítila světla, která ukazovala, že zdviž sjíždí dolů do haly. Faith nahrávku zastavila, když se otevřely dveře. Do výtahu nastoupila nějaká žena. Byla hubená, vysoká a měla dlouhé blonďaté vlasy. Na temeni jí seděl bílý klobouk s širokou měkkou krempou. Hlavu měla sehnutou a okraj klobouku jí zakrýval skoro celý obličej. Než se otočila, objevila se jenom její brada. „Prostitutka,“ řekla Faith. „Hotelová ochranka neví, jak se jmenuje, ale už tady byla. Poznali ten klobouk.“

Will se podíval na časový údaj. 22:14:12. V té době spal se Sárou na pohovce.

„Má kartu s čipem na odemykání,“ řekla Amanda, zrovna když žena přitiskla kartu na panel ve výtahu, stejně jako to udělal i Bob McGuire. Stiskla tlačítko s devatenáctkou a dveře se zavřely. Žena se dívala na dveře a bezpečnostní kamera shora zabírala její klobouk. Vnitřní část dveří byla vyrobená z masivního dřeva. Nebylo tam zrcadlo, v němž by se odrážela ženina postava.

„Zabraly kamery v hale její obličej?“ zeptala se Amanda.

„Ne,“ odpověděla Faith. „Je to profesionálka. Věděla, kde jsou kamery.“ Žena vystoupila z výtahu a dveře se zavřely. Kabina byla opět prázdná. „Nahoře se zdržela půl hodiny a pak zase sjela dolů. Kontaktovala jsem mravnostní. Povídali, že to časově zhruba odpovídá.“

„Má štěstí, že se odtud dostala živá,“ poznamenala Amanda.

Faith video znovu zastavila. Dveře výtahu se otevřely a žena nastoupila stejně jako předtím – se skloněnou hlavou a s obličejem zakrytým kloboukem. Na jízdu do haly žádnou kartu nepotřebovala. Stiskla prstem tlačítko. Opět stála čelem ke dveřím, ale tentokrát si sáhla na klobouk a upravila si ho.

„Předtím neměla nalakované nehty,“ řekl Will.

„No právě,“ přitakala Faith. „Než jsem sem šla, čtyřikrát jsem se na to podívala.“

Will zíral na ženiny nehty. Měla je rudé, nepochybně natřené lakem Bombshell Ultra Lucent od firmy Max Factor. „Vedle postele žádný lak není. Jenom manikúra,“ řekl.

„Třeba si přinesla vlastní,“ napadlo Faith.

„To se nezdá pravděpodobné,“ kontrovala Amanda. „Měl rád všechno pod kontrolou.“

„Podívám se do vedlejšího pokoje,“ navrhla Sára.

Amanda řekla Faith: „Lidé z ochranky tvrdí, že ta holka v hotelu nebyla poprvé. Projděte sekundu po sekundě všechny nahrávky, které mají. Některá kamera přece musela zachytit její obličej.“

Faith odešla z místnosti.

Amanda z kabelky vyndala latexovou rukavici. Nenavlékla si ji, ale použila ji místo kapesníku, aby se její prsty nedotkly zásuvek psacího stolu, které otevřela. Našla v nich propisovačky a papíry, ale žádný lak na nehty od Maxe Factora se zašpičatělým bílým uzávěrem.

„Na tohle nejsou potřeba dva lidi,“ pronesla.

Will prohlédl kuchyňský kout. Na lince ležely dvě karty. Jedna byla černá a na druhé byl vyobrazený běžecký pás. Pravděpodobně patřila k posilovně. Vedle ležel štos nových bankovek. Will se jich nedotkl, ale odhadoval, že je tam kolem pěti set dolarů v samých dvacetidolarovkách.

„Máte něco?“ zeptala se Amanda.

Will šel za bar. Našel míchátka do koktejlů, ubrousky a šejkr na martini. Bibli, mezi jejímiž stránkami byla zasunutá obálka. Kniha byla stará. Na rozích obalu měla odřenou kůži, pod níž prosvítal kartón.

„Půjčte mi tu rukavici,“ požádal Amandu.

„Co jste našel?“ Rukavici mu nepodala. Místo toho si otřela dlaň do sukně a rukavici si navlékla. Otevřela Bibli.

Uvnitř ležela obálka. Očividně tam byla už nějakou dobu. Papír byl starý a z kulatého loga v rohu se ošoupal inkoust. Strojem psaná adresa časem zešedla.

Amanda Bibli chtěla zavřít, ale Will ji zarazil.

Sklonil se nad obálkou a ze všech sil mhouřil oči, aby dokázal přečíst adresu. Otcovo jméno viděl už častokrát a rozeznal ho. Stejně snadno přečetl i Atlantskou věznici. Tato slova psal skoro do každého hlášení. Poštovní razítko bylo vybledlé, ale datum bylo dobře čitelné. 15. srpna 1975.

„Tenhle dopis dostal měsíc po mém narození,“ řekl.

„Vypadá to tak.“

„Je od právnické firmy.“ Poznal váhy Spravedlnosti.

„Od Hermana Centrella,“ doplnila Amanda.

Otcova obhájce. Pracoval pro toho, kdo mu zrovna zaplatil. Byli tu i kvůli němu. Prokurátor se tak bál jeho vynikající pověsti, že navrhl doživotí s možností podmínečného propuštění, když se otec přizná.

„Otevřete to,“ řekl Will.

Poprvé za patnáct let viděl Amandu vyvedenou z míry, i když jenom trochu. Na okamžik na ní byl vidět strach. Stejně rychle však nasadila neproniknutelný výraz.

Obálka byla přilepená k hřbetu knihy. Musela ji otočit jako stránku. Lepidlo na záhybu dávno vyschlo. Palcem a ukazovákem obálku stiskla a otevřela. Will se podíval dovnitř.

Neobsahovala žádný dopis ani vzkaz. Byl na ní jenom vybledlý inkoust od obtisknutých slov.

„Očividně ji používal jenom jako záložku,“ poznamenala Amanda.

„Proč ji dávno nevyhodil?“

„Nic jsem nenašla.“ Sára se vrátila a oznámila: „V koupelně ani v ložnici žádný lak na nehty není. Objevila jsem jeho soupravu pro diabetiky. Jehly má v plastové krabičce na jedno použití. Budeme ji muset nechat v laboratoři rozříznout, ale pokud můžu říct, tak v ní není nic, co by tam nepatřilo.“

„Děkuju, doktorko Lintonová.“ Amanda zavřela Bibli a znovu vytáhla chytrý telefon. „Wille?“

Nevěděl, co by měl dělat jiného než pokračovat v prohledávání baru. Hranou boty otevřel spodní skříňky. Našel v nich další sklenice a dva kyblíky na led. Minibar byl odemčený. Will ho otevřel špičkou boty. Lednička byla plná ampulek s inzulínem, ale nic jiného neobsahovala. Nechal dveře zase zapadnout.

Na policích za barem stálo přes dvacet lahví alkoholu. V zrcadlech na stěně se odrážel Willův obraz. Nepodíval se na sebe, aby se zase nezačal přirovnávat k otci. Radši si prohlížel barevné nálepky, tvar láhví a jejich nahnědlý a zlatavý obsah.

Proto si všiml, že jedna láhev nestojí zcela rovně. Něco pod ní bylo, takže se nakláněla na stranu.

„Zvedněte tuhle láhev,“ řekl Amandě. Výjimečně se ho nezeptala proč. Vzala ji z police. „Je tu klíč.“

„Od minibaru?“ otázala se Sára.

Will se podíval na zámek na ledničce. „Ne. Je moc velký.“

Amanda klíč opatrně vzala za oba konce. Neměl kulatou ani hranatou hlavu. Byl článkový. V kovu bylo vyražené číslo.

„To je klíč od zámku Schlage,“ vysvětlil Will.

„Nemám tušení, co to znamená,“ odpověděla Amanda zmateně.

„To je masivní dveřní zámek. Používá se v továrnách.“ Will vyšel na chodbu. Policisté odešli, ale McGuire tam dál postával a na nose si držel sáček s ledem.

„Omlouvám se,“ řekl Will.

McGuire odměřeně přikývl, ale nezdálo se, že by mu odpustil.

„Které dveře v hotelu se odemykají kovovým klíčem?“ zeptal se Will.

Strážce pomaličku sundal sáček s ledem z nosu a vtáhl krev. „Čipové karty…“

Amanda ho přerušila a ukázala mu klíč. „Tohle je od zámku se závorou od Schlage. Ten zámek je masivní. Které dveře v hotelu se s tím otevírají?“

McGuire nebyl hloupý. Rychle se vzpamatoval. „Takové zámky jsou akorát ve sklepě.“

„Co je v něm?“ zeptala se Amanda.

„Generátory. Stroje. Výtahové šachty.“

Amanda vyrazila k výtahům. „Přivolejte svůj tým a řekněte jim, že se s námi mají dole sejít,“ přikázala McGuireovi.

McGuire se rozběhl, aby jí stačil. „Hlavní výtahy jedou jenom do haly. Musíte sjet služebním výtahem do druhého patra a pak sejít po únikovém schodišti za lázněmi.“

Amanda rázně stiskla tlačítko výtahu. „Co dalšího je v tom patře?“

„Místnosti, kde se dělají lázeňské procedury, nehtové studio a bazén.“ Dveře se otevřely. Strážce Amandu nechal vejít jako první. „Schodiště do sklepa je za posilovnou.“

27. kapitola

15. července 1975

„Amando,“ zopakovala Evelyn.

Amanda hleděla na Ulstera a nepřestávala mu šlapat na krk. Stačilo trošku zatlačit a mohla mu rozdrtit průdušnici.

„Amando, ta holka,“ řekla Evelyn.

Ta holka.

Amanda ustoupila a obrátila se k policistovi: „Zatkněte ho.“ Muž vytáhl pouta a přes mikrofon na rameni se spojil s dispečinkem. Jeho hlas zněl stejně vyděšeně, jako se před deseti minutami cítila Amanda.

Už se nebála. Vrátila se jí tvrdost a vztek. Vyrazila k domu.

„Počkej.“ Evelyn ji vzala za paži. Spodní část obličeje měla oteklou. Mluvení jí očividně způsobovalo bolesti, ale zašeptala: „Možná je tam někdo další.“

Neměla na mysli další dívku, ale dalšího vraha.

Amanda ze země sebrala svůj revolver. Dřevěnou rukojeť měl prasklou. Otevřela váleček s náboji. Zbývala v něm jedna nábojnice. Pohlédla na Evelyn, která se podívala do zásobníku svého revolveru a zvedla čtyři prsty. Dohromady měly pět nábojů. Nic víc.

Úplně to stačilo.

Dveře domu byly odemčené. Amanda sáhla dovnitř a stiskla vypínač. Ve staré objímce na stropě se rozsvítila jediná žárovka. Domek byl jednopatrový a všechny pokoje se nacházely na jedné straně, takže se od předních dveří dalo chodbou projít rovnou k těm zadním. V obývacím pokoji stály dvě židle a na jedné z nich ležela otevřená Bible. Na zemi stála stříbrná miska s vodou. Připomínalo jí to velikonoční bohoslužby, na něž ženy přinesly misky s vodou a umyly mužům nohy. Od svých deseti každý rok myla nohy Dukeovi.

Ticho narušil vzdálený jekot sirény. Nebyla jenom jedna, ale dvě, tři. Víc, než dokázala rozeznat.

K Amandě se přidala Evelyn a společně kráčely chodbou. Přímo před sebou měly kuchyň. Napravo viděly dvoje dveře a nalevo jedny. Všechny byly zavřené.

Evelyn ukázala na první dveře a sevřela revolver v ruce. Kývla na znamení, že je připravená.

Stály každá z jedné strany zavřených dveří. Amanda sáhla na kulatou kliku a otočila jí. Otevřela dveře, rychle za ně sáhla a stiskla vypínač. Rozsvítila se stojací lampa. Uprostřed místnosti byla kovová postel s potřísněnou matrací, z níž lezly roztrhané nitě. Bylo tu umyvadlo ve stojanu, výlevka, židle a noční stolek.

