Karin Slaughter

Will Trent 07. Démoni

1. kapitola

STŘEDA

Macon, Georgie

Vyšetřovatelka Lena Adamsová si svlékla tričko a trhla sebou. Z kapsy vytáhla policejní odznak, baterku a zásobník do pistole. Všechno to hodila na prádelník. Hodiny na displeji jejího mobilu ukazovaly skoro půlnoc. Lena před osmnácti hodinami vylezla z postele a jediné, po čem toužila, bylo padnout do ní zpátky. Ne že by se v nedávné době nějak naběhala. Poslední čtyři dny se skoro nezvedla od stolu v zasedací místnosti, kde odpovídala na stále stejné otázky. Musela se vypořádat s obvyklými hloupými kecy, kterým člověk čelil, když své činy obhajoval před lidmi z oddělení pro vnitřní záležitosti.

„Kdo vedl ten zátah?“

„Odkud jste měla informace?“

„Co jste tam chtěla nalézt?“

Interní vyšetřovatelka maconské policie byla zarputilá, mdlá kancelářská krysa. Každý den se objevila ve stejné černé sukni a bílé halence, v nichž vypadala jako servírka. Hodně přikyvovala a ještě víc se mračila, když si dělala poznámky. Pokud Lena neodpověděla dostatečně rychle, zkontrolovala přehrávač, aby se ujistila, že zaznamenává všechny odmlky.

Lena si byla jistá, že žena jí tyto otázky klade, protože ji chce vyprovokovat. První den se cítila tak otupělá, že prostě odpovídala po pravdě a doufala, že výslech brzy skončí. Druhý a třetí den se už nechovala tak vstřícně a s každou další minutou byla rozčilenější. Dneska konečně vybuchla. Zdálo se, že právě na to vyšetřovatelka čekala.

„Co myslíš, že jsem tam chtěla najít, ty zatracená čůzo?“

Kéž by Lena nic nenašla! Kdyby tak dokázala vzít žiletku a vyříznout si ty obrazy z hlavy! Pronásledovaly ji. Při každém mrknutí se jí objevily před očima jako starý film. Naplňovaly ji neustálým, neutuchajícím zármutkem.

Lena si začala mnout oči, ale vzápětí toho nechala. Zátah vedla před šesti dny, ale na jejím těle bylo stále vidět, co se tehdy přihodilo. Podlitina, jež se jí rozlézala přes nos a pod levé oko, zežloutla. Tři stehy, jimiž jí zašili řeznou ránu na hlavě, ji svědily jako vyrážka.

Pak tu byly věci, jež nikdo neviděl – Lenina pohmožděná kostrč, bolavá záda a kolena. Bouře, kterou v jejím žaludku pokaždé vyvolala vzpomínka na to, co objevila v opuštěném domě v lesích.

Čtyři mrtvoly. Jeden policista stále ležel v nemocnici a další už nikdy nevezme do ruky odznak. Nemluvě o tom, že si ten příšerný zážitek nejspíš odnese do hrobu.

Leně vhrkly slzy do očí. Kousla se do rtu a snažila se potlačit nutkání nechat se přemoci žalem. Po hodně náročném týdnu byla vyčerpaná. Vlastně ne po jednom, ale rovnou po třech. Teď však všechno skončilo a Leně už nehrozilo žádné nebezpečí. Z práce ji nevyhodí. Vyšetřovatelka z krysí čety, jak se říkalo oddělení pro vnitřní záležitosti, zalezla zpátky do díry. Lena byla konečně doma, kde na ni nikdo nemohl zírat, vyptávat se jí, zkoumat ji, ani do ní rýpat. Nešlo jenom o oddělení vnitřních záležitostí. Všichni chtěli vědět, jak zátah dopadl a co Lena objevila v tom tmavém, vlhkém sklepě.

Lena si ze všeho nejvíc přála, aby na to zapomněla.

Zapípal jí mobil. Vydechovala, dokud neměla úplně prázdné plíce. Telefon zapípal znovu. Zvedla ho a uviděla novou textovou zprávu.

VICKERY: Jsi v pohodě?

Zírala na písmena na displeji. Psal jí její partner Paul Vickery.

Chtěla vyťukat odpověď, ale palec se jí zastavil nad tlačítky.

Vzduchem otřáslo vzdálené burácení motorky.

Místo aby napsala text, stiskla tlačítko, jímž se telefon vypínal. Položila přístroj na prádelník vedle odznaku.

V uších jí zavibroval rachot Harley Davidsona. Jared přidal plyn, aby vyšplhal po strmé příjezdové cestě. Lena čekala a naslouchala známým zvukům. Motor utichl a zaskřípěl stojánek motorky. Potom se ozvaly těžké kroky nohou obutých do pevných bot a do domu vešel Lenin manžel. Hodil helmu a klíče na kuchyňský stůl, i když ho snad tisíckrát žádala, aby to nedělal. Na chvíli se zastavil, asi aby si přečetl poštu, a pak pokračoval do ložnice.

Lena stála zády ke dveřím a počítala Jaredovy kroky, jež zněly dlouhou chodbou. Šel nejistě a váhavě. Nejspíš doufal, že Lena už spí.

Jared se zastavil ve dveřích. Očividně čekal, až se Lena otočí. Když se nehýbala, zeptal se: „Zrovna jsi přišla domů?“

„Zůstala jsem v práci déle, abych něco dodělala.“ Nebyla to úplná lež. Také doufala, že až přijde domů, Jared už bude spát. „Zrovna jsem se chtěla jít osprchovat.“

„Aha.“

Leně se do koupelny nechtělo. Otočila se čelem k manželovi.

Jared zalétl pohledem k její podprsence a pak zase rychle zvedl oči. Měl na sobě uniformu a vlasy zježené od helmy. Pracoval v Maconu jako motorizovaný policista, o hodnost níž než Lena. Byl o dvanáct let mladší než ona. Nic z toho jí nevadilo, ale v poslední době ji na jejich životě všechno rozčilovalo.

Opřel se o zárubeň dveří a zeptal se: „Jak to šlo?“

„Očistili mě, takže se můžu vrátit do práce.“

„To je dobře.“

Přehrála si jeho slova v hlavě a pokoušela se rozšifrovat jeho tón. „Proč by nebylo?“

Jared neodpověděl. Následovalo dlouhé, nepříjemné ticho. „Dáš si něco k pití?“ zeptal se.

Lena nedokázala skrýt překvapení.

„Je to v pohodě, ne?“ Trochu uklonil hlavu a přinutil se usmát sevřenými rty. Byl o něco vyšší než Lena, ale vzhledem ke svalnaté postavě a atletické grácii se zdál větší.

Obvykle.

Jared si odkašlal, aby dal najevo, že čeká.

Lena přikývla. „Fajn.“

Odešel z místnosti, ale jeho potřeba tam s Lenou zůstala a dusila ji. Potřeboval, aby se sesypala a opřela se o něho. Potřeboval, aby mu dala najevo, že to, co se stalo, ji zasáhlo a nějakým hmatatelným způsobem změnilo.

Nechápal, že nepoddajnost je to jediné, co ji drží, aby se úplně nesesypala.

Lena vyndala z prádelníku pyžamo. Slyšela, jak se Jared pohybuje v kuchyni. Otevřel mrazák a šmátral v něm po hrsti ledu. Lena zavřela oči a zakymácela se. Počkala, až kostky zacinkají o sklenici. V ústech se jí začaly sbíhat sliny.

Zaťala zuby a přinutila se otevřít oči. Příliš toužila po skleničce. Až se Jared vrátí, postaví ji někam stranou a počká, aby si dokázala, že se bez ní obejde.

Dokáže mu, že ji nepotřebuje.

Rozbolavělýma rukama si rozepnula džínsy. Toho dne, kdy vedla zátah, tak křečovitě svírala pistoli, až měla pocit, že jí už napořád zůstanou zkroucené ruce. Nevěděla, proč ji stále všechno bolí. Měla by se cítit lépe, ale její tělo lnulo k bolesti. K jedu, který ji sžíral zevnitř.

„Tak.“ Jared se vrátil. Tentokrát vešel do místnosti. Cestou k Leně nalil velkého panáka vodky. V láhvi to zabublalo a tekutina vyšplouchla do sklenky. „Zítra se vracíš do služby?“

„Hned ráno.“

Podal jí sklenici. „Nevezmeš si volno?“

Lena sáhla po pití a jedním douškem ho polovinu vypila.

„Asi je to stejné, jako když…“ Jaredovi odumřel hlas. Nemusel říkat nic dalšího. Místo toho se podíval z okna. V tmavých tabulkách viděl svůj odraz. „Vsadím se, že za tohle dostaneš hodnost seržanta.“

Zavrtěla hlavou. „Možná,“ řekla.

Upřeně na ni hleděl a čekal. Potřeboval, aby se sesypala.

„Co se povídá na stanici?“ zeptala se Lena.

Jared přistoupil k vestavěné skříni. „Že máš koule z oceli.“ Zadal číselný kód na sejfu se zbraněmi. Lena se mu zezadu dívala na krk. V místě, kde mu kůži nezakrývala helma, měl kůži od slunce spálenou do ruda. Určitě věděl, že ho pozoruje, ale jenom si z opasku sundal pouzdro se zbraní a uložil ho vedle její pistole tak, aby se zbraně nedotýkaly.

„Vadí ti to?“ zeptala se.

Zavřel sejf a otočil číselníkem. „Proč by mi to mělo vadit?“

Lena neodpověděla, ale na mysli jí vytanula slova: Protože podle nich jsem drsnější než ty. Protože tvoje žena zneškodňovala zločince, zatímco ty sis v klidu jezdil na motorce a dával jsi pokuty maminám.

„Jsem na tebe hrdý,“ prohlásil Jared. Nasadil rozumný tón, kvůli kterému by mu Lena pokaždé nejradši nafackovala. „Za to, cos udělala, bys měla dostat medaili.“

Neměl nejmenší tušení, co udělala. Znal jenom ty nejlepší detaily, které Lena směla veřejně říct.

„Vadí ti to?“ zopakovala svou otázku.

Jared mlčel příliš dlouho. „Vadí mi, že tě mohli zabít.“

Stále jí neodpověděl na otázku. Lena si pozorně prohlížela jeho obličej. Měl svěží pleť bez jediné vrásky. Seznámila se s ním, když mu bylo jednadvacet. Po pěti a půl letech kdovíproč vypadal mladší, jako by mu vůbec nepřibývaly roky. Anebo Lena možná stárla rychleji. Od společných začátků se toho hodně změnilo. Dřív dokázala vždycky uhodnout, na co Jared myslí. Postupem času si kolem sebe vystavěl zeď, samozřejmě s její vydatnou pomocí.

Začal si rozepínat košili. „Asi půjdu dát dohromady ty skříňky v kuchyni.“

Lena se překvapeně zasmála. „Opravdu?“ Kuchyň zůstávala tři měsíce rozdělaná, protože Jared si každý víkend našel důvod, proč na ni nesáhnout.

Nechal košili spadnout na zem. „Tak aspoň v Ikee budou vědět, že jsem pořád pán domu.“

Když to z něho konečně vypadlo, Lena nevěděla, jak má zareagovat. „Víš, že to tak není.“ I jí samotné ta výmluva zněla chabě. „Prostě to tak není.“

„Vážně?“

Lena neodpověděla.

„Fajn.“ Jaredovi začal zvonit mobil. Vyndal ho z kapsy, podíval se na číslo volajícího a hovor nepřijal.

„Volá ti tvoje holka?“ Leně vadilo, že mluví přiškrceně. Její poznámka postrádala vtip. Oba to věděli.

Jared zalovil v koši se špinavým prádlem a vytáhl z něj džínsy a triko.

„Je skoro půlnoc.“ Lena se podívala na budík vedle postele. „Vlastně je po půlnoci.“

„Nechce se mi spát.“ Jared se rychle oblékl a zastrčil si mobil do zadní kapsy kalhot. „Budu potichu.“

„Ty potřebuješ na stloukání skříněk mobil?“

„Je skoro vybitý.“

„Jarede…“

„Nebude mi to trvat dlouho.“ Zase se na ni neupřímně usmál. „To je to nejmenší, co můžu udělat, ne?“

Lena jeho úsměv opětovala a jakoby v přípitku zvedla sklenici.

Jared neodešel. „Měla by ses osprchovat, než padneš do postele.“

Přikývla, ale nedokázala od něho odtrhnout oči. Dívala se, jak mu triko těsně obepíná hruď a jsou mu pod ním vidět břišní svaly. Vodka ji příjemně naladila a Lena se konečně začala uvolňovat. Něco na Jaredově držení těla rázem vyvolalo staré vzpomínky. Lena se v duchu zatoulala na místo, na něž obvykle záměrně nemyslela – do maloměsta, kde žila předtím, než se s Jaredem odstěhovala do Maconu, kde se z ní teprve stala policistka.

Když žila v Grantově okresu, Jaredův otec ji naučil všemu, co ve své profesi potřebovala umět. Vlastně skoro všemu. Lena měla pocit, že finty, jež se naučila po jeho smrti, by náčelníka Jeffreye Tollivera pořádně rozzuřily. I když často zašel za únosnou mez, Leně dal vždycky řádně za vyučenou, když se k ní jenom přiblížila.

„Lee?“ ozval se Jared. Měl Jeffreyovy oči a stejně jako on ukláněl hlavu na stranu, když čekal, až mu odpoví.

Lena dopila, i když se jí točila hlava. „Miluju tě.“

Teď se překvapeně zasmál Jared.

„Neřekneš mi, že mě taky miluješ?“ zeptala se Lena.

„Mám?“

Lena neodpověděla.

Jared si rezignovaně povzdechl a přistoupil k ní. Měla na sobě jenom podprsenku a kalhotky, ale on ji políbil na čelo, jako by byla jeho sestra. „Neusni v té sprše.“

Lena se dívala, jak odchází. V poslední době hodně často nosil stejné špinavé triko. Na zádech a ramenou měl žluté skvrny od barvy, kterou se umazal, když před třemi týdny začal předělávat volný pokoj.

Lena mu říkala, ať s malováním počká několik týdnů. Nejdřív potřeboval dodělat minimálně dalších deset věcí v domě, a především to nosilo smůlu.

Jared ji nikdy neposlechl.

Ona jeho samozřejmě také ne.

Láhev vodky si vzala s sebou do koupelny. Prázdnou skleničku postavila na nádržku záchodu, zaklonila hlavu a pila rovnou z láhve. Nejspíš to nebylo rozumné, protože hned po příchodu domů si vzala prášky na bolest. Lena si však v tu chvíli moc chytrá nepřipadala. Toužila na všechno zapomenout. Chtěla, aby jí prášky a alkohol všechno vymazaly z mysli – všechno, co se dělo před zátahem, v jeho průběhu a po něm. Potřebovala se toho všeho zbavit, aby si mohla lehnout a dívat se do tmy místo na blikající němý film, který ji posledních šest dnů pronásledoval.

Postavila láhev na nádržku záchodu a neohrabanými prsty si připevnila vlasy sponkou na temeni. Zadívala se na sebe do zrcadla. Pod očima uviděla tmavé kruhy, které neměly nic společného s modřinou. Přitiskla prsty na stříbřitou skleněnou plochu. Na obličeji jí začínalo být vidět, co všechno ztratila.

Počet těl, která za sebou zanechala.

Podívala se na podlahu. Aniž by si to uvědomila, přitiskla si dlaň na ploché břicho. Ještě nedávno, před devíti dny, se jí začínalo zakulacovat a byly jí těsné kalhoty. Bolela ji prsa a Jared se jí neustále dotýkal. Lena se občas probudila a zjistila, že jí na břiše leží jeho ruka, jako by se domáhal toho, co stvořil. Života, který s ní počal.

Ten život však nezůstal tam, kde měl. Jaredova ruka nedokázala zabránit trýznivé bolesti, která Lenu jednou v noci vytrhla z hlubokého spánku. Jeho slova ji nedokázala ukonejšit, když jí z těla proudila krev. V koupelně, pak v nemocnici a cestou domů. Po rudém přílivu zůstala jenom smrt.

Pokaždé, když prošla kolem toho zatraceného pokoje s jasně žlutými stěnami, se celá roztřásla nenávistí k manželovi.

Zadívala se na strop. Chvíli zadržovala dech a pak tiše vydechla, jako by vypustila nějaké temné tajemství. Dneska na ni všechno dolehlo. Ztráta, zármutek. Vodka a prášky nepomáhaly. Nedokázaly jí přinést dostatečnou úlevu.

Hledala uzávěr láhve, ale nemohla ho najít. Otevřela dveře. Ložnice byla prázdná. Jaredovo oblečení leželo na zemi, přesně tam, kam ho nechal dopadnout, když si ho svlékl. Lena zvedla jeho košili. Ucítila výfukové plyny, pot a mastnotu, jež se v látce za celý den strávený na motorce nahromadily. V zadní kapse kalhot zůstala peněženka. Vyndala ji a položila ji na noční stolek. Přední kapsy byly plné. Našla v nich hrst drobných a malou krabičku s pomádou na rty. Pár dvacetidolarovek, řidičský průkaz a tři kreditní karty – všechno přepásané zelenou gumičkou. Malý váček z černého sametu, v němž Jared schovával snubní prsten.

Lena strčila do váčku prst a vytáhla z něj zlatý kroužek. Jared ho přestal nosit do práce poté, co se jeden jeho kolega vyboural na motorce. Muži se na kloubu prstu zachytil snubní prsten a úplně mu serval kůži. Lena potom Jareda přiměla ke slibu, že nebude prsten nosit na motorku. Černý váček znamenal kompromis. Říkala mu, ať ten kousek zlata nechá doma, ale manžel byl romantik a nelíbila se mu představa, že by ho neměl mít na ruce. V tom předčil všechny ženy, s nimiž se kdy Lena setkala.

Teď si říkala, že ho s sebou nejspíš nosí ze zvyku.

Vrátila šperk do váčku a otevřela Jaredovu peněženku. Dala mu ji v prvním roce jejich vztahu a on ji stále nosil, i když nikdy předtím peněženku nepoužíval. V podstatě mu sloužila jenom jako přenosné fotoalbum. Lena prošla mnoho momentek, které Jared vyfotil během posledních pěti let. Na jedné seděla před domem v den, kdy se do něj nastěhovali. Na další jela na jeho motorce. Následovala společná fota z Disney Worldu, z baseballového zápasu Braves, z play-off Atletického svazu jihovýchodních univerzit a z národního šampionátu v Arizoně.

Zastavila se u fotografie ze svatby, která se konala v budově atlantského soudu. Lena stála mezi svým strýcem Hankem a Jaredem. Vedle Jareda byla jeho matka, otčím, sestra, babička s dědečkem, dva bratranci a učitelka ze základní školy, která se stýkala s jeho rodinou.

Všichni se oblékli slavnostně, kromě Leny, která měla tmavě modrý kalhotový kostým, jejž obvykle nosila do práce. Rozpuštěné vlasy jí v hnědých kudrnách splývaly na ramena. Nalíčit se nechala v parfumerii v obchodním domě Macy’s od transsexuála, který neustále mlel o barvě její pleti. Alespoň někdo Lenu toho dne ocenil. Kyselý výraz Jaredovy matky vysvětloval, proč ženich nechtěl oficiálnější obřad. Právě teď se kdesi v Alabamě Darnell Longová jistě modlí, aby její syn přišel k rozumu a rozvedl se s tou mrchou, kterou si vzal.

Lena někdy uvažovala, zda s Jaredem zůstává čistě proto, aby tu ženskou naštvala.

Při pohledu na další snímek se jí roztřásla kolena.

Posadila se na postel.

Tuhle fotku už mnohokrát viděla, ale ne v Jaredově peněžence. Pocházela z krabice od bot, již Lena schovávala ve skříni. Bylo na ní Lenino dvojče, sestra Sibyl. Lenu bodl osten žárlivosti, ale pak se musela zasmát. Jared se očividně domníval, že na snímku je ona. Sibyl vůbec neznal. Když vstoupil do Lenina života, její sestra byla deset let po smrti.

Smích se změnil ve vzlyk a Lena si přikryla ústa dlaní. Když zjistila, že je těhotná, ze všech nejdřív si vzpomněla na Sibyl. V krátkém okamžiku štěstí vzala telefon, aby sestře zavolala.

Vtom jí pocit ztráty sevřel hrudník a nemohla dýchat.

Opatrně si otřela oči a podívala se na fotografii. Chápala, proč si ji Jared vybral. Sibyl seděla v parku na dece. Měla otevřená ústa a hlavu zakloněnou. Smála se na celé kolo. Lena se takhle šťastně chovala jen výjimečně. Na Sibyl byly dobře patrné geny jejich mexické babičky. Kůži měla opálenou do bronzova a kudrnaté hnědé vlasy si rozpustila, stejně jako Lena dneska. Scházely jí Leniny světlé pramínky a vůbec neměla šedé vlasy jako ona.

Jak by Sibyl vypadala dnes? Tuhle otázku si Lena za ty roky položila nesčetněkrát. O tomhle nejspíš uvažovali všichni lidé, jimž zemřelo dvojče. Sibyl scházely Leniny tvrdé, ostré rysy. Vždycky měla mírný a vnímavý výraz, jenž lidi přitahoval, místo aby je odpuzoval. Jenom hlupák by si je mohl splést.

„Lee?“

Zvedla hlavu a podívala se na Jareda, jako by bylo naprosto normální ve spodním prádle ronit slzy nad jeho peněženkou. Znovu stál ve dveřích, jenom kousek od prahu.

„Kdo ti volal na mobil?“ zeptala se ho.

„Nějaké skryté číslo.“ Jared si zahákl palce do opasku s nářadím a opřel se o zárubeň dveří. „Není ti nic?“

„Já… no…“ Hlas se jí zadrhl. „Jsem unavená.“

Naposledy se podívala na Sibyl a zavřela peněženku.

Po tvářích jí stékaly proudy slz. Zaťala zuby a pokoušela se udržet emoce na uzdě. I když se snažila sebevíc, pořád se draly na povrch. Svíralo se jí hrdlo a měla pocit, jako by jí hrudník svírala železná obruč.

„Lee?“ Jared dál zůstával ve dveřích.

Lena zavrtěla hlavou. Měl by odejít. Nedokázala se na něho podívat, nemohla dovolit, aby ji takhle viděl. Věděla, že čeká právě na to, až se složí. Očekává to.

Chce to.

Potom se v jejím nitru cosi zlomilo a z hrdla jí vyšel další vzlyk, hluboký a smutný. Lena se už nedokázala bránit, nemohla ho od sebe pořád odstrkovat. Nepřiměla Jareda, aby k ní přišel. Rychle přešla přes místnost, objala ho kolem ramen a přitiskla obličej na jeho hrudník.

„Leno…“

Políbila ho. Rukama mu přejela po tváři a dotkla se jeho krku. Jared nejprve odolával, ale bylo mu šestadvacet a poslední týden spal na pohovce v obývacím pokoji. Netrvalo dlouho a zareagoval. Mozolnatýma rukama přejel Leně po nahých zádech, přitiskl ji k sobě pevněji a opětoval její polibek.

Pak sebou prudce trhl dozadu.

Leně do úst vstříkla krev.

Za chviličku zaslechla výstřel a Jared se jí zhroutil do náruče.

Byl příliš těžký. Lena se zapotácela, upadla na zem a strhla ho s sebou. Ležel na ní a celou vahou ji tiskl k podlaze, takže se nemohla pohnout. Pokusila se ho odstrčit, ale ozval se další výstřel. Jaredovým tělem projela křeč. Trochu se nadzvedl a pak znovu dopadl na Lenu.

Zaslechla kvílivé lkaní. Vycházelo z jejích vlastních úst. Vyškrábala se zpod Jareda a popadla ho za triko, aby ho odtáhla mimo palbu. Podařilo se jí trochu s ním pohnout, ale opasek s nářadím se mu zachytil za koberec.

„Ne, to ne,“ zajíkla se Lena a pak si rukama zakryla ústa, aby ji nebylo slyšet. Přitiskla se zády ke zdi a snažila se potlačit nával hysterie. Vodka a prášky začaly účinkovat. V krku ji pálily zvratky a nejradši by se rozkřičela. Potřebovala si zařvat.

Jenomže to nešlo.

Jared se nehýbal a Leně v uších stále zněla rána z brokovnice. Broky se rozlétly a pronikly Jaredovi do zad a do hlavy. Zaschlá žlutá barva na jeho triku se zbarvila jasně červenými kruhy. Při pádu si do boku vrazil šroubovák, který měl na opasku, a pod tělem se mu tvořila kaluž krve. Lena se dotkla jeho nohy a nahmatala štíhlý lýtkový sval.

„Jarede?“ zašeptala. „Jarede?“

Měl zavřené oči a mezi rty se mu dělaly krvavé bublinky. Ruce se mu chvěly. Lena viděla, že má na prsteníku světlý proužek od snubního prstenu, i když jí slíbil, že ho bude sundávat.

Sáhla po jeho ruce, ale pak se stáhla.

Zaslechla kroky.

Střelec šel chodbou. Pomalu a metodicky. Na nohou měl těžké boty. Slyšela, jak jeho kroky duní na prkenné podlaze – nejprve dřevěný podpatek a pak měkčí špička.

Jeden krok.

Druhý.

Ticho.

Střelec prudce odhrnul sprchový závěs v koupelně, do níž se vcházelo z chodby.

Lena se rychle rozhlédla po ložnici. Pistole měli zamčené v sejfu a její mobil ležel na opačném konci místnosti. Pevnou linku neměli. Na okno bylo zvenku příliš dobře vidět. Koupelna představovala smrtící past.

Kde má Jared mobil?

Rukou mu přejela nahoru po noze a prohledala mu kapsy. Všechny byly úplně prázdné.

Na chodbě se znovu ozvaly kroky, jejichž zvuk připomínal praskání větví.

A pak – nic.

Střelec se zastavil u dveří prvního pokoje. Našel tam dva psací stoly a krabice se spisy ze starých případů. Jared vždycky nechával otevřený šatník. Střelec do něj z chodby viděl.

Odkašlal si a plivl na zem.

Chtěl, aby Lena věděla, že přichází.

Přitiskla se zády ke stěně a přinutila se vstát. Nehodlala zemřít vsedě. Chtěla stát a bojovat o svůj a manželův život.

Kroky se opět zastavily. Střelec zkoumal další pokoj. Místnost s jasně žlutými stěnami. Dveře šatníku ležely na dvou kozách, aby na ně Jared mohl namalovat balónky. Z chodby bylo vidět tenké čáry tužkou, jíž si je předkreslil. Také odtud bylo vidět přímo do prázdného šatníku.

Střelec pokračoval po chodbě.

Lena natáhla roztřesenou ruku k Jaredovi. Kladivo na opasku měl napůl vytažené z kovového úchytu. Lena ho z něj vystrčila úplně a sevřela v ruce topůrko. Připadalo jí teplé, ba skoro horké na dotek.

Jared zamrkal a otevřel oči. Sledoval, jak Lena vstala a znovu se zády přitiskla ke zdi. Měl skelný pohled a cítil prudkou bolest. Lena ji vnímala také. Jared pohnul rty, ale Lena si položila prst na ústa na znamení, že má zůstat zticha a předstírat, že je mrtvý, aby na něho útočník znovu nevystřelil.

Kroky se zastavily kousek ode dveří ložnice. Možná metr a půl. Do místnosti nejprve dopadl mužův stín a Jaredovo tělo se z poloviny ocitlo ve tmě.

Lena otočila kladivo, takže jí jeho špička mířila od těla. Zaslechla cvaknutí opakovací pušky, které na ni dokonale zaúčinkovalo. Musela přitisknout kolena k sobě, aby neupadla na zem.

Střelec se zastavil. Jeho stín se trochu zachvěl, ale k ložnici se nepřiblížil.

Lena strnula a počítala sekundy. Jedna, dvě, tři. Muž nevstoupil do místnosti. Zůstával stát na chodbě.

Pokusila se uvažovat jako on a přijít na to, co se mu honí hlavou. Dva policajti. Žádný nepoužil zbraň. Jeden leží na podlaze. Druhý se ani nepohnul, nevystřelil, nevykřikl ani nevyskočil z okna, aby zaútočil.

Lena v nastalém tichu špicovala uši. Oba vyčkávali.

Střelec konečně udělal krátký, opatrný krok vpřed a po něm ještě jeden. Lena spatřila ústí hlavně pušky. Byla čerstvě, hrubě upilovaná. Nastalo ticho, v němž se střelec otočil na stranu. Lena uviděla potetovanou ruku, která podpírala hlaveň. Mezi palcem a ukazovákem se skvěla černá lebka se zkříženými hnáty.

Poslední opatrný krok.

Lena oběma rukama sevřela kladivo a udeřila jím muže do obličeje.

Hrot kladiva se mu zasekl do očního důlku. Když se mu ostrá ocel zavrtala do lebky, ozvalo se křupnutí kosti. Z pušky vyšla rána a náboj proděravěl stěnu. Lena se pokusila vytáhnout kladivo z rány, aby mohla zasadit další úder, ale hrot se v lebce zaklesl. Muž se zapotácel a snažil se zachytit dveří. Prsty sevřel Lenino zápěstí. Z oka mu prýštila krev, stékala mu do úst a po krku.

Tehdy Lena zpozorovala druhého muže. Běžel chodbou s pětiranným revolverem Smith&Wesson v ruce. Lena trhla kladivem a přitáhla si střelce před sebe jako štít. Ozvaly se tři rychlé výstřely a všechny zasáhly zraněného muže. Lena ho od sebe prudce odstrčila, takže dopadl na druhého útočníka. Oba muži zavrávorali a revolver přeletěl přes podlahu.

Lena popadla pušku. Stiskla spoušť, ale nábojnice byla uvnitř vzpříčená. Pokusila se pohnout závěrem a vyprázdnit komoru, zatímco druhý muž pomalu vstal. Vrhl se po ní, ale stačil jenom prsty zavadit o hlaveň zbraně. Dopadl na jedno koleno.

Jared ho chytil za kotník a pevně ho držel, až se mu námahou třásla ruka. Muž se zaklonil, rozmáchl se pěstí a chystal se ho uhodit do spánku.

Lena si rychle přehodila pušku v ruce, popadla ji za hlaveň a pažbou udeřila muže do hlavy. Praskla mu čelist, z úst mu vystříkla krev a vyletěly zuby. Dopadl na zem.

„Jarede!“ vykřikla Lena a klekla si vedle manžela. „Jarede!“

Zasténal. Z úst mu kapala krev. Zvedl k ní prázdné, nevidoucí oči.

„Už je dobře,“ chlácholila ho. „Už je dobře.“

Zakašlal. Zachvěl se a pak se celý prudce roztřásl.

„Jarede!“ vykřikla znovu Lena. „Jarede!“ Do očí jí vstoupily slzy, takže viděla rozmazaně. Vzala jeho hlavu do dlaní. „Podívej se na mě,“ zaprosila. „Jenom se na mě podívej.“

Koutkem oka zahlédla pohyb. Druhý muž se blížil k posteli a pokoušel se dosáhnout na revolver. Tělo měl zpola ochrnuté a v pohybu si pomáhal jednou rukou. Připomínal přizabitého švába, za nímž se táhne krvavá stopa.

Leně se zastavilo srdce v hrudi. Něco se stalo, najednou tu byl jiný vzduch. Svět se přestal točit.

Podívala se na manžela.

Jared úplně znehybněl a z očí mu zbyly uzounké škvírky. Dotkla se jeho tváře, jeho úst. Ruka se jí třásla tak, že mu konečky prstů zabubnovala na kůži.

Sibyl. Jeffrey. Dítě.

Jejich dítě.

Lena vstala.

Pohybovala se jako stroj. První muž měl v obličeji stále zaseknuté kladivo. Lena zapřela nohu o jeho čelo, oběma rukama sevřela topůrko a vyprostila nástroj z rány.

Šváb se dál sunul k posteli a stále víc se k ní přibližoval. Lena si dala na čas, dokud se nedostal až téměř ke zbrani. Pak mu klekla na záda a ucítila, jak mu pod její vahou praskají žebra. Z úst mu vypadly vyražené zuby.