Na stolku ležely kleštičky na nehty a ostříhané kůžičky. Leštička na nehty. Tři různé kovové pilníky. Smirkový pilník a pinzeta. Červený lak od firmy Max Factor se zašpičatělým bílým uzávěrem. Skleněná ampulka plná ostřihaných ženských nehtů.

Jane Delrayová.

Mary Halstonová.

Kitty Treadwellová.

Lucy Bennettová.

Špinavé místnosti. Popraskané stěny. Holé žárovky na stropě. Zvířecí exkrementy na zemi. Zápach krve a hrůzy.

V tomhle domě je držel.

Evelyn tiše zasyčela, aby upoutala Amandinu pozornost. Kývla směrem k dalším dveřím. Amanda viděla, jak do obývacího pokoje vstupuje policista. Nečekala na něho. Nepotřebovaly jeho pomoc.

Postavila se ze strany k zavřeným dveřím a otočila kulatou klikou. V místnosti se už svítilo. Zase objevila umyvadlo ve stojanu, výlevku, soupravu na manikúru, červený lak a skleněnou ampulku s ostříhanými nehty.

Dívka ležela na matraci opřená o čelo postele a po břiše jí v jednolitém proudu stékala krev. U úst měla růžovou pěnu a rukou svírala velký nůž, který jí trčel z hrudníku.

„Nedělejte to!“ Amanda se vrhla kupředu a klekla si vedle postele. Přikryla dívčinu ruku svou dlaní. „Nevytahujte ho.“

Evelyn křikla na policistu: „Zavolejte sanitku! Je živá!“

Dívce se z hrdla vydral mlaskavý zvuk a Amandinu ruku s pískáním ovanul proud vzduchu. Ostří nože směřovalo doleva. Probodlo nešťastnici plíce a možná i srdce. Nůž byl obrovský. Podobné nástroje používali lovci při stahování zvířat z kůže.

„Mi…,“ vydechla dívka. Celá se třásla a z dírek kolem rozervaných rtů jí visely kousky potrhané nitě. „Mi…“

„Už je dobře,“ uklidňovala ji Amanda. Rozevírala dívce prsty a snažila se udržet nůž ve stejné pozici.

„Má záchvat?“ zeptala se Evelyn.

„Nevím.“ Amandě se podařilo osvobodit nůž ze sevření dívčiných prstů. Držela ho na místě a modlila se, aby brzy přijela sanitka. „Je to už v pořádku,“ ujistila zraněnou. „Jenom to ještě chvíli vydržte.“

Dívka se pokusila zamrkat. Na obočí se jí lepily kousky očních víček. Napřáhla ruku a natáhla prsty ve snaze ukázat na otevřené dveře.

„Už je dobře, zlatíčko.“ Amandě po tvářích stékaly slzy. „Odvezeme vás odsud. Už vám neublíží.“

Dívka vydala zvuk, který byl něco mezi výdechem a slovem.

„Dostaneme vás odsud.“

Znovu se ozval ten zvuk.

„Copak je?“ zeptala se Amanda.

„Mii…,“ vydechla dívka, „luu…“

Amanda zavrtěla hlavou. Nerozuměla jí.

Přisedla si k nim Evelyn. „Copak je, zlatíčko?“

„Mii…,“ zopakovala dívka. „Mii… luu…“

„Miluju?“ zeptala se Amanda. „Milujete?“

Dívka roztřeseně přikývla. „Ho…“

Přestala dýchat a zmalátněla, jak z ní vyprchal život. Amanda už ji neudržela. Jemně ji nechala dopadnout na postel. Dívčiny oči ztratily jakýkoli výraz. Amanda ještě nikdy nikoho neviděla zemřít. V místnosti se ochladilo a až do morku kostí ji studil větřík. Jako by se nad nimi chvíli vznášel stín, který stejně rychle zmizel.

Evelyn se zvedla do kleku a tiše řekla: „Lucy Bennettová.“

„Lucy Bennettová,“ zopakovala Amanda.

Dívaly se na tu nebožačku. Na její obličej, trup, ruce a nohy. Na celém těle měla napsané hrůzy, které v posledním roce zažila.

„Jak ho mohla milovat?“ zeptala se Amanda. „Jak mohla…“

Evelyn si hřbetem ruky otřela slzy. „To nevím.“

Amanda mrtvé zírala do očí. Před chvílí ji zvenku viděla oknem. Měla ji před sebou, jako by to byla scéna z hororu. Dívka na posteli s rukou na hrudi. Držela nůž. Uvědomila si to až teď.

Jekot sirén zesílil.

„Dům je prázdný.“ Přišel za nimi pochůzkář. „Co jste…“ Pak uviděl tělo. Ruka mu vylétla k ústům, vyběhl z místnosti a cestou dávil.

„Aspoň jsme u ní byly na konci,“ řekla Evelyn.

Z ulice k nim dolehlo skřípění pneumatik. Venku blikalo modré světlo.

„Třeba jsme jí přinesly… Já nevím. Útěchu?“

„Přijely jsme moc pozdě a nemohly jsme ji zachránit.“

„Našly jsme ji,“ řekla Evelyn. „Aspoň jsme ji našly. V posledních minutách života byla svobodná.“

„To nestačí.“

„Ne,“ přitakala Evelyn. „Nikdy to nebude stačit.“

Sirény umlkly, když se policejní auta zastavila. Zvenku k nim dolehl hovor. Hrubé hlasy vykřikovaly povely. Nastaly komplikace, které vždy provázely chvíle, kdy věci vzali do svých rukou muži.

Ozvalo se ještě něco.

Evelyn to očividně také zaslechla.

„Co je to za zvuk?“ zeptala se přesto Amanda.

28. kapitola

Současnost

SUZANNA FORDOVÁ

Teď už věděla, co je to za zvuk. Výtahy, které jezdily nahoru a dolů. Slyšela, jak proud vzduchu hvízdá jako vlak – nahoru a dolů, dolů a nahoru –, když doktorka kancelářskými nůžkami stříhala nitě.

„Budete v pořádku,“ ujistila ji. Očividně to tu řídila. Přišla k Suzanně jako první. Jako jediná se nebála toho, co vidí. Ostatní postávali za ní. Slyšela, jak dýchají, jako když z žehličky uniká pára. Doktorka pak jednomu z nich řekla, ať zavolá sanitku, a dalšímu, ať přinese láhev vody. Někdo jiný měl přinést deku a jeho kolega najít nůžky. Všichni ji hned poslechli a rychle odběhli. Suzanna ještě dlouho poté, co oddusali, cítila jejich přítomnost v místnosti.

„Nic se vám nestane,“ uklidňovala ji doktorka a položila ruku na Suzanninu hlavu. Byla hezká. Suzanna ze všeho nejdřív spatřila její zelené oči. Shlížely na ni přes ostří nůžek, když opatrně odstřihávala nitě. Položila ruku Suzanně na oči, aby ji světlo neoslepilo. Dotýkala se jí tak zlehka, že když rozstřihávala nitě na jejích rtech, Suzanna na kůži skoro necítila jejich kovová ostří.

„Podívejte se na mě. Budete v pořádku,“ řekla doktorka. Měla pevný hlas a byla si tím tak jistá, že jí Suzanna uvěřila.

Potom uviděla toho muže. Byl mohutný a číhal na ni. Vypadal jinak – mladší. Ale pořád to byl tentýž chlap. Tatáž zrůda.

Rozkřičela se. Otevřela ústa a zaškrábalo ji v krku. Plíce se jí chvěly. Křičela, jak nejhlasitěji mohla. Nedokázala přestat, i když muž odešel. Přeřvala doktorčin uklidňující hlas. Neztišila se, ani když přišli záchranáři. Nepřestala, dokud jí doktorka nevpíchla do těla jehlu.

Účinek léku ucítila v celém těle.

Okamžitě se jí ulevilo.

Mozek se jí uklidnil a srdce zpomalilo. Zase mohla dýchat, chutnat a vidět. Cítila to v celém těle. V rukách, prstech na rukou i na nohou. Všechno se jí účinkem látky chvělo.

Uvolnění. Vykoupení. Zapomnění.

Zanna se znovu zamilovala.

29. kapitola

Současnost

STŘEDA

Z reproduktorů v Amandině autě tiše zpíval Sinatra, ale Will slyšel jenom křik Suzanny Fordové. Ohromně se mu ulevilo, že ji našli živou. Když ji Sára osvobodila, málem se rozplakal. Jeho otec jí ublížil a pokusil se ji zničit, ale Will mu to překazil. Vyhrál. Konečně toho dědka porazil.

Jenže pak se na něho Suzanna podívala a uviděla v něm oživlého Jamese Ulstera.

Opřel se čelem o ruku a zíral na projíždějící auta. Stáli v dopravní zácpě poblíž jednoho z mnoha nákupních center v Broskvoňové ulici.

Amanda ztišila rádio. Sinatrův hlas zněl ještě příjemněji. Položila ruku zpátky na volant. Druhou měla v pásce připevněné na rameni a kolem pasu.

„O víkendu se má ochladit,“ poznamenala.

Chraptěla, nejspíš od toho, jak posledních dvacet minut bez přestání mluvila do telefonu. Hovořila s hotelovou ochrankou a s atlantskou policií. Se svými agenty v GBI. Nehodlala nikomu dovolit, aby se vyhnul zodpovědnosti za to, že si nevšiml skutečnosti, že Ulsterovy ranní návštěvy posilovny byly jenom zástěrkou, díky níž se dostal na schodiště vedoucí do sklepa. Kolikrát sešel dolů, aby tam té dívce ubližoval? Kolik příležitostí k jeho zadržení se propáslo?

Dívku dole věznil minimálně týden. Trápil ji žízní a hlady a zohavil ji. Kdo ví, co dalšího jí provedl.

„I když předpovědi počasí se samozřejmě nedá věřit. Vždycky je to jinak,“ dodala.

Will stále neodpovídal.

Když jeli kolem Amandina bydliště, zrychlila. Obytný komplex Královský park byl hezký, ale domům v sousedství se nevyrovnal. Nacházeli se v Buckheadu. Ceny rezidencí v Habershamově a Říční ulici a v ulici U Broskvoňového potoka začínaly na dvou miliónech dolarů a tryskově letěly vzhůru. V této čtvrti se nacházely nejdražší nemovitosti ve městě. Její poštovní směrovací číslo patřilo na seznam deseti nejbohatších adres v celé zemi.

„Mělo by trochu zapršet.“

Will se podíval do bočního zpětného zrcátka. Blížili se k centru Buckheadu. Za nimi jelo policejní auto. Amanda Willovi nevysvětlila proč a on v sobě nenašel sílu, aby se jí zeptal. Mělce dýchal a měl zpocené ruce. Nedokázal vysvětlit své pocity, jenom v hloubi duše věděl, že se chystá něco zlého.

Amanda zpomalila. Když porušila předpisy a odbočila do ulice U Přívozu ve West Paces, ozvalo se troubení. Otevřela ústa, ale jenom se nadechla.

Očekával, že ještě řekne něco o počasí, ale měla zavřená ústa a upírala oči na silnici před sebou.

Will se znovu zadíval z okna. Z hrůzy, kterou cítil, se mu dělalo špatně. Amanda mu dnes jedno překvapení už přichystala. Bylo to od ní kruté. Prožil šok, který ho málem zabil. Co dalšího měla ještě v plánu?

Amanda ukázala na dům ve stylu šedesátých let s falešnými koloniálními sloupy. Sídlo guvernéra. „Několik měsíců před vaším narozením tady zuřilo tornádo. Sebralo střechu a prohnalo se Perryho sídlištěm.“

Will jí na to nehodlal skočit. „Co bude s jeho tělem?“

Nezeptala se, koho má na mysli. „Nikdo ho nebude chtít. Uloží ho do hrobu pro chudé.“

„Má peníze.“

„Chcete je?“

„Ne.“ Nechtěl od svého otce vůbec nic. Než by si vzal jenom pětník z jeho krvavých peněz, radši by zase žil na ulici.

Amanda zpomalila, aby mohla znovu odbočit. „Kam to jedeme?“ zeptal se Will konečně.

Zapnula blinkr. „Vy to nevíte?“

Prohlížel si název ulice. Prozradilo ho X uprostřed. Tuxedo Road. Byli v nejbohatší části nejbohatší čtvrti ve městě. Dva milióny dolarů tady nejspíš dostatečně pokryly daň z nemovitosti za dům.