Lena zvedla kladivo nad hlavu a udeřila muže do páteře, až to ruplo. Zařval, rozhodil ruce a celý sebou škubl. Lena se nevzdávala a soustředěně pokračovala. Byla celá napjatá zuřivostí. Zvedla kladivo vysoko nad hlavu a namířila na jeho zátylek, když vtom se najednou všechno zastavilo.

Kladivo se ani nepohnulo. Zůstalo viset ve vzduchu.

Lena se ohlédla a spatřila třetího muže. Byl vysoký, štíhlý a měl silné ruce, které Leně zabránily v uštědření smrtící rány.

Byla natolik šokovaná, že nedokázala zareagovat. Toho muže znala. Velmi dobře věděla, kdo to je.

Byl oblečený jako motorkář. Na hlavě měl šátek a od koženého opasku mu visel řetěz. Přitiskl si prst na ústa, stejně jako to ona před chvílí udělala Jaredovi. V očích mu četla varování a upřímný strach.

Lena se pozvolna probrala. Nejprve zase začala slyšet – vnímala svůj vlastní namáhavý, sípavý dech. Potom ucítila bolest, která jí vystřelovala z napjatých svalů a kterou cítila na dlaních spálených od horké hlavně pušky. Do nosu jí zavanul štiplavý zápach smrti. Pod ním zachytila vůni silnice, povědomý odér výfukového plynu, oleje a potu, jejž s sebou každý večer přinášel domů Jared.

Jared.

Triko měl na zádech nasáklé krví. Lepilo se mu na kůži. Zaschlé žluté skvrny zčernaly a dostaly stejnou barvu jako jeho vlasy. Ztmavly krví.

Lena úplně ochabla. Přešla ji chuť bojovat. Svěsila ruku s kladivem a nechala nástroj dopadnout na zem.

Vzduch proťalo kvílení sirén. Dvou, tří, víc, než dokázala napočítat.

Odněkud zvenku zavolal chraplavý hlas: „Kde jsi, vole?“

Sirény zněly hlasitěji. Přibližovaly se.

Will Trent se na Lenu naposledy podíval a vyšel z místnosti.

2. kapitola

ČTVRTEK

Atlanta, Georgie

O nemocničních výtazích se všeobecně vědělo, že nejsou spolehlivé, ale doktorka Sára Lintonová měla pocit, že ty v atlantské Gradyho nemocnici jsou obzvlášť mizerné. Přesto jako gambler u herního automatu stiskla přivolávací tlačítko pokaždé, když jí připadalo, že by se dveře výtahu mohly otevřít.

„No tak pojeď,“ zabručela a upřeně sledovala čísla nade dveřmi. Očima je popoháněla k sedmičce. Čekala s rukama zastrčenýma do kapes bílého pláště a dívala se, jak digitální displej ukazuje desítku, devítku a pak zůstává na osmičce.

Několikrát zadupala a podívala se na hodinky. Potom s hrůzou zjistila, že k ní kluše Oliver Gittings.

Jako pediatr pracující na pohotovosti v Gradyho nemocnici měla na starost několik studentů, kteří se navzdory důkazům o pravém opaku domnívali, že se jednoho dne stanou lékaři. Nejúmornější byly noční služby. Těmhle studentům za měsíčního svitu kdovíproč úplně změkly už tak malé mozečky.

Pro Sáru často zůstávalo záhadou, jak se někteří z nich dokážou obléct, natož chodit na medicínu.

Oliver Gittings patřil k lepším případům. Nebo spíš k horším? Za posledních osmnáct hodin se zvládl polít vzorkem moči a omylem si přišil sterilní obvaz k rukávu pláště. Sára alespoň doufala, že to bylo omylem.

„Doktorko Lintonová!“ zavolal na ni.

„Tudy,“ řekla mu Sára. Čekání na výtah vzdala a vyrazila ke schodišti.

„Jsem rád, že jsem vás našel.“ Oliver za ní běžel jako nadšené štěně. „Objevil se zajímavý případ.“

Oliver všechny své případy považoval za zajímavé. „Povězte mi to nejdůležitější,“ vybídla ho Sára.

„Je to šestiletá holčička,“ začal a dvakrát zatáhl za dveře, než mu došlo, že se otevírají na druhou stranu. „Její máma tvrdí, že ji dcera probudila uprostřed noci a chtěla napít. Šly spolu po schodech a holčička upadla. Máma ji chytila za ruku, až jí v ní křuplo. Holčička začala řvát a máma sem s ní hned přijela.“

Sára sestupovala ze schodů jako první. „Je na rentgenu vidět spirálová zlomenina?“

„Ano. Holčička měla tady na paži modřinu…“

Sára se ohlédla, aby se podívala, kam medik ukazuje. „Takže máte podezření na týrání. Nařídil jste rentgen celé kostry?“

„Ano, ale na radiologii mají plno a mně končí služba. Říkal jsem si, že zavolám na sociálku, aby se věci hnuly.“

Sára se zastavila. „Vy chcete to dítě strčit do dětského domova?“ zeptala se.

Oliver pokrčil rameny, jako by o nic nešlo. „Holčička je moc tichá a její máma je podrážděná. Pořád chce jenom vědět, kdy budou moct jít domů.“

„Jak dlouho tu jsou?“

„Nevím. Myslím, že ji přijali kolem jedné.“

Sára se podívala na hodinky. „Je za dvě minuty šest ráno. Strávily tu celou noc. Na jejich místě byste taky chtěl domů. Co máte dalšího?“

Oliver se vůbec poprvé zatvářil nejistě. „No, ta zlomenina…“

Sára pokračovala po schodech. „Žádná specifická zlomenina u týraných dětí neexistuje. Když zavoláte sociálku, stane se z toho právní záležitost. Jestli matka dceru týrá, je potřeba zajistit, aby jí to neprošlo. Je potřeba mít pádné důkazy. Vypadá to, že se holčička matky bojí? Dívá se vám zpříma do očí a odpovídá na otázky? Má nějaké další modřiny? Je opožděná ve vývoji? Má problémy udržet moč? Byla už někdy na pohotovosti? Jak se jinak chová?“ Oliver jí hned neodpověděl. „Je zdravá? Dobře živená?“ pokračovala Sára.

„Ano, ale…“

„Mlčte.“ Nehodlala s ním diskutovat. Znovu se podívala na hodinky. „Službu po mně přebírá doktor Connor, ale máte na mě všechna telefonní čísla. Nařiďte rentgen celé kostry, abychom zjistili, jestli měla někdy v minulosti něco zlomeného nebo naštípnutého. Upozorněte ostrahu, aby hlídala její mámu. Obvolejte ostatní pohotovosti a zjistěte, jestli na některé holčičku ošetřovali.“ Sára zmírnila tón ve snaze dát mu najevo, že ho něco učí a nechce ho trestat. „Na týrání dětí se z pětašedesáti procent přijde na pohotovosti, Olivere. Jestli se chcete věnovat pediatrii, budete se s tím setkávat každý týden. Netvrdím, že nemáte pravdu. Jenom říkám, že nejdřív musíte znát všechna fakta a teprve pak smíte obrátit život toho dítěte a jeho matky naruby.“

„Ano.“ Šel dolů po schodech s rukama zastrčenýma hluboko do kapes pláště.

Sára chvíli počkala. Věděla, že Oliverovo ego je dost křehké i bez jejích poznámek. Posadila se na spodní schod a podívala se na služební chytrý telefon. Když procházela administrativní záležitosti, které jí zaneřádily e-mailovou schránku, málem obrátila oči v sloup. Schůzky, konference, zamítnuté žádanky o péči. Nové postupy při vyplňování žádanek, při návštěvách konferencí a plánování schůzek.

Sáhla do druhé kapsy a vyměnila služební telefon za svůj soukromý mobil. Tam byla situace mnohem lepší. Otec jí poslal potrhlý vtip o šnecích, který slyšel v restauraci. Od matky přišel recept, který Sára nikdy nevyzkouší. Od sestry dostala dlouhý e-mail s fotografií neteře. Sára ho označila jako nepřečtený a uložila ho na později. Další e-mail jí poslal její přítel. Před hodinou od něho dostala fotografii jeho snídaně, která sestávala ze šesti čokoládových minikoblih, slaného muffinu s vajíčkem a sýrem a velké koly.

Sára nevěděla, kdo z nich dřív dostane infarkt.

Otevřely se dveře a na schodiště vystrčil hlavu doktor Felix Connor. Podezíravě se na Sáru podíval. „Jak to, že se tváříš tak šťastně?“

„Protože můžu konečně jít domů, když jsi už dorazil.“

„Dej mi jenom minutku. Musím si dojít na záchod.“

Sára strčila telefon zpátky do kapsy a vstala. Oliver nebyl jediný, kdo odsud chtěl vypadnout. Sára měla několik dní v řadě noční službu, protože v nemocnici řádila střevní chřipka. Začínala mít pocit, že ji osud trestá za to, že je zdravá.

Domov, spánek, ticho. Cestou přes pohotovost si plánovala, co bude dělat. Díky šílené pracovní době ji čekaly čtyři dny volna. Třeba si přečte nějakou knížku nebo se půjde proběhnout se psy. Připomene svému příteli, proč jsou spolu.

Při té poslední myšlence roztáhla ústa v širokém úsměvu. Několik lidí se na ni zvědavě podívalo. Jen málokdo se radoval z toho, že se ocitl v Gradyho nemocnici, která byla jediným zařízením financovaným z veřejných peněz, jež v Atlantě zbylo. Zaměstnanci měli tendenci chovat se drsně jako váleční veteráni. Jestliže práce lékaře představovala boj vedený z nevýhodného postavení, pracovat v Gradyho nemocnici se rovnalo bitvě o Guadalcanal. Na denním pořádku tu byly problémy jako pobodání, bití, otravy, znásilnění, postřelení, vraždy a předávkování drogami.

A to byla pouze pediatrie.

Sára se zastavila u počítače na sesterně a otevřela soubor s rentgenovým snímkem Oliverovy pacientky. Bylo na něm jasně vidět, kde došlo k rotaci pravé pažní kosti. Buď její matka mluvila pravdu o tom, co se stalo na schodech, anebo si dokázala vymyslet uvěřitelnou lež.

Sára zvedla hlavu a přelétla očima po otevřeném prostoru plném stálých zákazníků. Několik opilců tu vyspávalo opici. Ležel tam feťák, který pokaždé, když ho zavřeli, vyhrožoval, že se zabije. Společnost jim dělala postarší bezdomovkyně, jež patřila do psychiatrické léčebny, ale uměla obalamutit systém, takže mohla zůstat na ulici. Oliverova holčička spala schoulená na posledních pojízdných nosítkách. Její matka seděla na židli vedle ní. Také spala, ale ruku měla propletenou s dceřinou. Ještě nezpozorovala ochrankáře, jenž postával opodál.

Sára nikoli poprvé zalitovala, že příroda nevytvořila systém, který by zbytek světa upozorňoval na tyrany dětí. Šarlatové písmeno, znamení šelmy. Symbol, podle něhož by slušní lidé poznali, že těmhle zrůdám se nedá věřit.

Sára ještě před několika lety žila v malém městě čtyři hodiny jižně od Atlanty. Pracovala jako okresní pediatr a soudní lékařka. Její otec rád žertoval, že ve svých dvou zaměstnáních vidí, kde začíná a končí život. Měl pravdu, ale Sára se až příliš často stávala svědkem hrozných věcí, jichž se lidé dopouštěli na dětech. Viděla rentgenové snímky opakovaně zlámaných kostí. Zubařské záznamy, které odhalovaly zanedbáním zkažené zuby. Kůži navždycky poznamenanou popáleninami a stopami bití.

Po přestěhování do Atlanty se dozvěděla další věci, protože chodila s mužem, který vyrostl v dětském domově. Sářin přítel nerad mluvil o svém dětství. Dotýkala se zahojených popálenin od cigaret na jeho hrudníku a líbala zubatou jizvu na horním rtu, který mu kdysi někdo roztrhl. Jenom si představovala hrůzy, jimiž musel projít.

Přesto se dítěti mohly stát mnohem horší věci. Systém státní péče měl mnoho nedostatků, ale neexistoval bezdůvodně.

„Přestaň se usmívat, prosím tě.“ Felix Connor si otřel ruce do papírové utěrky a kráčel k Sáře. „Pořád se nemůžu zbavit té chřipky.“

Sára nasadila veselý tón. „Lepší, když je člověku zle v práci než doma.“

„To říkáš svým pacientům?“

„Jenom miminům.“ Než se mohl Felix na něco vymluvit a odejít, Sára mu začala vyjmenovávat pacienty, o něž se musí postarat. Zrovna mu sdělovala poslední informace o dívce, kterou zmínil Oliver, když vzadu na krku ucítila teplo. Ohlédla se, protože měla pocit, že ji někdo sleduje. Když spatřila svého přítele, zarazila se.

Will Trent se opíral o stěnu. Měl na sobě tmavě šedý třídílný oblek, jenž dobře padl jeho štíhlé postavě. Ruce zastrčil do kapes. Plavé vlasy měl vlhké, kroutily se mu na krku a končily těsně nad límečkem.

Usmál se na ni.

Sára jeho úsměv opětovala a ucítila povědomé chvění v hrudníku. Willa znala skoro dva roky, seznámila se s ním právě tady v nemocnici. Poslední dobou se jejich vztah prohloubil. Silný cit, který k Willovi chovala, pro ni představoval hotový poklad. Sára před pěti lety ztratila manžela a předpokládala, že zbytek života stráví sama.

A pak poznala Willa.

„Felixi, já…,“ začala, ale když se rozhlédla, zjistila, že kolega zmizel.

Will se odlepil od stěny a přistoupil k ní. „Sluší ti to.“

Sára se jeho očividné lži zasmála. „Co tady děláš? Myslela jsem, že jsi v práci.“

„Brífink mám až za hodinu.“

„Máš čas na druhou snídani?“

Will pomalu zavrtěl hlavou.

„Aha.“ Sáře došlo, že se za ní nezastavil jen tak. „Co se stalo?“ zeptala se.

„Možná bychom mohli jít někam, kde budeme mít větší soukromí.“

Vedla ho k lékařskému pokoji. Jeho dveře byly vzdálené asi devět metrů a Sára měla dostatek času, aby si začala dělat pořádné starosti.

Will byl zvláštní agent Georgijského vyšetřovacího úřadu a posledních deset dnů pracoval v převleku. Nemohl nebo nechtěl Sáře povědět podrobnosti o svém úkolu, ale volal jí z neznámých čísel a objevoval se, když to nečekala. Nikdy netušila, odkud přišel ani kam jde. Pokaždé, když se ho na to zeptala, buď změnil téma hovoru, nebo si našel důvod k odchodu. Sára z toho byla většinou otrávená, ale někdy se taky obávala, že se stane něco zlého. Nebo že už se to stalo. Manžel, který jí zemřel, byl policista. Zavraždili ho ve službě a Sáru jeho ztráta málem zabila. Nesnesla představu, že by se totéž mohlo stát i Willovi.

„Počkej, otevřu je.“ Will natáhl ruku před Sáru a otevřel jí dveře. Lékařský pokoj byl naštěstí prázdný. Will počkal, až se Sára usadí u stolu, a pak odsunul židli naproti ní.

„Co se stalo?“ zopakovala.

Mlčky ji vzal za ruku a prsty jí přejížděl po dlani a vnitřní straně zápěstí. Sára jeho pohyby sledovala. Will se na své prsty také díval, sledoval je tmavě modrýma očima. Sáře naskočila husí kůže, když viděla, jak Will pozoruje své vlastní prsty, jimiž se jí dotýká.

Zarazila ho. Nepřála si, aby do místnosti vešel některý z jejích studentů a nachytal ji, jak přede jako kočka. Kromě toho už znala Willovu zdržovací taktiku.

Naklonila se nad stůl. „O co jde?“

Pousmál se. „Rozptýlení nefunguje?“

„Moc ne,“ přiznala.

Will se zhluboka nadechl a řekl: „Můj úkol se trochu zkomplikoval.“

Sára to očekávala, ale potřebovala informaci chvíli vstřebávat.

„Nemůžu ti říct proč, ale budu pracovat déle. Nezvládnu jezdit do Atlanty a vídat se s tebou tak často, jako doteď.“

Příliš nevěřila tomu, že jí Will nemůže povědět o své práci, ale nechtěla tu trochu času, kterou pro sebe měli, strávit otevíráním diskuze, která stejně nikam nevede.

„Dobře,“ poznamenala.

„Fajn.“ Znovu se podíval na jejich ruce. Sára sledovala jeho pohled. Z manžet košile mu vykukovala opálená zápěstí a ve vlasech se mu objevily světlejší pramínky. Willova současná aktivita vyžadovala pobyt na slunci.

„Přišel jsem ti říct,“ pokračoval, „že nechci, aby sis myslela, že jsem ti utekl. Nebo že jsem…“ Hlas mu odumřel. „Totiž to, co děláme.“ Zarazil se. „Co už nějakou dobu děláme…“

Sára čekala.

„Nechtěl jsem, abys moji nepřítomnost považovala za…“ Zdálo se, že hledá vhodná slova. „Nedostatek zájmu?“ Nepřestával se dívat na jejich ruce. „Protože já mám zájem. To jsem chtěl říct.“

Sára si prohlížela jeho temeno, z něhož mu vlasy vyrůstaly ve spirále. Jednoho dne nebude ochotná jeho útěky přijímat. Buď se jí Will svěří, nebo Sára bude muset zvážit své možnosti. Čím víc na to myslela, tím blíž se nacházela křižovatce, která se před ní rýsovala.

Přestala se tím zabývat.

Místo toho odpověděla: „Jenom mi slib, že budeš opatrný.“

Přikývl, ale Sára by se cítila lépe, kdyby to řekl nahlas. Připadala si v jejich vztahu trochu jako detektiv. Will jím byl profesně. GBI pro Georgii představovala totéž, co FBI pro Spojené státy. Pokud měl úřad pracovat na určitém případu, musel nejprve obdržet žádost od místní policie. Jedinou výjimku tvořil obchod s drogami a únosy dětí. Místní policejní stanice však o pomoc žádaly, pouze pokud si opravdu nevěděly rady.

Ať se na to Sára dívala, z jaké strany chtěla, zločin, kvůli němuž Will musel pracovat v převleku, byl velice nebezpečný a místní si s ním nedokázali poradit. Ještě horší bylo, že práce v utajení znamenala, že Willovi nekryje záda jeho partnerka. Ocitl se úplně sám a nejspíš ho obklopovali muži s násilnickou minulostí a různými závislostmi.

„Takže je všechno v pořádku?“ zeptal se Will.

Sára sevřela rty a přinutila se spolknout slova, která chtěla doopravdy říct. „Samozřejmě, že ano.“

„To je dobře.“ Opřel se a dával najevo takřka hmatatelnou úlevu. Sára již poněkolikáté uvažovala, jak se muž, jenž celou dospělost řeší hádanky, může v soukromí chovat tak omezeně.

„Jak dlouho to potrvá?“ zajímala se.

„Dva, možná tři týdny.“

Čekala, že jí řekne víc, ale Will jenom odvrátil zrak. Udělal to přirozeně, jako by odškrtával ze seznamu nenucených pohybů. Mrknout, podrbat se na bradě. Předstírat zájem o plakáty na stěně.

Sára se otočila a podívala se na plakáty, které tak najednou upoutaly jeho pozornost. Byly charakteristické pro nemocnici – některé varovaly před HIV, jiné před žloutenkou typu C. Na dalších se nacházel seriál o hygieně s neslušně počmáranou figurkou SpongeBoba v kalhotách.

Sára se otočila zpátky. Pasivně agresivní hry jí nikdy nešly. „Můžeme si aspoň přiznat, že se něco děje? Protože já to cítím, Wille. Tady jde o něco víc a já si myslím, že to přede mnou tajíš, protože nechceš, abych se o tebe bála.“

Muselo se mu přičíst k dobru, že neměl žádné falešné námitky. „Cítila by ses líp, kdybych ti to řekl?“

Přikývla.

„Aha.“

Sára se kousala do spodního rtu. Čekala něco víc, ale pak si vzpomněla, že v nemocnici nehodlá ztvrdnout do Vánoc. „To je všechno?“

Will pokrčil rameny.

Byla příliš unavená, aby se dál marně snažila něco z něho vypáčit. „Já se z tebe asi pominu.“

„V dobrém smyslu?“

Sevřela mu ruku. „Ne tak docela.“

Zasmál se, i když oba věděli, že Sára si nedělá legraci. „Slyšela jsi, že úřad Národní bezpečnosti zatkl SpongeBoba na letišti?“

„Wille.“

„Nedělám si legraci. Ráno to bylo v televizních novinách.“

Sára zasténala. „Pohoršování na veřejnosti?“

„To se rozumí. Hlavně ho ale přistihli, jak se snaží vnést moc velké množství tekutiny do letadla.“

Zavrtěla hlavou. „Hrůza.“

„Tvrdil, že to na něho někdo narafičil.“ Will se odmlčel, aby jeho slova měla správný účinek. „Ale je jasné, že ho jenom nikdo nepověsil ven uschnout.“

Sára nepřestávala vrtět hlavou. „Jak dlouho ti trvalo tohle vymyslet?“

Will se k ní naklonil a políbil ji. Nebylo to pouhé omluvné dotknutí rtů ani rychlý polibek na rozloučenou, ale něco delšího a mnohem významnějšího.

Sára si krátce pomyslela, že za dveřmi je celá pohotovost a každou chvíli může někdo vtrhnout dovnitř. Ale když ji Will začal líbat vášnivěji, rázem na všechno zapomněla. Přitiskl se k ní blíž a přitlačil ji zády na opěradlo židle. Sára cítila, že začíná mít lehkou hlavu.

„Chci ovocnou želatinu!“ vykřikl nějaký muž v čekárně.

Sára nadskočila a Will se posadil. Hřbetem ruky si otřel ústa.

„Promiň,“ omluvila se Sára, jako by byla za chování pacientů zodpovědná. Narovnala Willovi límeček a uhladila mu kravatu. Cítila, jak mu v krčních tepnách pulsuje krev. Její srdce tlouklo stejně rychle. „Opilci se začínají probouzet.“

„Já mám želatinu taky rád.“

„Wille…“

„Asi bych se měl vrátit do práce.“ Vstal a oprášil si kalhoty. „Nezapomeň, co jsem říkal, ano? Nikam neutíkám.“ Usmál se. „Tedy teď jedu pryč, ale co nejdřív se vrátím. Ano?“

Sára měla plnou hlavu věcí, které mu toužila říct. Chtěla, aby jí slíbil, že na sebe dá pozor. Potřebovala ujistit, že všechno dobře dopadne. Věděla, že takové sliby jsou přinejlepším nesmyslné, a především otravné. Když se policista ocitl pod palbou, poslední, na co chtěl myslet, bylo, zda s tím souhlasí jeho partnerka.

„Dobře,“ řekla nakonec.

Will se na ni usmál, ale Sára opět věděla, že něco není v pořádku. Viděla mu to na očích. Zračila se mu v nich váhavost a obava. Will jí jako obvykle nedopřál čas, aby se ho na to zeptala.

Když otevřel dveře a vyšel ven, zahlédla chodbu plnou lidí. Nastal ranní nápor pacientů. Kakofonie pípání monitorů a ostatních zařízení nabírala na síle. Na chodbě už stály vozíky s nemocnými. Opilec znovu zařval, že chce ovocnou želatinu, a další ho okřikl, ať drží hubu, a dodal, že by si ji také dal.

Sára si položila sepjaté ruce do klína a v duchu znovu procházela rozhovor s Willem. Co se jí ve skutečnosti pokoušel naznačit? Proč za ní přišel do nemocnice, když jí klidně mohl zavolat? Alespoň že přiznal, že se něco děje. Dokázal být zatraceně záhadný a Sára jen nerada přiznávala, že má často pocit, jako by ji převezl.

Prsty se dotkla svých rtů v místě, kde ji Will líbal. Proč za ní přišel? Líbal ji proto, aby na něho nezapomněla, zatímco bude pryč? Anebo si před odjezdem označuje své území?

Jenom jedna z těch možností byla lichotivá.

Sáře zazvonil telefon. Zalovila v kapse a snažila se přístroj nahmatat podle vibrací. Očekávala a doufala, že je to Will, ale na displeji se objevilo TALLADEGA CO, AL. V posledním týdnu jí volal z mnoha podivných míst, ale nikdy z Alabamy.

„Haló?“ řekla do telefonu.

Nedostala žádnou odpověď. Uslyšela jenom tiché šumění.

„Haló?“ zkusila to znovu. Opět zaslechla pouze šumění. Bylo hlasitější a připomínalo spíš zvířecí než elektronický zvuk.

„Haló?“ Sára chtěla telefonát ukončit, ale před očima se jí objevil nesmyslný obraz Willa ležícího na chodníku s tělem roztrženým na polovic. Vstala ze židle. „Wille?“

Do telefonu někdo vydechl.

„Haló?“ Sára otevřela dveře a vyběhla na chodbu, kde se málem srazila s jedním pacientem. Bylo to směšné. Willovi se nic nestalo. Vždyť před necelými dvěma minutami odešel. Sára na rtech ještě cítila jeho ústa.

„Haló?“ Přitiskla si telefon k uchu. „Kdo volá?“

„S-s-s-áro?“ ozval se sotva slyšitelný ženský hlas.

Sára si rukou zakryla oči a pocítila mocnou úlevu.

„Ano?“

„Tady… tady… Omlouvám se, já…“

„Nell?“ Sára si rychle všechno poskládala dohromady. Poznala hlas ženy, kterou na střední škole miloval její muž. Měl s Darnell Longovou dítě, ale jinak je nic moc nespojovalo.

„Nell?“ zopakovala. „Není ti něco?“

„Jde o Jareda!“ zakvílela žena. „Proboha živého!“

Sára se zády opřela o stěnu. Jared byl její nevlastní syn. Setkala se s ním však jenom několikrát. Stejně jako jeho otec pracoval u policie.

„Já ne…“ Nell se zadrhl hlas. „Měla jsem…“

„Prosím tě, Nell. Pověz mi, co…“

„Měla jsem tě poslechnout!“ vykřikla Darnell. „Zavinila jeho…, proboha…“

„Měla jsi mě poslechnout…“ Sára se zarazila. Věděla přesně, o kom Nell mluví.

O Leně Adamsové.

Sářin manžel Lenu jako čerstvou absolventku policejní akademie vycvičil, vzal ji pod svá křídla a povýšil ji na vyšetřovatelku.

Lena Adamsová se Jeffreyovi Tolliverovi za jeho důvěru odvděčila tak, že zavinila jeho smrt.

Nell popotáhla. „Proboha, Sáro. Prosím.“

„Nell,“ vysoukala ze sebe Sára přiškrceně. „Pověz mi, co se stalo.“

Darnell byla hysterická a nedokázala ze sebe vypravit nic rozumného. „Proč jen jsem tě neposlechla? Proč jsem to nezakázala? Proč jsem…“ Její slova se proměnila v srdcervoucí zaúpění.

Sára se přinutila nadechnout. Hrudník i ruce se jí chvěly a celé tělo jí vibrovalo hrůzou. „Prosím tě, Nell. Pověz mi, co se stalo.“

3. kapitola

Will Trent stál v kanceláři své nadřízené v nejvyšším patře Východní radnice, odkud byl výhled na město. Atlanta se právě probouzela a slunce se třpytilo mezi mrakodrapy. Řidiči BMW a audi, kteří přijížděli za prací, troubili. Před nákupním centrem pro kutily na druhé straně ulice stály desítky mužů. Will sledoval, jak tam staví jeden náklaďák za druhým a červeně jim svítí brzdová světla. Z okénka se pokaždé napřáhla ruka se dvěma, třemi, někdy i čtyřmi vztyčenými prsty a stejný počet mužů naskočil na korbu, aby se vydal za prací.

Will mohl také takhle dopadnout. Obyvatelům atlantského dětského domova s prací nikdo moc neradil. Když bylo Willovi osmnáct, dostal sto dolarů a mapu s vyznačenou cestou do nejbližšího útulku pro bezdomovce. Několik měsíců naskakoval a vyskakoval z náklaďáků. Pracoval na stavbě a kdekoli jinde, kde ho vzali. Měl ohromné štěstí, že se ho ujali správní lidé. Jinak by se nikdy nestal agentem GBI, neměl by vlastní domek ani auto a nežil by tak, jak žije.

Nepotkal by Sáru.

Otočil se od oken a rozhlédl se po kanceláři Amandy Wagnerové. Za patnáct let, co pro ni pracoval, se příliš nezměnila. Několikrát se přestěhovala, a když se postupně vypracovala na pozici zástupkyně ředitele GBI, elektronika v kanceláři dostala elegantnější ráz, ale výzdoba zůstala stejná. Na stěně visely tytéž fotografie. Pod monstrózním psacím stolem ležel stejný orientální koberec. Dokonce tu pořád stála tatáž rozvrzaná stará židle ze dřeva a kůže, která jako by vypadla z filmu ze čtyřicátých let.

Plochá televize představovala jeden z mála Amandiných ústupků moderní době. Will našel dálkové ovládání a prošel všechny atlantské zpravodajské kanály, aby zjistil, jestli začaly informovat o událostech včerejší noci v Maconu. Macon se nacházel necelé dvě hodiny cesty od Atlanty a byl poměrně významný. Žilo v něm přes sto padesát tisíc obyvatel a měl úspěšnou univerzitu. Ze zeměpisného hlediska ležel v srdci Georgie a představoval kompromis pro lidi, kterým Atlanta připadala příliš rušná a život na maloměstě příliš pomalý. Macon byl pro Georgii v mnoha ohledech typičtější než Atlanta. Vedle obchodů s haraburdím stála muzea. Uznávané státní technické školy stály kousek od drahých soukromých institucí, kde se vyučovaly teorie o vzniku světa. Turistická kancelář nabízela návštěvníkům prohlídku Afroamerického muzea Harriet Tubmanové i obrovský Hay House z období před občanskou válkou, který nechal postavit ministr financí Konfederace.

Atlantským zpravodajským kanálům Macon očividně příliš zajímavý nepřipadal. Will televizi vypnul a vrátil dálkové ovládání na Amandin psací stůl. Měl by si dávat pozor, co si přeje. Nejspíš bylo jen otázkou času, kdy všechny televizní kanály zaplaví krvavé detaily útoku na Jareda Longa. Atlantští producenti televizních zpráv o něm nejspíš zatím nevěděli. Někdy trvalo bolestně dlouho, než se člověk dozvěděl, že jeho život se nenávratně změnil.

Will zrovna seděl ve svém autě před Gradyho nemocnicí, když mu zavolala Sára. Dosud se mu nestalo, aby se mu někdo ozval, když potřeboval útěchu. Sára ji od něho však chtěla. Přihodilo se jí něco zlého, protože plakala. Musela se několikrát odmlčet, než mu dokázala povědět, co se stalo. Nemohla tušit, že Will o tom už ví a mohl by jí dokonce povědět další podrobnosti.

Někdo postřelil Jareda.

Jeho život visí na vlásku.

Nějak je do toho zapletená Lena.

Will nepřítomně zíral z předního okna a poslouchal, jak se Sára snaží vypravit ze sebe ty zprávy. V duchu před sebou viděl Lenu v maličké ložnici. Polonahou a celou od krve. V panice běžel chodbou a narážel do stěn. Připadalo mu, jako by sledoval zpomalený film. Viděl Lenu, jak s kolenem vraženým do zad toho chlapa vysoko nad hlavou třímá kladivo. Film se ještě víc zpomalil, když muži zasadila první ránu. Will měl pocit, že se chodba prodloužila. Jako by se snažil vyšplhat na horu písku. Přibližoval se, ale přesto se s každým krokem vzdaloval.

Sára o ničem z toho samozřejmě nevěděla. Měla informace pouze o tom, že Jareda někdo postřelil a že Lena Adamsová jenom přihlížela, když kdosi zaútočil na dalšího dobrého člověka. Před pěti lety se to stalo Sářinu manželovi a teď jeho synovi.

Sára nepřeháněla, když se obávala, že totéž by se mohlo stát i Willovi.

Frustrující bylo, že Will jí dnes ráno šel do nemocnice přiznat barvu. Chystal se jí povědět, že o své práci v převleku lhal, protože nechtěl, aby se o něho bála. Že musel lhát o tom, kde pracuje, aby na to nepřišla, a pak ve lhaní pokračoval, dokud si neuvědomil, že jednodušší by bylo od samého začátku mluvit pravdu.

Ale potom ji viděl stát na sesterně a ztratil nervy. Nemohl dýchat. To nebylo nic nového. Poslední dobou se mu zatajil dech pokaždé, když Sáru Lintonovou uviděl. Nemohlo to dobře působit na mozek. Chyběl mu kyslík. Nejspíš právě proto místo přiznání skončil na kolenou a líbal ji, jako by ji viděl naposledy v životě.

Což by se docela dobře mohlo stát. Will si bolestně uvědomoval, že situaci nemá příliš pevně v rukou.

Natož Sáru.

„Jdete pozdě,“ podotkla Amanda Wagnerová, když vešla do kanceláře s chytrým telefonem v ruce a cosi si prohlížela na displeji.

Will na její poznámku nereagoval. Řekla ji automaticky, používala ji místo pozdravu. „Před hodinou jsem vám poslal hlášení,“ upozornil ji.

„Četla jsem ho.“ Amanda začala pohybovat palci. Stála uprostřed místnosti a odpovídala na e-mail. Měla na sobě červený kostým se sukní těsně pod kolena a bílou halenku úhledně zastrčenou dovnitř. Šedé vlasy si jako obvykle upravila do účesu připomínajícího helmu. Nehty měla upravené a natřené lesklým bezbarvým lakem.

Vypadala odpočatě, i když Will věděl, že se v noci moc nevyspala. Jednala s náčelníkem maconské policie a s ředitelem GBI. Byla v kontaktu s jednotkou na ohledání místa činu a s patologem GBI. Volala do laboratoře GBI. Těm všem musela sdělit informace, někam je vyslat nebo jim dát příkazy. I přesto stihla Willovi třikrát zavolat ještě před východem slunce. Z klidného tónu jejího hlasu poznal, že si dělá starosti. Mluvila s ním, jako by píchl na kraji dálnice, ne vešel do krvavé lázně. Amanda si obvykle svým způsobem užívala, když mohla Willa trápit, ale včera v noci to bylo jiné.

A také rychlé.

„Takže.“ Dopsala e-mail a dala se do dalšího. „Dostal jste se do celkem pěkné kaše, Wilbure.“

Will si nebyl jistý, o které kaši Amanda mluví.

„Nemusím vám říkat, že už nestojíme na pevné zemi, ale v písku.“

„Ano, madam.“

„Nevím, co je to za chlapy, ale jsou schopni bez mrknutí oka zabít policajty.“

Amanda k němu zvedla oči. „Vy se pokud možno zabít nenechte, ano? Nemám trpělivost zaučovat nového člověka.“

„Ano, madam.“

Věnovala pozornost e-mailu. „Kde je Faith?“

Faith Mitchellová byla Willova partnerka. „Řekla jste, že se sejdeme v půl osmé.“ Will se podíval na hodinky. „Má ještě šest minut.“

„To je báječné! Vy jste se naučil hodiny.“ Amanda dál četla e-mail. Přistoupila k psacímu stolu a posadila se na židli. Starý sedák vydal zvuk, jako když zachrochtá prase. „O té vaší půlnoční eskapádě jsem informovala ředitele. Tenhle případ ho velice zajímá.“

Will netušil, jak by měl zareagovat, a tak se posadil a čekal na další ránu. Nedávno musel přijmout skutečnost, že Amanda Wagnerová v jeho životě představuje jedinou osobu podobnou matce. Pokud ovšem správná matka své děti zavírá do lednice nebo je připoutá k zadnímu sedadlu v autě a to pak odtlačí do jezera.

Odložila telefon a sundala si brýle. „Máte něco na srdci?“

„Ne, madam.“

Amanda na něho nenaléhala, což bylo neobvyklé. Zapnula počítač a čekala, až naskočí. Will odhadoval, že její věk je někde mezi pětašedesáti a sedmdesáti roky, ale ve skutečnosti se nedal určit. Pořád byla v dobré formě a dokázala převézt i mnohem mladší muže – nebo přesněji řečeno muže Willova věku. Přesto když ji člověk pozoroval, jak se pokouší pracovat s myší, měl dojem, že se dívá na kočku, která se snaží do tlapky chytit oblázek.

Praštila myší o stůl a zamumlala: „Co je to s tím krámem?“

Will věděl, že nemá smysl nabízet jí pomoc. Očistil si koleno a vzpomněl si na Sáru. Nejspíš už seděla v autě a jela do Maconu. Cesta trvá asi hodinu a půl. Měl jí nabídnout, že ji tam odveze. Cestou jí mohl povědět nehezkou pravdu.

A Sára by mu pak dala na vybranou – buď půjde po svých do Atlanty, nebo do Maconu.

„Jste nějaký zadumaný,“ poznamenala Amanda.

Will se nad jejími slovy zamyslel. „Dumat se chodí na blata, pokud vím.“

„Chytrý.“ Amanda se opřela a věnovala Willovi veškerou pozornost. „Vy jste vloni vyšetřoval Lenu Adamsovou?“

„Před rokem a půl,“ opravil ji Will. „Faith mi pomáhala. Někdo pobodal Lenina parťáka. V podstatě vykrvácel na ulici. Potom zatkla podezřelého a ten umřel ve vazbě.“

„Ohrožení z nedbalosti, zanedbání povinnosti?“

„Ano,“ odpověděl Will. „Udělili jí důtku, ale o týden později odjela z Grantova okresu a začala pracovat u policie v Maconu. Její škraloup jim zřejmě nevadil.“

Amanda si hrála s nožičkou brýlí a promluvila měkčím hlasem. „Byla partnerkou Jeffreye Tollivera, když ho před – jak je to dlouho? – pěti, šesti lety zavraždili.“

Will se zadíval z okna. Cítil, jak se mu Amanda očima zabodává do tváře.

„Eric Clapton v jedné písničce zpívá o pravdě,“ řekla. „O tom, jak je všechno pomíjivé a že se člověk má podívat do svého srdce. A tak dále.“

Will si odkašlal. „Když si představím, že posloucháte Erika Claptona, je mi z toho dost úzko.“

Amanda si povzdechla a Will v jejím hlase zaslechl nádech smutku, jímž se nechtěl zabývat. „Jak tohle podle vás dopadne?“ zeptala se.

Ukázal na šedé mraky, které najednou zastínily slunce. „Myslím, že bude pršet.“

„Určitě přijde bouřka.“ Tón jejího hlasu se rychle změnil. „Ach, majorko Bransonová. Děkuju, že jste přijela.“

Will vstal. Do kanceláře vešla žena v tmavě modré policejní uniformě s hrudí ozdobenou stuhami a vyznamenáními. V ruce nesla koženou aktovku, která se zdála hodně těžká. Majorka byla malá a podsaditá a černé kudrnaté vlasy měla oholené na kratičkého ježka. Nad svou přítomností v kanceláři projevovala stejné nadšení jako Will.

Amanda je představila. „Zvláštní agente Trente, tohle je majorka Bransonová z policejního sboru v Maconu. Denise je naše spojka v případu střelby na Jareda Longa.“

Willa rozbolelo břicho. „Mám vést vyšetřování?“

Amanda se pousmála a odpověděla: „Ne, svěřím to Faith.“

„Už jste si rozdali úkoly?“ Bransonová málem vybuchla. „Budu k vám upřímná, paní zástupkyně. Vůbec se mi nezamlouvá představa, že mi vaši lidi polezou po rajónu, jako by vám patřil.“

Amanda zachovávala lehký tón. „A přitom vás náčelník před dvěma hodinami poslal, abyste nám předala veškerou dokumentaci.“

„Před hodinou a půl,“ opravila ji Bransonová. „To, že pod ním pracuju, ještě neznamená, že s ním vždycky souhlasím.“

„Tak dobře.“ Amanda ukázala na židli před psacím stolem. „Co kdybychom se přestaly dohadovat a agent Trent by nám přinesl kávu?“

Bransonová se posadila a položila si aktovku na klín. „Černou se dvěma cukry,“ objednala si, aniž by Willovi věnovala jediný pohled.

Amanda se usmála jako kočka Šklíba. „Mně jenom černou.“

Willovi se nelíbilo, že si z něho udělaly sekretářku, ale věděl, že nemá smysl otálet. Ve vedlejší kanceláři seděla u stolu Amandina sekretářka Caroline. „Já si dám se smetanou a dvěma umělými sladidly,“ řekla s úsměvem.

Will jí zasalutoval a vyšel na chodbu. Boty se mu bořily do měkkého koberce a obléval ho chladný klimatizovaný vzduch. Východní radnice se nacházela v budově bývalého obchodního domu Sears, kterou postavili ve dvacátých letech dvacátého století. Když ji v devadesátých letech převzalo město, zrekonstruovalo jenom některé důležité části, zejména kanceláře pro vedoucí pracovníky. Ve Willově maličké kanceláři o tři patra níž byl zatuchlý a nejspíš i jedovatý vzduch. Zrezivělá okna se nedala otevřít. Na zemi ležely popraskané azbestové dlaždice, které byly ošoupané a plné červené georgijské hlíny, jak po nich skoro sto let chodily pánské boty.

V horním poschodí nebyl jenom lepší vzduch. Měli tu výstavní kuchyň se skříňkami z tmavého třešňového dřeva a přístroji z nerezové oceli. Kávovar vypadal jako robot transformer. Will uhodl, že to je módní přístroj, do kterého se vkládají kapsle. Prošel skříňky a našel v nich dvě krabice. Usoudil, že Amanda pije extra silnou kávu z růžovooranžových kapslí od Dunkin’ Donuts. Druhá krabice obsahovala fialové a žluté kapsle s kytičkami a vanilkovými lusky. Will vyndal tři oříškové kávy a zavřel skříňku.

Po několika nepovedených pokusech se mu podařilo zjistit, jak se kapsle vkládají do přístroje. Další minutu mu trvalo, než otevřel víko nádržky na vodu a dolil ji až po rysku. Z háčků sundal tři šálky a čekal, až se uvaří voda.

Ze zvyku otevřel lednici. Našel v ní několik papírových sáčků, ale žádné krabice od jídla s sebou nebo zkažené, otřesně páchnoucí potraviny. Než začal chodit se Sárou, jedl nekvalitně a ve spěchu, ať už do sebe vestoje u dřezu hodil misku cereálií, nebo se nacpal párkem v rohlíku zakoupeným cestou domů u benzínové pumpy.

Nyní se obvykle vracel do Sářina bytu a večeřel jídlo, na které celý den nezářila infralampa.

Alespoň dosud tomu tak bylo.

Na kávovaru se konečně rozsvítilo červené světýlko. Will páčkou stlačil kapsli a sledoval, jak z přístroje vytéká horká tekutina. Vůně mu připomněla nasládlý parfém, který na sebe některé ženy stříkají, aby zamaskovaly zápach cigaret.

Dolil do nádržky vodu na další šálek. Když do prvního vmíchával práškovou smetanu, do nosu mu zavanula vůně lískových ořechů. Willovi káva nikdy nechutnala, ale Sáře ji každé ráno připravoval. Měla ráda silnou bez příchuti. Vůni kávy si začínal spojovat právě s ní.

Odložil lžičku a zadíval se na kávovar.

Nemělo smysl dál se tomu bránit. Úplně se oddal myšlenkám na Sáru a uvažoval o všem, co v ní ztratí. Její kaštanové vlasy ho už nebudou lechtat v obličeji. Nebude rty přejíždět po pihách na jejích bedrech a neuvidí, jak jí červená hrudník, když se jí dotkne. Nebude ho líbat, jak to někdy dělá, když mu ústy naznačuje, co po něm chce.

„Wille?“

Zvedl hlavu a s překvapením zjistil, že ve dveřích stojí Faith Mitchellová.

„Co se stalo? Není ti špatně?“ zeptala se.

Červené světýlko zase blikalo a Will vložil do kávovaru další kapsli. „Chceš taky kafe?“

„Jestli si dneska dám ještě trochu kofeinu, pukne mi hlava.“

„Emma tě nenechala vyspat?“

Emma byla Faithina desetiměsíční dcerka. Will věděl, že tento týden ji má na starost její otec, ale naslouchal Faith, jako by mu to vyprávěla poprvé.

„No nic,“ ukončila Faith dlouhý výčet nedostatků otce svého dítěte. „Co si myslíš o náhodě?“

Záludnou otázku uměl Will dobře poznat.

Faith pokračovala: „Jako třeba když v převleku pracuješ na jednom případu a najednou tě vtáhne další průser Leny Adamsové.“ Rozhodila rukama a pokrčila rameny. „Je to náhoda?“

„Vždycky jsme věděli, že na ni můžu narazit.“

„Vážně, jo?“ Faith při posledním slově zvýšila hlas jako na malé dítě.

Will se zase soustředil na kávovar. Dělal pomalejší pohyby a předstíral nejistotu, aby Faith mohla převzít iniciativu.

Místo aby se chytila na vějičku, řekla mu: „Asi před čtvrt hodinou mi volala Sára.“

Will se soustředil na to, aby nádržku na vodu dolil přesně k rysce.

„Ví, že stát vyšetřuje smrťáky, které se týkají policajtů.“

Vložil do přístroje další kapsli.

„Chtěla vědět, jak to vypadá s Jaredem.“ Faith se na okamžik odmlčela a pak dodala: „Nechtěla tě s tím otravovat, ale oba víme, že se přímo děsí toho, aby ses nějak nezapletl s Lenou, takže…“ Faith pokrčila rameny. „Řekla jsem jí, že se na to podívám.“

Will si odkašlal. „To by nemělo být nijak složité. Amanda ti chce svěřit vedení vyšetřování.“

„To je skvělé, ale když jsem se Sárou mluvila, vůbec jsem o tom nevěděla. Lhala jsem jí. Stejně jako jsem lhala, že souhlasím s nápadem, abys bůhvíkde pracoval v převleku. Do tohohle se nesmíš nechat vtáhnout, protože Sára se děsí, že by se k tobě Lena mohla nějak přiblížit. Nejsem si jistá, jestli to víš.“

Will prohlédl zásuvky a hledal v nich umělé sladidlo. Našel dva růžové sáčky a otevřel je.

Faith pokračovala: „Víš, že Sára Lenu viní ze smrti svého manžela. Já s ní mimochodem souhlasím.“

Will nasypal umělé sladidlo do hrnku.

„Taky si bude myslet, že Lena může i za to, že postřelili Jareda. Což je vzhledem k její minulosti docela dobře možné.“ Faith se znovu odmlčela. „Vlastně se to začíná opakovat. Všimla jsem si toho, když jsi před rokem a půl Lenu Adamsovou vyšetřoval. Lidé, kteří se k ní přiblíží, umřou. Nedivím se, že se o tebe Sára bojí. Jared je Lenina nejnovější oběť.“

Will hodil odpadky do koše. Byl vyrobený z nerezové oceli jako všechny spotřebiče v kuchyni. Zdalipak si Amanda připlatila z vlastního?

„Jared je Sářin nevlastní syn a syn jejího mrtvého manžela, jehož vraždu má podle ní Lena na svědomí,“ popichovala Faith.

Na kávovaru začalo blikat červené světýlko a Will stlačil kávovou kapsli. Pokusil se stočit hovor na počasí. „Dneska asi bude pršet.“

Faith zaúpěla. „Víš, že jsi pěkný pitomec?“

Will se zašklebil především proto, že jí nemohl odporovat.

„Sáru nenaštve ten případ, ale tvůj převlek.“ Faith se odmlčela, ale jenom proto, aby se nadechla. „Vlastně ji to nenaštve. Zraní ji to, bude úplně zničená. Což je mnohem horší, než kdyby se namíchla. Se vztekem se člověk vyrovná.“

Will vzal do rukou všechny tři hrnky. „Amanda čeká.“

Faith ho následovala ven z kuchyně. Will se nahrbil, aby se bránil zklamání, které z ní vyzařovalo, ale jeho partnerka celou cestu do Amandiny kanceláře naštěstí mlčela. Věděl, že tím to rozhodně nekončí. Faith si nejspíš v duchu odříkávala, v čem všem má pravdu, pokud se týká jeho práce v převleku.

Bohužel nemohl nic říct, protože měla pravdu. Sára se nebude zlobit. Bude zraněná a zničená. Potom si nejspíš vyjmenuje všechny šílenosti, které Will vnesl do jejího jinak normálního života, a řekne si, že on jí za ně nestojí. Prožil ponuré dětství a jeho rodina dopadla špatně. Navíc s ní tohle téma tvrdošíjně odmítal probírat, ačkoli ho k tomu jemně vybízela. Neměl příliš mnoho kladů. Málem ho vyhodili ze střední školy. Přespával na ulici. S odřenýma ušima udělal vysokou. Nemluvě o jeho odporné manželce, která se vypařila z povrchu zemského, sotva Will vyplnil žádost o rozvod, ale stejně se jí bůhvíjak dařilo občas nechat pod stěračem Sářina auta hnusný vzkaz.

Caroline stále seděla u svého stolu. Pomohla Willovi s kávou a vzala si tu se smetanou. Uvědomil si, že hrnky popletl, ale vlastně mu to bylo fuk.

Ač se to zdálo k nevíře, v Amandině kanceláři vládla ještě napjatější atmosféra, než když odcházel. Amanda zatínala zuby a Denise Bransonová nehybně seděla a zatínala ruce v pěst. Zdaleka spolu neskončily.

Amanda promluvila ostrým, řezavým tónem. „Majorko Bransonová, tohle je zvláštní agentka Mitchellová.“

Denise Bransonová se na Faith kupodivu vřele usmála. „Když jsem začínala u policie, pracovala jsem s vaší matkou. Doufám, že se jí v důchodu líbí.“

„Ano.“ Faith si s ní potřásla rukou. „Řeknu mámě, že jste se na ni ptala.“

Bransonová pokračovala: „Evelyn vždycky byla dokonalá profesionálka.“ Na Amandu se ani nepodívala, ale význam jejích slov všichni pochopili. „Škoda, že nemám čas za ní zajít, když jsem ve městě.“

Faith jí věnovala nic neříkající úsměv a nezareagovala, aby bylo jasné, že hodlá zůstat na Amandině straně.

Will jim rozdal kávu, aby trapnou chvíli trochu odlehčil. Amanda si přidržela hrnek u úst, a když ucítila vůni kávy, ucukla. Bransonová si jejího gesta všimla a postavila svůj hrnek na stůl.

„Snažme se, aby naše setkání bylo co nejkratší. Všichni máme práci,“ pronesla Amanda.

Will počkal, až se ženy posadí, a pak se opřel o okenní parapet. Připadal si tam přespočetný. Na výlučně ženskou společnost byl zvyklý, ale v přítomnosti téhle skupiny kdovíproč cítil potřebu krýt si ohanbí.

Amanda začala: „Dobře, takže tu máme případ policistky, která…“ – hledala vhodná slova – „…se kolem sebe oháněla kladivem.“ Při posledních slovech se usmála, ale Willovi její poznámka nepřipadala legrační, protože to viděl na vlastní oči. „Máte nějaká vodítka, proč někdo napadl Adamsovou a Longa?“

„Máme určité teorie.“

Všichni čekali, ale Bransonová svá slova nijak nerozvedla.

„Dobře,“ ozvala se Amanda. „Potřebujeme přezkoumat spisy všech nedávných případů, které ti dva řešili, promluvit si s jejich partnery a členy týmů a zjistit, jestli dokážou přijít s nějakým…“

„To už jsme udělali,“ přerušila ji Bransonová. „Nic zvláštního jsme nezjistili. Jsou to policajti. Nedostávají od lidí děkovné dopisy za to, že je zatkli.“

Amanda si nebrala servítky. „Ale i tak někdo musel mít důvod, aby po nich šel.“

„Prověřili jsme všechny případy, které Adamsová řešila v posledních dvanácti měsících. Totéž platí pro Longa. Měli na starost většinou rutinní záležitosti. Nic nebezpečného. Nic, co by mohlo přitáhnout takovouhle pozornost.“

Amanda se povýšeně usmála. „Fascinuje mě, že jste k tomuhle závěru došli za necelých šest hodin.“

„V Maconu platíme za elitní tým.“

Amanda majorku analyzovala. Will také. Bransonovou hra očividně bavila, ale něco skrývala. Cukaly jí přitom koutky úst, skoro jako by přemáhala úsměv.

„Znáte se s Charliem Reedem?“ zeptala se jí Amanda.

„To je váš forenzní technik?“ Bransonová zavrtěla hlavou. „Neměla jsem tu čest. Můj náčelník na vaši žádost dům uzavřel hned po tom, co Jareda Longa odvezli do nemocnice. Připadalo mi, že bych zbytečně marnila čas, kdybych tam jela a čekala, až se tam uráčí dojet vaši chlapci.“

„Děkuju vám za spolupráci, majorko. Takhle nám vyšetřování určitě půjde lépe od ruky. Víte, co se říká o mnoha psech a zajíci?“ Amanda se odmlčela a obdařila Bransonovou naučeným úsměvem. „V laboratoři vědí, že mají přednostně zpracovat jakoukoli stopu, kterou Charlie najde. Ten bude všechno hlásit přímo mně a já všechny důležité informace poskytnu vašemu sboru. Vyšetřování povede Faith.“ Amanda se otočila k Faith: „Nezapomeňte o jeho průběhu informovat Macon.“

„Ano, madam.“ Faith vytáhla zápisník a nalistovala čistou stránku. „Co mi můžete povědět, majorko?“

Bransonová očividně přijela připravená. „Otevřete fotografie, které máte na disku,“ vyzvala Amandu.

Amanda nad jejím rozkazem povytáhla obočí, ale poslechla ji. Pohybovala myší a dívala se na obrazovku, jako by očekávala, že se něco bude dít. Obrazovka zůstávala černá. „Proč to nefunguje?“

Will mlčel, ale Faith se zeptala: „Máte to zapnuté?“

„Samozřejmě, že ano.“ Amanda vzala do ruky dálkové ovládání a stiskla červené tlačítko. Obrazovka se rozsvítila a objevila se na ní fotografie. Will usoudil, že se dívá na pracovní fotografii Jareda Longa. Jednou se s tímto mladým mužem setkal. Long byl hezký mladík s okouzlujícím sebevědomím, které z něho dělalo přirozeného vůdce. Podle všeho se hodně podobal svému otci.

„Jared Long, manžel Leny Adamsové,“ informovala je Bransonová. „Je v motorizovaném oddílu a u maconského sboru pracuje sedm let. V práci je dobrý. Rád jezdí na motorce. Nikdy neměl žádné problémy. Vynikající policista.“

„Na rozdíl od své ženy,“ zamumlala Faith.

Pokud Bransonová její poznámku zaslechla, rozhodla se ji ignorovat. „Longa před půlhodinou odvezli z operačního sálu. Je to jen tak tak, ale pro nás se tím nic nemění. Postřelili policistu a dalšího málem zabili. Někdo si objednal jejich vraždu. Další snímek, prosím.“

Amanda klikla myší a zadívala se na obrazovku. Čekala, až se na ní objeví další fotografie. „Proboha živého…“

„Stiskněte mezerník,“ poradila jí Faith.

„To mi nepomůže.“ Amanda stiskla mezerník a objevil se další snímek. Zachycoval staršího muže s obličejem poďobaným od neštovic a přimhouřenýma očima. Byl oblečený do oranžového vězeňského svetru. Pod bradou měl ceduli se jménem a číslem.

Bransonová dodala potřebné informace. „Samuel Marcus Lawrence, první útočník, který vešel do domu. Na místě nalezen mrtvý. To je náš první střelec. Středně nebezpečný zločinec, který měl sedět dva a tři roky za napadení. Za dobré chování ho pustili dřív na podmínku. Dvakrát. Každému, kdo byl ochotný poslouchat, vykládal, že býval členem Hell’s Angels, ale neexistují žádné důkazy, že k nim opravdu patřil.“

Faith si nepřestávala dělat poznámky. „Bral drogy?“ zeptala se.

„Metamfetamin. Na obličeji měl víc boláků než ta nejhorší umolousaná štětka.“

„Teď je každopádně mrtvý,“ podotkla Amanda a znovu poklepala na mezerník. Na obrazovce se objevila fotografie dalšího vězně. Muž byl zhruba stejného věku jako ten první, měl šedé vlasy a vybledlé tetování kobry, jež se ztrácelo v záhybech jeho širokého krku.

„Fred Leroy Zachary,“ představila ho Bransonová. „Odseděl si osm let za ublížení na zdraví s následkem smrti a pak si odkroutil trest za únos a znásilnění. Ve městě je známý jako nájemný rváč. Jen tak tak přežil. Má zlomenou čelist, páteř a žebra. Celé tělo mu dali do krunýře a zadrátovali mu ústa. Nemůže mluvit, a i kdyby ano, jeho právník mu to zakáže.“

Amanda poznamenala: „Rozhodně se nedá tvrdit, že Adamsová není důkladná. Co řekla na svou obranu?“

Bransonová se zase začala chovat rezervovaně. „Nic moc. Doktoři tvrdili, že byla v šoku. Museli ji na místě ošetřit. Nastínila nám nejdůležitější momenty útoku. Jeden ozbrojený muž se vlámal do domu a střelil Longa do zad. Měl pušku s upilovanou hlavní, takže se broky rozlétly. Adamsová vytáhla z Longova opasku s nářadím kladivo a bránila se. Vrhl se po ní druhý ozbrojený muž. Došlo k zápasu, ale povedlo se jí oba vetřelce zneškodnit.“

Zdálo se, že Bransonová skončila. „To je všechno?“ zeptala se Amanda.

„Jak už jsem řekla, Adamsová byla v ošetření lékařů, protože utrpěla silný šok. Viděla, jak jí postřelili manžela. Rvala se o vlastní život a vlastně i o ten jeho, když se to tak vezme. Ještě si s ní promluvíme, ale podle mě si teď zaslouží trochu vydechnout.“

Amanda mlčky udělala stříšku z prstů a podepřela si jí bradu. Faith si dál psala poznámky, ale Will si všiml, že našpicovala uši. Na konci vyprávění velký kus chyběl. Buďto Lena lhala o Willově přítomnosti v domě, anebo Bransonová lhala o tom, co jí Lena pověděla.

„Faith Adamsovou vyslechne,“ rozhodla Amanda. „Myslím, že už si vydechla dost. Potřebujeme zjistit, co se včera v noci přesně stalo. Možná se vám to nelíbí, ale je to náš případ a takhle to bude.“

Bransonová zaťala zuby, ale souhlasně přikývla.

Tentokrát napětí narušila Faith. „Majorko, možná byste mi mohla sdělit nějaké základní podrobnosti, co říkáte?“ Nalistovala v zápisníku čistou stránku. „Stalo se to v obytné čtvrti?“ Bransonová přikývla. „Uprostřed noci tam zazněl výstřel z pušky. Viděl nebo slyšel někdo něco?“

Bransonová očividně sdílela Amandin zvyk otálet s odpověďmi na nepříjemné otázky. Odmlčela se na delší dobu, než bylo nutné, a pak řekla: „Sousedi si nejdřív nebyli jistí. Je to tam jako na venkově. Když tam krátce po půlnoci zaslechnete výstřel, může to být pytlák nebo výfuk auta. To místo je hodně zalesněné a domy stojí na pozemcích o pěti akrech. Nežijeme jako vy tady ve městě, namačkaní jeden na druhého.“

Faith přikývla a nevšímala si pichlavé poznámky. Možná s ní souhlasila. „Kdo zavolal policii?“

„Sousedka, která bydlí o čtyři domy dál. Její jméno a výpověď máte na disku, tedy pokud se ho vaší nadřízené podaří otevřít.“ Podívala se směrem k Amandě a pak se otočila zpátky k Faith. „V té ulici bydlí další dva členové našeho sboru. Policistka je vdaná za záchranáře a její kolega žije s hasičkou. Jenom díky tomu Long na místě neumřel. Než tam dorazili, zastavilo se mu srdce. Střídavě ho oživovali, než přijela sanitka. Trvalo to skoro dvacet minut.“

„Jestli se Long probere, Faith ho vyslechne a zjistí, jestli se jeho výpověď shoduje s výpovědí jeho ženy,“ řekla Amanda.

Bransonová zase dlouho čekala. Chvěl se jí koutek úst a pak se roztáhl v úsměvu. „Vás nezajímá, jak je možné, že vím, že tamhle váš kluk byl včera v domě zrovna ve chvíli, kdy došlo k tomu incidentu?“

Will předpokládal, že tím klukem má být on. Myslel na kladivo a na to, že krev na něm byla ještě teplá, když ho vzal do ruky. Otisky jeho prstů v zaschlé krvi musely na ostřílenou policistku, jakou byla Denise Bransonová, zaúčinkovat jako rudý šátek na býka.

Amanda si zhluboka povzdechla. „Podle mě můžeme Willa označit za muže, který jediný vaší vyšetřovatelce zabránil v tom, aby ubila podezřelého kladivem. Mám na mysli toho druhého podezřelého.“

„Myslíte?“ odsekla Bransonová.

Amanda riskovala odhad. „Chápu správně, že jste nechala analyzovat otisky prstů i přes můj příkaz, aby se vaši lidé nemotali na mém místě činu?“

Bransonová narovnala ramena, jako by se připravovala na zápas. Nejspíš poslala do Lenina domu tým právě ve chvíli, kdy Amanda nařídila, aby ho zamkli. Will si dokázal dobře představit, jak majorka musela zuřit, když se jí na monitoru počítače objevila jeho složka z GBI. Nemohl jí to zazlívat. Nikdo neměl rád zjištění, že byl oklamán.

„Dobře.“ Amanda se otočila k Willovi. „Teď je na nás, abychom se podělili o informace. Povězte prosím majorce, co jste tam včera večer dělal.“

Will neočekával, že se hovoru zúčastní, ale řekl: „Včera v noci mě oslovil kontakt, s nímž v utajení pracuju v rámci jednoho případu. Řekl mi, že potřebuje, abych hlídal při vloupání do jednoho domu. Nemělo dojít k žádnému násilí, protože obyvatelé měli být pryč. Očividně v obojím lhal. Připadalo mi to jako dobrý způsob, jak se dostat do jeho skupiny, takže jsem souhlasil.“

„Vy jste zrovna náhodou byl v Maconu?“ Když nikdo neodpověděl, Bransonová se samolibě usmála. „Má ten kontakt nějaké jméno?“

„Anthony Dell,“ doplnila Amanda.

Bransonová dělala, že její odpověď přeslechla. „Takže Dell vám řekl, že pro vás má nějakou práci. Co dál?“ vybídla Willa.

„Jeli jsme na místo. Dell mě vysadil na konci ulice a řekl mi, že mu mám zavolat na mobil, kdyby se někdo blížil. Jel dál a zaparkoval před domem se strmou příjezdovou cestou. Na ulici už stála světle šedá dodávka. Vystoupili z ní dva muži, předpokládám, že to byli Zachary s Lawrencem. Vešli do domu. Dell zůstal venku u dodávky. Neviděl jsem, že jsou ozbrojení. Byl jsem asi padesát metrů od nich.“

„To je polovina fotbalového hřiště,“ poznamenala Bransonová. „Viděl jste na espézetku na té dodávce?“

„Byla půlnoc.“

„Svítil úplněk.“

„Ale pouliční lampy ne. Ze svého místa jsem viděl jenom stíny.“

Bransonová si ho dál prohlížela, jako by ho chtěla usvědčit ze lži. Nakonec řekla: „Když se na místě činu objevily naše jednotky, pořád tam stálo Dellovo auto.“

Willovi se sevřel žaludek. Na Tonyho vůz úplně zapomněl.

Bransonová pokračovala: „Dneska ráno jsme Della probudili u něho doma. Tvářil se dost zděšeně, že na příjezdové cestě nemá auto. Chtěl okamžitě nahlásit krádež vozidla. Prohlédli jsme ho, jestli na sobě nemá stopy střelného prachu, prošli jsme jeho záznamy, které obsahují samé nedůležité pitomosti. Ale to určitě víte.“

„Vy jste ho nechala jít?“ podivila se Amanda.

„Za co bych ho měla zadržet? Máte snad svědka, který může potvrdit, že ho viděl na místě činu?“

Will si všiml, že Amandě se rozšířily nosní dírky.