„Ne?“ zeptala se Amanda.

Will zavrtěl hlavou.

Odbočila. Ujeli ještě několik desítek metrů a Amanda řekla: „Vaše záznamy z mládí jsou zapečetěné.“

„Já vím.“

„Nemáte otcovo příjmení.“

„Ani matčino.“ Will si povolil uzel na kravatě. Nemohl se nadechnout. „Ten reportér z AJC, ten Faithin bývalý. Volal vám…“

„Protože jsem pracovala na původním případu.“ Amanda se na něho podívala. „Já jsem vašeho otce dostala poprvé za mříže.“

„Vy ne. To Butch Bonnie a…“

„Rick Landry.“ Zabrzdila před ostrou zatáčkou. „Byli to detektivové z oddělení vražd. Já jsem pracovala v oddělení, kterému se eufemisticky říkalo Zločiny proti vagíně. Jakmile měl zločin něco společného s vagínou, dostala jsem ho na starost.“ Znovu se na něho podívala, ale jenom aby si vychutnala jeho reakci. „Veškerou práci jsme odvedly Evelyn a já. Butch s Landrym jenom slízli smetanu. Netvařte se tak šokovaně. Tehdy se to dělo běžně. Dokonce bych si troufla říct, že je to tak pořád.“

Will jí nemohl odpovědět, i kdyby chtěl. Bylo toho na něho příliš mnoho. Příliš mnoho informací. Radši se díval na rozlehlé domy, které míjeli. Hrady. Mauzolea. Konečně ze sebe vypravil: „Proč jste mi to neřekla?“

„Protože to nebylo důležité. Byl to jenom jeden z mnoha případů. Za ty roky jsem pracovala na mnoha věcech. Nevím, jestli jste si toho všiml, ale tuhle práci dělám už hrozně dlouho.“

Rozepnul si límeček košile. „Měla jste mi to říct.“

Výjimečně byla upřímná. „Nejspíš jsem vám toho měla říct mnohem víc.“

Znovu zpomalila, zapnula blinkr a vjela na dlouhou příjezdovou cestu. Objevil se před nimi obrovský hrázděný dům, který by zabral celé fotbalové hřiště. Před ním se rozkládal stejně rozlehlý, svažitý trávník posekaný v mřížkovém vzoru. Kolem vysokých dubů v kruzích rostly azalky a lilie.

„Kdo tu bydlí?“ zeptal se Will.

Amanda si jeho dotazu nevšímala a zastavila před zavřenou branou. Její ozdobné spirály byly natřené lesklou černou barvou, která se dobře hodila k plotu z tepaného železa a cihel, jenž lemoval pozemek. Stiskla tlačítko interkomu.

Uplynula celá minuta, než se ozval ženský hlas. „Ano?“

„Tady Amanda Wagnerová.“

V interkomu to zapraskalo a pak se ozvalo dlouhé bzučení. Brána se začala otevírat.

„Nádherný barák,“ zamumlala Amanda, když jela po točité příjezdové cestě.

„Kdo tady bydlí?“ zopakoval Will.

„Vy to tu opravdu nepoznáváte?“

Will zavrtěl hlavou, ale dům mu něčím připadal povědomý. Ten zvlněný zelený kopec – kutálel se po něm dolů hlavou napřed a na kalhotách měl skvrny od trávy.

Příjezdová cesta se před domem stáčela do mírného oblouku a tvořila kruh. Uprostřed stála veliká fontána, v jejíž betonové nádrži šplouchala voda. Amanda zaparkovala rovnoběžně s těžkými vstupními dveřmi ze dřeva. Byly příliš velké – přinejmenším tři a půl metru na výšku –, ale dobře zapadaly do celkového charakteru budovy.

Will se ohlédl přes rameno. Policejní auto se nacházelo zhruba třicet metrů od nich, na konci příjezdové cesty. Kouřilo se mu z výfuku.

Amanda si upravila závěs na paži. „Zapněte si límec a pořádně si zavažte kravatu,“ nařídila Willovi a počkala, dokud neuposlechl. Potom vystoupila z auta.

Willovi pod nohama zakřupaly malé kousky štěrku. Z fontány stříkala voda. Podíval se na trávník před domem. Kutálel se z toho kopečku? Vzpomínal si jenom útržkovitě. Nevybavovalo se mu nic příjemného.

„Jdeme.“ Amanda držela kabelku za ucha a kráčela po schodech vzhůru ke dveřím. Ty se otevřely dřív, než stihla zazvonit.

Ve stínu dveří stála starší žena. Vypadala jako typická buckheadská manželka – byla velice hubená, tak jako všechny zámožné ženy, a na jejím obličeji s vypnutou kůží určitě zapracoval plastický chirurg. Příliš silně se nalíčila a vlasy měla nalakované do tuha. Měla na sobě červenou sukni, punčocháče a boty s vysokým podpatkem. Manžety bílé hedvábné halenky zdobily maličké perlové knoflíky. Přes úzká ramena si přehodila červený propínací svetr.

Neobtěžovala se s formalitami. „Čeká na vás ve své pracovně.“

Hala domu byla skoro stejně velká jako ta ve Four Seasons. I tady stálo široké schodiště, které se v patře dělilo do dvou ramen. Bíle omítnutý strop zdobily tmavé dřevěné trámy. Lustr byl z tepaného železa. Nábytek vypadal masivně. Na zemi ležely orientální koberce s tmavě modrými a vínovými vzory.

„Tudy,“ řekla žena a vedla je dlouhou chodbou, která lemovala celou šířku domu. Jejich kroky se rozléhaly na břidlicové dlažbě. Will si nedokázal pomoci a musel se podívat do každé místnosti, kterou minuli. Připadalo mu, jako by se mu v hlavě rozsvěcela žárovka a on si vybavoval útržky z minulosti. Jídelna s velkým mahagonovým stolem. Jemný porcelán rozvěšený na stěnách v předním salónu. Herna s kulečníkovým stolem, jehož se nikdy nesměl dotknout.

Konečně se zastavili před zavřenými dveřmi. Žena zaklepala, otočila kulatou klikou a otevřela. „Jsou tady.“

„Oni?“ Henry Bennett vstal od psacího stolu. Byl oblečený do skvěle padnoucího modrého obleku. Otevřel ústa a vzápětí je zase zavřel. Zavrtěl hlavou, jako by si chtěl rozjasnit zrak.

Will málem udělal totéž. Strýce neviděl přes třicet let. Když došlo k vraždě Lucy, Henry zrovna před časem dokončil práva. Se sestřiným jediným dítětem se snažil udržovat kontakt, ale podle zákona svobodný muž nemohl adoptovat nemluvně. Když bylo Willovi šest, Henry o něho dávno ztratil zájem. V jeho věku ho už nikdo nechtěl. Ani Henry. Will od té doby strýce neviděl.

Až dnes.

Netušil, co by měl říct.

Henry očividně také ne. „Co ksakru…“ Bylo na něm vidět, že se zlobí. Zkřivil znechuceně ústa a zeptal se Amandy: „Jakou hru to hrajete?“

Will znovu ucítil, jak mu po těle vyrazil studený pot. Podíval se na zem a nejradši by zmizel. Pokud se Amanda domnívala, že mu zařídí šťastný návrat domů, úplně se zmýlila.

„Wilbure?“ vybídl ho Henry.

Amanda si vzala slovo. „Potřebuju vám položit několik otázek, Hanku.“

„Henry,“ opravil ji. Očividně neměl rád překvapení, a jednoznačně ani Amandu. Nedokázal se na ni podívat.

Will si odkašlal a řekl strýci: „Omlouvám se, že jsme se tu takhle objevili.“

Henry se na něho upřeně díval a Willovi připadalo, že už to zažil. Strýc měl stejné rysy jako jeho matka, včetně jejích úst a vysokých lícních kostí. Znal všechna její tajemství, věděl o všem, co prožila v dětství, jaké měla rodiče, jak žila. Willovi zůstal jenom tenký spis, z něhož se dalo vyčíst pouze to, že matku brutálně zavraždili.

„Tedy, tohle je trapné,“ řekla typická buckheadská panička a napřáhla k Willovi ruku. „Jsem Elizabeth Bennettová. Jako ta v Austenové, jenom starší.“ Její úsměv byl stejně nacvičený jako vtip, který pronesla. „Nejspíš jsem vaše teta.“

Will nevěděl, co by měl udělat jiného, a tak jí potřásl rukou. Měla pevnější stisk, než by čekal. „Will Trent.“

Povytáhla obočí, jako by ji jeho jméno překvapilo.

„Jak dlouho jste vdaná?“ zeptala se Amanda.

„Za Henryho?“ Zasmála se. „Až moc dlouho. Nebudeme hrubí, miláčku. Tihle lidé jsou naši hosté.“

Něco mezi nimi proběhlo, tichá, soukromá výměna názorů, kterou si manželé vypěstují za dlouhé roky soužití.

„Máš pravdu.“ Henry ukázal na dvě židle naproti svému stolu. „Posaď se, hochu. Dáte si něco k pití? Já potřebuju skleničku.“

„Já si nic nedám,“ odpověděla Amanda. Místo aby si sedla na židli, usadila se na pohovce. Jako obvykle zůstala na kraji sedáku a neopřela se. Kožený potah byl starý a praskal pod její muší váhou.

„A ty, Wilbure?“ Henry stál vedle servírovacího vozíku s barem.

„Ne, děkuju.“ Will se posadil na pohovku vedle Amandy. Byla tak nízká, že si mohl bez problému opřít lokty o kolena. Měl chuť začít podupávat. Byl nervózní, jako by provedl něco špatného.

Henry dal do sklenice kostku ledu. Vzal láhev skotské a odšrouboval uzávěr.

Elizabeth se posadila do koženého křesla. Stejně jako Amanda seděla na kraji a měla vzpřímená záda. Otevřela stříbrnou krabičku na konferenčním stolku a vyndala z ní cigaretu a zapalovač. Will si nevzpomínal, kdy před ním někdo naposledy kouřil. Dům byl dost velký, aby se v něm zápach rozplynul, ale když si žena zapálila, do nosních dírek mu pronikl čpavý odér hořícího tabáku.

„Tak.“ Henry odtáhl židli od psacího stolu. „Předpokládám, že jste sem nepřišli jen tak. Chcete peníze? Musím vás upozornit, že momentálně nemám žádnou hotovost. Trh je dost nestálý.“

Will by spíš uvítal, kdyby mu vrazil do prsou nůž. „Ne. Já tvoje peníze nechci.“

„James Ulster je po smrti,“ řekla Amanda.

Henry našpulil rty a ani se nepohnul. „Slyšel jsem, že ho pustili.“

„Před dvěma měsíci,“ potvrdila Amanda.

Henry se opřel a přehodil si nohu přes nohu. Skleničku nepustil z ruky. Uhladil si rukáv saka a řekl: „Wilbure, já vím, že Ulster spáchal příšerné věci, ale byl to tvůj otec. Jsi v pořádku?“

„Ano.“ Will si musel znovu povolit kravatu. V místnosti bylo dusno. Nejradši by odešel, obzvlášť když se tam rozhostilo ticho. Zdálo se, že nikdo neví, co by řekl.

Elizabeth zhluboka potáhla z cigarety. Pobaveně se usmívala, jako by měla radost z toho, že jim není příjemně.

„Takže,“ pokračoval Henry, „jak jsem řekl, tvůj otec byl velice špatný člověk. Myslím, že se nám všem ulevilo, že zemřel.“

Will přikývl. „To ano.“

Elizabeth poklepala cigaretou na popelník. „A jak se vám vede, mladý muži? Jste ženatý? Máte děti?“

Willa začala brnět paže. Že by na něho šel infarkt? „Daří se mi dobře.“

„A co vy, Hanku?“ zeptala se Amanda. „Viděla jsem vás, když se z vás stal partner. Tři roky po vysoké jste vyletěl až do vedení firmy. Starý Treadwell se o vás rozhodně postaral.“

Henry dopil skotskou a postavil sklenici na stůl. „Už jsem v důchodu.“

„Určitě je skvělé mít ho doma,“ obrátila se Amanda k Elizabeth.

Elizabeth ke rtům zvedla cigaretu. „Vážím si každé chvíle.“

Následoval další tichý rozhovor, tentokrát mezi Amandou a Elizabeth Bennettovou.