Bransonová pokračovala: „Všimla jsem si, že Dell má na čelním skle nálepku s povolením k parkování pro zaměstnance Všeobecné nemocnice v Maconu. To mi něco připomnělo, protože jsme minulý měsíc vyšetřovali ztrátu pilulek v nemocniční lékárně. Nezískali jsme žádná pořádná vodítka, ale vím, že GBI dostává kopie všech hlášení, která se týkají krádeží státem kontrolovaných látek. Dneska ráno jsem zajela do Všeobecné, abych se podívala na Dellovy spolupracovníky.“ Otočila se k Willovi: „Jak se vám líbí práce v nemocnici?“

Amandě se podařilo nasadit rozčilený a zároveň znuděný tón. „Ano, odvedla jste výbornou práci, majorko. Opravdu výtečnou. Kde je teď Dellovo auto?“

„V naší garáži. Nařídili jste nám zaplombovat dům, ne celou ulici.“

Zdálo se, že ji velice těší, že může Amandě říct: „Všechny důležité informace vám dodáme.“

„To je od vás velice laskavé. Děkuju.“

„Rádo se stalo.“ Bransonová se znovu věnovala Willovi. „Do domu vešli dva muži, vy s Dellem jste zůstal na ulici. Co bylo dál?“

Will musel chvíli přemýšlet, než si vzpomněl, kde skončil. „Zaslechl jsem výstřel z pušky a rozběhl jsem se k domu.“

„Vzdálenému na půlku fotbalového hřiště,“ poznamenala Bransonová. „A pak?“

„Dell se mi pokusil zabránit ve vstupu do domu. Chvíli jsme se prali. Nevím, jak dlouho to trvalo, ale je silnější, než vypadá, a očividně měl hrozný strach. Zatímco jsme se tam strkali, ozvalo se několik dalších výstřelů.“

Bransonová si ho celého změřila pohledem. „Nevypadáte, jako byste se pral.“

„Snažil se mi zabránit ve vstupu do domu, ne mě složit.“

„Milý chlapík.“

Will pokrčil rameny. Kriminálníci by Dellovo chování považovali za službu. Snažil se Willa přimět k odchodu, protože nechtěl, aby střelcům vletěl do rány.

„Než jsem se do domu dostal, oba útočníci byli zneškodněni,“ pokračoval. „Lena Adamsová mě poznala, nebo to tak aspoň vypadalo. Přinutil jsem ji odhodit kladivo a vyšel jsem zase ven. Dell zmizel. Blížila se policie, slyšel jsem sirény. Zašel jsem za dům, přeskočil přes plot do lesa a šel jsem pryč.“

Zastrčil si ruce do kapes a opřel se o rám okna. Ve skutečnosti neodešel, ale letěl, jako by mu za patami hořelo. To však dámy nemusely vědět.

„Byl jste s Lenou Adamsovou v kontaktu od té doby, co jste ji se svou partnerkou před rokem a půl vyšetřoval?“ zeptala se Bransonová.

Will jí pověděl pravdu. „Ani jeden z nás Lenu od ukončení vyšetřování neviděl.“

„Mluvil jste s ní od včerejší noci?“

Will zavrtěl hlavou a vzpomněl si, jak se Lena zatvářila, když si přitiskl prst na rty na znamení, aby byla zticha. Očividně si to vzala k srdci.

Bransonová poznamenala: „Připadá mi zajímavé, že vyšetřovatelka Adamsová se rozhodla vás neprozradit, aniž byste na tom byli domluvení.“

„Staví ji to do hezkého světla,“ zdůraznila Faith. „Will ji nemusel držet, aby tomu druhému chlapovi nevymlátila mozek z hlavy. Nechala toho sama.“

Bransonová nehodlala veřejně kydat hnůj na svoji podřízenou. „Po té šedé dodávce vyhlásím pátrání a dám vědět televizním zpravodajstvím.“

„Šlo o nový model,“ doplnil Will. „Nejspíš ford. Vzadu ani po stranách neměla okna. Byla světle šedá.“

Bransonová vyndala z aktovky chytrý telefon. „A na espézetku jste neviděl, i když jste stál přímo u ní, než jste vešel do domu.“ Začala psát informace do e-mailu.

„Nehledala jste vozy přihlášené na Lawrence nebo Zacharyho?“ otázala se Amanda.

Bransonová dál psala. „Samozřejmě, že jsem je hledala. Oba žijí ve stejném kempu pro přívěsy u dálnice I-16. Zachary jezdí na harleyi a Lawrence má náklaďák. Obojí stálo zaparkované před jejich brlohy. Ani jeden z nich na sebe nemá přihlášenou šedou dodávku.“

„Jsou z Maconu?“

„Narodili se tam i vyrostli.“

„Oznámili jste rodinám, co se stalo?“

„Lawrencova bývalá manželka byla šťastná, že je po něm. Zacharyho bratr čeká v Holmanově věznici na smrtící injekci. Při vyloupení benzínové pumpy zabil člena obsluhy. Vraždění mají v rodině.“

„Tak to obvykle bývá.“ Amanda očividně hodlala schůzku ukončit. „Řekla bych, že máme nějakou práci.“ Otočila se k Faith a nařídila jí: „Až dorazíte do Maconu, ze všeho nejdřív si promluvte s Lenou Adamsovou a ujistěte se, že ví, že nesmí prozradit Willa. Budete muset přezkoumat její nedávné případy. Jsem si jistá, že paní majorce nebude vadit, když se na dobrou práci, kterou odvedli její lidé, podívá ještě jeden pár očí. Promluvte si s týmem Adamsové a udělejte si obrázek o tom, na čem pracovala. Nepřekvapilo by mě, kdybychom se dozvěděli, že mimo službu dělala na cizích případech. Zjistěte, jestli někdo bude ochotný mluvit.“

Bransonová schovala chytrý telefon do aktovky. „Budete ji muset vyslechnout v nemocnici. Nechce odejít od Longa. Řekla nám, že ji budeme muset odvést v poutech.“

„To se dá zařídit,“ navrhla Faith. Zúčastnila se předchozího vyšetřování Leny Adamsové a nedovedla se zcela přenést přes skutečnost, že ji nedokázala usvědčit. „Adamsová se přece pokusila zabít člověka.“

Bransonová se na ni nepřátelsky podívala. „Vy neznáte doktrínu o nedotknutelnosti domova, agentko Mitchellová? Stát svým občanům zaručuje právo chránit svůj domov před vetřelci. Podle mého názoru byl tento zákon schválen právě kvůli takovýmto případům.“

Proti zákonům Faith nemohla nic namítat, ale pokud vůči někomu chovala zášť, zásadně na ni nezapomínala. „Ať to je, jak chce, majorko Bransonová, Lena Adamsová žije tak, že jednoho dne skončí za mřížemi.“

„Myslím, že Lena momentálně žije jen tím, jak vrátit manželovi život. Všichni to cítíme stejně. Jared Long je dobrý policajt a Lena koneckonců taky. Nelíbí se mi, že se do případu chystáte pustit, i když si myslíte něco jiného, agentko Mitchellová.“

Faith se naježila. „Něco si začnu myslet, až budu mít k dispozici důkazy.“

„Přesto,“ vložila se do toho Amanda, „potřebujeme Lenu přimět, aby nevyzradila Willovo přestrojení. V té nemocnici se ještě bude něco dít a vzhledem k událostem včerejší noci hrozí stále větší nebezpečí. Majorko, očekávám, že budete respektovat náš požadavek důvěrnosti. S touhle věcí jsme strávili tolik času, že se nám nesmí nepovést.“

„S touhle věcí,“ zopakovala po ní Bransonová a pečlivě vážila slova.

Amanda mlčela. Nesnažila se získat čas. Záměrně nechávala Bransonovou čekat. Denise Bransonová se naproti tomu tvářila, že je ochotná rozložit si na zemi spací pytel, pokud to bude třeba.

Amanda nakonec po minutě řekla: „Wille?“

Podíval se jí do očí a uvažoval, kolik toho podle ní smí odhalit. Rukou udělala otevřené gesto, jako by chtěla říct, že Will nemá nic zatajit. Samozřejmě, že to, co naznačila kvůli Bransonové, a to, co měla ve skutečnosti na mysli, byly dvě odlišné věci.

Will si opatrně přizpůsobil skutečnost. „Před několika dny jsme dostali tip, že do Maconu míří velký hráč. Na ulici se mu říká Mocný běloch. Hledali jsme ho v systému a našli jsme něco na Floridě, ale jinak nic moc.“

„Kde na Floridě?“ zeptala se Bransonová.

„V Sarasotě.“

„Máte fotku?“

Will váhal příliš dlouho. Amanda ostentativně otevřela zásuvku svého stolu a vyndala z ní fotografii ze sledování. Posunula ji přes stůl se slovy: „Tahle je čtyři roky stará.“

Bransonová se nad snímek naklonila a okatě dávala najevo, že se musí dost soustředit, aby ze zrnité fotografie něco vyčetla.

Will by ho dokázal popsat i ve spaní. Mocný běloch měl na hlavě kšiltovku naraženou do čela. Byl oblečený do tlusté bundy, což by ve floridském horku nikdo nečekal. Na oči si nasadil zrcadlové sluneční brýle a bradu mu pokrýval hustý tmavý plnovous, který odhaloval minimum kůže. Ruce měl vražené do kapes. Mocný běloch věděl, jak má pózovat před bezpečnostní kamerou. Nedalo se vůbec odhadnout, jestli je vysoký nebo malý, světlý nebo tmavý.

„Floridští policajti ho osobně nikdy neviděli,“ vysvětlil Will. „Tahle fotka pochází z kamery v bistru u dálnice Tamiami Trail.“

„A floridští policajti vědí jistě, že to je Mocný běloch?“ zeptala se Bransonová.

„Nahlásil ho jeden kuchař. Tvrdil, že ho zná z místní lékárny.“

„Proč ho nahlásil?“

Will ukázal na fotografii. „Asi minutu po tom, co ho zachytila kamera, od ní ustoupil a střelil do hlavy jednoho policajta. Utekl zadním východem, u kterého na něho čekalo auto.“

Bransonová nedůvěřivě namítla: „A sarasotští policajti se nesnažili dopadnout chlapa, který jim zavraždil kolegu?“

„Ten kuchař znal v podstatě jenom přezdívku. Druhý den ho chtěli vyslechnout, ale zjistili, že večer předtím ho někdo před jeho domem zastřelil.“

„Sarasotští nechali jediného skutečného svědka odejít domů?“

„Nevěděli, že ho k tomu Mocný běloch přinutil, a nemohli ho bezdůvodně zadržovat.“

„Sarasotští si to nedali dohromady, dokud se neangažovalo Floridské vyšetřovací oddělení a neudělalo to za ně,“ vložila se do hovoru Amanda. Tónem plným sarkasmu zbytečně vysvětlovala: „Floridské vyšetřovací oddělení funguje podobně jako GBI. Koordinuje případy přesahující hranice okresů. Velice dobře umí podat celkový obrázek situace, který obsahuje podrobnosti, jež místní policisté nedokážou zaregistrovat.“

Bransonové opět chvilku trvalo, než se zeptala: „Máte ještě nějaké podrobnosti o tom Mocném bělochovi?“

„Nic současného,“ odpověděl Will. „FVO si myslí, že původně patřil do gangu Palmetto Street Rollers, který operoval v Miami a většinu v něm tvořili Kubánci. Bylo v něm i několik bělochů. FBI odhaduje, že na východním pobřeží měl asi dvacet tisíc členů.“ Bransonová přikývla, a tak Will pokračoval: „Gang se po bojích o teritorium rozpadl na frakce. Floridští policajti si tím nejsou úplně jistí, ale domnívají se, že Mocný běloch se ze Sarasoty přesunul na souostroví Florida Keys. Odhadujeme, že před dvěma lety se po pobřeží přemístil do Savannah a Hilton Head.“

„Z čeho tak usuzujete?“

„Jak v Savannah, tak v Hilton Head o něm pořád dostávali zprávy, většinou od informátorů, ale nic konkrétního se nedozvěděli. Místní se nejdřív domnívali, že je smyšlený a funguje jenom jako strašák. Říkalo se: ,Hraj poctivě, jinak si pro tebe přijde Mocný běloch‘, nebo ,To ne já, pane strážmistře, to Mocný běloch‘.“ Will ještě dodal: „V Savannah jsou přesvědčeni, že je skutečný, ale Jižní Karolína před půl rokem rozpustila zvláštní jednotku v Hilton Head a radši dala peníze na potírání prodeje drog na pobřeží. Prý šlo o rozsáhlejší síť.“

„Co přesvědčilo policajty v Savannah, že ten Mocný běloch není jenom mýtus?“ Bransonová očividně neodolala a musela dodat: „Kromě vynikajících služeb skvělého GBI?“

Will její sarkasmus ignoroval. „Začali vidět určitý vzor. Feťáci a kriminálníci najednou pracovali důmyslněji. Přibylo zločinů, ale ubylo stíhaných. Zloduši měli víc peněz na právníky – obvykle je zastupovali titíž právníci ze stejných firem. Jezdili v lepších autech, chodili lépe oblékaní a nosili větší zbraně. Z bandy těch úplně nejhorších darebáků někdo udělal obchodníky.“

„Takže Mocný běloch je skutečný,“ shrnula to Bransonová. „A přidali se k němu všichni zločinci ve městě. Zvláštní, ne?“

„Pokud nechtěli skončit s kulkou v hlavě, tak ano.“ Will jí neprozradil, že mnozí policisté Mocnému bělochovi svým způsobem také šli na ruku. Detektivové, kteří se nechtěli nechat přeložit, zažádali o předčasný odchod do důchodu. „Většina zločinců se mu podrobila. Nechtěli přijít o peníze z prodeje drog.“

„A vy jste dostali tip a myslíte si, že Mocný běloch se snaží vytvořit stejný typ organizace v Maconu,“ usoudila Bransonová. „Předpokládám, že se specializuje na prášky, které Tony Dell ukradl z nemocniční lékárny.“

„To tvoří velkou část jeho obchodů, ale nejdůležitější je heroin. Mocný běloch se stěhuje na předměstí a dostává se do bohatých bílých čtvrtí. Odběratelé začnou s prášky a on je pak převede na heroin.“

„Jak jste přišli na Della?“ zajímala se Bransonová.

„Od důvěrného zdroje,“ zavtipkovala Amanda.

Bransonová se na ni ani nepodívala. „Je to stejný zdroj, který vás přivedl na stopu Mocného bělocha?“

„Tak to obvykle funguje,“ odvětila Amanda.

Bransonová ji dál ignorovala a zeptala se Willa: „A proto jste souhlasil, že budete hlídat při té takzvané vloupačce včera v noci? Abyste Dellovi dokázal, že jste zločinec?“

Will přikývl.

„No, všechno to dává smysl. Děkuju, že jste si na mě udělali čas.“ Bransonová zvedla ze země aktovku a znovu si ji položila na klín. „Kontakt na mě máte, paní zástupkyně.“

Amanda se nechala jen výjimečně vyvést z míry, ale Denise Bransonové se to podařilo. „To je všechno?“

„Vidím, že mi nic dalšího neřeknete, a já vám v žádném případě taky nehodlám nic vykládat.“ Bransonová vstala. „Kdybych si dneska ráno chtěla jen tak zalaškovat, zůstala bych v posteli se svým vibrátorem.“

Rozhodně uměla odejít. Cestou z kanceláře držela hlavu vzhůru a aktovku si tiskla k boku.

Will se podíval na Amandu, která mlčky zírala na prázdné dveře.

„Páni,“ ozvala se Faith. „To bylo pěkné divadlo.“

Amanda si zase hrála s nožičkou brýlí. „Věděla, že z brokovnice, která zranila Longa, vystřelil Lawrence. Předpokládám, že nařídila testy.“

Will si toho také všiml. „Byla v domě někdy předtím, než ho uzavřeli. Věděla, že Lawrence má na obličeji boláky od metamfetaminu, ale na fotce z příjmu ve vězení žádné nemá. O Dellovi mluvila jako o Tonym, ne o Anthonym.“

„Než Charlie a jeho tým dorazili do Maconu, měla asi dvě hodiny čas. Očividně sama paralelně vyšetřuje.“ Amanda se významně podívala na Willa. „A za žádnou cenu nám nepoví, co – jestli něco – našla v Dellově autě.“

Will na její výtku přikývl, protože si ji zasloužil.

„Pochybuju, že jí to auto k něčemu bude.“ Faith prolistovala své zápisky. „Bransonová očividně nechala těm chlapům sejmout otisky, aby zjistila jejich totožnost. Zachary ani Lawrence nebyli tak blbí, aby do domu šli s doklady. Nejspíš je nechali v té dodávce.“

„Dell už nejspíš prodal jejich kreditky,“ dodal Will. „Řidičáky si nechá pro svou potřebu. Dodávku už asi rozebral na náhradní díly.“ Nechat auto na místě činu bylo riskantní, ale Tony Dell nepatřil k typům, které se daly snadno chytit.

„Dell má v rejstříku jenom drobné zločiny, je to tak?“ zeptala se Amanda Willa.

„Ano,“ odpověděl. Tony Dell měl dosud velké štěstí. „Seděl za nějaké přečiny v policejní cele, ale do věznice se nikdy nedostal.“

„Co mu řeknete, až ho uvidíte?“

„Budu naštvaný. Proč mi kvůli té práci lhal? Co řekl poldům? Měl bych odjet z města? Dostanu i tak zaplaceno?“

„Dobře. Hlavně to nepřežeňte.“

Will znovu přikývl.

Faith se opřela. „Proč Lena neřekla Bransonové, že jsi tam byl?“

„Nemám tušení,“ přiznal Will. „Asi opravdu byla v šoku. Měla obrovské zorničky a kapal z ní pot. Zrovna holýma rukama zabila jednoho chlapa a chystala se totéž udělat s tím druhým.“

„No právě, co s tím?“ zeptala se Amanda. „Nesmíme zapomenout, že se chystala spáchat chladnokrevnou vraždu.“

Will řekl: „Bransonová má pravdu s tou ochranou domova. Leně do domu vnikli dva lidé a pokusili se ji zabít. Myslela si, že její muž je mrtvý. Bála se o život. Mohla byste ji obžalovat, ale na světě neexistuje porota, která by ji uznala vinnou.“ Tohle byl problém s Lenou Adamsovou, jak ho vnímal Will. S jejími činy nesouhlasil, ale v hloubi duše je chápal.

Amanda nasadila rázný tón. „Povídala jsem, že na to nesmíme zapomenout, ne že ji za to máte zavřít.“ Obrátila se k Faith: „Zkuste dostat Willa a Lenu do jedné místnosti. Třeba k němu bude otevřenější.“

„To určitě nebude problém se Sárou prakticky za dveřmi.“ Faith se upřeně zadívala na Willa, aby mu dala najevo svou nelibost. „A nezapomínejte, s kým máme tu čest. Pro případ, že jste si toho nevšimli, pořád mi dost vadí, že to Leně posledně prošlo. Vůbec by mě nepřekvapilo, kdybychom tentokrát zjistili, že velice dobře ví, proč a na čí objednávku se střílelo. Možná si nechala peníze z nepovedeného zátahu. Nebo si vzala úplatek od špatných hochů. Třeba proto majorka Bransonová pátrá na vlastní pěst. Lena je členkou jejího týmu a Bransonová nechce vypadat jako idiot, kterému nedošlo, že má v týmu zkorumpovanou policajtku.“

„Lena se nepaktuje se zločinci,“ oponoval Will. S ženami, které měly pošramocený život jako Lena Adamsová, pracoval stále. Jakmile člověk věděl, na co se má zaměřit, snadno zjistil, co je pohání. „Nikdy by nevzala úplatek. Dělá špatné věci, ale vždycky s přesvědčením, že k tomu má dobré důvody.“

„To je jedno.“ Faith nikdy nebyla příznivkyní jemných nuancí. „Majorka Bransonová si myslí, že jsi v Maconu kvůli krádežím v nemocniční lékárně. Nedá si pokoj, dokud nezjistí, od koho máš informace.“

Amanda řekla, co bylo zcela jasné: „Dozví se to, jenom když jí to někdo řekne.“

„Nepřipadá vám zvláštní, že chtěla vědět, jestli máme fotku Mocného bělocha?“ zeptal se Will.

„Ano,“ odpověděla Amanda. „Já bych se po ní hned nepídila.“

„Když ji uviděla, tvářila se normálně, ale sakra kdo ví?“ dodala Faith a zavřela notýsek. „Co myslíte? Co před námi ještě tají?“

Amanda odpověděla: „Víc, než my tajíme před ní, což mě pořádně rozčiluje.“ Potom zvýšila hlas. „Caroline, vytoč mi Gila Gonzala z FVO.“

„Je v jiném časovém pásmu!“ křikla zpátky Caroline. „Jestli nechceš mluvit s jeho podřízeným, počkej půl hodiny.“

„Mám takový dojem, že si tam chodí do práce, jak se jim zachce,“ zabručela Amanda. „Wille, ve vašem hlášení stojí, že Dell za vámi včera přišel kolem půl dvanácté v noci. Jeli jste rovnou na místo?“

„Zrovna mi skončila směna v nemocnici. Zastavil mě na parkovišti.“ Will zatím o čase neuvažoval. „Možná potřeboval, abych za někoho zaskočil.“

„Jak ti tu práci nabídl?“ chtěla vědět Faith.

„Zeptal se, jestli si chci vydělat pět stovek na ruku za to, že budu držet hubu a mít oči na stopkách.“

„Pět stovek za hlídání, jestli někdo nejede? To je hodně,“ řekla Faith. „Za méně peněz se dá najmout zabiják.“

„Máš pravdu.“ Will si začínal myslet, že mu včera v noci hodně věcí uniklo. Adrenalin a čirá panika ještě nikdy nikomu nevylepšily krátkodobou paměť.

„Když byli před Leniným domem, všiml jsem si, že si všichni podali ruce,“ řekl. „Nepoplácali se po ramenou jako kumpáni, jenom si potřásli rukama, jako by se moc dobře neznali.“

Faith zkroutila ústa a zvažovala situaci. „Takže ten plán dali dohromady na poslední chvíli. Nebyli sehraný tým.“

Will řekl: „Dell skoro každý večer chodí do podniku Tipsie’s. Je to striptýzový bar kousek od dálnice a chodí do něj hlavně motorkáři a bývalí zločinci. Několikrát jsem tam s ním byl, abych utužil vztahy.“

„Vztahy?“ zopakovala po něm Faith.

Will její sarkasmus ignoroval. „Když člověk shání někoho, kdo by mu pomohl v Maconu zabít pár policajtů, jde právě do Tipsie’s.“

„Podívám se na to,“ řekla Faith. „Doufám, že maconská policie bude spolupracovat ochotněji než majorka Bransonová. Na můj vkus je trochu moc dravá. Kdo si na obyčejnou schůzku vezme všechny stuhy a vyznamenání? A co měl znamenat ten její povýšený úsměv?“

„Připadá mi to jako cvičení v budování charakteru,“ řekla jim Amanda. „Pokus o vraždu dvou policajtů, jeden muž mrtvý, další vážně zraněný a náčelník ji pošle, aby nás o tom informovala. Takový úkol nedostala za odměnu.“

„Obzvlášť jestli je vzhůru od jedné ráno,“ zdůraznila Faith. „Každopádně mi připadá, že Bransonová stojí na Lenině straně. Mohlo by to být takové to ,my proti zbytku světa‘, jako že jsou obě stejně zkažené.“

„Možná,“ připustila Amanda. „Čert sere na větší hromádku.“

Will je přestal vnímat. Myslel na předešlou noc, na cestu k Leninu domu. Dell byl neklidný, ale tak se choval v podstatě pořád. Hrál si s rádiem, bubnoval prsty na palubní desku, na volant a na své stehno. Jednou rukou auto řídil k místu, kde mohli snadno přijít k penězům. Celou dobu nezavřel ústa. Mlel o počasí, o své nemocné matce, která žije v Texasu, o ženě v nemocnici, s níž by se hrozně rád vyspal. Will jenom občas přikývl a Dell ve své litanii pokračoval. Nepotřeboval nijak moc povzbuzovat. Vlastně ke své škodě mluvil příliš mnoho. Majorka Bransonová znala jejich příběh odzadu. Cílem Willova vyšetřování byl původně sám Tony Dell. Během prvního dne, který strávil v převleku, Dell pořád žvanil o velevýznamném dealerovi jménem Mocný běloch.

Will si uvědomil, že Amanda s Faith zmlkly.

„Co je?“ zeptala se Faith.

Will zavrtěl hlavou, ale i tak jim to pověděl: „Mocný běloch.“

„Nemůže to být náhoda,“ prohlásila Amanda. „Jste tam kvůli Dellovi a ten vás zavede na stopu Mocného bělocha, který zabíjí policajty. O nějakých deset dní později někdo zaútočí na dva policajty.“

„Nějak mi nesedí to načasování,“ řekl Will. „Pokud chci zabíjet policajty, neudělám to nepromyšleně, ale budu plánovat. Budu je sledovat, abych zjistil, jaké mají zvyky. Dát dohromady tým trvá několik dní, možná i týden. Museli spěchat, protože jinak by nikdy nevyužili Della, a už vůbec by nenajali mne, aniž by si mě nejdřív proklepli.“

„Myslíš, že někdo z jejich původní party dostal strach a zařadil zpátečku?“ zeptala se Faith. Vzápětí si sama odpověděla: „To by dávalo smysl. Ten člověk se na ně vykašlal a tobě ani Dellovi nemohli říct, co doopravdy chystají.“

„To by vysvětlovalo těch pět set dolarů,“ přitakal Will. „Přeplatili mě, abych se na nic neptal a rychle souhlasil.“ Vrátil se k načasování akce. „Zločinci si nepotrpí na dlouhé hry. Tohle vymysleli nedávno. Pro útok se rozhodli maximálně před dvěma týdny, dřív určitě ne. Takže potřebujeme zjistit, co se dělo posledních čtrnáct dnů.“

„Macon teď leží v Bibbově okrese.“ Amanda stiskla několik kláves na počítači. „To je oblast číslo…“

„Dvanáct,“ doplnil Will.

Amanda znovu zvýšila hlas. „Caroline, spoj mě s Nickem Sheltonem.“

„Každý den čtu maconské noviny,“ řekl Will a nevěnoval pozornost jejich udiveným pohledům. „Asi před týdnem došlo ke zranění dvou policajtů, kteří se účastnili zátahu v drogovém doupěti, kde se prodával hlavně metamfetamin a prášky. Moc podrobností tam nepsali. Jeden policajt je pořád v nemocnici a ten druhý je na neschopence.“

„Ještě něco?“ zeptala se Amanda.

„Zajistili přitom nějaké peníze v hotovosti, které použijí podle předpisu o zabavování drog. V novinách neuváděli přesný obnos, ale maconská policie se nechala slyšet, že za to nakoupí nová auta a samopaly pro zásahovku.“ Will znovu pokrčil rameny. „Ostatní zprávy byly obyčejné – nezvěstné teenagerky, zabavení trávy ve škole, chlap, který umřel na záchodě.“

Amanda si propletla prsty a položila ruce na stůl. Povídání jí očividně už stačilo. „Dobře. Máme nějaký plán?“

„V jedenáct mi začíná směna v nemocnici,“ řekl Will a otočil se k Faith. „Budeš muset vymyslet, jak mě dostat s Lenou do stejné místnosti, a přitom mě neprozradit.“

„Ta bude určitě spolupracovat,“ poznamenala Faith pochybovačně. Zeptala se Amandy: „Myslíte, že má smysl, abych jela do toho kempu pro přívěsy, kde žili Zachary s Lawrencem?“

Amanda zavrtěla hlavou. „Bransonová to tam už nejspíš převrátila vzhůru nohama. Dejte tomu jeden nebo dva dny. Začněte pozvolna, ať je vaše jednání v pěkném kontrastu s jejím.“

„Dobře,“ souhlasila Faith. „Když mluvíme o Bransonové, ještě si ověřím informace, které nám poskytla. Projdu záznamy o Zacharym a Lawrenceovi a ujistím se, že před námi nic netají. Mohla bych se podívat i na Adamsovou s Longem, když už u toho budu. Všechno pošlu analytikům dat, aby vyhledali jejich bankovní účty, hypotéky, známé, rodinné příslušníky a cokoli dalšího, co se objeví.“

„Budete muset projít velké množství informací,“ poznamenala Amanda. „Požádejte o pomoc někoho z naší místní pobočky. Ať zjistí všechno o Jaredu Longovi, abychom ho měli zdokumentovaného, pokud to půjde k soudu. Aby nás neobvinili z předpojatosti.“

„Myslíte znovu?“ Faith se zvedla ze židle. „Zavolám mobilnímu operátorovi a zjistím seznamy hovorů z vysílačů v okolí domu Adamsové. Na venkově si o půlnoci zase tolik lidí volat nemohlo.“

„Pokud se s vámi nebudou chtít bavit, dejte mi vědět,“ nařídila jí Amanda. Mobilní operátoři poslední dobou přestávali být ochotní poskytovat data. „Pokud budeme potřebovat písemný příkaz, potrvá to několik dní.“

„Amando?“ zakřičela Caroline. „Na dvojce máš Nicka Sheltona.“

Amanda zvedla sluchátko, ale přitiskla si ho k rameni místo k uchu. „Buďte opatrný, Wille. Mějte u sebe pořád mobil, ať přesně víme, kde jste.“

„Ano, madam.“ Will následoval Faith ke dveřím.

„Ještě něco…“ Amanda počkala, až se oba otočí. „Will má pravdu s tím načasováním. Všechno musela spustit nějaká nedávná událost. Dejte dohromady časovou osu, Faith. Začněte včerejší nocí a pak jděte den po dni zpátky, klidně minutu po minutě, když to bude nutné. Zjistěte, co ksakru Lena Adamsová provedla, že se tohle všechno dalo do pohybu.“

4. kapitola

PŘED SEDMI DNY – DEN ZÁTAHU

Macon, Georgie

Rozbřesk zbarvil ranní světlo do sytě modra. Po štěrkové cestě burácela dodávka s policisty, kteří se chystali na zátah. Sedělo v ní deset lidí, na každé straně pět. Všichni se k sobě tiskli rameny, takže když vůz poskočil na kamení, ve stejnou chvíli sebou trhli. Z reproduktorů rádia se na ně valila písnička Cop Killer od rappera Ice-T. Vzduch v dodávce vibroval zuřivým rytmem.

Cop Killer. Better you than me. Vraždím policajty. Radši tam pošlu tebe, než abych šel já.

Když auto zapadlo do další rýhy na silnici, Lena Adamsová v rukou sevřela pušku. Zkontrolovala pistoli, kterou měla připevněnou na stehně, aby se přesvědčila, že suchý zip drží zbraň pevně na místě. Hlas v její hlavě křičel společně s rapperem, když se blížili k cíli. Několikrát se rychle nadechla. Nechtěla si vyčistit hlavu, ale toužila ji mít lehkou. Potřebovala, aby jí stoupla hladina adrenalinu a ona se cítila neohroženější. Věděla, že za malou chvíli dojde k největšímu zátahu v její kariéře.

Potom se všechno zastavilo.

Hudba utichla a nad hlavami se jim rozsvítilo červené světlo.

Nastalo ticho.

Nacházeli se dvě minuty od cíle.

Dodávka zpomalila a pod koly jí zakřupal štěrk. Policisté vytáhli zbraně a zkontrolovali zásobníky. Upravili si helmy a ochranné brýle. Ve voze byl cítit testosteron. Devět mužů a jedna žena. Všichni na sobě měli neprůstřelné vesty a černé kalhoty s kapsami plnými munice, s níž by dokázali zlikvidovat menší armádu.

Lena dýchala ústy a cítila, jak dodávkou vibruje strach a vzrušení. Podívala se na svůj tým. Všichni vyvalovali oči a měli panenky jako deseticenty. Na jejich dychtivém očekávání bylo cosi skoro sexuálního. Cítila, jak kolem ní houstne nadšení. Všichni poposedávali a v rukou pevněji svírali zbraně. Poslední dva týdny dům sledovali a plánovali útok, zatímco se kolem čile hemžili feťáci a děvky. Budou tam hromady peněz, prášky proti bolesti a nekvalitní heroin. Kokain a zbraně.

Plno zbraní.

Při nočním sledování zjistili, že v domě jsou čtyři muži. Jeden byl bezvýznamný lupič, který seděl za napadení a teď ho pustili na podmínku. Druhý byl feťák, který by ho vykouřil i psovi, jen aby si mohl dát další dávku Oxykodonu. Třetí byl Diego Nunez, ranař ze staré školy, který si rád umazal ruce. Čtvrtý byl jejich vůdce, hajzl jménem Sid Waller, jehož vyslýchali kvůli znásilnění a dvěma různým vraždám, ale jemuž se kdovíjak podařilo uniknout spravedlnosti.

Policisté měli spadeno především na Wallera. Lena ho sledovala osm měsíců a prováděla s ním masochistické pokusy – zavřela ho do vězení, pak ho pustila, zase ho zavřela a zase pustila.

Tentokrát nic takového neměla v plánu.

Sid půjde za drogy a zbraně sedět nejméně na dvacet let, ale Lena si stanovila vyšší cíl. Chtěla, aby po zbytek svého mizerného života věděl, že mu želízka nasadila žena. Že právě ona ho zavřela do cely a usvědčila ho. Ačkoli až s ním skončí, nebude mu zbývat mnoho života. Chtěla, aby ho popravili. Toužila vidět, jak mu do ruky zabodávají smrtící jehlu a jak mu z těla vyprchává život. Tohle byl cíl, kvůli němuž vsadila kariéru.

Dva týdny se handrkovala s nadřízenými a nutila je, aby v operaci pokračovali. Prosila je, ať ji prodlouží, ať jí povolí nasazení dalších lidí, utracení peněz a prokázání protislužby donašeči, který je k tomuhle domu uprostřed lesů přivedl.

Sidova banda za mřížemi moc dlouho nevydrží. Diego Nunez přežije, ale ti druzí dva jsou feťáci, a když nebudou mít za zády Sida Wallera, před loajalitou dostane přednost možnost se sjet. Za necelých čtyřiadvacet hodin se začnou doprošovat dohody s policií a Lena znala okresního prokurátora, který byl ochotný je vydat. Sid Waller nechal zabít devatenáctiletého kluka. Znásilnil svou vlastní neteř, a když jeho sestra zavolala na policii, podřízl jí krk. Každý policajt v téhle dodávce ho toužil složit.

Lena se nehodlala obtěžovat s pouhým toužením. Rozhodla se to prostě udělat.

Podívala se na strop a hleděla na červené světlo, dokud nezhaslo a znovu se nerozsvítilo.

Zbývala minuta.

Lena zavřela oči a v duchu si opakovala plán. Zjistili si, jak to v domě vypadá. Byl zabaven v exekuci, stejně jako mnohé další domy na kraji města. Postavili ho z cihel, což bylo dobře, protože ty dokázaly zastavit kulky. Jednopatrová budova stála uprostřed dvouapůlakrového pozemku, který z jedné strany hraničil s národním parkem a z druhé s venkovskou silnicí, jež přetínala Macon a napojovala se na dálnici číslo 75, vedoucí severně do Atlanty. Když prohledali materiály na finančním úřadě, objevili půdorys domu – vzadu sestával z pracovny, koupelny a dvou ložnic. Vepředu se nacházela jídelna s kuchyní a naproti dřezu bylo schodiště vedoucí do sklepa.

Zátah nacvičovali tolikrát, že Lena ho vnímala jako tanec s dokonalou choreografií. DeShawn Franklin a Mitch Cabello beranidlem vyrazí postranní dveře. Lena s Paulem Vickerym, který je rok jejím parťákem, si vezmou na starost předek domu. Eric Haigh s Keithem McValem se postarají o koupelnu a zadní ložnice. DeShawn s Mitchem zajistí vězně. Zbylí muži budou hlídat okolí domu a dají pozor, aby nikdo neunikl oknem nebo dveřmi. Lena do týmu chtěla alespoň dalších osm lidí, ale náklady na operaci se už blížily miliónu dolarů a ona věděla, že by nebylo dobré chtít po nadřízených další peníze.

Vždycky pracovali ve dvojicích. Nikdo nesměl jít do žádné místnosti sám.

Dům měl nepravidelnou dispozici a místnosti od sebe oddělovaly jenom dveře. Když na stanici mapovali místnosti ve zvětšeném měřítku, oddělili páskou garáž. Lena a Paul se museli cestou ke sklepu vypořádat s prostorem kolem dvojích dveří – mezi pracovnou a jídelnou a pak mezi jídelnou a kuchyní. Všude je mohli postřelit.

Nejobtížnější bude sklep. Na půdorysu domu byl široký nepřepažený prostor, ale nákres pocházel z padesátých let, kdy dům postavili. V průběhu posledních šedesáti let sklep dokončili. Budou tam stěny, o nichž nevědí. Zavřené dveře a komory. Venku nebyly žádné dveře, jenom dvě úzká zabedněná okna, jimiž se dospělý člověk nemohl dostat dovnitř. Sklep představoval smrtící past.

Na stanici si tahali stébla slámy, kdo půjde dovnitř první. Lena stébla držela, a tak s Paulem vyhráli.

Dodávka zpomalila a jela krokem. Vzadu neměla žádná okna, ale Lena viděla přes řidičovu hlavu dopředu. Pod sluneční clonou se mihotaly paprsky. U domu z jedné strany hustě rostly borovice. Na leteckých snímcích bylo vidět, že k venkovské silnici vzdálené necelých dvě stě metrů vede přímá cesta lesem. Pokud se zločinci rozhodnou utéct, poběží právě tudy. Proto měla v tom místě hlídkovat dvě policejní auta.

Dodávka zastavila. Nad hlavou jim znovu bliklo červené světlo a už se nerozsvítilo.

Lena pohnula závěrem hlavně a do komory zapadl náboj. Ještě jednou zkontrolovala pistoli. Členové jejího týmu ji napodobili a zkontrolovali si zbraně. Řidič, ostřílený policista jménem Kirk Davis, šeptal do vysílačky, aby nadřízení věděli, že dorazili na místo. Pojízdný velín parkoval u supermarketu o jeden a půl kilometru dál. Podle minulých zkušeností se dalo soudit, že Denise Bransonová počká, až Lenin tým zajistí dům, pak vpluje dovnitř a slízne veškerou smetanu.

Tak ať.

Lena si přijde na své, až bude mít Sida Wallera na zemi, přitiskne mu nohu na krk a nasadí mu široká plastová pouta, která pořádně utáhne, aby se mu zařezávala do tlustých zápěstí. Byla to jediná věc, kterou v životě chtěla a mohla udělat. Každé ráno s ní vstávala a každý večer s ní uléhala do prázdné postele.

Popadla kliku dveří a ohlédla se na skupinu mužů za sebou. Každému z nich se podívala do očí, aby se ujistila, že je připravený. Všichni přikyvovali. Otevřela dveře.

A začal tanec.

Lena vyskočila ven jako první a rychle klusala k domu. Za sebou slyšela dusot nohou. Běželo za ní devět po zuby ozbrojených mužů připravených rozbíjet hlavy. Cestou k zastřešenému parkovišti si pevně tiskla pušku k hrudi. Pistole ji bouchala do stehna. Pohlédla na les za domem, podívala se na odpadky poházené po zemi, na rozbité láhve a nedopalky cigaret.

Tým, který měl dům hlídat zvenku, zaujal pozice. Lena zbytek mužů odvedla na parkoviště, kde se z každé strany postavili dva. Paul Vickery do ní strčil ramenem a mrkl na ni, jako by se nic nedělo. Podle pohybů vesty ale poznala, že zrychleně dýchá. Z domu k nim dolehl nahraný smích a písnička Stoupáme výš ze seriálu Jeffersonovi.

Lena si na hodinkách nastavila stopky a kývla na DeShawna a Mitche, kteří drželi beranidlo a čekali na její znamení.

Dvakrát se rozmáchli, aby beranidlo nabralo na rychlosti, a potom sedmadvacetikilovým kovovým válcem vrazili do dveří. Dřevo se rozlétlo na třísky.

„Policie!“ zařvala Lena, když vběhli dovnitř se zbraněmi v rukou, připraveni ke střelbě.

Přišli však pozdě.

Na pohovce potažené žlutým manšestrem seděli dva muži a strnule hleděli na televizi. Byli do půli těla nazí a džínsy měli stažené pod pas. Jeden měl ruku v přední kapse kalhot. Druhý držel plechovku s pivem. Oba upřeně zírali před sebe a mezi pootevřenými rty bylo vidět, že jim chybí zuby. Na otřískaném konferenčním stolku před nimi leželo několik pistolí.

Ani jeden se nehýbal a oba zůstanou na svých místech, dokud nepřijede soudní lékař a neprohlásí je za mrtvé.

Někdo jim podřízl hrdla. Zely jim v nich otevřené rány, v nichž bylo vidět bílé obratle a tmavě červené šlachy.

Paul jim zkontroloval tep, ačkoli Lena i ze vzdálenosti tří metrů poznala, že jsou oba mrtví už několik hodin. Jejich kůže dostala voskový nádech a v místnosti to páchlo rozkladem. Jedním z mrtvých byl feťák Elian Ramirez. Měl propadlý hrudník a pod kůží mu vystupovala žebra. Vrah mu ušetřil výdaje za Oxykodon, jímž by se jinak zabil sám.

Paul se podíval na druhého muže a otočil mu hlavu, aby na něho lépe viděl. „Do prdele,“ zaklel. Jeho zklamání bylo takřka hmatatelné.

Byl to Diego Nunez, pravá ruka Sida Wallera. Lena sledovala, jak mu po oční bulvě leze moucha. Nunezovi z úst visel fialovočerný jazyk jako psu čau-čau. Podle svědeckých výpovědí se vrhl na Wallerovu neteř, když s ní jeho šéf skončil. Autem přejel devatenáctiletého kluka, který si v mladické hlouposti dovolil Wallerovi odporovat. Lena odhadovala, že odměnou za dobře odvedenou práci se Diego směl zúčastnit hrátek s Wallerovou sestrou. Nejprve ji brutálně znásilnili a zbili a pak jí podřízli hrdlo.

Vrah, násilník a gangster. Zemřel s pivem v ruce a očima upřenýma na televizní obrazovku.

„Do prdele,“ zopakoval Paul. Za pohovkou našel další tělo. Muže nepodřízli, ale chyběl mu kus hlavy. Někdo mu ho jednoduše usekl. Lena usoudila, že s tím má hodně společného sekyra, která stála opřená o stěnu. Na jejím ostří se zachytily prameny dlouhých vlasů, kusy kůže a lebky.

Eric Haigh si přitiskl ruku na ústa a rozběhl se ven ze dveří. Mezi prsty mu vystříkly zvratky. Pokud šlo o Lenu, klidně si mohl běžet. Slabost netolerovala. V žádném případě nehodlala dopustit, aby její muže přepadli nepřátelé, zatímco tu stáli s rukama v kapsách.

Luskla prsty, aby jí kolegové věnovali pozornost. Z televize zaburácel sborový smích. Lena ukázala na tři mrtvoly a pak zvedla ruku se čtyřmi vztyčenými prsty. Od sledovacího týmu věděla, že muži jsou čtyři. Museli najít ještě Sida Wallera.

Nepotřebovali dál pobízet. DeShawn hlídal dveře, aby je nikdo nepřekvapil zezadu. Mitch zaujal Erikovo místo a šel za Keithem do zadní chodby. Lena s Paulem vyrazili k jídelně.

Všichni se krčili. Na zemi se všude válely odpadky, většinou plechovky od piva a prázdné sáčky od rychlého občerstvení. Koberec byl celý špinavý a lepil se Leně na podrážky bot, když postupovala k otevřeným dveřím do jídelny. Našlapovala zlehka, protože věděla, že pod nohama má sklep. Představovala si, že se v něm schovává Sid Waller s namířenou zbraní a naslouchá, jestli se ozve zvuk, po němž by mohl vystřelit.

Písnička z Jeffersonových skončila gospelovou kudrlinkou. Lena ji skoro neslyšela, jak jí v uších bušila krev. Stála vedle otevřených dveří do jídelny a tiskla se ramenem ke zdi. Omítka, latě a několik hřebíků. Takový materiál se dá snadno rozstřílet devítimilimetrovými náboji Parabellum, o nichž Lena věděla, že je má Sid Waller v oblibě.

Paul jí dvakrát poklepal na nohu na znamení, že může vyrazit. V podřepu skočila za dveře a namířila pušku do místnosti. Nestál tam žádný stůl. Na zemi ležela jenom zakrvácená matrace s obvyklými pozůstatky, jaké se dají nalézt v drogovém doupěti. Válely se tu dýmky na crack, ohořelý alobal a použité stříkačky. Lenu v nose štípal pronikavý zápach heroinu. Nedávno pršelo, voda protekla děravou střechou a rozmáčela strop, který se zřítil do místnosti. Na podlaze ležely kusy omítky. Dřevo se zkroutilo a zvedalo se nahoru jako trup kánoe. Lena se podívala vzhůru, aby se přesvědčila, že se mezi trámy nikdo neskrývá.

Místnost byla prázdná. Lena rozbitým oknem viděla jednoho z detektivů před domem. Držel pušku na úrovni hrudníku, pohyboval hlavou ze strany na stranu a díval se, co se kolem děje. Zavrtěl na Lenu hlavou na znamení, že z domu nikdo nevyšel.

Lena se ohlédla na Paula a ukázala na další dveře. Byly zavřené. Za nimi se nacházela kuchyně a pak dveře do sklepa.

Paul se ujal vedení, přesně jak si nacvičili. Lena si dál opírala pušku o rameno a couvala. Hlídala zadní část domu.

„Je to čisté!“ vykřikl Mitch z ložnice.

Lena Paulovi poklepala na nohu, aby šel. Pohyboval se úplně stejně jako předtím ona. Rozkopl dveře a namířil pušku do kuchyně. Lena se otočila se svou zbraní.

Místnost byla prázdná.

Polovina stropu se propadla dovnitř a na druhé polovině byly tmavě hnědé skvrny. Kuchyňským skříňkám chyběla dvířka. Kdosi vytrhl dřez a ve zdi zely díry po měděných trubkách a elektrických drátech, které odtud někdo vyrval a prodal do sběru. Leně se dělalo zle z puchu, který vycházel z otevřeného odpadu. Paul namířil pistoli na strop a zkoumal možné úkryty, ale potom zavrtěl hlavou, protože nikde nikdo nebyl.

Podívali se na dveře do sklepa.

Uviděli něco nečekaného.

Hleděli na dřevěnou závoru, jaké mívají stodoly. Do dvou kovových ok přišroubovaných na obou křídlech dveří byla zastrčená dřevěná lať.

Paul se na Lenu zvědavě podíval. Prakticky mu četla myšlenky. O dveřích do sklepa hodně debatovali. Ve všech scénářích akce uvažovali o dvou věcech – že dveře budou zamčené a že za nimi bude stát zloduch s nabitou zbraní. Podle plánu museli pracovat přitisknuti zády ke stěně. Pažbou měli odlomit kliku, zámek nebo cokoli jim bude bránit v průchodu, pak prudce otevřít dveře a vrhnout se do hrůz, které tam na ně budou čekat.

Závora poněkud změnila situaci.

Lena ustoupila stranou a přitiskla se zády ke stěně. Pokusila se hlavní pušky nadzvednout závoru. Lať však příliš pevně seděla na místě a nedala se ani vysunout. Jeden z nich ji bude muset zvednout oběma rukama, a tím ze sebe udělat snadný terč pro střelce, který možná stojí za dveřmi.

Dlouho se nerozmýšlela a hodila pušku Paulovi. Chytil ji volnou rukou a pak ustoupil, aby Lenu kryl.

Musela závoru nadzvednout ramenem. Klekla si a tlačila ji vzhůru. Ten zatracený krám se tam zaklínil! Ani se nepohnul. Zkusila to znovu. Klekla si ještě níž a udělala rychlý pohyb ramenem. Trochu to pomohlo. Lať se konečně uvolnila, ale Lena se zapotácela vzad, ztratila rovnováhu a dopadla na zadek.

Tolik o okamžiku překvapení.

Lať s rachotem dopadla na zem. Lena měla pocit, jako by jí praskla kostrč. Cítila pronikavou bolest v hlavě, do níž se udeřila o ostrou hranu laminátové kuchyňské linky. Helma se jí posunula kupředu a vtlačila jí bezpečnostní brýle do nosní přepážky. Lena se rukou dotkla temene a ucítila ve vlasech vlhkost. Podívala se na své prsty – měla na nich krev.

Paul na ni upřeně hleděl se svraštělým obočím, jako by nechápal, jak mohla podělat něco tak jednoduchého. Lena tomu také nerozuměla, ale nebyl čas o tom přemýšlet. Zvedla se a nespouštěla přitom oči ze zavřených dveří. Pokoušela se z pádu oklepat. Viděla rozmazaně a příšerně jí škubalo v nose. Sundala si bezpečnostní brýle. Na spojnici praskly. Hodila je do jedné skříňky bez dveří.

Z vedlejší místnosti se ozvalo tiché zapískání. Nestřílet!

Do kuchyně vešel Keith a za ním Mitch. Oba byli rozložití a měli tak široká ramena, že vyplnili skoro celou místnost.

Leně po krku stekl pramínek potu. Otřela ho rukou a zjistila, že má lepkavé prsty. Nebyl to pot, ale krev.

Paul se předními zuby kousal do jazyka. Lena si toho tiku všimla v prvním týdnu společné práce. Vyjadřoval tak nesouhlas. Nedělal to často, ale když na to došlo, myslel to vážně.

Lena otevřela ústa, aby odvolala svůj příkaz, ale Mitch s Keithem postoupili kupředu, jako by se beze slov dohodli. Vytáhli baterky a postavili se každý z jedné strany ke dveřím. Všichni se podívali na Lenu, tentokrát spíš podrážděně než s očekáváním.

Neochotně přistoupila k vytrženému dřezu a přitiskla si pušku k rameni, aby jim alespoň mohla krýt záda. Měla pocit, že televize, z níž se ozývá smích, se jí posmívá. Nerozuměla slovům, ale slyšela tlumené hučení Weezyho hlasu a pisklavou odpověď George.

Mitch otevřel dveře sklepa dokořán. Nikdo na něho nevystřelil, a tak se vydal dolů po schodech. Keith ho následoval. Paul zůstal stát nahoře a mířil dolů pistolí pro případ, že by se někomu podařilo kolem dvou obrovských policistů vyběhnout ven.

Čekali.

Čas plynul jinak. Dokonce i částečky prachu ve vzduchu pluly jinou rychlostí.

Paul se nehýbal. Z rukou mu odkapával pot a dopadal na podlahu. Lena zadržovala dech a čekala na nějaký popud – na střelbu nebo mužský křik. V hlavě jí odtikávaly sekundy. Pět, deset. Z televize k ní zase dolehla salva smíchu. Opět se chechtal Weezy a po něm Lionel.

Dvacet sekund. Paul se stále nehýbal. Připomínal sochu. Lena tiše vydechla a hned se nadechla.

Pětatřicet sekund.

Čtyřicet.

Konečně Keith zavolal: „Je to čisté.“

Paul spustil ruce podél těla. Leně se při výdechu rozechvěly plíce.

„Ještě jednou to tam pořádně prohledejte,“ nařídila kolegům a opřela pušku o kuchyňskou linku, aby si mohla sundat helmu. Ze sklepa se k ní donesly nadávky, ale na tom jí nezáleželo. V domě, který policie sledovala čtyřiadvacet hodin denně, byli tři mrtví. Kvůli tomuhle průšvihu utratila milión dolarů z policejního rozpočtu. Povedlo se jí rozrazit si hlavu a praštit se do nosu. Příšerně ji bolel zadek. V hlavě jí bušila krev. A Sid Waller se zatím nejspíš válel někde na pláži, pil koktejly a plánoval si, kterou ženu dnes večer bude sledovat domů, aby ji znásilnil.

Podívala se na hodinky. Stopky pořád běžely. Byli v domě čtyři minuty a dvaatřicet sekund.

„Kruuuci,“ protáhla Lena a podívala se na strop. Na holých trámech byly bílé tečky plísně. Do díry mezi asfaltovými šindely někdo narval několik zmuchlaných igelitových tašek. Z vedlejší místnosti k ní dolehly těžké kroky. Zbytek týmu se přišel podívat, co se stalo.

Zvýšila hlas, aby ji bylo slyšet po celém domě, a nařídila mužům: „Co nejrychleji odsud vypadneme. Tohle je aktivní místo činu.“

„Jede sem Bransonová. Za půl hodiny tu bude soudní doktor!“ zavolal na ni DeShawn.

„Skvělé,“ řekla Lena. „Čím víc nás bude, tím líp.“

Paul si sundal helmu a rukou si projel zpocené vlasy. „Jsi v pořádku?“

Lena zavrtěla hlavou. Byla tak rozčilená, že nemohla mluvit. Tahle akce měla všechno změnit. Všechno se mělo obrátit k lepšímu. Práce byla to jediné, co jí v životě zbylo, a i to se jí povedlo podělat.

Rozepnula si suché zipy na vestě, aby mohla volně dýchat. Košile se jí lepila na záda. Věděla, že má celý krk od krve. To Denise Bransonovou nezastaví. Náčelník bude chtít odpovědi. Objeví se nadřízení a lidé z vnitřních záležitostí. Lena bude muset zavolat manželovi, aby jí přinesl čisté oblečení, aby nevypadala jako úplný strašák, až jí budou dávat co proto. I když Jared nezvedal telefon. Nejspíš už se ani nepovažoval za jejího manžela.

Zakryla si rukama obličej a zavrtěla hlavou. Musí se vzchopit. Teď se nesmí složit.

„Před Bransonovou tě podržím,“ slíbil jí Paul. „Udělám, co budeš potřebovat.“

Lena svěsila ruce. „Potřebuju vědět, proč byla na těch dveřích závora.“

Paul znovu svraštil čelo. Viděla, že tak dalece o věci nepřemýšlel.

„Když zmasakruješ tři chlapy, tak zdrhneš,“ řekla. „Nezůstaneš sedět v domě a nezabarikáduješ sklep.“ Ukázala na dveře. „Podívej se na hranu té latě – někdo ji do těch ok zatloukl.“ Otřela si pot z čela. V domě bylo jako ve výhni. „Zatraceně. Za tohle mě Bransonová nejspíš strčí zpátky do uniformy.“

„Můžete s Jaredem jezdit spolu.“

„Jdi do háje.“

„No tak.“ Paul položil pistoli na linku. Dotkl se Leniny paže a pak ji pohladil po tváři. Usmál se na ni, aby ji uklidnil.

Lena se od něho odtáhla. Zadupala na podlahu, aby ji dole ve sklepě slyšeli. „Cabello? McVale? Co tam děláte tak dlouho?“

„Našli jsme nějaké peníze!“ křikl na ni Keith. „Jsme bohatí!“

„Díkybohu.“ Lena vykročila ke sklepu. „Doufejme, že je tam milión dolarů.“ Zátah by alespoň zaplatil všechny přesčasy.

„Vyžeň všechny z domu,“ nařídila Paulovi. „Forenzním technikům řekni, ať s sebou přivezou světla. Až dorazí soudní doktor, chci s ním mluvit.“

Paul jí stroze zasalutoval. „Rozkaz, šéfová.“

Lena vyndala z kapsy kalhot baterku a šla dolů po schodech. Když se dostala do sklepa, šmátrala po zdi a hledala vypínač. Elektrická rozvodná skříň byla otevřená a Lena viděla zapojené staré pojistky. Na několik poklepala, ale nic se nestalo.

Jak předpokládali, sklep byl rozdělený na maličké místnůstky. Světlo z Leniny baterky dopadlo na zkroucené laciné obložení a roztrhané pytle s odpadky, které někdo shodil ze schodů. Pod schody byl otevřený prostor, v němž se povalovaly další odpadky. Lena tu nenašla žádnou chodbu, jenom několikeré otevřené dveře. Všechny místnosti byly průchozí. Dveře byly čtvery, takže včetně prostoru, kde stála, činil počet místností pět.

Lena v dálce spatřila tlumenou záři. Keith s Mitchem nejspíš v poslední místnosti počítali peníze. Zamžily se jí oči. Sáhla si na temeno a potlačila několik nadávek. Krev jí tekla proudem. Nejspíš jí ránu budou muset zašít. Hlava jí třeštila bolestí a měla pocit, že má přeražený nos. Ponižující okamžiky toho dne se na sebe vršily. Jedinou možností na obhájení celé operace bylo nalezení hromady stodolarových bankovek, která by sahala až ke stropu.

Lena otevřela ústa, aby zavolala na kolegy, ale něco ji zarazilo. Šestý smysl, policajtská intuice. Neslyšela žádné hlasy. Keith s Mitchem všem hlásili i to, že si uprdli. Jak to, že teď nežertují o tom, za co utratí nalezenou hromadu peněz?

Něco tu nesedělo.

Sevřela v ruce pistoli. Zhasla baterku a počkala, až její oči přivyknou tmě.

Špicovala uši, jestli něco nezaslechne, a snažila se nevnímat zvuky z televize nahoře v domě.

Nic.

Šla do vedlejší místnosti. Pohybovala se sice opatrně, ale nikoli neslyšně. V haldě odpadků to ani dost dobře nešlo. Válely se tu prázdné plechovky od piva, skleněné dýmky na crack a alobal. Koberec byl tlustý a mokrý a lepil se na podrážky bot. V malinkém prostoru se každý zvuk znásobil. Klidně by mohla začít zpívat.

Ne.

Měla by vyběhnout nahoru a vrátit se s někým, kdo by ji kryl. Člověk nikdy nesměl jít do místnosti sám. Vždycky se pracovalo ve dvojicích. Lena porušila své hlavní pravidlo.

Jenomže už stihla upadnout na zadek, rozbít si hlavu a utratit celé jmění. To všechno jenom proto, aby našla tři mrtvé chlapy a zajistila místo činu, na němž se nejspíš vyskytovalo víc DNA než na pánských záchodcích místního odpočívadla pro kamióny. Nehodlala riskovat zbytek své pověsti kvůli zlé předtuše.

Přesto nahmatala uvolněný pásek na své neprůstřelné vestě a pevně si ho utáhla v pase. Přikrčila se pro případ, že by musela padnout k zemi nebo se bránit nějakému útočníkovi. Čím víc se přibližovala k poslední místnosti, tím si byla jistější, že něco je hrozivě špatně.

Šest metrů. Čtyři a půl. Byla necelé čtyři metry od cíle, když spatřila okovanou špičku černé kožené boty. Úplně stejnou obuv měla na nohou, ale tahle byla o tři čísla větší.

Mířila ke stropu.

Lena ztuhla a zamrkala. Viděla dvojitě a límec vesty jí nasakoval krví. Úplně jí vyschlo v ústech.

Udělala další krok. Dokázala rozeznat jenom podlahu před sebou. Baterky ve vedlejší místnosti svítily nazdařbůh. Jedna mířila na dveře a druhá na stěnu. Naproti dveřím stál kufr, z něhož se na zem vysypaly peníze. Stovky dolarů, přesně jak si přála.

Lena oběma rukama sevřela pistoli. Už se nepotila ani se nebála. Přestala myslet na okolní svět. Počítala své kroky – jeden, dva a pak se ocitla v poslední místnosti a mířila na Sida Wallera.

Škrtil Keitha a ke krku mu tiskl pistoli. Mitch ležel na zádech, měl roztrženou kůži na hlavě a zkrvavený obličej.

Od chvíle, kdy člověku na policejní akademii dali do ruky zbraň, ho učili, že má prst položit vždycky na pojistku spouště, nikdy přímo na spoušť. To dá jeho mozku několik milisekund navíc, aby zpracoval, na co se dívá, a poznal, zda před ním stojí přítel, či nepřítel. Na spoušť se prst kladl teprve tehdy, když si člověk byl jistý, že chce opravdu vystřelit.

Lena dala prst na spoušť.

„Ustup!“ nařídil jí Sid Waller.

Lena zavrtěla hlavou. „Neustoupím.“

Ostentativně sevřel pistoli. „Chci auto a volnej průjezd.“

„Nic nedostaneš.“ Keith otevřel doširoka oči, když se k nim Lena o krok přiblížila. „Pusť ho.“

„Přiveď vyjednávače.“

„S tebou vyjednávám já,“ oznámila mu. „Pusť ho, nebo je po tobě.“

„Uhni.“ Waller přitlačil pistoli pevněji Keithovi ke krku. „Jinak ho odbouchnu.“

„Tak dobře, jen do toho.“ Lena udělala další krok kupředu. V žádném případě mu nehodlala dovolit, aby Keitha vyvedl ze sklepa. „Stejně ho zabiješ. Tak to udělej rovnou, ať tě můžu zastřelit.“

„Myslím to vážně.“

„Já taky.“

Wallerovy oči dostaly nervózní výraz. Nebylo to poprvé, co se snažil přemoci Lenu pohledem, ale bylo to poprvé, kdy mu při tom mířila pistolí na hlavu. „Kurva, ty jsi úplnej magor.“

„To máš kurva pravdu.“ Lena zase postoupila kupředu. Vůbec nic necítila, jako by sledovala někoho cizího. Její pistoli držela nějaká jiná žena. Tatáž žena upřeně zírala na vraha a násilníka stojícího před ní. „Odhoď tu pistoli.“

Keith vzlykl a zašeptal: „Prosím…“

Waller namířil zbraň na Lenu. „Tak to tě zabiju. Co tomu říkáš?“

Lena pohlédla do temné nicoty v ústí hlavně. „Uvidíme, jestli vylezeš po těch schodech.“

„Uhni, kurva!“ vykřikl Waller, až mu od úst létaly sliny. „Nebo to udělám!“

„Udělej.“ Lena stála půl metru od něho.

„Nekecám!“

„Tak dělej!“ zařvala. „Stiskni spoušť, ty zatracená sračko!“

Waller rychle pohnul rukou. Lena to ani nestihla pořádně zaregistrovat. V jednu chvíli mířil na ni a pak na svou hlavu. Trhl prstem. Zablesklo se a Wallerovi explodovala polovina hlavy.

„Ježíšikriste!“ Keith si z krku sundával kusy lebeční kosti a mozku, které na něj dopadly. „Kristepane!“ Namáhavě se pokoušel utéct, ale nohy mu klouzaly po mokrém koberci.

Lena se rukou opřela o stěnu. Veškeré vzrušení ji přešlo. „Podívej se na Mitche.“

„Kurva!“ Keith se posbíral ze země a vypotácel se z místnosti.

„Kristepane!“

„Lee?“ Po schodech dupal Paul a v hlase mu zaznívala panika.

„Zavolej sanitku!“ křikla na něho. Klekla si vedle Mitche, aby věděl, že je tam s ním. „Klid,“ vypravila ze sebe. „Už jede pomoc.“

Mitch namáhavě zakašlal. Díval se na ni stejně vytřeštěně jako před chvílí Keith.

„Co to ksakru…“ Paul se šokovaně podíval na scénu před sebou. „Co to…“ Nedořekl, jenom odkopl pistoli od Wallerovy ruky, jako by chlap bez poloviny hlavy mohl někoho ohrozit.

Z opačného konce sklepa se ozval DeShawnův hlas. „Jste v pořádku?“

„Jsme. Zůstaň, kde jsi.“ Lena si dřepla a zastrčila pistoli do pouzdra. „Waller se střelil do hlavy,“ vysvětlila Paulovi.

„No nekecej,“ vyhrkl Paul. „Mitchi? Jsi…“

„Já chci pryč.“ Mitch natáhl ruku a prsty se dotkl své holé lebky. Zadíval se na Lenu. Nedokázala mu nic vyčíst z tváře. Buď byl úplně vyděšený, anebo na něho udělala dojem. Stále si nebyla jistá, když jí řekl: „Ty se snad kurva chceš nechat zabít.“

„Tak pojď.“ Paul Mitchovi přitiskl kůži zpátky na hlavu, jako by to byl kus látky. „Můžeš vstát?“

Mitch se o to pokusil, ale Paul ho v podstatě zvedl. „Za pět minut je tu Bransonová,“ oznámil Leně.

Lenu něco zašimralo na krku. Sáhla si na něj a setřela kousky Wallerova mozku. Na druhé straně sklepa prosvítaly paprsky světla z baterky. Lena usoudila, že většina týmu sešla po schodech, když zaslechla výstřel.

„Ježkovy oči, vypadněte odsud!“ vykřikla. „Proč musím pořád někomu připomínat, že je na místě činu?“

Muži zabručeli na protest, ale poslechli.