Will si sáhl na límec, aby si ho rozepnul. Amanda se však dotkla jeho lokte, aby ho zarazila. Elizabeth znovu potáhla z cigarety. Kdesi v domě tikaly hodiny a ve fontáně venku rytmicky stříkala voda.

„Takže.“ Henry si prsty poklepal na koleno. „Wilbure.“ Přestal pohybovat prsty a podíval se na svou ruku. „Chtěli jste ještě něco? Zrovna jsem se chystal vyrazit do klubu.“

„Kolik by dnes bylo Lucy?“ zeptala se Amanda.

Henry nespouštěl oči ze své ruky. „Třiapadesát?“

„Šestapadesát,“ opravil ho Will.

Henry narovnal nohu. Sáhl do kapsy kalhot a vytáhl z ní kleštičky na nehty. „Nedávno jsem na tvoji matku myslel, Wilbure.“ Otočil maličkou rukojetí. „Nejspíš to bylo kvůli zprávě o Ulsterově podmínečném propuštění.“

Willovi se začínal stahovat hrudník.

„Lucy měla kamarádku. Nebyla hezká a hodně se ostýchala.“ Henry přiložil ostří kleštiček k nehtu na svém palci a stiskl rukojeť. „Odvažuju se říct, že Lucy pro ni byla špatný vzor. I když to není podstatné.“ Položil ustřižený nehet vedle popelníku a dal se do dalšího. „Každopádně když jsem jednou v létě přijel domů na prázdniny, slyšel jsem, jak se hihňají v Lucyině pokoji a poslouchají desky. Jednoho dne jsem se šel podívat, proč dělají takový kravál, a nachytal jsem je, jak tancují před zrcadlem a zpívají do kartáčů na vlasy jako do mikrofonů.“ Položil nehet vedle prvního. „Není to pitomé?“

Will sledoval, jak si strýc stříhá nehet na ukazováku. Henry sebou trhl, protože střihl příliš daleko. Přesto se mu podařilo nehet odtrhnout v jednom kusu a položil ho vedle ostatních. Když vzhlédl od svých rukou, zatvářil se překvapeně, že ho sledují. „Asi to není moc zajímavé. Jenom jsem si myslel, že budeš chtít o matce něco vědět.“

„Vzpomínáte si na Evelyn Mitchellovou?“ zeptala se Amanda.

Když uslyšel Evelynino jméno, odfrkl si. „Nejasně.“

„Víte, Evelyn se rozhodla zjistit, odkud Ulsterovi chodily peníze,“ vysvětlila Amanda Willovi. „Bylo to ještě předtím, než se v Miami natolik rozmohl obchod s kokainem, že vláda začala po bankách požadovat, aby nahlašovaly velké úložky peněz.“

Henry zastrčil kleštičky zpátky do kapsy. „Kam tím míříte?“

Amanda ze země zvedla kabelku. Byla obrovská. Nosila s sebou půlku zeměkoule. „Ulster bydlel ve slumu, ale měl dost peněz na to, aby si najal nejlepšího obhájce na jihovýchodě. To vyvolalo určité otázky. Přinejmenším mezi některými z nás.“

„Opět nevím, co to má společného se mnou,“ opáčil Henry arogantně.

„Ulster měl spořicí účet u banky C&S. Znali jsme tam jednu pracovnici a ta nám řekla, že neměl ani dvacet dolarů. Z těch mohl sotva zaplatit právníka.“

„Měl nějaké nemovitosti,“ řekl Henry.

„Ano. Dům v Techwoodu, který v roce 1995 prodal za čtyři milióny dolarů.“ Rozepnula kabelku. „Byl poslední, kdo se odtud nechtěl odstěhovat. Město určitě mělo radost, když konečně souhlasil.“

„Na olympiádě vydělalo hodně lidí,“ opáčil Henry rozčileně.

„Ulster k nim rozhodně patřil.“ Amanda z kabelky vytáhla latexovou rukavici a jako vždycky si otřela dlaň do sukně. S rukou v pásce měla větší problém strčit dovnitř prsty, ale podařilo se jí rukavici natáhnout. Potom znovu sáhla do kabelky a vyndala z ní Bibli Willova otce.

Když ji položila na konferenční stolek, Hank se zasmál. „Budeme se modlit za Ulsterovu duši?“

Amanda Bibli otevřela. „Tady je chyba, které jste se dopustil, Hanku.“

Prohlédl si obálku a pokrčil jedno rameno. „Co to má být?“

„Tohle je adresováno Jamesi Ulsterovi do atlantské věznice.“ Ukázala na jméno. „A tohle logo patří Treadwell-Price. Vaší právnické firmě.“

Willa už Amandiny lži nemohly nijak překvapit. Před necelou hodinou mu řekla, že dopis je od otcova obhájce.

„No a?“ Henry znovu pokrčil jedním ramenem. „Vevnitř nic není.“

„Opravdu ne?“ zeptala se Amanda.

„Ne.“ Zdál se velice jistý sám sebou. „Zřejmě jsem mu poslal dopis, ve kterém jsem mu napsal, co si o něm myslím. Ten muž mi zavraždil sestru. Těžko dokážete opak.“

„Můžu dokázat, že jste líné prase.“

Nasupeně se na ni podíval. „Kde berete…“

„Dal jste tuhle obálku nadepsat své sekretářce?“

Podíval se na manželku, ale Elizabeth zírala na Amandu. Znovu se usmívala, ale výraz jejího obličeje postrádal veškerou vřelost.

„Vidíte své jméno napsané nad logem Treadwell-Price?“ otázala se Amanda.

Otočila Bibli, aby Henry viděl na obálku. „To se dělá, když posíláte obchodní dopis. Učí se to na každé škole pro sekretářky.“

„Moje sekretářka před lety zemřela.“

„Vaše ztráta mě mrzí.“ Otočila Bibli zase zpátky. „Jde o to, že staré psací stroje mají těžké kulové hlavice, ale to jste nemohl vědět. Když si člověk nedal pozor, mohly mu skřípnout prsty.“

Henry na stolku vyrovnal ostříhané nehty. Dotýkal se jich konečky prstů. „Znovu se ptám, kam míříte.“

„Chci říct, že jste obálku musel přesně přehnout, aby se nepomačkala adresa. Občas jste musel obálkou otáčet ze strany na stranu mezi hlavicemi stroje, aby zůstala rovná. Funguje to skoro stejně jako u starého tiskařského stroje, u kterého se muselo otočit šroubem, aby se inkoust obtiskl na list papíru. Pořád používáte plnicí pero?“

Henry ztuhl. Zdálo se, že konečně pochopil.

„Když jste dal šek do obálky, inkoust ještě nebyl suchý.“ Amanda obálku opatrně rozevřela. „Ovšem když vaše sekretářka vsunula obálku mezi ty dvě těžké hlavice, inkoust z šeku se na ni zevnitř obtiskl. Je to tahle obálka.“ Usmála se. „Je tam vaše jméno a podpis. Částka, kterou jste zaplatil Hermanu Centrellovi, který obhajoval člověka, jenž zavraždil vaši sestru.“

Henry znovu vytáhl kleštičky na nehty. „To není žádný pádný důkaz.“

„Celé roky si ji schovával,“ řekla Amanda. „Ale Ulster už byl takový.“

„Jak mám vědět, jaký…“

„Na penězích mu nezáleželo. Byly jen prostředkem k dosažení cíle. Smyslem jeho života bylo ovládat druhé. Vsadím se, že pokaždé, když otevřel Bibli, myslel jenom na to, jak snadné by bylo říct jediné slovo správnému práskači nebo zatelefonovat správnému právníkovi a váš svět by se obrátil vzhůru nohama.“

„Nemáte žádný důkaz, že…“

„Když jste zalepoval obálku, olízl jste ji. Nebo ne, Hanku? Nedovedu si představit, že byste to nechal udělat svou sekretářku. Mohla by se divit, proč posíláte jiné právnické firmě šek na tak vysokou částku, navíc přes muže, kterého měli zavřít do vězení za vraždu vaší sestry.“ Usmála se. „Muselo vás rozčilovat, že musíte olíznout vlastní obálku. Kolikrát se vám to za ty roky stalo?“

Henry se zatvářil zděšeně a potom rozzlobeně. „Nemáte moje DNA pro srovnání.“

„Že nemám?“ Amanda se naklonila kupředu. „Vás nikdy nikdo nepoškrábal, Hanku? Ani Jane na paži nebo na hrudníku, když jste ji škrtil?“

Vstal tak rychle, že se židle, na níž seděl, překotila. „Byl bych rád, kdybyste odešli. Wilbure, mrzí mě, že ses zapletl do tohoto…“ Chvíli hledal správné slovo. „Šílenství.“

Will si rozepnul límec košile. V místnosti se nedalo dýchat.

Amanda si svlékla rukavici. „Uzavřel jste s Ulsterem dohodu, viďte, Hanku? Oba jste dostali, co jste chtěli.“

„Jdu zavolat policii.“ Hank přistoupil k psacímu stolu a položil ruku na telefon. „Z úcty k Wilburovi vám dávám poslední možnost odejít.“

„Dobře.“ Amanda si při vstávání schválně dávala na čas. Narovnala si pásku pod rukou a pomalu si dala kabelku na rameno. Nevyrazila však přímo ke dveřím. Nejprve se zastavila u Henryho prázdné židle a vzala z konferenčního stolku ostříhané nehty.

„Co to děláte?“ zeptal se Henry.

„Vždycky jsem přemýšlela, jak to bylo s Jane. Nebyla zabitá stejným způsobem jako ostatní dívky. Neměla na těle žádné stopy. Někdo ji zbil a uškrtil. Snažil jste se, aby to vypadalo jako sebevražda, ale byl jste příliš hloupý na to, abyste věděl, že to dokážeme poznat.“

Henry mlčel a díval se na nehty v Amandině ruce.

„Jane každému, kdo byl ochotný poslouchat, povídala o zmizelých dívkách. Takže jste využil Treadwellova jména a zatahal jste za nitky na stanici. Myslel jste si, že Jane se policie zalekne.“

„Vůbec netuším, o čem to mluvíte.“

„Vy jste ženám nikdy nerozuměl, viďte, Hanku? Dosáhl jste jenom toho, že Jane se namíchla a začala víc mluvit.“ Amanda otevřela dlaň a ostříhané nehty dopadly na koberec.

Henry málem přeskočil stůl, ale na poslední chvíli se zarazil. „Zvedni je. Okamžitě,“ nařídil své ženě.

Elizabeth se tvářila, jako by uvažovala o odpovědi. „Nezvednu, Henry. Dneska tě neposlechnu.“

„O tom si ještě promluvíme.“ Rozzlobeně vyťukal na telefonu číslo. „Volám na policii.“

„Ta je venku před domem,“ řekla Amanda. „Ta obálka úplně stačí k vašemu zatčení. Znám jedno děvče v laboratoři, které umírá touhou podívat se na vaši DNA.“

„Řekl jsem vám, že máte odejít.“ Henry zavěsil sluchátko a vzápětí ho znovu zvedl. Místo tří číslic však vyťukal deset. Volal svému právníkovi.

„Víte, že vůbec nejste jako on?“ pronesla Elizabeth.

Nemluvila na Amandu ani na Henryho. Její slova patřila Willovi.

„Máte v sobě laskavost,“ pokračovala. „Z Jamese šel strach. Nemusel promluvit, pohnout se ani se nadechnout. Stačilo být v jeho přítomnosti a člověk měl pocit, že se dívá do samotného pekla.“

Will hleděl na její nehezká ústa.

„Povídal, že je chce zachránit, ale žádná se toho kupodivu nedočkala.“ Elizabeth zhluboka potáhla z cigarety. „Lucy dal aspoň šanci. Možnost udělat něco dobrého, přivést na svět něco nezkaženého.“

„Co to říkáte?“ zeptal se Will.

„Na dívkách nezáleží. Nikdy na nich nezáleží.“ Červená rtěnka se jí usadila v hlubokých vráskách kolem úst. „Ale vy jste Jamesovi unikl, fešáku. Byl jste ušetřen jeho brutality a šílenství. Spasili jsme vás. Doufám, že jste si to zasloužil.“

Will sledoval, jak odklepala popel z cigarety do popelníku. Měla dlouhé, rudě nalakované nehty, které ladily s její sukní a svetrem.