„Na tomhle si smlsnou vnitřní záležitosti,“ upozornil Lenu Paul.

Lena neodpověděla. S oddělením pro vnitřní záležitosti měla své zkušenosti.

„Promluvím si s Keithem, aby nás podržel.“ Paul si přehodil Mitchovu paži kolem ramen. „Víš, co máš říkat?“ zeptal se Leny.

„Hlavně odveď Mitche nahoru.“

Paul kolegu v podstatě zvedl ze země a klopýtali spolu ke schodům. Nemotorně po nich lezli nahoru, ale několik členů týmu očividně neuposlechlo Lenina příkazu a zůstali tam, aby Paulovi pomohli dostat Mitche nahoru. Lena slyšela, jak neohrabaně prošli kuchyní. Pak byli konečně pryč.

V domě se rozhostilo ticho. Jak se začala měnit venkovní teplota, dřevěné stěny a trámy skřípěly. Slunce rychle stoupalo nad obzor a kolem okrajů zabedněných oken sem pronikaly paprsky bílého světla.

Lenu opustila veškerá síla. Pořád viděla zamlženě a místnost se s ní houpala. Najednou si připadala úplně izolovaná a ze samoty se stalo osamění. Chtěla Jareda. Přála si, aby vběhl do místnosti a vzal ji do náruče. Když na to dostatečně dlouho myslela, skoro cítila, jak ji hladí po zádech, a slyšela jeho konejšivý hlas.

Otřela si slzy. Proč po Jaredovi tolik touží, když tu není? Přitom pokaždé, když před ní stojí, Lena dokáže myslet jenom na to, jak hrozně moc chce, aby šel pryč.

Sklopila oči, spustila ruku dolů a přitiskla si dlaň na břicho.

Zavrtěla hlavou a snažila se soustředit, protože Paul měl v jednom pravdu: jakmile Bransonová dorazí, bude chtít srozumitelné vysvětlení. V noci někdo zavraždil tři muže, zatímco necelých pět set metrů od místa činu seděla ve sledovacím voze skupina policistů. Keith byl nejspíš ještě pořád podělaný z toho, že mu Waller přitiskl ke krku pistoli. Mitch málem přišel o kůži na hlavě. Sid Waller se sám zabil.

Co mohla Lena říct? Že částečně doufala, že ji Sid Waller zastřelí? Kdyby to udělal, skoro všem kolem ní by se ulevilo.

Ne. Řekne Bransonové, že jednala přesně podle toho, co ji naučili na akademii. Rukojmí se nenechává v rukou šílence, ani se nenechá přesunout na jiné místo. Když je to možné, policista střílí.

Anebo dovolí vystřelit zločinci.

Posvítila baterkou na Sida Wallera. Měl otevřená ústa, takže viděla titanovou korunku na jeho předním zubu. Byla v něm vyražená lebka se zkříženými hnáty. Lena ji při výsleších viděla tolikrát, že ji znala zpaměti. Pokaždé, když se Waller posadil ke stolu, roztáhl doširoka nohy, jako by potřeboval víc místa na koule. Na Lenu se skoro nepodíval, ale když k ní náhodou stočil oči, měl je plné opovržení. Leně pokaždé připadalo, že na ní ulpělo něco z jeho zkaženosti. Dokonce i v přítomnosti právníka se jí posmíval, plival na ni a nadával jí do zatracených píč. Paula to vytáčelo k nepříčetnosti, ale Lena si z toho nic nedělala. Waller chtěl, aby zareagovala. Uvítal by, kdyby po něm skočila a on se jí mohl vysmát do obličeje. Člověk nemusel být génius, aby poznal mužského, který nenávidí ženy. Ten hajzl se radši zabil, než by se nechal zatknout ženou.

Posvítila si na lesklou mokrou díru, která bývala Wallerovou tváří.

Tomu se říkalo splněné přání.

Lena se otočila od těla a posvítila do kufru. V něčem se mýlila – obsahoval spíš padesátky než stovky. Bylo v něm možná půl miliónu dolarů. Denise Bransonová si může na prsa znovu připnout všechny stužky a vyznamenání, až ji přijdou fotit do novin. O skutečnosti, že dva ostřílení policajti se od zločince málem nechali zastřelit, se nikdo ani nezmíní.

Lena však chtěla mít ve věci jasno. Mitch s Keithem měli na víc. Alespoň si to myslela. Svítila baterkou po místnosti a prohlížela si ji. Pokoušela se přijít na to, co se tu stalo. Ze zdi nakřivo visela obkladová deska. Lena natáhla krk, aby se za ni podívala. Wallerova skrýš. U základu byla vykopaná díra. Keith s Mitchem šli jako krysy v pasti hned po penězích a Sid Waller vyskočil zpoza zdi a poslal je k zemi dřív, než stihli vydat hlásku.

První padl Mitch, kterého Waller hlavní pistole nejspíš uhodil do hlavy. Keith jenom stihl zaregistrovat, že mu někdo přitlačil ke krku pistoli. To bylo mnohem děsivější než představa, že by ho střelil do hlavy. Rána do krku se dala přežít. Člověk pak třeba už nikdy nechodil, po zbytek svých dnů dýchal trubičkou nebo čůral do sáčku, ale přežil.

Na schodech se ozvaly kroky. Lena počkala, až k ní zaneřáděným sklepem dojde Denise Bransonová.

„Adamsová? Co se tu sakra stalo?“ zařvala. „Budeš mít setsakra štěstí, jestli tě kvůli tomuhle náčelník Gray nevyrazí.“

Lena tuhle výhrůžku už slyšela a říkali ji mnohem hrozivější lidé, než byla Denise Bransonová. „Waller vzal Keitha jako rukojmí,“ odpověděla. „Namířil na mě zbraň, tak jsem na něho taky namířila. Vybral si.“

Denise se zamračeně dívala na Wallerovo nehybné tělo. Vypadala tak rozzuřeně, že málem začala prskat. „Kdo nás teď podle tebe zavede k Mocnému bělochovi?“

Lena už měla toho jména až po krk. „Mně je to fakt úplně fuk, Denise.“

„Měla bys změnit svůj přístup, než ti…“

Zarazila se.

Ozval se nějaký zvuk. Obě ho slyšely. Vycházel z Wallerova úkrytu. Za obložením ještě něco bylo.

Lena najednou držela v ruce pistoli. Ani si neuvědomila, že ji vytáhla.

Denise se pohybovala pomaleji. Ustoupila a z pouzdra na boku vyndala zbraň.

Zvuk se ozval znovu. Lena ustoupila doprava a pokusila se posvítit baterkou za obložení. Stejně jako předtím se ramenem přitiskla na stěnu. Klekla si a nasměrovala kužel světla. Celá levá strana díry zůstávala ve stínu. Lena viděla jenom mokrou černou hlínu a špinavou shrnutou ponožku.

Znovu vstala. S Denise se na sebe podívaly. Jak se dalo očekávat, Denise na Lenu kývla, ať jde jako první.

Lena si myslela, že se zase dostaví otupění a začne fungovat automaticky. Nestalo se tak. Její hraná odvaha se rozplynula. Její tělo se odmítalo pohnout. Před pěti minutami si přála zemřít, ale když teď znovu dostala příležitost, nebyla ochotná ji využít.

Denise zasyčela mezi zuby a Lena se k ní otočila. Majorka čekala se skloněnou pistolí a s prstem na pojistce spouště. Oči se jí rozšířily, otevřela ústa a vycenila zuby.

Lena se otočila. Podívala se na špinavou mokrou ponožku a na černou díru, z níž vylezl Sid Waller.

Zase ten zvuk!

Přestala hloubat a strhla uvolněné obložení.

5. kapitola

Sára navštívila Macon jenom několikrát, ale pokaždé měla dojem, že město navždy zůstane stát někde mezi liberální Atlantou necelých sto šedesát kilometrů severně a menšími, konzervativnějšími městy, jichž byla v Georgii většina. Obyvatelé Atlanty Maconu obvykle vůbec nevěnovali pozornost, a přitom všechno, co se v něm dělo, jako by se neslo v duchu úporné snahy udělat na bohatšího souseda dojem.

Všeobecná nemocnice v Maconu představovala dokonalý příklad tohoto nekonečného úsilí. Když Sára zajela na nově vyasfaltované parkoviště, nemohla si nevšimnout rozdílu ve velikosti mezi impozantním monolitem Gradyho nemocnice a třemi vyzdobenými cihlovými budovami, které tvořily mnohem menší okresní zdravotnické zařízení. Gradyho nemocnice byla až do šedesátých let dvacátého století rozdělená podle ras na dvě části – jedna sloužila černochům a druhá bělochům. Stejně jako v mnoha dalších oblastech současného Jihu se i v Maconu vyskytl jiný druh segregace. Už nešlo o barvu pleti, ale o společenskou třídu. Do nemocnice mohli všichni, pokud to zvládli zaplatit.

Sára si uvědomila, že dojela na konec parkoviště, teprve když si všimla cedulí označujících výjezd. Zaparkovala pod stromy. Několik minut jenom seděla v autě a pokoušela se rozhodnout, co bude dělat. Potom se o slovo přihlásil mozek a přiměl její ruku otevřít dveře. Sára vystoupila z vozu a šla k nemocnici. Míjela velkou fontánu, která stála uprostřed kruhové příjezdové cesty a zvedala se z ní vlhká mlha. Rytmické šplouchání vody nejspíš mělo uklidňovat návštěvy, ale Sáru jenom ještě víc rozčilovalo.

Cestou ke vstupním dveřím hlavní nemocniční budovy jí připadalo, že se vrátila v čase. Ne o desetiletí, jenom o roky. Jako by se znovu ocitla v Grantově okrese v den, kdy jí zavraždili manžela. Sářino tělo provedlo tuto asociaci ještě dřív než její hlava. Na parkovišti, kolem vchodu i ve vestibulu nemocnice se hemžili policisté. Dívala se na moře modrých uniforem.

Při pohledu na ně se jí prudce rozbušilo srdce. Začalo jí hlasitě zvonit v uších a rozbolela ji hlava. Svaly jí škubaly. Jako by se najednou napjaly všechny spoje, které držely její tělo pohromadě.

Možná to nebylo vzrušením, ale zlostí. Když vešla do nemocnice, skoro se zalykala rozčilením.

Rozčilení bylo slabé slovo. Sára přímo zuřila.

Zuřila proto, že byla tady, místo aby se doma sprchovala, snídala nebo venčila své psy. Nebo aby spala ve své posteli a vedla svůj obvyklý život. Zuřila, že se nechala polapit do další smrtící pavučiny, kterou upředla Lena Adamsová.

Byla bez sebe zlostí kvůli Leně.

Začala zuřit už na pohotovosti v Gradyho nemocnici, když dotelefonovala s Nell. Hučela jí v hlavě písnička, jejíž slova dávno zapomněla. Sára zavolala Willovi a sbalila si oblečení a toaletní potřeby, které používala v nemocnici. Zařídila hlídání psů, domluvila se s přednostou oddělení a svými studenty. Natankovala plnou nádrž. Vyjela z města rychlostí, která lehce překračovala povolený limit. Jared ji potřeboval a Darnell také. Proto vyrazila. V tu chvíli na nikom a na ničem jiném nezáleželo. Sára měla povinnost být jim oporou. Dlužila to Jeffreyovi. Dlužila to i jim.

Na půli cesty do Maconu zuřivá písnička zesílila a Sářin mozek začal k melodii přidávat slova.

Jeffrey. Lenin partner. Sářin manžel.

Sářin život.

Zemřel jí v náruči. Naposledy mu zajela do hustých vlasů a dotkla se hrubé kůže na jeho tváři. Přitiskla své rty na jeho a cítila v ústech jeho poslední přerušovaný nádech. Prosila ho, ať neumírá, i když viděla, jak mu z krásných očí pozvolna vyprchává život.

Chtěla ho následovat. Zachvátil ji žal a izoloval ji ode všeho, na čem jí záleželo. Týdny a měsíce plynuly, ale bolest byla jako neodbytný příliv, který neustupoval. Sára si nakonec vzala příliš mnoho prášků. Matce řekla, že se to stalo omylem, ale lhala. Chtěla umřít, a když se jí to nepovedlo, jediné, co mohla udělat, bylo začít znovu.

Opustila rodinu, domov i dosavadní život a přestěhovala se do Atlanty. Koupila si byt, který se vůbec nepodobal domku, v němž žila s Jeffreyem. Pořídila si nábytek, jenž by se Jeffreyovi nelíbil, a nosila oblečení, které by na ní nikdy nečekal. Dokonce si našla práci, jakou za jeho života nikdy nedělala. Změnila svůj život takovým způsobem, aby fungovala i bez něho.

A poznala Willa.

Willa.

Když v duchu vyslovila jeho jméno, trochu se uklidnila. Najednou tolik zatoužila být s ním, že se málem otočila a vrátila se k autu. V duchu se viděla, jak do něj nasedá a jede k dálnici. Jak se vrací do Atlanty.

V šatníku jí visely přiléhavé červené šaty. Vzala by si je na sebe a obula by si k nim boty s velmi vysokými podpatky, které se Willovi tolik líbily, že se při pohledu na ně pokaždé vzrušením olízl. Učesala by si vlasy a nechala by je splývat na ramena, jak to měl rád. Namalovala by si výraznější linku pod oči a nanesla by silnější vrstvu řasenky. Všude, kam by chtěla, aby ji líbal, by si stříkla trochu parfému. Sotva by vešel do jejího bytu, pověděla by mu, že je do něho hluboce, nezvratně zamilovaná. Zatím mu to neřekla. Nikdy na to nebyl vhodný čas.

Čas.

Sáru z úvah vyrušila náhlá vzpomínka, která ji ochromila. Zrovna stála v bývalém domě u krbu. Co měla na sobě? Nemusela dlouho přemítat. Tytéž černé šaty, které si oblékla na manželův pohřeb. Její matce trvalo celé dny, než se jí podařilo Sáru přinutit, aby si je svlékla, osprchovala se a vzala si na sebe něco, co nezavánělo Jeffreyovou smrtí.

Přesto se v duchu ke krbu stále vracela a zírala na hodiny z třešňového dřeva, které stály na římse. Byly staré a krásné. Její babička je dostala jako svatební dar a dala jí je stejně jako náramkové hodinky, které pak Sára nosila na zápěstí. Nikdy jí nepřipadalo zvláštní, že zdědila dva měřiče času. Z doby po pohřbu si pamatovala především to, jak pozorovala pohyb dlouhé ručičky na babiččiných hodinách a naslouchala jejich hlasitému tikání.

Sára hodiny zastavila a hodinky schovala do šuplíku. Vypojila ze zásuvky budík na nočním stolku vedle postele, v níž už nedokázala spát. V Jeffreyově pracovním stole našla izolační pásku a přelepila s ní hodiny na mikrovlnce, na troubě a na tuneru kabelové televize. Začala tím být posedlá. Do domu nesměl nikdo vejít s hodinkami na ruce. Nikdo nesměl udělat poznámku o tom, jak letí čas. Všechno, co Sáře připomínalo, že život jde dál i bez Jeffreye, muselo zmizet z dohledu.

„Paní Tolliverová?“

Sára sebou znovu škubla a zastavila se. Nehnutě stála uprostřed nemocničního vestibulu, jako by do ní uhodil blesk.

„Paní Tolliverová?“ zopakoval muž. Byl starší, na hlavě měl chomáč bílošedých vlasů a pod nosem pěkně udržovaný knírek.

Stejně jako když jí volala Nell, Sáře chvíli trvalo, než se rozpomněla, s kým mluví. „Náčelníku Grayi,“ řekla nakonec.

Vřele se na ni usmál, i když v očích měl povědomou zdrženlivost. Sára tomu říkala vdovský pohled – ne pohled, jaký vrhala na svět vdova, ale takový, kterým ji častoval okolní svět. Bylo z něj zřejmé, že člověk, který se na Sáru dívá, neví, co má přesně říct, a v skrytu duše je rád, že podobné neštěstí nepotkalo jeho.

Napřáhl k ní ruku. „Lonnie,“ představil se neformálně.

„Sára.“ Potřásla rukou, která jí připadala stejně pevná a uklidňující jako on. Lonnie Gray patřil k policajtům ze staré školy, kteří nikdy nedokázali odejít z práce. I v důchodu pracoval jako poradce, jezdil po Georgii a pomáhal dát do pořádku různé policejní sbory. Sára ho od pohřbu neviděla. Nebo si alespoň myslela, že tehdy ho viděla naposledy. Během obřadu byla pod vlivem silných prášků a pamatovala si jenom to, co jí pověděly matka a sestra.

„Netušila jsem, že teď velíte v Maconu,“ řekla.

„Poradenství bylo hrozná nuda. Stýskalo se mi po úřadu benevolentního diktátora.“ Gray se svému vtipu usmál. Ostatně mluvil pravdu. I když Lonnie Gray vypadal jako dědeček, Sára si nedovedla představit, jak rozdává rady, jimiž se nikdo nemusí řídit.

„Maconští můžou být rádi, že vás mají,“ poznamenala.

„Prostě řekněme, že mě těší, že se o tom nehlasovalo.“ Podíval se na Sářinu ruku, nejspíš aby se přesvědčil, jestli se znovu vdala. „Prý teď žijete v Atlantě.“

„Ano.“ Sára se rozhodla přiznat, co bylo zřejmé. „My dva se pořád setkáváme za nešťastných okolností.“

„To tedy ano.“ Zdálo se, že Gray její otevřenost oceňuje. „Jared je zatím stabilizovaný. Doktoři se o něho dobře starají.“

Sáře se ulevilo. Rázem měla pevnější půdu pod nohama. „Můžu se zeptat, proč ho neodvezli do LCSG?“ Lékařské centrum pro střední Georgii bylo prvotřídní traumatologické centrum, mnohem lépe vybavené pro ošetření postřeleného než Všeobecná nemocnice v Maconu.

Náčelník Gray stočil hovor jinam. „Omlouvám se, že jsem vám volal, paní Tolliverová. Jste doktorka, že ano?“

„Ano.“ Sára se mohla jen dohadovat, proč jí neodpověděl. Záchranáři očividně uvažovali v sekundách, ne v minutách. Jaredova zranění vyžadovala rychlý převoz na nejbližší pohotovost.

„Můžete být klidná. Zjistíme, kdo to vašemu nevlastnímu synovi udělal.“

Gray na Sáru moudře kývl, jako by jí chtěl připomenout, že jeho lidé zločince vždycky dostanou. Někteří lidé volili nesnesitelně černobílý přístup. Mysleli si, že pomsta usnadní situaci, i když ve skutečnosti pouze prohloubila zármutek.

Gray pokračoval: „Jeffrey nám opravdu hodně chybí. Při tomhle vyšetřování by se mi hodily jeho dovednosti.“

Sára znala odpověď, ale i tak se zeptala: „Zavolal jste státnímu vyšetřovacímu úřadu?“

„Mít po ruce nějaké lidi navíc nikdy není na škodu.“

Nemluvil diplomaticky. Lonnie Gray byl stejný typ náčelníka jako Jeffrey. Sláva je nezajímala. Chtěli jenom dopadnout zločince a zajistit, aby nevinní lidé mohli žít v klidu.

„Určitě zjistíte, proč k tomu došlo,“ poznamenala Sára.

„To rozhodně ano, doktorko Tolliverová. To vám slibuju.“ Nasadil tón zkušeného policajta, jímž nejspíš mluvil pokaždé, když musel plnit své povinnosti. „Jared je fajn kluk. Takových jako on bych tu potřeboval padesát. A vyšetřovatelka Adamsová je taky skvělou oporou týmu. Co nejdřív budou zase v pořádku. Víte, že se o své lidi staráme.“

Sára se pokusila vymyslet vhodnou odpověď, ale Lonnie Gray žádnou zřejmě neočekával. Vypadal stejně vyčerpaně, jako se Sára cítila. Mnohokrát viděla Jeffreye ve stejné situaci. Od břemen, jež mu druzí naložili, měl shrbená ramena a ustaranou tvář. Člověk, který pracoval u policie a zůstal u ní dost dlouho, aby se stal náčelníkem, musel své povolání vnímat jako poslání.

Sára se podívala stejným směrem jako Gray, který hleděl na své podřízené. Snažila se nemyslet na to, jak je situace podobné té před pěti lety. Na pažích měli náplasti, protože všichni darovali krev. Když se nudili, trhali kousky polystyrenu ze svých kalíšků s kávou. Jakmile se objevil někdo nový, jejich oči byly plné zájmu.

„Nedávno mi umřel syn,“ řekl Lonnie Gray.

Sára nevěděla, že měl syna. „Upřímnou soustrast.“

„Děkuju,“ odpověděl odevzdaně. „Určitě víte, že to vůbec není snadné.“

Sára znovu přikývla. V krku se jí udělal knedlík, který nedokázala spolknout. „Měla bych jít.“

„Doprovodím vás.“

„Ne,“ odmítla. „Děkuju, není to třeba. Zůstaňte tady se svými lidmi.“

Zdálo se, že se mu ulevilo. „Je u něho matka. Pochopil jsem, že se s mojí vyšetřovatelkou nemají zrovna v lásce. Možná byste mohla…“

Sáře se i přes vážnost situace objevil na rtech úsměv. Gray s ní mluvil tak, jako s každou manželkou služebně staršího policisty. Ve vojsku to nejspíš bylo stejné. Vlastně v jakékoli jiné profesi, kde převažují muži a od žen se očekává, že budou opatrovat rodinný krb, udržovat domácnost v hladkém chodu, zatímco muži půjdou dobývat svět.

„Nejsem si jistá, jestli se to hodí,“ namítla.

„Adamsová byla partnerkou vašeho muže.“

„To byla,“ potvrdila Sára a došlo jí, že Gray neví o jejich složité minulosti. Odmlčela se a pak dodala: „Opravdu bych měla jít. Nell na mě čeká.“

„Děkuju.“ Sevřel jí ruku ve svých dlaních. „A nezapomeňte – pokud pro vás můžu něco udělat, stačí říct.“

Sára se opět zmohla jenom na přikývnutí. Zdálo se, že náčelník Gray právě takovou reakci potřebuje. Dotkl se jejího lokte a odešel. Sára sledovala, jak přistupuje k jednomu ze svých detektivů. Muž, který tam uvolněně postával, se okamžitě postavil do pozoru. Kývl na Sáru s přehnanou úctou, kterou se naučila očekávat, když se nějaký policista dozvěděl, že je vdovou po jeho kolegovi.

Opětovala jeho kývnutí a pomyslela si, že ohleduplnost je zpočátku konejšivá, ale časem začne dusit. Nechtěla se stát tragickou postavou. S tímhle stigmatem se celé roky prala v Gradyho nemocnici, kde za každými třetími dveřmi stál policajt. Kupodivu teprve když začala chodit s Willem, dovolili jí lidé sestoupit z piedestalu.

Neměla chuť drápat se na něj zpátky.

Šla podél zelené čáry na podlaze. Věděla, že vede k výtahům, stejně jako věděla, že modré štítky ji dovedou na jednotku intenzivní péče. Soukromé nemocnice byly konejšivě stejné. Zářilo v nich jasné světlo a stěny zdobily veselé obrazy, jež křičely do světa, že většina pacientů jsou platící klienti.

Stiskla tlačítko vedle dveří výtahu. Nechtělo se jí uvěřit, že teprve před několika hodinami udělala totéž v Atlantě. Gradyho nemocnice se od Všeobecné v Maconu lišila nejen exteriérem, ale i vnitřkem. Všechno tu bylo čisté a moderní, jak se hodilo k místní klientele. Nemocnici nejspíš nejvíce peněz přinášely luxusní porodní pokoje, kolonoskopická vyšetření a magnetické rezonance kolen poválečné generace. Ze stěn se neodlupovala malba a pod potrubím nestály kbelíky kvůli kapající vodě. Nenacházela se tam stálá policejní úřadovna ani místnost, kam se zavírali vězni a duševně nemocní zločinci.

Sáře se víc líbilo v Gradyho nemocnici.

Dveře výtahu se s tichým zaskřípěním otevřely a Sára nastoupila. Ve zdviži byla sama. Dveře se zavřely. Stiskla tlačítko vedle modré značky a dívala se, jak se cestou do pátého patra nade dveřmi rozsvěcejí a zase zhasínají číslice. Pokaždé, když některou spatřila, potlačila v sobě nutkání vyslovit nahlas frázi, která jí neustále zněla v hlavě: Chci pryč. Chci pryč. Chci pryč.

Ani před Jeffreyovou smrtí neměla Lenu Adamsovou vůbec ráda. Byla nebezpečná, arogantní a nedbalá. Jeffrey si pořád stěžoval na její tvrdohlavost, ale Sára věděla, jak uvažuje. Nijak se sexuálně nepřitahovali. Sára někdy litovala, že to nebylo tak jednoduché. Lena zkrátka představovala výzvu, jíž Jeffrey nedokázal odolat. Hrál roli velkorysého staršího bratra, zatímco ona byla jeho malou destruktivní sestřičkou. Jeffrey miloval její tvrdošíjnost a bojovného ducha. Líbilo se mu, že se po každé nakládačce vždycky zvedne.

Pokud to nezvládla sama, Jeffrey jí vždycky přispěchal na pomoc. Bylo snadné riskovat, když člověk věděl, že následky za něho ponese někdo jiný. Právě to se stalo před pěti lety. Lena znovu na vlastní pěst lehkomyslně pronásledovala hodně nebezpečné zločince. Když se ukázalo, že jsou příliš nebezpeční a Lena situaci nezvládne, zavolala Jeffreyovi, aby ji zachránil, stejně jako to udělala nesčetněkrát předtím. Jenže tentokrát, v tom posledním případě, se zločinci nevzdali. Místo aby to Leně spočítali, zavraždili Jeffreye.

Sára nepochybovala, že v Jaredově případě došlo ke stejnému scénáři. Obyčejným motorizovaným policistům se ozbrojení útočníci do domu běžně nevloupávali. Sára by ochotně vsadila celoživotní úspory na to, že Lena zase naštvala nějaké opravdu velké darebáky, kteří se ji rozhodli potrestat tím, že ji připraví o to, co miluje ze všeho nejvíc. Stejně jako posledně.

Jako by Lena Adamsová vůbec dokázala milovat.

Dveře výtahu se otevřely a Sára uviděla stejnou čistě bílou barvu a tatáž jasná světla. Automaticky se vydala po šipkách do čekárny jednotky intenzivní péče. Prošla kolem vysokého muže s modrooranžovou kšiltovkou na hlavě. Nepoznal ji, ale ona okamžitě věděla, že je to Jerry Long, Darnellin manžel a Jeffreyův kamarád z dětství. Všichni mu přezdívali Vačnatec, protože se mu v dětství stala nehoda s nelegálními rachejtlemi. Jeffreye zbožňoval zvláštním způsobem, který lze pozorovat pouze u heterosexuálních mužů. Vačnatec byl útočník, zatímco Jeffrey zadák. Oženil se s Jeffreyovou přítelkyní a vychoval jeho dítě.

Sára šla dál se skloněnou hlavou, takže ji nepoznal.

Jako doktorka celý život předvídala, co se stane, a myslela o tři až čtyři kroky dopředu, ale dnes všechno z nějakého důvodu dělala postupně. Soustředila se jenom na přízemní úkoly, které před ní ležely – nejdřív vyjet z Gradyho nemocnice. Potom pokračovat po dálnici. Pak z ní sjet. Zaparkovat. Vejít do nemocnice v Maconu.

Když spatřila Vačnatce, vytušila, co bude následovat. Budou chtít vzpomínat na Jeffreye a vykládat staré příběhy o rošťárnách, kanadských žertech, povolných ženách a naštvaných manželech. Sára bude muset sedět a všechno to poslouchat, jako by její život skončil ve stejné chvíli jako Jeffreyův.

I když on opravdu skončil. Všechno se najednou zastavilo. Nakonec se to ale muselo znovu dát do pohybu a Sára si vytvořila nový život, jemuž Nell s Vačnatcem nemohli rozumět.

Na rameni jí jako sup seděl pocit viny a čekal na správný okamžik, aby ji mohl zadávit.

Sára pokračovala chodbou a kladla jednu nohu před druhou. Zahnula do malé čekárny před zavřenými dvoukřídlými dveřmi jednotky intenzivní péče. Našla v ní jenom postarší ženu s prošedivělými hnědými vlasy.

„Sáro,“ řekla Nell. Seděla na pohovce pro dva pod oknem. Na klíně jí leželo pletení a vedle ní bylo několik časopisů.

Mezi Sárou a Nell byl věkový rozdíl pouhých pěti let, ale Nell zestárla jako správná venkovanka – nebarvila si vlasy, nemalovala se, ani nechodila na laserové zásahy proti hnědým skvrnám na kůži nebo na vyhlazení vrásek. Vypadala na svůj věk, na což Sára nebyla z Atlanty zvyklá.

„Nevstávej,“ řekla a sklonila se, aby Nell pevně objala. Nell byla vždycky robustní a měla sílu, ale teď působila křehce. Oslabila ji bezmocnost.

„Vůbec ses nezměnila,“ řekla nicméně Sára.

Nell se hlasitě zasmála. „Kruci, nelži, zlato. U nás v Alabamě taky máme zrcadla.“ Odsunula časopisy, aby si Sára mohla sednout vedle ní. Vzala ji za ruku, což bylo neobvyklé. Nell neměla ve zvyku projevovat city. Byla upovídaná a někdy úsečná až neurvalá, ale také neskutečně laskavá. Člověk jí i po letech mohl zavolat uprostřed noci a ona mu okamžitě přispěchala na pomoc.

Sára by měla být také taková.

Pevněji sevřela Nellinu ruku. „Mrzí mě, že se tohle stalo.“

„Neměla jsem tě s tím otravovat. Jenom jsem…“

„Jsem ráda, žes mě otravovala,“ ujistila ji Sára a myslela to naprosto vážně. Nemohla by zůstat v Atlantě. Patřila sem. „Můžu nějak pomoct?“

Nell si zhluboka povzdechla. „Můžeš leda tak čekat. Nechtějí mi nic říct. Za čtyřiadvacet hodin prý možná budou vědět víc. Ani nevím, co to znamená.“

Sára věděla, že to znamená, že doktoři netuší, jak se situace vyvine. Teď všechno záleželo na Jaredovi. Nahlas však řekla: „Znamená to, že je mladý a silný a jeho tělo potřebuje čas, aby se s tím vypořádalo.“

„Doufám, že máš pravdu.“ Nell pustila Sářinu ruku a schovala pletení do tašky z džínoviny. „Měla jsi pravdu, Sáro, když se ti nelíbila. Nejdřív Jeffrey a teď tohle. Ta ženská je celá jedovatá.“

Sáře se stáhlo hrdlo. „Teď bychom se měly soustředit jenom na Jareda.“

Nell zavrtěla hlavou. „Ona nechce odejít z pokoje. Jenom tam sedí v koutě jako nějaké zatracené strašidlo.“ Sevřela rty, až z nich měla tenkou bílou čáru. „Nemůžu se na ni ani podívat. Musím se ze všech sil držet, abych jí neplivla do obličeje.“

Sára v sobě potlačila nutkání souhlasit s Nell. Kdyby se vzájemně utvrzovaly ve své nenávisti k Leně, ničemu by to nepomohlo. „Který doktor ho ošetřuje?“

„Shammers nebo Shaman. Nepamatuju si. Má takové zvláštní jméno.“

„Je tady z nemocnice, nebo ho sem zavolali z LCSG?“

„Nemám zdání. Dal mi vizitku.“ Nell vzala kabelku a hledala v ní. „Vlastně ani nevím, jestli je tahle nemocnice dobrá.“

„Je,“ ujistila ji Sára, i když doufala, že na tenhle případ zavolají větší kapacity z traumatologického centra. „Jak dlouho je po operaci?“

Nell se podívala na hodinky. „Asi hodinu.“

„Sdělili ti nějaké podrobnosti?“

„Kruci, Sáro, já se v těch medicínských věcech nevyznám. Střelili po něm z pušky. Všude měl broky. V hlavě, v krku, v zádech.“

„Pronikla některá lebkou?“

„Má otok mozku. Sledují ho. Takže se mu tam nějaká nejspíš dostala.“ Otočila se k Sáře. „Povídali, že mu možná budou muset snížit tlak. Je to špatné?“

„Lebka má určitou velikost. Když mozek oteče, potřebuje se někam roztáhnout.“

„Takže mu prostě odříznou vršek hlavy?“

„Ne tak, jak si to asi představuješ. Jedná se o velice přesný chirurgický zákrok.“ Sára položila ruku na Nellino rameno. „Nemysli na to, dokud nemusíš, ano?“ Nell neochotně přikývla. „A co jeho mícha?“

„Myslíš, jestli z něho bude mrzák?“ Nell rychle, škubavě pokrčila rameny. „Udržují ho v umělém spánku. Prý je lepší, když spí, ale já svého kluka znám. Vadilo by mu, že do něho napumpovali plno léků na bolest.“

Sára věděla, že Nell si vůbec nedovede představit, jakou bolest její syn zakouší. „Říkal Jared něco, než ho uspali?“

„Náčelník Gray tvrdil, že když ho přivezli, byl v bezvědomí. Znáš ho?“

„Graye?“ Sára přikývla. „Než jsem se seznámila s Jeffreyem, pracovali spolu na nějakém případu. Jeffrey mu důvěřoval a doteď mu tady všichni věří. Pracoval různě po celém státu a získal všemožná ocenění.“

Na Nell to žádný dojem neudělalo. „To je docela dobře možné, ale Jareda to před postřelením neuchránilo.“ Začala z kabelky vytahovat různé věci. Hřeben, kapesní bibli, pomádu na rty. „Kam jsem strčila tu zatracenou vizitku?“

„Jak se Jaredovi v poslední době vedlo?“ zeptala se jí Sára.