„Pracovali spolu, že?“ zeptala se Amanda.

„Ne tak, jak si myslíte,“ odpověděla Elizabeth. „Jistě, Hank si trochu užil, ale určitě jste si všimla, že si nerad špiní ruce.“

„Zavři hubu. Teď hned,“ nařídil jí Henry.

Ignorovala ho a obrátila se k Willovi: „Vlastně vás nechtěl, ale taky vás nehodlal nechat někomu jinému.“ Odmlčela se. „Mrzí mě to. Opravdu.“

„Varuju tě, Elizabeth,“ řekl Henry úsečně. Po tváři mu stékal pramínek potu.

Elizabeth nadále manželovi nevěnovala pozornost a hleděla na Willa s úsměvem, který se dal popsat jedině slovem zlověstný. „Vyzvedl vás v dětském domově a na jeden, maximálně dva dny vás sem přivedl. Slyšela jsem, jak si hrajete v přízemí – pokud si dítě může hrát a ničeho se přitom nedotknout. Někdy jsem slyšela, jak se smějete. Moc rád jste se kutálel z toho kopečku před domem. Vydržel jste to dělat celé hodiny. Skoulel jste se dolů a pak jste zase vylezl nahoru a celou dobu jste se u toho smál. Začala jsem si k vám vytvářet pouto, ale vtom vás Henry odvezl pryč a já zase zůstala sama.“

„Já si ale…“ Will se musel odmlčet, aby popadl dech. „Já si vás ale nepamatuju.“

Zvedla k ústům cigaretu a obtiskla na ni své červené rty. „Ani nemůžete. Viděla jsem vás jenom jednou.“ Tiše se zasmála. „Jinak jsem byla pořád spoutaná.“

Z telefonního sluchátka v Henryho ruce se ozval kovový ženský hlas. Henry tam stál, držel si ho daleko od ucha a zíral na svou ženu.

„Snadno jsem to taky mohla být já. Mohla jsem být vaší matkou. Mohla jsem…,“ řekla Elizabeth Willovi.

„Sklapněte, Kitty,“ zasyčela na ni Amanda.

Kitty vyfoukla oblak kouře, který vnikl do jejích řídkých blonďatých vlasů. „Mluvila jsem snad s tebou, ty krávo?“

30. kapitola

15. července 1975

Stoprocentně slyšely nějaký zvuk. Jakési bouchání nebo klepání. Amanda si nebyla jistá. Dům byl plný mužů, kteří po něm dupali v těžkých botách a pokřikovali na sebe přes místnosti. Sundali skládací schody na půdu a někdo to tam nahoře prohledával. Mezi prkny na stropě prosvítal paprsek světla z baterky.

Amanda stála na chodbě. „Buďte zticha!“ zařvala. „Buďte všichni zticha!“

Muži na ni zírali a pořádně nevěděli, co mají dělat.

Amanda ten zvuk znovu zaslechla. Ozýval se z kuchyně.

Evelyn se protlačila davem a snažila se dostat dozadu do domu.

„Hele,“ zabrblal jeden z mužů.

Amanda za ní šla do kuchyně. Skříňky tam byly z kovu a na bílé lince se skvěly zlaté spirály. Spotřebiče pocházely ze třicátých let a nad hlavou jim stejně jako v ostatních místnostech svítila jediná žárovka.

„Slyšíš to?“ Evelyn zatínala zuby. Boule na její čelisti měla tmavě červenou barvu a zabírala dolní polovinu jejího obličeje.

Amanda zavřela oči a poslouchala. Žádné bouchání ani klepání neslyšela. Bylo ticho. Nakonec zakroutila hlavou a Evelyn si dlouze povzdechla.

Mužům v domě došla trpělivost. Začali si tiše povídat, a když na místo dorazily posily, zvýšili hlasy. Přední dveře domu byly otevřené dokořán a Amanda viděla na ulici. Přijela sanitka, z jejíchž zadních dveří vyskočil doktor a zamířil k domu. Zastavil ho jeden policista a ukázal na příjezdovou cestu.

James Ulster stále žil. Amanda otevřeným oknem slyšela, jak skučí.

„Půda je čistá!“ vykřikl kdosi. „Pojďte mi odsud někdo sakra pomoct!“

„Slyšela jsi to, viď?“ zeptala se Evelyn.

„Ano.“ Amanda se opřela o linku. Stály tam a špicovaly uši, jestli zvuk opět nezaslechnou. A on se opravdu ozval. Zašustily papíry a něco žuchlo. Vycházelo to zpod dřezu.

Evelyn v ruce stále držela zbraň. Napřáhla se a podala ji Amandě. Amanda sevřela její rukojeť a tiše odpočítávala: „Jedna…, dva…, tři…“ Potom otevřela dvířka.

Nikdo odtud nevyskočil ani je nezasáhla sprška kulek.

Evelyn zavrtěla hlavou. „Nic.“

Amanda se podívala do skříňky. Hodně se podobala té, kterou měla doma. Na jedné straně se nacházely obvyklé čisticí prostředky – savo, několik hadrů a leštěnka na nábytek. Na druhé stál velký kuchyňský koš na odpadky. Byl zaklíněný pod dřezem a skoro se do skříňky nevešel.

Amanda chtěla zavřít dveře, ale koš se pohnul.

„Ježkovy oči,“ zašeptala Evelyn a přitiskla si ruku na prsa. „Nejspíš je tam krysa.“

Obě se podívaly do chodby. Pobíhalo tam minimálně třicet mužů.

„Krys se hrozně bojím,“ zašeptala Evelyn.

Amanda je také zrovna nemilovala, ale nehodlala všechno, co dnes v noci dokázaly, zkazit tím, že požádá nějakého velkého silného chlapa o pomoc.

Koš se opět pohnul a ozval se zvuk, který připomínal tůrující motor.

„Proboha.“ Evelyn si klekla a pokusila se vytáhnout koš ze skříňky. „Pomoz mi.“

Amanda plastový koš popadla za vršek a ze všech sil jím trhla. Víko se otevřelo a ona uviděla dvě oči.

Měly tvar mandlí a byly modré. Nad nimi se klenula víčka tenoučká jako papírový kapesníček.

Chlapeček zamrkal. Jeho horní ret utvořil dokonalý trojúhelník, když se na Amandu usmál. Zabolelo ji u srdce, jako by byli spojeni neviditelným lankem a on za něj tahal. Měl droboučké ručičky a maličké tlusté prstíčky.

„Proboha,“ zašeptala Evelyn. Vklínila ruku mezi koš a stěnu skříňky a pokusila se plast ohnout. „Proboha.“

Amanda k dítěti natáhla ruku a vzala do dlaně jeho obličej. Chlapeček měl teplou tvářičku. Otočil hlavu a opřel se jí do dlaně. Ručičkou přejel po její ruce a zvedl nožky. Zkroutil je, jako kdyby se snažil odtlačit neviditelný míč. Byl neskutečně maličký. A dokonalý, krásný.

„Už ho mám.“ Evelyn naposledy zatáhla a konečně koš vyprostila. Vyndala z něj chlapečka a přivinula si ho k hrudi. „Ty malé neviňátko,“ zamumlala a přitiskla rty na jeho hlavu. „Ty chudáčku maličký.“

Amanda najednou pocítila osten žárlivosti. Do očí jí vstoupily slzy a zamlžily jí celý svět. Nic neviděla.

Potom se rozzuřila.

Ze všech hrůz, které v posledním týdnu zažila, byla tahle nejhorší. Jak se to stalo? Kdo to dítě pohodil?

„Amando?“ Byla to Deena Coolidgeová s modrým šátkem na krku. Měla na sobě bílý plášť. „Ev? Co se stalo? Jste obě v pořádku?“

Amanda vyšla z kuchyně a bosé nohy jí přitom pleskaly o podlahu. K domovním dveřím už běžela. Záchranáři nakládali Ulstera do sanitky. Amanda vyletěla na ulici a odstrčila doktora, který jí stál v cestě.

Ulstera přivázali k pojízdným nosítkům a ruce mu připoutali ke kovovým postranicím. Záchranáři mu rozřezali oblečení. Na boku měl přilepený zakrvácený obvaz a další bylo vidět na noze. Ruku mu ovázali gázou. Jeho krk vypadal stejně červeně jako Evelynina čelist.

Jeden záchranář řekl: „Musíme mu udělat tracheostomii. Má málo vzduchu.“

„Našli jsme ho,“ řekla Amanda Ulsterovi. „Porazili jsme vás. Já jsem vás porazila.“

Ulster se samolibě usmál vlhkými rty. Nemohl skoro dýchat, ale stejně se jí vysmíval.

„Amanda Wagnerová, Evelyn Mitchellová, Deena Coolidgeová, Cindy Murrayová, Pam Canaleová a Holly Scottová. Zapamatujte si ta jména. Jsou to jména žen, které vás dostaly.“

Ulster zasípal, ale třásl se smíchem, ne strachem. Pohled, který na ni vrhl, už miliónkrát viděla – u otce, u Butche a Landryho, u Bubby Kellera. Byl pobavený. Chtěl jí udělat radost.

Tak dobře, holka. A teď běž.

Amanda stála na spodním stupínku nosítek, aby se nad Ulsterem mohla tyčit stejně jako předtím on nad ní.

„Nikdy ho neuvidíte.“ Zamrkal, když mu prskla do oka. „Nikdy vás nepozná. Přísahám Bohu, že se nikdy nedozví, co jste spáchal.“

Ulster se dál usmíval. Dvakrát se zhluboka nadechl a zaskřehotal: „Uvidíme.“

31. kapitola

23. července 1975

O TÝDEN POZDĚJI

Amanda se usmála a vjela na parkoviště u policejní stanice v první zóně. Ještě před měsícem by se smála, kdyby jí někdo řekl, že se tam ráda vrátí. Týden služby u přechodu byl tvrdou lekcí.

Zaparkovala až vzadu. Když vytáhla klíč ze zapalování, motor zacvakal. Podívala se na hodinky. Evelyn měla zpoždění. Amanda by měla jít na služebnu a počkat na ni, ale chtěla, aby jejich návrat byl triumfální. I když musela strávit pět dní v příšerném horku oblečená do vlněné uniformy, zatímco se děti loudaly přes ulici, nic to nezměnilo na skutečnosti, že dopadly vraha.

Rozepnula kabelku a vyndala z ní poslední hlášení, které kdy napsala pro Butche Bonnieho. Neudělala to z laskavosti. Napsala ho, protože potřebovala mít jistotu, že bude správně.

Wilbur Trent. Amanda chlapce pojmenovala, protože nikdo jiný by to neudělal. Hank Bennett nechtěl pošpinit příjmení své rodiny. Anebo možná nestál o komplikace plynoucí ze skutečnosti, že Lucy má dědice. Evelyn měla pravdu s pojistkou. Rodiče Hanka Bennetta byli mrtví a jeho sestra zavražděná. Hank se tedy stal jediným dědicem jejich majetku. Sestru nechal pohřbít na městské útraty v hrobě pro chudé a přitom po projednání pozůstalosti odešel od soudu jako milionář.

Takže zůstalo na Amandě, aby Wilburovi koupila jeho první přikrývku a první maličké tričko. Když ho nechala v dětském domově, bylo to pro ni to nejtěžší, co musela v životě udělat. Bylo to horší než zkrotit Jamese Ulstera a smířit se s matčinou smrtí.

Slib, který dala Ulsterovi, dodrží. To dítě se nikdy nedozví, že jeho otec byl zrůda. Nikdy nezjistí, že jeho matka byla feťačka a děvka.

Amanda si při psaní nikdy nevymýšlela. Byla nervózní z podrobností, které uvedla v Butchově hlášení, z nehorázných lží, které napsala o životě Lucy Bennettové před jejím únosem.

Chlapec se to nikdy nedozví. Ze všeho toho utrpení musí vzejít alespoň něco dobrého.

„Co se děje?“ Venku stála Evelyn v hnědých kalhotách a oranžové kostkované košili. Podlitina na čelisti jí začala žloutnout, ale stále zabírala spodní polovinu jejího obličeje.

„Proč jsi oblečená jako chlap?“ zeptala se Amanda.

„Jestli budeme pobíhat po městě, nehodlám zničit další pár dobrých punčocháčů.“

„Já už žádné velké pobíhání neplánuju.“ Amanda zastrčila hlášení zpátky do kabelky, kterou rychle zapnula. Nechtěla, aby Evelyn viděla přihlášku, o niž požádala Georgijský vyšetřovací úřad. Její otec se vrátí do práce. Do konce měsíce bude kapitán Wilbur Wagner zase velet první zóně.

Evelyn se zatvářila soucitně, když Amanda vystoupila z auta. „Zase jsi ráno jela kolem dětského domova?“

Amanda neodpověděla. „Potřebuju si umýt ruce.“

Evelyn za ní šla k zadní stěně pornokina.

„Řekla jsem to jenom proto, abys mi dala pokoj,“ přiznala Amanda.

Evelyn jí podržela únikové dveře, z nichž se ozývalo hekání z pornofilmu. Ve vestibulu stáli dva muži, kteří se zatvářili velice překvapeně, když je uviděli.

„Pozdravují vás vaše manželky,“ řekla jim Evelyn a kráčela k toaletám.

Amanda šla za ní a kroutila hlavou. „Jednoho dne nás kvůli tobě zastřelí.“

Evelyn pokračovala v započatém hovoru. „Miláčku, nemůžeš se na něho pořád chodit dívat. Miminka mají potřebu vytvářet si vazby k druhým. Přece nechceš, aby k tobě přilnul.“

Amanda otočila kohoutkem a podívala se na své ruce, když si je myla. Přesně to od Wilbura chtěla, ale nedokázala to říct nahlas. Nacházela se v beznadějné situaci. Bylo jí pětadvacet a neměla partnera. Neexistovala žádná možnost, aby jí stát povolil adopci. A nejspíš to bylo dobře.

„Dostala jsi od Peta to sklíčko s kůží?“ otázala se Evelyn.

Amanda si namočila ruce ve studené vodě a poplácala se po obličeji. Zapečetěnou obálku s důkazem měla v kabelce. „Pořád nevím, proč je to důležité.“

„To, co Pete říkal o vědě, je pravda. Zatím to nemůžou použít, ale jednoho dne možná ano. Nechceš přece, aby se to ztratilo v místnosti s důkazy. Za pět let to vyhodí.“

Amanda zavřela vodu. „Kdybychom měli trest smrti, nebylo by to nutné.“

„Amen.“ Evelyn vytáhla z kabelky pudřenku. „Kam tu obálku dáš?“

„To vůbec nevím.“ Bez Dukeova podpisu nemohla vejít do banky a požádat o pronájem trezoru. „Co třeba do tvého sejfu na zbraň?“

„Mělo by to zůstat u toho malého. Ať to někde schová Edna.“ Evelyn se usmála. „Hlavně ať to nezamyká do spíže.“

Amanda se zasmála. Edna Flanniganová byla mezi pečovateli pověstná, ale byla to hodná žena, které na jejích svěřencích záleželo. Amanda poznala, že Wilbura si okamžitě oblíbila. Byl rozkošný.

„Můžu si od tebe vzít jednu učebnici?“

Evelyn si přestala pudrovat nos. „Proč?“

„Edna mi říkala, že bychom tomu malému měly dát něco, co by mu zůstalo na památku, až vyroste. Myslela jsem si, že bychom mohly…“

Evelyn věděla o příběhu vynikající studentky Lucy Bennettové. Pomohla ho vymyslet a dodala nějaké podrobnosti o Georgijské technice, aby se ty lži zdály věrohodnější. „Dám ti jednu učebnici statistiky, ale jedině když mi slíbíš, že přestaneš smutnit.“

„Já nesmutním.“

Evelyn zaklapla pudřenku. „Měly bychom si promluvit o našem dalším případu.“

„Co je to?“

„SMČ. Můžeme se podívat na ty vraždy.“

„Zapomněla jsi, že hlídat přechody jsme šly kvůli Landrymu?“

Duke ho vystopoval po dvou telefonátech. Landry chodil do hospody s velitelem, který přeložení podepsal. Nešlo o komplot, ale o jedno šovinistické prase, které nedokázalo přenést přes srdce, že dvě ženy se snaží dělat totéž, co on. „Myslím, že poslední, co potřebujeme, je dostat se mu zase na oči.“

„Já se toho náfuky nebojím.“ Evelyn se podívala do zrcadla a načechrala si vlasy. „Zachránily jsme život, Amando.“

„Ale tři nebo čtyři přišly nazmar.“ Kdo ví, kde je Kitty Treadwellová. Nejspíš zahrabaná na městské skládce. Ne že by to jejího otce nějak zajímalo. Andrew Treadwell jim odmítal zavolat, když o to požádaly, natož aby přiznal, že má ještě jednu dceru. „A my jsme z toho taky nevyšly bez škrábnutí.“

„Ale udělaly jsme si pár známostí. Máme zdroje, máme síť lidí. Můžeme na případech pracovat úplně stejně jako kluci – možná i líp.“

Amanda na ni jenom zírala. Hekání z pornofilmu jejímu prohlášení jenom přidávalo na směšnosti. „Existuje vůbec něco, na co se nedovedeš dívat pozitivně?“

„Hitler. Hlad ve světě. Lidi se zrzavými vlasy – prostě jim nevěřím.“ Evelyn si znovu zkontrolovala make-up. Amanda následovala jejího příkladu a při pohledu do zrcadla se zamračila. Nejen Evelyn měla modřiny. Amandě se na krku stále modral kruh, který jí tam zůstal po stisku Ulsterových rukou. Její žebra citlivě reagovala na dotyk. Na pořezaných dlaních a chodidlech se jí začínaly dělat strupy.

Evelyn se na ni v zrcadle podívala.

Měly válečné rány.

Obě vyšly z toalet s úsměvem.

„Povídala jsem ti už o tom Zeleném baretu ze Severní Karolíny, který vyvraždil celou rodinu?“ zeptala se Evelyn.

„Ano.“ Amanda zvedla ruku, aby ji zarazila. „Dvakrát. Radši znovu budu mluvit o případu, než bych poslouchala detaily, mockrát děkuju.“

Vestibul byl prázdný. Evelyn se zastavila a založila si ruce v bok. „Ty pojistky mi ale pořád nejdou z hlavy.“

Hank Bennett. Nemohla to nechat být.

„Bennett šel Lucy hledat na Misii. Logicky musel skončit v kuchyni a potkat se s Jamesem Ulsterem.“

„Možná se potkali, ale říct, že spolupracovali…“ Amanda zavrtěla hlavou. „Proč by to dělali? K čemu by to bylo?“

„Bennett se sestry zbavil, aby nemohla zdědit peníze jejich rodičů. Kitty Treadwellovou si nechal pro sebe – a s ní i její peníze, protože nějaké mít musí.“

„Takže podle tebe Hank Bennett Kitty někde schovává.“ Nebyla to otázka. Celý týden o tom marně přemýšlela. „Ale proč?“

„Aby mohl vydírat Andrewa Treadwella.“ Evelyn se usmívala. „Dej na má slova, Hank Bennett tu firmu jednoho dne povede.“

Amanda si povzdechla. Napadlo ji, jestli za Evelyniny bláznivé konspirační teorie nemohou časopisy, které čte. „Kitty Treadwellová je někde zahrabaná v mělkém hrobě. Ulster je unášel, aby je zabil, ne aby je vyléčil.“

„Někdo to dítě strčil do koše.“

Na to Amanda nenacházela odpověď. Když Lucy objevily, byla ještě částečně přišitá k matraci. Pete Hanson jim nedokázal sdělit přesný časový odstup mezi Wilburovým narozením a Lucyinou smrtí. Mohly jenom usuzovat, že dívka se na chvíli osvobodila a dítě schovala.

A pak se vrátil Ulster a přišil ji zpátky?

„Prostě mi připadá, že nám něco uniklo,“ řekla Evelyn.

Amanda nechtěla přilévat olej do ohně, ale její nepříjemný pocit sdílela. „Kdo mu ještě mohl pomáhat?“ zeptala se. „Treye Callahana dopadli i se snoubenkou v Biloxi.“ Tvrdil, že jenom ukradl misijní peníze, aby mohl vydat svou knihu. „Ulster se to na Callahana očividně snažil hodit. Jen si vezmi všechny ty řeči o Ofélii. Nemyslíš, že kdyby existoval ještě jeden vrah, tak by to Ulster hodil spíš na něj?“

„A co tohle. Kde bere všechny ty peníze?“

Herman Centrello. Evelyn byla pevně rozhodnutá zjistit, z čeho James Ulster platí nejlepšího obhájce na jihovýchodě.

Amanda zavrtěla hlavou. „Proč na tom záleží? Z tohohle ho nemůže vysekat žádný právník na světě. Chytili jsme ho při činu. Na tom noži jsou krvavé otisky jeho prstů.“

„Bude se vykrucovat z těch ostatních vražd. Nemáme nic, co by ho spojovalo s Jane nebo Mary. Nemáme Kittyino tělo – pokud někde leží. Časem ho můžou propustit na podmínku. Proto si musíš nechat to sklíčko. Možná ho věda časem dokáže využít.“

„To mu bude šedesát. Bude moc starý na to, aby chodil, natož aby někomu ublížil.“

Evelyn otevřela únikové dveře. „A my budeme babičky v důchodu a budeme s manžely žít na Floridě a ptát se, proč nám děti nevolají.“

Amanda se toho chtěla držet. Chtěla na to myslet, až se večer bude snažit usnout a pořád se jí bude vracet ten blahosklonný výraz v Ulsterových očích. Vysmíval se jí. Něco tajil a věděl, že mu to dává moc nad ostatními.

„Zavolal ti Kenny?“ zeptala se Evelyn.

Amanda se místo odpovědi začervenala. Upravila si kabelku na rameni a společně šly ke stanici. Před vchodem byla nějaká strkanice. Dva policisté se tam prali s opilým notorikem. Už měl obličej samou modřinu. Divoce kolem sebe mával rukama, když ho popadli za límec a smýkli s ním dozadu.

„K tomuhle jsme se chtěly vrátit,“ poznamenala Amanda.

Evelyn se podívala na hodinky. „Do háje, přijdeme pozdě na prezenci.“

Tolik o jejich triumfálním návratu. Luther Hodge je nejspíš celý týden nechá papírovat. Amanda to nesnášela, ale alespoň bude vedle sebe mít Evelyn a budou se moci navzájem litovat. Možná by se mohly podívat na některé případy pohřešovaných mladých černošek. Když začnou dávat dohromady další skládanku ze čtvrtek, ničemu tím neuškodí.

„Hele!“ Když Evelyn s Amandou kráčely ke dveřím stanice, notorik se stále pral s jejich kolegy. Jeden pochůzkář ho praštil přes ucho. Muž trhl hlavou dozadu jako loutka.

Špinavá služebna byla jako vždycky plná cigaretového kouře. Vypadala stejně jako předtím – táhly se tu nerovné řady stolů, u nichž na jedné straně seděli bílí a na druhé černí. Muži vepředu, ženy vzadu. Na stupínku stál Hodge. Všichni tam seděli a čekali na začátek prezence.

Z nějakého důvodu najednou začali vstávat.

Jako první se zvedli někteří bílí detektivové a pak je pomalu následovali i ti černí. Po celé místnosti se zvedala pomalá vlna, která končila u Vanessy Livingstonové, jež jako obvykle seděla v poslední řadě. Ukázala kolegyním vztyčené palce a hrdě se usmála.

Evelyn se zdála na okamžik ohromená, ale se vztyčenou hlavou vešla do místnosti. Amanda, která ji následovala, se pokoušela o totéž. Muži se před nimi rozestoupili a nechali je projít. Všichni mlčeli. Žádný nezapískal ani obscénně nezamlaskal. Někteří kývli hlavou. Sedět zůstal jenom Rick Landry, ale vedle něho stál Butch Bonnie s jakousi neochotnou úctou v očích.