„Byl zdravý jako řípa.“

„Nemyslím po zdravotní stránce.“ Sára nevěděla, jak by začala, a tak šla rovnou na věc. „Nepracoval na nějakém případu, který mu dělal starosti? Netrápila ho Lena?“

„Neřekne proti ní jediné slovo. Je to jeho malá paní Dokonalá.“ Nell vytáhla žvýkačky a jednu Sáře nabídla.

Sára zavrtěla hlavou. „Kdy jsi s ním naposledy mluvila?“

„Každou neděli a středu mi volá, když přijdu z kostela. On do kostela nechodí. Přestal, když se s ní seznámil.“

Dneska byl čtvrtek. „Takže jsi s ním včera večer mluvila?“ zeptala se Sára.

„V devět. Byl s kamarády v baru. O čem to svědčí?“ Nell nestála o odpověď. „O tom, že něco není v pořádku. Ve středu večer by měl sedět doma s manželkou, a ne někde popíjet s kámoši.“

Sára si nechala svůj názor pro sebe. Jared byl dospělý, a ať byl ženatý nebo ne, měl právo vyrazit si ven. „Neřekl ti po telefonu něco, nad čím ses pozastavila?“

„Ne, všechno bylo jako vždycky. ,V práci je to fajn. Lena se má skvěle. Pozdravuj ode mě tátu.‘ Všechno v pohodě.“ Odfrkla si. „Ani se nevzali v kostele. Šli na soud, jako by podepisovali nějakou smlouvu. Znáš jejího strejdu?“ Sára přikývla. „Z její rodiny tam byl jediný. Z toho si člověk udělá úplně jasno. Nepřišli žádní kamarádi, nikdo z práce. Jenom nějaký vysušený dědek, který vypadá jako somrák.“ Ukázala na své holé paže. „Celé ruce měl rozpíchané. Ani se to neobtěžoval zakrýt. Bůh ví, jestli ty vpichy byly staré, nebo čerstvé.“

Sára pevně sevřela rty a na okamžik před sebou viděla bezednou propast, z níž se tak tak vyškrábala. „Rozčilováním ničemu nepomůžeš, Nell.“

Nell se očividně nechtělo odbíhat od tématu, ale nakonec řekla: „Máš pravdu. Když o ní budu mluvit, nakonec tam půjdu a zabiju ji.“ Znovu se podívala do kabelky a soustředila se na hledání doktorovy vizitky. „Jared potřebuje pyžamo. Vadilo by mu probudit se v nemocniční košili.“

„Nějaké mu přineseme,“ navrhla Sára, i když věděla, že je to zbytečné.

„Chci se podívat na jejich dům. Viděla jsem ho jenom na fotce. Co si o tom myslíš? Bydlím necelé čtyři hodiny od nich, ale ona mě nepozvala ani na Vánoce, ani na svátky, prostě nic.“

Sára nechtěla Lenu bránit, ale pochybovala, že Nell snaše nějak usnadnila situaci. „Nejspíš je tam pořád forenzní tým.“

„Forenzní tým,“ zopakovala pomalu Nell. „Chci tam zajet, podívat se, kde se to stalo.“

„To nejspíš není nejlepší nápad,“ oponovala Sára. „Policie po sobě neuklízí. Bude to tam vypadat přesně tak, jako včera v noci.“

Zdálo se, že Nell ta informace zaskočila. Rychle se však otřepala a vytáhla z kabelky notýsek a propisovačku. „Pošlu Vačnatce do levného obchodu. Jeden je zrovna u východu z nemocnice.“ Cvakla propisovačkou a začala psát. „Budeme potřebovat nějaké hadry a dezinfekci ve spreji. Pytle na odpadky a rukavice. Co ještě – savo?“

Sára se jí pokusila domluvit. „Na tohle můžeme najmout úklidovou firmu.“

„Dům mého synka nebudou uklízet cizí lidi,“ opáčila Nell konsternovaně. „Něco tak absurdního jsem ještě neslyšela.“

Sára věděla, že nemá smysl se s ní hádat.

„Proč to udělali?“ zeptala se Nell. „Vždycky byl moc hodný. Nikdy proti nikomu neřekl křivé slovo. Vždycky každému pomohl a nic za to nechtěl. Proč, Sáro? Proč mu někdo ublížil?“

Sára zavrtěla hlavou, i když měla na jazyku Lenino jméno.

„Oči má zalepené páskou a z těla mu vyčuhují různé hadičky. Z boku mu kouká taková plastová krabička.“

„To bude nejspíš hrudní drenáž,“ odhadla Sára. „Udržuje mu průchodnou plíci, aby se mohla hojit.“

„Právě jsi mi řekla víc, než všichni doktoři dohromady. Moc ti děkuju.“

Sára o tom pochybovala. Zastřený pohled Nelliných očí už znala. V traumatických situacích měl člověk problém porozumět informacím, které mu doktoři sdělovali, natož aby se dokázal inteligentně ptát.

Sára Nell pověděla totéž, co říkala rodinám svých pacientů. „Napiš si všechny otázky, co tě napadnou. Pokud na ně nedokážu odpovědět, najdeme někoho, kdo to dovede. Ano?“

„To je fajn. Mělo mě to napadnout. Jsem hrozně…“ Nell nedokázala dokončit myšlenku. „Chci říct, když jsem ho viděla celého…“ Hlasitě vzlykla. Položila si notýsek a propisovačku na klín a rázem zapomněla na nákupní seznam. Po tvářích jí stékaly slzy. Sára se v duchu ptala, jestli si Nell přeje, aby se vrátil její manžel. Spíš se modlila, aby vešel její syn.

Znovu ji vzala za ruku, ale nedokázala se na ni podívat. Cítila příliš velkou bolest. Skoro každý den přišla do styku s někým, komu hrozila smrt, ale teď to bylo jiné, protože Nell a Jareda znala. Neuměla se na případ dívat nezaujatě.

„Tohle nemá smysl,“ pronesla Nell hlasem plným sebeobviňování. „Brečení ještě nikdy nikomu nepomohlo.“ Vytáhla z kabelky balíček papírových kapesníčků a otřela si oči. „Delii jsem to zatím neřekla.“ Delia byla Jaredova sestra a Nellino mladší dítě. „Pracuje v Mexickém zálivu. Je z ní veterinářka. Vědělas to?“ Sára přikývla. „Seškrabává ropu ze želv. Celé pobřeží prý pořád připomíná velkou asfaltovou skvrnu.“

„Musíš jí to říct.“

„A co jí povím? Že jejího bratra málem zabili kvůli té mrše, kterou si vzal za ženu?“ Nell zavrtěla hlavou. Očividně se zlobila. „Když jsem zjistila, že s ní chodí, bylo mi jasné, že z toho nevzejde nic dobrého.“

Sára mlčela.

„Celý rok to přede mnou tajil. Věděl, že budu proti. A taky proč.“ Nell se vysmrkala. „Tys mě varovala, Sáro. A jeho taky. Teď klidně můžeš vykládat, žes to říkala, a nikdo ti to nebude vyčítat.“

Sára neodpověděla. Neradovala se z toho, že měla pravdu.

„Jenže Jared mě vůbec neposlouchal. Pořád vykládal, že Jeffrey věděl, že riskuje, když začal nosit odznak. Jako by s tím neměla nic společného. Jako by se na něho nevykašlala, když začalo jít do tuhého.“ Nell znechuceně zkřivila ústa. „Částečně si říkám, jestli by si nenašel nějakou jinou, kdybych o ní tolik nemluvila.“

Sára její argumenty dobře znala a mohla by je skoro odříkat zpaměti. Sama se po Jeffreyově smrti mučila úplně stejnými výčitkami. Měla mu zakázat pracovat s Lenou. Měla na tom trvat. Říct mu, že zaplést se do Lenina života je příliš nebezpečné a riskantní.

Jenže on se vždycky soustředil na zachraňování druhých a nedbal na své bezpečí.

„Nemůžeš si to pořád dávat za vinu,“ řekla.

„Že ne?“ Nell ukázala na čekárnu. „Mám plno času přemýšlet o všem, co jsem zpackala.“

Sára změnila téma hovoru. „Na chodbě jsem viděla Vačnatce.“

Nell se zabořila do pohovky a chvíli mlčela. „Je úplně zničený. Pořád se hroutí. Pět let jsem ho neviděla takhle brečet. Nechce poslouchat doktory, odmítá jít k Jaredovi do pokoje. Není to kvůli Leně. Vždycky s ní dobře vycházel. Víš přece, jak je přátelský. Dokázal by si povídat i s pařezem o jeho sucích. Ale tohle všechno…“ Udělala rozmáchlé gesto. „Všechno se mu tady vrací. Tobě asi taky, ne?“

Sára se přes Nellinu hlavu podívala na obraz květin na stěně. Nečekaně začala myslet na Willa. Představovala si, jak spolu leží na pohovce a sledují televizi. Jak ji objímá a kolem nich se mačkají jejich psi.

„Toho večera jsme všichni jeli do nemocnice,“ vzpomínala Nell. Nemusela vysvětlovat, o jakém večeru mluví. „Cestou jsme ani jednou nezastavili. Jako by mělo smysl vézt ho tam. Tehdy už pro něho doktoři nemohli nic udělat. Kruci, kdyby to šlo, tak bys to udělala ty.“

Willův obraz se před Sářiným duševním zrakem rozplynul. Sup se vrátil a zatínal jí spáry do masa.

Nell pokračovala: „Vím, že jsme s tebou neztratili kontakt jen tak bez důvodu. Prostě to moc bolí, viď? A já jsem tě teď do toho všeho opět zatáhla. Mrzí mě to, Sáro. Nevěděla jsem, komu jinému bych zavolala.“

Sára přikývla. „Jeffrey by chtěl, abych sem přijela,“ vypravila ze sebe.

„Strašně mě mrzí, že jsem mu o Jaredovi neřekla dřív,“ přiznala Nell. „Že jsem mu nedala možnost poznat jeho syna.“

„Chápal, proč jsi to neudělala,“ chlácholila ji Sára a pomyslela si, že je to jenom poloviční lež. Jeffrey se před smrtí pokoušel s Jaredem spojit. Bylo to ale těžké. Nell dokázala být tvrdá a Vačnatec si nezasloužil, aby se najednou objevil jiný muž a snažil se dělat Jaredovi otce.

„Vzpomínáš si, jak jsme se poprvé setkaly?“ zeptala se Nell.

Sáře připadalo, že se to stalo před sto lety, ale přikývla. „Ano.“

„Určitě sis myslela, že Jeffrey se úplně zbláznil, když tě veze do nějakého zapadákova.“

Sára se usmála. Sylacauga v Alabamě byla typická vesnice, ale tehdy ji nadchlo, že ji Jeffrey chce seznámit se svou rodinou. „Vrazili jsme na vaši zahradní párty.“

„Řekla jsi mi, že jsi striptérka.“

Sára se zasmála. Na tohle zapomněla. Odpověď v ní podnítila Nell, když se jí zeptala, jestli je letuška nebo striptérka. Všichni měli zafixováno, že Jeffrey může chodit jenom s někým takovým. Představovali si, jaký je a s jakým typem ženy má vztah.

A pořádně se zmýlili.

„To je jedno,“ řekla Nell. „Už tak je nám dost bídně, tak proč se hrabat v minulosti? Vím, že se s tím musíš prát každý den.“ Znovu vzala Sáru za ruku, ale tentokrát ji pohladila po prstu, na němž nosívala snubní prsten. „Jsem ráda, že sis ho sundala, zlatíčko. Jednoho dne, až uběhne dost času, zjistíš, že život jde dál.“

Sára znovu přikývla a přinutila se neodvrátit zrak.

Pět let.

Pět let manžela oplakávala. Pět let zůstávala sama. Pět dlouhých, osamocených let čekala, až pomine bolest.

„Sáro?“

Uvědomila si, že přeslechla otázku. „Ano?“

„Ptala jsem se, jestli by ses na něj mohla jít podívat. Vím, že to nebude lehké, když tam sedí Lena, ale možná bys mohla zjistit, jestli před námi doktoři něco netají.“

Sára neviděla důvod, proč by to neudělala. Proto přece přijela – aby pomohla Nell a Jaredovi a byla tu místo svého manžela, když jeho syn leží v nemocniční posteli. Dokonce i náčelník Lonnie Gray předpokládal, že to udělá.

A tak se do toho dala.

Vstala z pohovky a vyšla z maličké čekárny. Pořád na sobě měla doktorský úbor. Zdravotní sestry si ji prohlížely, když otevřela dveře jednotky intenzivní péče a prošla chodbou. Na tabuli na sesterně bylo napsané číslo Jaredova pokoje, ale Sára poznala, kde leží, podle policisty stojícího před dveřmi. Muž postával několik metrů od sesterny s paží položenou na pouzdru se zbraní. Jaredův pokoj od chodby oddělovala skleněná stěna. Závěs na ní byl napůl zatažený a dveře otevřené.

Policista na Sáru kývl. „Dobrý den,“ pozdravil.

Sára neodpověděla, jenom zůstala stát ve dveřích a předstírala, že tam patří.

V místnosti se nesvítilo a vidět bylo jenom od slabé záře přístrojů. Jared měl oteklý obličej a vůbec se nehýbal. Sára se nepotřebovala dívat na tabulku na jeho posteli, protože zařízení v pokoji mluvilo za vše. K odsávačce na zdi byla připojena hrudní drenáž kvůli Jaredově pneumotoraxu. Jeho plicím pomáhal dýchací přístroj. Tři kapačky mu vháněly do žil tekutiny a antibiotika. K další odsávačce byla připojená nasogastrická sonda, jíž se vyprazdňoval žaludek. Byl tu pulsní oxymet a kardiograf. K Jaredovu tělu vedla močová cévka a chirurgické drény. U stěny stál přístrojový vozík a v pohotovosti byl i defibrilátor.

Doktoři neočekávali, že se Jared brzy probere.

Sára se rezignovaně přinutila podívat do rohu naproti posteli.

Lena spala nebo alespoň měla zavřené oči. Choulila se ve velkém křesle, pažemi si objímala nohy a tiskla si kolena k hrudníku. Měla na sobě nemocniční oděv, nejspíš protože z jejího oblečení se stal důkazní materiál.

Vypadala pořád stejně. Pod levým okem se jí táhla nažloutlá podlitina. Na kořeni nosu měla rovnou řeznou ránu, na níž se začínal tvořit strup. Nic z toho nebylo neobvyklé. Lena vždycky měla nějakou modřinu nebo jinou stopu po intenzivním žití. Lišily se jenom vlasy. Měla je delší, než když ji Sára viděla naposledy. Kde to bylo? Na pohřbu? Nepamatovala si. V Lintonově rodině jí nikdo nemohl přijít na jméno.

Sára se zhluboka nadechla a vešla do pokoje.

Dívat se na Jareda jí připadalo v mnoha ohledech těžší než vidět Lenu. Velice se podobal Jeffreyovi – měl tmavé vlasy, podobný odstín pleti a jemné řasy. Byl stejně stavěný jako jeho otec a chodil se stejnou atletickou grácií. Dokonce mluvil stejně hlubokým hlasem.

Sára ho pohladila po tváři. Nedokázala si pomoci. Palcem mu přejela po čele a obočí. Měl husté a překvapivě jemné vlasy, stejně jako Jeffrey. Dokonce i strniště na jeho bradě jí připadalo známé. Rostlo mu stejně jako Jeffreyovi.

Lena se stále nehýbala, ale Sára poznala, že se probudila a pozoruje ji.

Pomalu odtáhla ruku od Jaredova obličeje. Nehodlala se stydět za to, že se ho dotkla, ani za to, že ji napadají očividné spojitosti.

Lena si v křesle poposedla. Přestala se krčit a opřela si nohy o zem.

Sára vzala Jareda za ruku. Měl mozolnatou dlaň. Jeffreyovy ruce byly vždycky jemné na dotek. Nehty měl ostříhané, ne okousané až do masa. Neměl otrhané kůžičky. Sára ho občas nachytala, jak si maže ruce mlékem s ovesnou vůní, které měla postavené na nočním stolku.

Lena vstala z křesla.

Sáře se kdovíproč prudce rozbušilo srdce. Stačilo jí zůstat s Lenou ve stejné místnosti a už byla nervózní. Dokonce i když za dveřmi stál policista. Přestože věděla, že Lena jí nemůže nijak ublížit, necítila se bezpečně.

Lena na to jako obvykle nedbala. Postavila se k posteli, ale Jareda se ani nedotkla. Nesáhla na něho, aby mu ulevila, ani aby se přesvědčila, že je stále naživu. Místo aby ho držela, založila si ruce v pase. Vždycky byla hrozně uzavřená.

„Sáro…,“ vydechla, nebo spíš vzlykla. Nikdy se nestyděla plakat před druhými. Slzy dokázala skvěle využít ve svůj prospěch. Sykavě se nadechla, až se celá zachvěla námahou. Sevřela ohrádku na posteli. Na ruce se jí leskl snubní prsten ze žlutého zlata s malým diamantem, kolem něhož zaschla krev. Lena čekala, že Sára něco řekne a všechno bude lepší.

Sáru okamžitě napadly rady, které už nesčetněkrát udělila: Klidně se ho dotýkej a drž ho za ruku. Mluv s ním. Líbej ho. Ignoruj všechny hadičky, které mu trčí z těla, a lehni si vedle něho. Ať ví, že není sám. Že jsi tady, abys mu pomohla bojovat o život.

Nic z toho však neřekla. Místo toho se kousala do špičky jazyka, až jí z něj začala téct krev. Srdce jí stále prudce tlouklo. Už se nebála, zato cítila chlad. Rozléval se jí po těle, jeho ledové prsty jí svíraly trup a sápaly se jí po krku.

„Nezvládnu…“ Leně se zadrhl hlas. Sára měla pocit, jako by poslouchala samu sebe před pěti lety. Stačilo jediné slovo a cítila to všechno znovu. Zničenost, ztrátu, osamění.

„Nezvládnu…,“ zopakovala Lena. „Nezvládnu to. Nedokážu bez něho žít.“

Sára jemně položila Jaredovu ruku na postel. Uhladila mu přikrývku a zastrkala mu ji kolem těla. Potom se podívala Leně přímo do očí.

„To je dobře,“ řekla. „Aspoň víš, jaké to je.“

6. kapitola

Will na motorce objížděl parkoviště Všeobecné nemocnice v Maconu, dokud neobjevil Sářino BMW. Byla to pěkná hloupost, ale on si v poslední době stejně připadal jako pěkný hlupák. Viděl, že minula místa vyhrazená pro doktory a našla si jedno vzadu ve stínu stromů. Potlačil v sobě touhu sesednout a dotknout se kapoty jejího vozu. Namlouval si, že by jenom rád zjistil, jak dlouho tam Sára je, ale v hloubi duše věděl, že touží po kontaktu.

Bylo to tak trapné a patetické, že vytúroval motor a nepřiměřenou rychlostí vyrazil k parkovišti pro zaměstnance.

Pálení pneumatik o asfalt naštěstí patřilo přesně k těm věcem, které by jeho alter ego udělalo. Will měl s prací v převleku zkušenosti a rád si o sobě myslel, že se dokáže dobře vžít do role. Za pravdu by mu jistě dalo několik kohoutů v severní Georgii. Pozavírat bandu, která pořádala kohoutí zápasy, nebylo tak nebezpečné jako jeho současný úkol, ale tentokrát informační odborníci GBI dokázali Willovi vytvořit mnohem působivější krycí identitu.

Stejně jako nádeníci před kutilským supermarketem i Bill Black, jímž se Will stal, nabízel pohled na to, jak mohl dopadnout. Ve své druhé identitě to byl propuštěný vězeň, člověk, jenž ví, jak obejít systém. Jako mladistvý se dopustil několika deliktů a v dospělosti ho vyhodili od letectva. Ještě důležitější bylo, že nasbíral tři obvinění ze závažných trestných činů – dvakrát zbil nějakou ženu a jednou v nákupním středisku shodil člena místní ochranky z eskalátoru.

Za poslední prohřešek si Bill Black odseděl devadesát dnů ve vězení Fultonova okresu. Za dobré chování ho propustili na podmínku, ale neustále ho měl pod dozorem kurátor, který se zodpovídal přímo Amandě. Už několikrát se bez ohlášení zastavil v nemocnici, aby propuštěného vězně zkontroloval. Z Billa Blacka šel strach. Policajti ho měli v hledáčku kvůli dalším trestným činům. Jednalo se o ozbrojené přepadení benzínové pumpy a nějaké nesrovnalosti v Kentucky. Také o napadení, při němž jeden muž přišel o oko. Black byl člověk, o němž zasvěcení mluvili jako o zájmové osobě.

GBI se podařilo najít několik donašečů, kteří byli ochotní potvrdit Blackovu smyšlenou historii výměnou za nižší trest. Další darebák Willovi prozradil všechny drby, které měly kolovat po vězení v době Blackova věznění. Dozorci potvrdili nechutné podrobnosti, které připomínaly kombinaci Frajera Luka a Sopranových. Potom udělali několik nelichotivých fotografií Willa, jak drží cedulku se jménem Black a vězeňským číslem. Kromě absence patetického tetování typického pro vězně by se ve Willově příběhu těžko našly nějaké mezery.

Nějaké se samozřejmě daly najít vždycky, ale Will nehodlal s Amandou sdílet tu největší – že jméno Bill Black, které mu hrdě prezentovala jako něco báječného, v něm navozuje představu obrazu od Salvadora Dalího.

„Bill se rýmuje s Willem,“ prohlásila Amanda a podala mu složku s informacemi, které si měl zapamatovat. „A Black samosebou znamená anglicky černý.“

Will z jejího chování pochopil, že by jí měl být vděčný. Stejně by na něho zaúčinkovalo, kdyby se oblékla do trikotu a vyjádřila se výrazovým tancem.

Will byl dyslektik, což Amanda vytahovala pouze ve chvílích, kdy nenacházela nic hnusnějšího, čím by mu ublížila. Nehodlal se s ní o svém problému bavit – od toho tu byl internet. Kdyby se obtěžovala vyhledat si informace, dozvěděla by se, že dyslexie je porucha čtení a vnímání jazyka. Proto Will neslyšel rýmy a nedokázal pochopit, jak může slovo black znamenat v cizím jazyce barvu, když velké písmeno na začátku znamená, že se jedná o příjmení.

Nicméně seděl v Amandině kanceláři a listoval složkou Billa Blacka, jako by všemu dokonale rozuměl.

„Vypadá to dobře,“ řekl jí.

Nepřesvědčil ji. „Mám vám s těmi slovy pomoct?“

Will složku zavřel a vyšel z kanceláře.

Dovedl číst – nebyl úplný imbecil – ale chvíli mu to trvalo a vyžadovalo to hodně trpělivosti. Will se za ty roky naučil několik fint, s jejichž pomocí se ostatním zdál schopný plynule číst. Přidržoval pravítko pod řádkem slov, aby mu písmena tolik neposkakovala před očima. Hlášení diktoval do počítače. Ve škole mu pověděli, že čte jako žák druhé třídy. Avšak učitelé mu jako oficiální diagnózu stanovili hloupost. O tom, že jeho problém se nazývá dyslexie, se dozvěděl až na vysoké škole. To už však bylo pozdě, takže se mohl jenom modlit, aby na to nikdo nepřišel.

Mnoho lidí to nezjistilo a Amanda si to ochotně schovávala ve svém arzenálu jako zbraň. Faith na to přišla, když řešili první společný případ. Jakmile bylo nutno něco číst, začala na něho mluvit mateřským tónem. Will by v takových chvílích nejradši strčil hlavu do drtiče dřeva.

Sára o jeho problému samozřejmě věděla. Zjistila to okamžitě. Podle Willa jí v tom pomohlo její lékařské povolání. Jenom mu bylo divné, že se k němu chovala stejně jako předtím. Dyslexii vnímala jako další součást jeho osobnosti, podobně jako barvu vlasů nebo velikost nohy.

Považovala ho za normálního člověka.

Když bude dál přidávat plyn, vykoukne z okna a uvidí ho, jak jezdí po parkovišti.

Bylo ironické, že posledních deset dnů tajil před Sárou pravdu, jenom aby se ocitl nejen ve stejném městě, ale i ve stejné budově a mezi stejnými lidmi jako ona. Udělal by cokoli, jen aby se vrátila do Atlanty, kde se lhalo mnohem snáz. V Maconu neustále existovala možnost, že Will zajde za roh nebo otevře dveře a narazí na Sáru, která bude požadovat vysvětlení.

Vypnul motor a zajel na své obvyklé stanoviště vedle vchodu pro zaměstnance. Skoro celou cestu z Atlanty pršelo a Willa do tváře bodaly jemné jehličky deště. Helma mu nekryla celou hlavu, ale jenom temeno. Koupil si ji, aby měl alespoň minimální povinnou ochranu. Připomínala spíš čepici. Pokaždé, když se na něho na dálnici natlačil velký kamión, uvažoval, zda by před smrtí uviděl na asfaltu svůj mozek, anebo by okamžitě zemřel.

Na motorce neseděl poprvé. Když mu bylo něco přes dvacet, jezdil na kawasaki, protože motorka byla levná a benzín drahý. Pro mladého muže, jenž měl minimální zkušenosti se ženami, nebylo sedění na velkém vibrujícím stroji nepříjemné. O deset let později už to tak ohromný zážitek nebyl. Willa bolela záda a ruce. Skoro necítil ramena. Ostatní části těla na tom byly podobně. Sesedl z motorky a protáhl si nohy. Rozepnul si helmu a sundal si ji z hlavy.

„Nazdar, Bude!“ křikla na něho jakási sestřička.

Will zvedl hlavu. Žena se opírala o zeď budovy a potahovala z cigarety. Lidem kolem sebe pověděl, ať mu říkají Buddy, protože si nechtěl pokaždé, když uslyší jméno Bill Black, připomenout rozhovor s Amandou. Nepředvídal, že si to všichni jeho kolegové z nemocnice zkrátí na Buda.

„Jelo se ti dobře?“ zeptala se sestřička.

Will zabručel, což byla typická odpověď Billa Blacka.

„To je fajn.“ Usmála se na něho. Odbarvené vlasy se jí ve větru ani nepohnuly. Růžové pracovní šaty měla potištěné skákajícími delfíny. „Slyšels, co se včera v noci stalo těm dvěma poldům?“

„Jo.“ Will si z hlavy odmotal šátek a otřel si jím obličej.

„Jeden z nich je na jipce. Možná se už neprobere.“ Sestřička si sundala něco ze špičky jazyka. „Hemží se to tady bengama.“

Will znovu zabručel a zastrčil si šátek do zadní kapsy kalhot.

Sestřička vydechla dlouhý sloup kouře. „Tony tvrdí, že ráno přišli k němu domů. Ti pitomci mu ukradli auto a jeli v něm na tu akci. Věříš tomu?“

Will na ni zíral a pokoušel se rozluštit, jestli je to čistě rétorická otázka, nebo ne. Rozhodl se, že nejlepší bude, když ji úplně přejde. „Potřebuju se přihlásit do práce.“

Strčil si helmu pod paži a šel ke dveřím. Sestřička naposledy potáhla z cigarety. Zdálo se, že jí jeho nevrlost nevadí. Pro ženy z Billova okolí to bylo typické. Očekávaly, že jejich muži budou tiší a nabručení, budou nepřátelsky zírat, drbat se a plivat kolem sebe. Pro Willa, jehož naučili dávat dolů záchodové prkénko, sotva vyrostl z plenek, to bylo něco nepochopitelného.

Nebo utopie, podle toho, z jakého úhlu se na to člověk díval.

„Dávej si bacha,“ připomněla mu sestřička. Mrkla na něho, když otevřel dveře. Neobtěžoval se podržet je před ní. Tenhle typ žen znal. Vždycky existovaly někde na okraji. Znal je z dětského domova i z ulice. Často je vídal na zadních sedadlech policejních aut. Vybíraly si špatné chlapy a dělaly samá špatná rozhodnutí. Čím hůř se k nim člověk choval, tím víc k němu lnuly.

Will věděl, že tenhle typ žen přitahuje. Možná za to mohly jizvy, které měl v obličeji. Nebo nějaká neviditelná stopa z dětství, co poznali jenom ti, kteří sdíleli stejný osud.

Každopádně je přitahoval, protože jim připadal poškozený nebo nebezpečný, případně obojí. Celý život se jim vyhýbal. Zájem zoufalé ženy se dal udržet jedině tak, že se člověk choval jako určitý typ muže. Will takovým mužem nikdy nechtěl být.

„Hele!“ zavolala na něho sestřička. Stála v otevřených dveřích s rukou v bok. „Mimochodem, jmenuju se Cayla.“

Will na ni upřeně hleděl. Stál před šatnou zaměstnanců. Sestřička byla devět metrů od něho a šedí delfíni na jejích šatech připomínali nepovedené spermie.

Koketně se usmála. „Cayla psáno s C na začátku.“

Will měl pocit, že další zabručení by se k ní nedoneslo. Pokusil se dělat chytrého. „To si to jako mám napsat, nebo co?“

„Jasně, že jo.“ Zasmála se a Will si najednou připadal maličký. „Hele, co děláš po práci?“

Pokrčil rameny.

„Co kdybys ke mně zaskočil na véču? Vsadím se, že cos vypad z lochu, neměls doma vařený jídlo.“

Zvěsti o minulosti Billa Blacka se rychle roznesly. Will v nemocnici pracoval necelé dva týdny a ona už věděla, že seděl ve vězení.

„Tak co? Kolem sedmý?“ naléhala. „Umím skvělý smažený kuře.“

Will váhal. Jméno Cayly Martinové znal z trestního rejstříku, v němž měla záznam za řízení pod vlivem alkoholu, jehož se dopustila před čtyřmi lety. Za to řidiči dostávali vysoké pokuty. Cayle zbývalo zaplatit ještě tisíc dolarů, než mohla jezdit jinam než jenom do práce a domů. Také měla na starost lékárnu, což znamenalo, že měla přístup ke všem lékům, které se odtud ztrácely.

Cayla si dupla. „No tak, Bude. Chci ti uvařit něco dobrýho.“

Will zvažoval své možnosti, když z šatny vyšel Tony Dell. Tony zpanikařil a snažil se utéct. Zaskřípaly mu boty, když se mu zamotaly nohy.

Willovi nezáleželo na tom, jestli má před sebou darebáka, nebo policajta. Když se před ním někdo pokoušel utéct, zastavil ho. Odhodil helmu na zem, popadl Tonyho zezadu za krk a praštil jím o dveře.

„Hele!“ vykřikl Tony. Byl malý. Will měřil skoro o půl metru víc, byl svalnatý a minimálně o dvaadvacet kilogramů těžší. Zvednout Tonyho do vzduchu bylo pro něho stejně snadné jako zvednout Sáru.