Sílu okamžiku zkazil notorik, kterého policisté prudce strčili do místnosti. Vyskočil ze země a zahulákal: „Já vás zažaluju, vy kreténi!“

Na služebně zavládlo napětí. Opilec vyvalil oči, když mu došlo, že stojí tváří v tvář místnosti plné policistů. Nervózně se podíval na Amandu a pak na Evelyn. „Eh…, omluvte moji mluvu, dámy.“

„Kur-va.“ Butch si z úst vytáhl párátko. „Tohle nejsou žádný dámy, kamaráde. To jsou po-li-cajt-ky.“

Všichni si zhluboka oddechli. Začaly se vykládat vtipy. Notorika někdo vystrčil ze dveří. Hodge zabušil do stupínku, aby zjednal ticho.

Amanda se držela, aby se cestou do zadních řad neusmívala. Cítila za sebou Evelyn a věděla, že jí hlavou jde totéž.

Konečně je přijali.

32. kapitola

Současnost

STŘEDA

Will seděl na dřevěné lavici nahoře na svažitém trávníku a opíral se lokty o kolena. Díval se na ulici, kam z příjezdové cesty vyjíždělo policejní auto. Jeho otec a strýc byli vrahové. Měl to na obou stranách rodiny.

Na štěrkové cestě zakřupaly kroky. Amanda mu položila ruku na rameno, ale udělala to jenom proto, aby se mohla snáz posadit.

Oba se dívali na prázdnou ulici. Čas plynul. Willovi v uších zněl bílý hluk. Hučení, které jeho mozku nedovolovalo udržet jedinou myšlenku.

Amanda si zhluboka povzdechla. „Tohle mi Evelyn nikdy neodpustí. Vždycky si myslela, že je v tom zapletený někdo jiný.“

„Bude proti němu svědčit?“

„Kitty?“ Amanda pokrčila zdravým ramenem. „Pochybuju. Kdyby chtěla mluvit, udělala by to už dávno. Mám pocit, že Henry ji stále příliš ovlivňuje.“ Smutně se zasmála. „Ušel jste hodně dlouhou cestu, maličký.“

Will nemohl předstírat, že všechno v klidu vstřebal. Nedokázal zaplašit tragédii ironickou poznámkou jako Amanda. „Povězte mi, co se stalo. Pravdu.“

Amanda upřeně hleděla na trávník před domem, na ohromnou zelenou plochu, která byla větší a lépe udržovaná než většina veřejných parků. Očividně potřebovala čas, aby si mohla uspořádat myšlenky. Upřímnost u Amandy Wagnerové nebyla přirozená. Will na ní viděl, že jí dá práci.

Konečně řekla: „Víte, že oběti byly dvě. Vaše matka a Jane Delrayová.“

„Ano.“ Will našel zmínku v otcově spisu. Neexistoval dostatek důkazů, které by Jamese Ulstera spojily s vraždou Jane Delrayové, ale předpokládalo se, že ji spáchal on. „Byl to jeho styl. Unesl dvě a rozhodl se, kterou si nechá.“

„Šlo tam ještě o další dvě dívky – Mary Halstonovou a Kitty Treadwellovou.“

Will sepjal ruce.

„Na těle vaší matky a Mary Halstonové se našla stejná zranění. Šití a dírky po jehle. Ale u Jane to bylo jiné. Tu nikdo neunesl. Její vražda byla dílem náhlého rozhodnutí. Někdo ji uškrtil a pak ji shodil ze střechy, aby to vypadalo jako sebevražda.“

„Henry?“

„Nebyla jsem si tím jistá, dokud jsem neuviděla ten šek. Řekla jsem naprostou pravdu. Evelyn pořád nešlo z hlavy, že Ulster má na drahého advokáta. Mně to po pravdě taky dělalo vrásky. Ulstera materiální věci nikdy nezajímaly. Toužil ovládat druhé, a když Hanka přinutil, aby mu do vězení poslal ten šek, znamenalo to, že nad ním má určitou moc.“

„Henry se z té obálky vykroutí. Víte, že ten šek nestačí.“

„Jeho DNA bude odpovídat DNA na důkazech z případu Jane Delrayové. Jakmile jsem se dozvěděla, že váš otec je na svobodě, zavolala jsem děvčeti, které má na starost archivování důkazů. Připadá mi jako zázrak, že se chronologická dokumentace zachovala neporušená, jinak bychom ji nemohli použít.“

„Co je to za důkazy?“

„To, o čem jsem mluvila vevnitř. Jane útočníka poškrábala. DNA kůže se bude shodovat s Henryho DNA na obálce.“

„Jste si tím jistá?“

„Vy ne?“

Will viděl strýcův obličej. Byl si jistý.

„A co Kitty?“

„Můžu jenom hádat. Ulster ji zbavil závislosti na heroinu a Hank si ji nechal, aby z Treadwella mohl vypáčit peníze.“ Kývla směrem k domu. „Jak vidíte, nebyl to špatný plán.“

Will se na dům podíval. Panské sídlo nebyl správný výraz. Možná muzeum nebo vězení.

„Chcete vědět ještě něco?“ zeptala se Amanda.

Měl celé moře otázek. „Proč to z vás musím páčit?“

„Protože pro mě je to taky těžké, Wille.“

To ho nenapadlo. Amanda se sice vztekala, ale Will věděl, že má k případu blízko. Byl to její první případ, první vražda. Snažila se dělat, že o nic nešlo, ale skutečnost, že tu teď oba seděli, to popírala.

Nakonec řekla: „Hank vždycky nenáviděl ženy, Lucy nejspíš kvůli její nezávislosti. Měla svobodného ducha a rozhodovala sama o sobě. Chtěla studovat a žít v Atlantě. Hank si myslel, že ženy by měly hrát svoji tradiční roli. Takhle tehdy uvažovala většina mužů. Ne všichni, ale…“ Znovu pokrčila zdravým ramenem. „Stačí, když budete vědět, že vaše matka byla dobrý člověk. Byla chytrá, nezávislá a milovala vás.“

Ulicí projelo nákladní auto. Will slyšel jeho kola hučet na silnici. Jaké to vlastně je žít v obrovském domě a přihlížet, jak člověka míjí okolní svět?

„Všichni, koho jsem se na ni ve škole ptala, ji měli rádi,“ řekla Amanda.

Will zavrtěl hlavou. Slyšel už dost.

„Byla s ní legrace a byla laskavá. Byla velice oblíbená. Všichni profesoři si zoufali, když se dozvěděli, co se jí stalo. Měla před sebou slibnou budoucnost.“

Pokusil se spolknout knedlík, který se mu udělal v krku.

„Byla jsem u toho, když umřela.“ Amanda se znovu odmlčela. „Její poslední slova patřila vám, Wille. Řekla, že vás miluje. Nevzdala se, dokud si nebyla jistá, že jsme ji slyšely, dokud nevěděla, že rozumíme, že vás celou svou bytostí miluje.“

Will si přitiskl prsty na oči. Nehodlal se před ní rozplakat. Měl by to stále na talíři.

„Schovala vás do odpadkového koše, aby vás ochránila před vaším otcem.“ Amanda se odmlčela.

„Byla u toho Evelyn. Našly jsme vás společně. Myslím, že jsem v životě nebyla tak naštvaná. Předtím ani potom.“

Will znovu ztěžka polkl. Musel si odkašlat, aby mohl promluvit. „Vy jste znala Ednu Flanniganovou.“

„Při řešení mnoha případů jsem musela zajít do jejího dětského domova.“ Amanda si upravila pásku pod rukou. „Když umřela, nikdo mi o tom neřekl. Když jsem to zjistila…“ Podívala se Willovi přímo do očí. „Věřte mi, že její nástupce byl za své činy příslušně potrestán.“

Will si nedokázal pomoci a radoval se z představy, že Amanda zničila muže, který ho vyhodil na ulici. „Co bylo v tom suterénu? Co jste tam hledala?“

Amanda se zadívala na trávník a dlouze si povzdechla. „Kdo ví, jestli to někdy zjistíme.“

Will si vzpomněl na škrábance v zásobníku na uhlí. Původně si myslel, že je tam udělalo nějaké zvíře, ale teď mu došlo, že tam pravděpodobně zůstaly po některé z Amandiných kamarádek.

„Když jsme byli v nemocnici, někdo se tam vrátil.“

„Opravdu?“ Amanda předstírala překvapení.

Will se jí pokusil naznačit, že není úplný idiot. Zásobník sotva mohl sedět sedmatřicet let v policejní vazbě. „Mám archivní důkazy.“

„Archivní důkazy?“ Usmívala se způsobem, který ho přiváděl k šílenství. Ještě dřív, než otevřela ústa, věděl, že se zase začne přetvařovat. „O těch jsem nikdy neslyšela.“

„Cindy Murrayová,“ pokračoval. Jeho sociální pracovnice, která mu pomohla odejít z ulice a začít studovat na vysoké.

„Murrayová?“ protáhla Amanda a nakonec zavrtěla hlavou. „To jméno mi nic neříká.“

„Kapitánka Scottová z vězení…“

Amanda se přidušeně zasmála. „Připomeňte mi, abych vám někdy povyprávěla, jak to tam vypadalo. Bylo to tam hrozné, než to Holly vyčistila.“

„Rachel Fosterová.“ Amanda se na federální soudkyni stále obracela, když potřebovala podepsat povolení. „Vím, že jste přítelkyně.“

„Rachel a já jsme se společně propracovaly nahoru. Měla noční služby na dispečinku, aby mohla přes den chodit na práva.“

„Když jsem dodělal vysokou, vymazala mi záznamy z rejstříku.“

„Rachel je hodná holka,“ řekla Amanda.

Will si nedokázal pomoci. Musel najít alespoň nějakou trhlinu. „Nevzpomínám si, že byste ještě někdy někam jela dělat nábor pro GBI. Nevydala jste se na něj ani jednou za patnáct let. Udělala jste to, jenom když jsem se vám upsal já.“

„No,“ poznamenala a znovu si upravila pásku pod rukou. „Na tyhle cesty nikdo nejezdí rád. Mluvíte s padesátkou lidí a polovina z nich je negramotná.“ Usmála se na něho. „Ne že by to byl až takový problém.“

„Zdědil jsem to po něm?“ Nemohl se na ni podívat. Amanda o jeho dyslexii věděla. „Ten svůj handicap?“

„Ne,“ odpověděla jistě. „Viděl jste jeho Bibli. Pořád četl.“

„Ta holka – Suzanna Fordová. Viděla…“

„Viděla vysokého muže, nic víc. Vůbec se mu nepodobáte, Wille. Znala jsem ho a mluvila jsem s ním. Dívala jsem se mu do očí. Z vašeho otce ve vás není vůbec nic. Celý jste po Lucy. Všechno, co ve vás je, máte jenom po matce. Aspoň to mi musíte věřit.“

Will sevřel ruce před tělem. Tráva pod jeho nohama byla svěží. Jeho matce by teď bylo šestapadesát let. Možná by se dala na akademickou dráhu. Měla pořádně ohmatané učebnice a v nich podtrhaná slova. Na okrajích byly načmárané hvězdičky. Mohla se z ní stát inženýrka, matematička nebo feministická badatelka.

S Angií strávili plno hodin povídáním o tom, co by mohlo být, kdyby… Co by bylo, kdyby Lucy žila? Kdyby se Angiina máma nepředávkovala? Kdyby nevyrostli v dětském domově? Kdyby se nikdy nesetkali?

Jenže jeho matka zemřela a Angiina také, i když jí to trvalo déle. Oba vyrostli v dětském domově a skoro tři desetiletí k sobě byli připoutáni.

Jejich vztek mezi nimi fungoval jako magnet. Někdy je přitáhl k sobě, ale většinou je od sebe odpuzoval.

Will viděl, jak to dopadne, když člověk vůči někomu dlouho chová zášť. Poznal to na vychrtlém těle Kitty Treadwellové a na arogantním sklonu brady strýce Henryho. Někdy, když si Amanda myslela, že se nikdo nedívá, viděl, jak se to zablesklo v jejích očích.

Will takhle žít nemohl. Nehodlal dovolit, aby prvních osmnáct let jeho života zničilo následujících šedesát.

Sáhl do kapsy. Do prstů ho zastudil jeho snubní prsten. Podal ho Amandě. „Chci, abyste si tohle vzala.“

„Tedy,“ řekla s předstíranými rozpaky, „je to poněkud náhlé. Věkový rozdíl mezi námi…“

Chtěl si prsten vzít zpátky, ale Amanda mu sevřela ruku.

Amanda Wagnerová nebyla láskyplná žena. Jen výjimečně se Willa něžně dotkla. Klidně ho praštila do ruky nebo ho plácla po rameni. Jednou dokonce povolila bezpečnostní západku na elektrickém šroubováku a dělala překvapenou, když se mu šroub zaryl do kůže mezi palcem a ukazovákem.

Teď ho však držela za ruku. Měla malé prsty a neskutečně útlá zápěstí. Nehty měla natřené průhledným lakem. Na hřbetě jedné ruky jí byly vidět jaterní skvrny. Opírala se o něho ramenem a Will se o ni také zlehka opřel. Na okamžik ho sevřela silněji a pak jeho ruku pustila.

„Jste dobrý kluk, Wilbure,“ řekla.

Will se obával, že když promluví, zlomí se mu hlas. Obvykle by zavtipkoval o uplakaném děvčeti, ale připadalo mu, že ta fráze se k ženě, jež sedí vedle něho, nehodí.

„Měli bychom jít, než nás Kitty postříká hadicí,“ řekla Amanda. Schovala prsten do kabelky a vstala z lavičky. Nepřehodila si ucha kabelky přes rameno, ale držela je v jedné ruce.

„Mám vám to vzít?“ nabídl se Will.

„Proboha, nejsem přece invalida.“ Přehodila si kabelku přes rameno, jako by mu to chtěla dokázat. „Zapněte si límec. Nevyrostl jste v maštali. A nemyslete si, že skončily naše debaty o vašich vlasech.“

Will si zapnul límec a doprovodil ji k jejímu autu.

V otevřených dveřích domu stála Kitty Treadwellová a bedlivě je sledovala. Mezi rty jí visela cigareta a do očí jí stoupal kouř.

„Zaplatila jsem majetkovou daň,“ řekla.

Amanda právě sahala po dveřích auta. Zarazila se.

Kitty sešla po schodech a zastavila se několik kroků od auta. „Za ten dům v Techwoodu. Henry se užíral, když ho James prodal.“

„Čtyři milióny dolarů,“ řekla Amanda.

„Peníze jsou jediné, čemu Henry rozumí.“ Kitty vyndala cigaretu z úst. „Myslela jsem, že je dostane Wilbur.“

„Nechce je,“ odpověděla Amanda.

„Ne?“ Kitty se na Willa usmála, až ho zamrazilo. „Vyvedl jste se líp než my všichni. Jak se to k čertu mohlo stát?“

Will jí nedokázal odpovědět. Nemohl se na ni ani podívat.

„Hank se s Ulsterem potkal v té kuchyni?“ zeptala se Amanda.

Kitty se k ní neochotně otočila. „Hledal Lucy. Chtěl se ujistit, že nebude požadovat majetek po rodičích. Muselo mu připadat, že Ulstera mu seslalo samo nebe.“ Zvedla cigaretu k ústům. „Uzavřeli skvělý obchod. Hank mu ochotně dal Lucy a Ulster mě za to dostal z drog. I když jeho metody bych nikomu nedoporučila.“ Usmála se, jako by všechno byl jenom žert. „James si nejspíš myslel, že s Lucy se mu to povedlo. Byla pro něho padlý anděl bez rodičů a příbuzných, kteří by mohli dělat virvál.“ Vyfoukla kouř. „A Mary se mu už omrzela.“

„Proč ji zabil?“

„Mary?“ Kitty pokrčila rameny. „Nenechala se zlomit. Když přijdete do jiného stavu, nějak vás to změní. Aspoň to tak vypadá. Je to sice chvályhodné, ale koukněte, kam s tím došla.“

„A Jane?“

„Kvůli Jane se pořád hádali. Henry se jí chtěl zbavit. Neuměla držet hubu. Pořád každému, kdo byl ochotný poslouchat, vykládala o Lucy, Mary a o mně. Myslím, že mám štěstí, že jsem nedopadla stejně jako ona. Pořád jsem se vytahovala s tátou.“ Zajíkavě se zasmála. „Jako by někoho v ghettu zajímalo, kdo je můj otec.“

„Oni se kvůli tomu hádali?“ opakovala Amanda jako ozvěna.

„Jamesovi bylo úplně fuk, s kým se ta malá kurva baví. Nikoho nepřekvapilo, že začal dělat ramena. Koneckonců přece jednal ve jménu Božím. Nebyl nájemný vrah a věřil, že Bůh ho ochrání.“

Amanda došla k jasnému závěru. „Držel vás v tom domě s Lucy.“

„Ano. Byla jsem tam celou dobu.“ Zdálo se, že čeká, až jí Amanda položí další otázku.

Amanda mlčela.

„Každopádně,“ řekla Kitty a odklepla popel z cigarety na příjezdovou cestu. „Nakonec jsem se smířila s otcem.“ Hořce se zasmála. „A Henry dostal víc peněz. Jak se to říká? Že když Bůh zavře dveře, otevře někde okno?“

„Když budete svědčit, můžu…,“ nabídla jí Amanda.

„Nemůžete udělat vůbec nic. Obě to víme.“

„Můžete od něho odejít, hned teď.“

„Proč bych to dělala?“ Kitty se upřímně zatvářila zmateně. „Je to můj muž. Miluju ho.“

Její věcný tón Willovi připadal stejně šokující jako mnohé, co dnes slyšel. Zdálo se však, že Kitty na svou otázku opravdu očekává odpověď.

„Jak byste mohla? Po tom všem, co provedl?“ zeptala se Amanda.

Kitty zavrčela a vyfoukla dlouhý oblak kouře. „Víte, jak je to s mužskými.“ Odhodila cigaretu na trávník. „Někdy je až trestuhodné, co všechno musí ženská udělat.“

Prodano 01.03.2013 na www.Kosmas.cz zakaznikovi RaViZu@atlas.cz

33. kapitola

Současnost

O TÝDEN POZDĚJI

Sářini chrti byli neskutečně rozmazlení. Will jim začal dávat sýr, což Sára zjistila drsným způsobem. Zřejmě to dělal běžně. Psi jím byli úplně posedlí. Jakmile poznali Willovu ulici, začali na vodítkách tahat jako huskyové na Klondiku. Když dorazili na Willovu příjezdovou cestu, Sára měla pocit, že jí někdo vyrval paže z kloubních jamek.

Sevřela obě vodítka v jedné ruce a zalovila v kapse, kde měla klíč od Willova domu. Naštěstí za ní zastavilo jeho porsche. Zamával jí a psi se k němu okamžitě vrhli.

„Nazdárek,“ řekl mazlivě a podrbal je po celé délce zad. „Vy jste ale hodní kluci.“

„Jsou hrozní,“ oponovala Sára. „Už jim nedávej žádný sýr.“

Will se zasmál a napřímil se. „Psi sýr potřebují. V divočině ho nenajdou.“

Sára otevřela ústa, aby mu odporovala, ale políbil ji tak dlouze a tak sladce, že jí to najednou bylo jedno.

Usmál se na ni. „Ozval se ti bratranec?“

„Dům na pláži nám půjčí na celý týden.“

Zazubil se a vzal jí z ruky vodítka. Psi se chovali mnohem ukázněněji, když šli k domu s Willem. Sára si chtě nechtě pomyslela, že Will vypadá mnohem lépe. Vrátil se do práce a v noci spal. Už nebyl tak skleslý.

Will počkal, dokud Sára nezavře dveře, a pustil psy z vodítek. Oba vyrazili do kuchyně, ale Will za nimi nešel. „Příští týden obviní Henryho,“ řekl Sáře.

„Můžeme tu pláž odložit, jestli…“

„Ne.“

Sledovala, jak vyprazdňuje kapsy a pokládá na stůl klíče a peníze.

„Jak se vyvíjí případ?“

„Henry se brání, ale proti DNA nic nezmůže.“ Sundal si z opasku pouzdro se zbraní. „A co ty? Jak ses měla?“

„Musím ti něco říct.“

Zatvářil se obezřetně a Sára mu to nemohla zazlívat. V poslední době se na něho pořád hrnuly špatné zprávy.

„Z toxikologie přišly výsledky testů tvého otce.“

Will narovnal propisovačku na stole. „Co zjistili?“

„Měl v krvi demerol. Nebylo ho moc.“

Opatrně se na ni podíval. „Vzal si prášky na bolest?“

„Byla to léčebná dávka v injekci.“

„Kolik znamená to tvé nebylo ho moc?“

„Byl velký, takže se to dá těžko přesně odhadnout. Řekla bych, že ho bylo dost na to, aby se uvolnil, ale málo na to, aby ztratil vědomí. V ledničce pod barem našli ampulku. V koši ležela stříkačka se zbytkem látky. Na obou byly jeho otisky.“

Will se podrbal na tváři. „Drogy nikdy neužíval. Na tom si zakládal. Měl k nim odpor.“

„Víš, jak hrozné je to ve vězení. Hodně lidí na drogy změní názor, když je zavřou.“

„Kde by přišel k tekutému demerolu?“

Sára hledala vysvětlení. „Mohla mu ho přinést ta prostitutka, která za ním večer přišla. Policie ji nenašla?“

„Ne,“ odpověděl Will. „Ani ji, ani ten lak na nehty.“

Sára věděla, že Will nesnáší otevřené konce. „Možná ho ukradla. Většina těchhle holek je na něčem závislá. Nesouloží s dvaceti až třiceti muži denně, protože je to baví.“

„Jaká byla příčina smrti?“ Zdálo se, že se mu nechce to slovo vyřknout. „Předávkování?“

„Neměl srdce v dobré kondici. Víš, že tyhle věci se vždycky nedají určit na sto procent. Soudní lékař napsal přirozené příčiny, ale mohl v sobě mít další léky – mohl něco vdechnout, spolknout nebo na něco špatně zareagovat. Testy nedokážou zjistit úplně všechno.“

„Pracoval na tom Pete?“

„Ne. Je na nemocenské. Místo něho to dělal jeho asistent. Je chytrý a já mu důvěřuju.“

Will zatínal zuby. „Trpěl?“

„Nevím,“ přiznala. „Ráda bych ti to řekla, ale nevím.“

Betty zaštěkala a poskakovala Willovi kolem nohou. „Měl bych nakrmit psy.“

Vyrazil do kuchyně a Sára šla za ním. Chtěl ze země zvednout misky a vyndat ze skříňky plechovku s krmivem, ale místo toho zůstal stát uprostřed místnosti.

Na stole ležela bublinková obálka s otiskem rudé rtěnky uprostřed. Sára okamžitě poznala rukopis Angie Trentové. Tento týden nacházela vzkaz se stejným rudým polibkem každé ráno pod stěračem. Velice vážně pochybovala, že Angie dovnitř napsala Děvko, ale stejně se Willa zeptala: „Co chce?“

„Nemám tušení.“ Willův hlas zněl rozzlobeně, ale potom sklouzl do obranného tónu, jako by selhal v povinnosti manželku usměrnit. „Vyměnil jsem zámky. Nevím, jak se dostala dovnitř.“

Sára se neobtěžovala odpovědět. Angie jako bývalá policistka uměla odemknout paklíčem. Pracovala na mravnostním, a tak věděla, jak beztrestně překračovat hranici zákona.

„Vyhodím to,“ řekl Will.

Sára se pokusila zkrotit své podráždění. „To je v pořádku.“

„Ne, není.“ Will vzal obálku do ruky. Nebyla zalepená a otevřela se.

Sára uskočila, i když to, co vypadlo na stůl, nebylo nebezpečné. Alespoň nyní už ne.

Prostitutka v hotelu byla poslední, kdo Willova otce viděl živého. Znala holky, které šlapaly chodník. Věděla, jak se oblékají a kde shání zákazníky. Především však věděla, že když si posune klobouk přímo před objektivem bezpečnostní kamery ve výtahu, přiláká pozornost ke svým čerstvě nalakovaným nehtům.

A to jí pořád nestačilo.

Jako kočka, která svému majiteli položí na práh ulovené zvíře, i Angie Trentová přinesla z místa činu suvenýr, aby Will přesně věděl, co pro něho udělala.

Skleněnou lahvičku se zašpičatělým bílým uzávěrem.

Bombshell red.

Byla to zmizelá lahvička laku na nehty od firmy Max Factor.