„Do čehos mě to kurva zatáh?“ zavrčel na Tonyho.

„Já jsem tě ne…,“ pokusil se Tony. S obličejem přitisknutým na dveře se mu očividně špatně mluvilo. „Hele, Bude! Snažil jsem se tě hodit do obrazu.“

„Já ti na krk hodím provaz, kurva.“

„Myslím to vážně, Bude, ty vole! Nevěděl jsem, co se bude dít.“ Špičkami bot kopl do dveří, jak se snažil najít pevnou oporu. „No tak, chlape.“

Will ho pustil a Tony se opět nohama dotkl země. Chvilku mu trvalo, než se sebral. Přerušovaně dýchal a po čele mu stékal pot, ale Will si nebyl jistý, jestli se tak bojí, nebo je sjetý. Nicméně když pominulo nebezpečí, že by mu Will mohl zlomit vaz, byl dotčený jeho hrubým zacházením. „Ty vole, kristepane. Co to do tebe vjelo?“

„Kdo to naplánoval?“ chtěl vědět Will.

Tony se rozhlédl po chodbě, aby se ujistil, že jsou sami. Cayla zmizela. Ženy jako ona věděly, kdy mají jít z cesty.

„Kruci.“ Tony si třel vzadu krk. „To bolelo, člověče.“

„Kdo to naplánoval?“ Will zabodl prst Tonymu do ramene. „Řekni mi to, ty malej hajzle.“

Tony prudce odstrčil jeho ruku. „Nevím. V baru ke mně přišli dva chlápci a zeptali se mě, jestli si chci trochu vydělat.“

„Včera večer?“

„Jo, po práci.“

„Znáš je?“

„Párkrát jsem je viděl.“ Tony si začal třít rameno. „Ty přece taky. Jsou to ti dva, co sedávaj ve zvláštním rohu.“

Mluvil o VIP části Tipsie’s. Will ji opravdu znal. Byla asi tak útulná jako sprchy ve státním vězení. „Kolik ti nabídli?“

Tonymu se nechtělo odpovídat.

Will položil ruku na jeho hrudník a zase ho strčil ke dveřím. Nedal do pohybu žádnou sílu, ale hrozba stačila, aby se mužík rozpovídal.

„Patnáct set babek.“

Will se rozmáchl pěstí. „Ty zkurvenej…“

„Tvrdili, že se nám nic nestane!“ zařval Tony a zvedl ruce nad hlavu. „Povídali, že stačí, když budem stát na ulici, a to jsme taky udělali. Nic víc.“

Will pěst nespustil. „Takže ty jako dostaneš tác a já jen pět stováků?“

„Byl jsem k tomu baráku blíž.“ Tony váhavě pokrčil rameny. „Stál jsem na nebezpečnějším místě.“

Will spustil ruku. „Ty jsi věděl, že nejde jenom o vloupačku.“

Tony otevřel ústa, ale hned je zase zavřel. Znovu se ujistil, že jsou sami. „Nebudu ti lhát, Bude. Věděl jsem, že v tom baráku jsou nějaký lidi, kterým by se mohlo něco stát. Ale přísahám na stoh biblí, že jsem netušil, že to jsou poldové. Takovou práci bych nevzal a už vůbec bych do ní nezatahoval tebe. Jsme přece kámoši, ne?“

„Mí kámoši mě nenamáčej do průserů, když mě konečně pustili na podmínku.“ Willovi se vyhrnula košile z džínsů. Zastrčil si ji zpátky a podíval se do chodby. „Takže se koukej postarat, abych to neodskákal.“

Tony nebyl tak hloupý, jak vypadal. „Proč jsi teda tak moc chtěl do toho baráku jít? O co ti šlo?“

To byla záludná otázka. Will si odpověď připravil cestou do práce. „Potřebuju peníze. Mrtvoly neplatěj.“

„Ale stejně jsi tam letěl, jako by ti za patama hořelo. Málem jsi mi utrh hlavu. Jenom jsem se ti snažil pomoct.“

Will se znovu podíval do chodby. „Hele, mám bejvalku. Žije v Tennessee a má se mnou dítě. Nevěřil jsem jí, ale přišly mi výsledky testů.“ Will se snažil vypadat rozzlobeně. „Ta mrcha mi vyhrožovala, že mě práskne, když ještě před narozením dítěte nevysolím pět táců.“ Zopakoval frázi, kterou slyšel od mnoha kriminálníků: „Nemůžu se vrátit do lochu, kamaráde. Nezvlád bych to.“

Tony chápavě přikývl. Will z různých rozhovorů v Tipsie’s pochopil, že tamní hosté se nejvíc bojí testů DNA, které prokazují otcovství. Nešlo mu však do hlavy, že slang, který pochytil při sledování motorkářského programu v kabelové televizi, doopravdy funguje.

„Ti rozumím, člověče.“ Tony se podrbal na paži. Byl to neurotický zlozvyk, který mu na kůži zanechával červené čáry. „Jestli chceš, tak s tebou za ní zajedu a pořádně si s ní promluvíme.“

„Hele, co kdybys to trochu ztlumil?“ řekl Will. „Nahoře jsou všichni chlupatý z okresu. Ten polda to možná nepřežije. Chceš hádat, co se pak stane?“

Tony se dál škrábal. „Tak cos viděl?“ Znovu zkontroloval chodbu. „V tom baráku. Cos tam viděl?“

„Jednoho mrtvýho a jednoho polomrtvýho chlapa.“ Will se pokusil zahnat vzpomínku na zakrvavenou Lenu, jak klečí na Fredu Zacharym a láme mu páteř na dva kusy. „A nějakou bláznivou ženskou s kladivem.“

„Viděla tě?“

„Myslíš, že kdyby jo, zůstala by naživu?“

Tony ztišil hlas. „Prej ho vzala hrotem.“

„Znáš ji?“ zeptal se Will. „Myslím tu policajtku. Zabásla tě někdy?“

„Kurva, to ne. Mě žádná pizda nedostane, kamaráde.“

Will si pomyslel, že Tonyho Della by snadno zneškodnila i tříkilová čivava. „Proč chtěli zabít dva poldy? Brali úplatky, nebo co?“

„Mi to neřekli a já se fakt neptal.“ Tony se opřel zády o dveře, aby ho k nim Will zase nepřitiskl. „Fakt, Bude. Vůbec netuším.“

Will uvažoval, co by muži jako Bill Black v takové situaci dělalo vrásky na čele. „Cos proved s tou dodávkou?“ zeptal se.

Tony jeho otázku očividně nečekal. „Ta je v pohodě. Znám nějaký kluky.“

„Půlka z toho, co ti zaplatili, je moje.“

„Moc jsem za ni nedostal,“ zkusil to Tony.

„Kecáš.“ Will ho popadl za paži, aby měl jistotu, že ho Tony vnímá. „Zeptám se tě jenom jednou. Pro koho dělaj?“

„To nevím, vole. Fakt.“

„Tak se nad tím koukej pořádně zamyslet, protože jsme oba v dost velký bryndě.“

„Myslíš, že po nás půjdou?“

„Myslíš, že ten, kdo tohle rozhejbal, uvěří, že budeš držet hubu?“

„Do prdele.“ Tony zbledl jako křída. „Může to být jedině Mocnej běloch. Je to jedinej maník, co má na něco takovýho koule.“

Will pevněji sevřel Tonymu paži. Vyslýchat někoho, komu člověk dokázal nahnat strach, bylo docela snadné. „Proč to říkáš?“

„Protože už pár poldů zabil, všichni to vědí. Ty vole, slyšel jsem, že prej na Floridě oddělal federálního agenta.“

Další vražda k vyšetření. „Určitě jsi jim neřekl, jak se jmenuju?“ zeptal se Will.

„Kruci, to ne, člověče. To fakt ne.“

„Jestli zjistím, žes jim to vykecal…“

„Přísahám!“ Tony zvýšil hlas o několik oktáv. „Koukni, chlape. Já nejsem žádnej práskač. Nekecám ti.“ Volnou rukou hrábl do zadní kapsy svých kalhot. „Jen se podívej.“ V ruce držel štos bankovek. „Tohle je všechno, co jsem dostal za tu dodávku. Vem si to, jo? A budem vyrovnaný. Oukej?“

Will si peníze vzal. Byly vlhké. Snažil se to nevnímat, když je odpočítával. „Šest stovek. To je všechno?“

„Je to víc, než jsi měl včera dostat.“

Will zabručel. Bill Black by byl s částkou spokojený.

„Koukni,“ řekl Tony a znovu se podrbal na paži. „Mocnej běloch je obchodník. Můžem si s ním jít promluvit. Pokusit se ho přesvědčit.“

„Já v žádným případě…“

„Poslouchej mě, kamaráde.“ Tony se dál drbal, i když už měl paži rozškrábanou do krve. „Už jsem ti říkal, že tu mám rozjetou nějakou akci s práškama. Mohli bysme zdvojnásobit množství a…“

„Ne,“ odmítl Will. „Tuhle práci mi sehnal můj kurátor. Na koho se asi zaměří, až se ztratí tuna prášků?“ Znovu se nad Tonym vztyčil. „Cos řek poldům, když u tebe dneska ráno zazvonili?“

Tony se na něho zase pokradmu podíval. „Odkud o tom víš?“

„Od tý sestry. Už to nejspíš vykecala po celým podělaným špitále.“

„Ty myslíš Caylu,“ řekl Tony. Její jméno vyslovil měkce a Will zpozorněl. Včera v noci celou cestu k Leninu domu mluvil o Cayle Martinové. Nebylo divu, že se člověk, který bere prášky, snaží dát dohromady se sestrou z lékárny.

„Neříkala o mně ještě něco?“ zeptal se Tony.

„Ne.“

„Určitě?“

Will toho začínal mít dost. „Pozvala mě na večeři.“

Tony jeho informaci přijal hůř, než Will čekal. Přitiskl bradu na hrudník. „Pojedeš k ní?“

„Vyklop, co jsi ráno řek poldům.“

Tony neodpověděl. „Myslel jsem, že jsi můj kámoš, Bude. Nemůžu uvěřit, že ses s ní sčuchnul.“

Will nemohl uvěřit, že spolu mluví o takové věci. „Co jsi řek těm poldům, Tony? Nechtěj, abych to z tebe vytlouk.“

Tony zůstal nevrlý, ale odpověděl: „Že to auto určitě bylo kradený. Chtěli, abych to šel ohlásit na stanici.“

„Tam ani nepáchneš,“ varoval ho Will. „Jakmile tě tam dostanou, už se odtamtud nevyhrabeš.“

„Nic jim neřeknu.“

„Myslíš, že to někoho zajímá? Přizabili dva poldy. Přišijou to prvnímu pitomci, kterej se namane.“

„Ty pitomce už maj,“ opáčil Tony. „Ty dva chlapy ze včerejška. Jeden je mrtvej a druhej se nemůže ani pohnout. Ten jim nic neřekne. Povídám ti, že Mocnej běloch má dlouhý prsty. Oddělá lidi i ve špitále. Nebo v cele na stanici, v lochu. Mocnej běloch člověka dostane všude, to mi věř. Je to hroznej hajzl.“

Will zaťal zuby. Každý rozhovor s Tonym Dellem se v určitém okamžiku stočil k Mocnému bělochovi. Něco na tom nehrálo a Will takové řeči pokaždé instinktivně ukončil. „No jo, hele. Prostě mě z toho vynech.“

Tony vycítil, že ho Will nehodlá dál poslouchat. „Mohli bysme s ním promluvit, aby věděl, že nic neprásknem. Možná by nám moh začít platit.“

„Ne.“ Will sebral helmu ze země a rukávem otřel odřená místa. Zkusil zase mluvit jako motorkář. „Hele, musím platit na svýho haranta a za prdelí mám pořád toho kurátora. Nepotřebuju žádný další průsery.“

„Třeba žádnej průser nebude.“

„To je fuk, kámo. Prostě mě do toho nezatahuj.“

Will prudce otevřel dveře šatny. Uvnitř nikdo nebyl. Zdi lemovaly modré skříňky a rozdělovaly místnost na tři části. Will chvíli čekal a uvažoval, jestli za ním Tony Dell nepůjde. Když dveře zůstaly zavřené, vyrazil ke skříňkám u zadní stěny.

Na kousku pásky přilepené na jeho skříňce bylo napsané jméno Bill Black. Will ho přeškrtl a fixou přepsal na BUD. Tři písmena. Nevypadalo to hezky, protože Will nikdy nepsal krásně, ale pořád to bylo lepší než na vedlejší skříňce, na kterou někdo nakreslil ejakulující penis s jedním varletem.

Will usoudil, že to je nějaký vtip, jemuž rozumí jenom jeho autor.

Na uzavření své skříňky si pořídil zámek na zavazadla místo kombinačního. S pravou a levou stranou měl potíže, ale čísla mu vždycky šla. Nastavil čtyři čísla, která vyjadřovala datum, kdy poprvé políbil Sáru. Nebo spíš kdy Sára políbila jeho. Zámek nepotřeboval znát podrobnosti.

Do skříňky zavěsil helmu a vyndal pracovní halenu a kalhoty. Když se to tak vzalo, práce údržbáře nebyla až tak špatná. Will byl zručný opravář. Formuláře, které musel vyplnit, v nemocnici vytvořili pro lidi s nízkou gramotností. Obsahovaly jenom pět políček, která se měla zatrhnout nebo nechat prázdná, a jednu dlouhou čáru s X vedle, kam se snadno podepsal. Ačkoli Will se nepodepsal. Vyvedl tam jenom dvě velká B a nechal to tak.

Sundal si oblečení, které nosil venku, a převlékl se do pracovního. Na krk si pověsil identifikační kartu s fotografií Billa Blacka. Na navíjecím lanku připevněnému k opasku mu visela čipová karta a svazek klíčů. Na boku měl baterku na kovovém kroužku. Vlhké bankovky od Tonyho Della si strčil do přední kapsy pracovních kalhot a doufal, že než je uloží mezi důkazy, stihnou uschnout. V modré peněžence se suchým zipem měl několik Blackových kreditek, stvrzenku o zaplacení pokuty za rychlou jízdu, jež mu sloužila místo řidičáku, a několik účtenek, které ozřejmovaly, že pan Black rád nakupuje v obchodě na benzínové pumpě poblíž místa, kde končí turistická stezka vedoucí Národním památníkem Ocmulgee.

Zkontroloval baterii ve svém iPhonu. V civilním životě chytrý telefon nepoužíval, ale Bill Black byl o něco lépe vybavený. Ne že by člověk potřeboval vysokou školu na to, aby se s přístrojem naučil zacházet. Na to, jak funguje většina programů, přišel Will sám, když zabíjel čas v zablešeném motelu, kde si Bill Black pronajímal pokoj na týden.

Black měl na nemocničním serveru hlavní e-mailový účet. Druhý měl na Gmailu. Schránka obsahovala několik zpráv od rozzlobené těhotné ženy z Tennessee, které stále nabíraly na obhroublosti. Bylo tam i několik mírně rasistických e-mailů, které přišly z falešných adres. Bill Black neměl mnoho přátel. Většina jeho pošty sestávala z reklam na loveckou výbavu, obrázků nahých žen a kuponů na sušené hovězí a Old Spice.

Poslouchal country a občas Otise Reddinga, jako poctu zpěvákovu domovskému městu Maconu. Líbily se mu malebné výhledy na krajinu, vyfotografované z dálnice. Black byl lovec, takže pochopitelně měl rád lesy a stromy. Také se mu líbily ženy a z internetu si stáhl několik choulostivých fotografií. Většinou na nich byly blondýny a Asiatky. Will krátce uvažoval, že by k nim přidal nějaké zrzky, ale připadalo mu to nevhodné vůči Sáře. Díky ní mimochodem věděl, že ty ženy ve skutečnosti zrzavé nejsou.

Zbytek práce odvedl technologický specialista GBI, který také do telefonu přidal několik tajných funkcí. Aplikace fungovaly skrytě, a pokud člověk nevěděl, co má přesně hledat, zůstávaly mu neviditelné. Jedna z nich automaticky vymazala všechny hovory a textové zprávy, které Will odeslal nebo přijal. Další přeměnila reproduktory v nahrávací zařízení, když člověk třikrát stiskl tlačítko zapínání a vypínání mobilu. Jiná generovala různá telefonní čísla pro případ, že by Will musel někam telefonovat a nechtěl by, aby volaný zjistil, odkud volá. Nejdůležitější aplikace mobil spojovala s vojenským vyhledávacím systémem. Nebylo to GPS, jež používal celý svět, ale globální vyhledávání polohy, jež se využívalo k zacílení raket a při shazování bomb.

Právě kvůli této aplikaci Will pořád kontroloval baterii. Amanda měla pravdu v mnoha věcech, a především v tom, že existuje spojitost mezi Willovým vyšetřováním Mocného bělocha a útokem na Lenu Adamsovou a Jareda Longa. Došlo to i Tonymu Dellovi.

Will nechtěl ztratit signál jenom proto, že zapomněl nabít telefon.

Dveře šatny se s rachotem rozlétly. Will se otočil. Napůl očekával, že uvidí Tonyho Della, ale stál tam svalnatý vlasatý chlap s velice ostře řezanou bradou.

Will policajta poznal na první pohled. Zareagoval přesně jako Bill Black – zabouchl skříňku a vykročil ke dveřím.

Policista vytáhl odznak. „Detektiv Paul Vickery, maconská policie.“

Lenin parťák. Bylo to logické. Will si ho nevšímal a pokračoval směrem ke dveřím.

Vickery ho popadl za rameno a otočil ho. Byl o kousek menší než Will, ale měl odznak a zbraň a očividně si myslel, že mu to dává právo chovat se jako idiot. „Kampak?“ Podíval se na jméno vyšité na Willově haleně. „Buddy.“

Will se ho pokusil uklidnit. „Hele, nechci žádný problémy, jo?“

Vickery se pohupoval dopředu a dozadu a očividně se chtěl prát. „Ale budeš je mít, ty hajzle. Kde je Tony Dell?“

Will pokrčil rameny a pomyslel si, že není nutné, aby Lenin parťák mluvil osobně s člověkem, jehož auto zůstalo stát před domem, kde málem zavraždili Jareda Longa. A Lenu vlastně také.

„To nevím. Zeptejte se v recepci.“

„Ptám se tebe, ty debile. Ty jsi Bill Black, že jo?“ Vickery nechtěl slyšet odpověď. Podíval se na identifikační kartu, která Willovi visela na krku. „Tvůj šéf tvrdí, že jsi s Dellem jedna ruka. Držíte spolu.“

Will si v duchu řekl, že Ray Salemi by pověděl cokoli, jen aby Paula Vickeryho dostal ze své kanceláře.

„Nebavíme se jenom spolu,“ odpověděl. „Máme dohodu, že se budem bavit i s jinejma lidma.“

„To je fakt sranda, ty hovado.“ Vickery se k Willovi přiblížil. „Kdes byl včera v noci? S Dellem, když se on a jeho kumpáni pokusili oddělat moji partnerku?“

Will už si zařídil alibi. „Zeptejte se mýho kurátora. Kolem půlnoci mě přišel zkontrolovat.“

„To taky udělám.“ Vickery přimhouřil slídivé oči. „Něco mi na tobě nesedí, ty hajzle. Cítím to v kostech.“

Will by mu kosti nejradši zpřerážel, ale udržel se.

„Jsi až po krk ve sračkách. Úplně je z tebe cítím.“ Vickery začichal, jako by chtěl zdůraznit svá slova. „Dell je placený práskač. Je jenom otázkou času, kdy tě nabonzuje. Co kdybys ho předběhl? Řekni mi, co se stalo včera v noci, a já ti garantuju, že tě nezavřou.“

„Je mi líto, ale nemůžu vám pomoct.“ Will se znovu pokusil odejít, ale Vickery mu dal ruku na hrudník a zastavil ho.

„Máš poslední šanci říct mi, kde je ten tvůj kamarádíček. Jinak si to s tebou vyřídím,“ varoval ho Vickery.

„Už jsem vám řek, že ne…“

Vickery Willa udeřil do obličeje. Will to čekal, ale nestihl uhnout. Trhl hlavou a luplo mu v čelisti. V ústech ucítil krev. Automaticky zvedl zaťaté pěsti.

Musel se přinutit zase je spustit. Vickery byl Lenin parťák. Will nemusel dlouho přemýšlet o tom, jaké pitomosti by dokázal nadělat, kdyby někdo ohrozil Faith a její rodinu.

„No tak, Buddy.“ Vickery dal Willovi facku otevřenou dlaní. „Chceš mi jednu vrazit, Buddy?“ Zapískal na něho jako na psa. „No tak pojď, kamaráde. Jen do toho.“

Will pomalu rozevřel prsty. Místo aby z Paula Vickeryho vytloukl duši, řekl: „Víte, že je tu bezpečnostní kamera, že jo?“

Vickery zalétl pohledem nahoru do rohu. Kamera mířila přímo dolů a blikalo na ní červené světýlko. Zdálo se, že Vickery uvažuje, jestli má smysl přijít o odznak kvůli tomu, že Willa utluče k smrti.

Očividně ne.

„Ještě jsem s tebou neskončil,“ pronesl. Kopl do dveří, aby se otevřely, a s rukama zaťatýma v pěst vyběhl ven.

Will se podíval na kameru. Napájela ji devítivoltová baterie a nebyla připojená k žádnému monitoru, protože Nejvyšší soud rozhodl, že zaměstnanci mají v šatně právo na soukromí.

Člověk by si řekl, že detektiv to bude vědět.

Will se na sebe podíval do zrcadla nad umyvadlem. Vickery mu nezpůsobil žádné viditelné zranění. Jazykem zapátral v ústech po místě, ze kterého mu tekla krev. Zjistil, že se kousl do tváře. Otočil kohoutkem a nabral do úst vodu. Rána začala bolet. Vyplachoval si ústa tak dlouho, dokud neměl jenom lehce narůžovělé sliny.

V kapse mu zazvonil mobil. Will si do ucha zastrčil sluchátko a poslechl si e-mail od svého ochotného nadřízeného Raye Salemiho. Zatímco poslouchal kovový počítačový hlas, četl si na displeji slova. Pochopil, že Faith našla způsob, jak ho dostat do jedné místnosti s Lenou.

Na jednotce intenzivní péče praskla trubka a Will ji měl opravit.

Šel po severním schodišti do pátého patra. Nestoupalo se mu snadno. Kufřík s nářadím s každým krokem těžkl. Willovi jeho tělo neustále připomínalo, že předešlé noci spal jenom několik hodin. Obvykle se snažil denně uběhnout několik kilometrů, ale v životě Billa Blacka takový luxus neměl místo. Než došel do třetího poschodí, třásla se mu paže. Ve čtvrtém mu do beder začala vystřelovat příšerná bolest. Postavil kufřík s nářadím na zem a otřel si šátkem pot z obličeje.

„Nazdar.“

Zvedl hlavu a uviděl Faith, která se nakláněla nad zábradlí.

Podívala se na otevřené schodiště pod sebou a ujistila se, že jsou sami. Teprve potom se zeptala: „Jdeš ze sklepa?“

Will popadl kufřík a znovu vyrazil. „Výtah jede k čekárně a ta je u druhého schodiště.“

„Mohl jsi vyjet do čtvrtého patra a odtud jít pěšky.“

Will se díval, jak mu po nose stéká kapka potu, padá a rozstřikuje se na betonovém schodu.

„Wille?“

Došel na podestu. Faith ve tváři pohrával úsměv, který vyjadřoval, že ví, že Will je hloupý, ale ona je laskavá a neřekne to nahlas. „Poslední čtvrthodinu akorát kontroluju dveře.“

„Přeřízla jsi nějakou trubku, nebo je to jenom jako?“ zeptal se jí Will.

„Použila jsem vodní pistoli. Uvidíš.“ Kývla směrem k dalšímu úseku schodů. „Zvládneš to?“

Faith brala schody po dvou. Převlékla se do fasovaného oblečení – měla na sobě černé sportovní boty, hnědé kapsové kalhoty a modré triko s dlouhým rukávem, na němž byla zezadu jasně žlutou barvou vyvedena písmena GBI. Blonďaté vlasy si zastrčila pod stejně modrou kšiltovku s týmž logem. Na stehno si připevnila pouzdro se služební pistolí.

Will postavil kufřík s nářadím ke dveřím jednotky intenzivní péče a úzkým oknem se podíval dovnitř. U stolu na sesterně seděla jedna sestra. Policista, který hlídal u pokoje Jareda Longa, byl mladičký a skoro mu teklo mléko po bradě. Will měl zkušenosti s vyšetřováním střelby na policisty. Pokud byla maconská policie stejná jako ostatní policejní sbory na Zemi, všichni ostřílení policajti právě rozkopávali dveře a vyhrožovali informátorům.

Will následoval Faith po schodech nahoru. Bez těžkého nářadí se mu šlo pozoruhodně snadno.

Otevřel kovové dveře a od náhlého slunečního světla mu začaly slzet oči. Dešťové mraky ustoupily a objevila se jasně modrá obloha. Will podle cigaretových nedopalků poházených v drobném štěrku poznal, že zaměstnanci nemocnice o střešním východu vědí. Prohlédl si nemocnici. Pětipatrová hlavní budova stála uprostřed. Na dvou stranách byly nižší budovy, kde si jednotliví doktoři pronajímali ordinace. Podle toho, co Will zjistil, tu bylo hodně dětských lékařů. Několikrát zašel na porodnické oddělení. Tamní pokoje připomínaly spíš pokoje v hotelu. Většina průmyslových podniků a továren v Maconu během krize zavřela, ale obyvatelé města se dál rozmnožovali.

„Tady!“ zavolala na něho Faith.

Východ byl ze všech stran krytý jakousi boudou. Faith ho obešla zezadu, aby je nikdo nepřekvapil.

„Co Sára?“ zeptal se Will.

„Šla s Nell na nákup. To je Jaredova matka. Chce uklidit dům.“

„Ten, kde se to stalo?“

„Přesně tak.“

Will svraštil čelo. Nedovedl si představit, že by to Sára považovala za dobrý nápad.

Faith řekla: „Potom se tam zajedu podívat, jestli je v pořádku.“ Přivřenýma očima si přečetla jméno na Willově haleně. „Buddy?“

„To byl údržbář, co tu pracoval přede mnou,“ zalhal Will. „Ráno jsem mluvil s Tonym Dellem.“

„A?“

„Je to tak, jak jsme si mysleli. Zachary s Lawrencem ho vyhledali v Tipsie’s a řekli mu, že potřebují pár chlapů na nějakou práci.“

„Tony je znal?“

„Tvrdí, že ne, že je jenom viděl v baru. Věřím mu tak na devadesát procent. Vysedávali vzadu s burany, kteří jim velí. Berou mnohem víc než Tony.“

Faith vytáhla z kapsy sluneční brýle a nasadila si je na nos. „Ověřila jsem si, co nám ráno řekla Bransonová. O těch střelcích nelhala. Jsou to gangsteři střední úrovně a v minulosti neprovedli nic takhle násilného. Rozhodně mají daleko do nájemných vrahů.“

„Jak to vypadá s Fredem Zacharym? S tím druhým střelcem.“

„Mne se neptej. Nemůžu k němu. V pokoji se usídlil jeho právník. Ani se od něho nehne.“

„To bude dost drahé.“

„Pracuje v exkluzivní firmě ze Savannah. Jmenuje se Vanhorn a Gresham. Zrovna otevřeli kanceláře v Maconu.“ Podívala se na něho, aby si byla jistá, že jí rozumí. „Je to stejný postup jako v Sarasotě a Hilton Head. Do města přijede Mocný běloch, zorganizuje místní lumpy, zařídí jim drahé právníky a zlikviduje všechny policajty, kteří se mu postaví do cesty.“

„Zjistili jste něco z mobilních vysílačů?“ zeptal se Will.

„Lena zhruba za deset minut dvanáct dostala textovku od Paula Vickeryho. Nic zásadního, jenom chtěl vědět, jestli je v pořádku. O čtvrt hodiny později někdo volal Longovi z neznámého čísla, které se snažíme vypátrat. Možná to bude trvat do zítřka.“

„O čtvrt hodiny později?“

„Jo, asi deset minut před útokem.“

Will upřeně hleděl na okolí, které sestávalo z depresivní kombinace dálnice a malých nákupních center. „Jaredovi mohl volat jenom nějaký kamarád.“

„Možná.“

„Mluvila jsi s Leniným týmem?“

„S těmi, co z něj zbyli. DeShawn Franklin si podle všeho myslí, že o nic nejde. Paul Vickery je pěkný hajzl.“

Will si rukou přejel po čelisti. „Je rozrušený z toho, že mu málem zabili parťačku. Dneska ráno tu hledal Tonyho Della.“

„Našel ho?“

„Jestli se Tony objeví celý zmlácený, tak ano.“

„K Vickerymu mi to dost sedí,“ přiznala Faith. „Hodně pokrytecky mi vykládal, že ho zdržuju od pátrání po tom, kdo chtěl nechat zastřelit Lenu a Jareda.“

„Vickery si myslí, že je do toho zapletený Bill Black,“ řekl Will.

„Na jeho místě bych si to myslela taky. Black je bývalý vězeň s násilnickou minulostí. Dellovo auto se objevilo na místě činu. Oba pracují na stejném místě.“

„Můj šéf Vickerymu prozradil, že Tony Dell a Bill Black jsou dobří přátelé.“

„To je od něho milé. Jak se cítíš s terčem na zádech?“

„Nejradši bych někoho zabil,“ přiznal Will. Pokud bude mít tu smůlu, že znovu zkříží cestu s Vickerym, bude si muset dávat dobrý pozor. „Jak to vypadá na policejní stanici?“

„Všichni jsou naoko ochotní, ale jakmile se začneš vyptávat, utnou tě.“

„Na co ses vyptávala?“

„Na hlášení o incidentech. Denní rozdělení úkolů. Mají málo záznamů na papíře, což je na policejní stanici divné.“

„Vždycky mi připadalo, že policajti musejí všechno sepisovat,“ poznamenal Will.

„Mně taky. Možná bychom měli začít pracovat v Maconu.“ Opřela se o boudu. „Náčelník Gray udržuje disciplínu, ale má za zády novináře jak z Maconu, tak z Atlanty. K tomu se povídá, že někdo viděl, jak sem po pětasedmdesátce jede náklaďák od CNN.“

„Skvělé,“ zamumlal Will. Přítomnost médií málokdy napomohla vyšetření případu.

„Gray vyslal do ulic všechny zdatné policajty a sám taky vyrazil,“ informovala ho Faith. „To se mu zase musí nechat. Vyhrnul si rukávy jako všichni ostatní. Minus je, že Bransonová má teď celou policejní stanici pro sebe. Ona a Paul Vickery. Mám dojem, že DeShawn Franklin není vývojem událostí nadšený. Náčelník Gray si ho vybral, když před několika lety přebíral stanici. Určitě neví, na čí stranu se má přiklonit.“

„Myslíš, že přeběhne?“

„Pokud ho nenachytají v posteli s mrtvou ženskou nebo živým klukem, tak ne.“ Faith prudce vydechla. Will na ní poznal, že se cítí frustrovaná. „Prošla jsem Jaredovy a Leniny úvěry a všechny jejich účty. Nic jsem nenašla. Lenino auto je splacené a Jaredovi končí splátky na pick-up za rok. Na kreditkách mají nízký zůstatek. Jaredovi zbývá splatit ještě několik tisíc ze studentské půjčky. Další tisícovku mají na úsporách. Nejezdí na drahé dovolené ani nemají chatu u jezera. Výše hypotéky o něco převyšuje hodnotu jejich domu, ale všichni jsme na tom podobně.“

„Co jejich případy?“

„Ti jich měli! Jared se snad snažil vyhrát nějakou soutěž o to, kdo dá nejvíc pokut. A Lena měla takhle velkou hromadu zatykačů.“ Faith roztáhla ruce třicet centimetrů od sebe. „Z místní pobočky GBI mi půjčili čtyři lidi, kteří mě asi zabijí za to, že je zavalím papíry. Budou dělat osmnáct hodin denně.“

„Pokud se k nim budeš chovat špatně, je lepší neznat je jménem.“

„Budu si to pamatovat,“ řekla Faith. „Ze všeho nejdřív jsem chtěla vidět spis obsahující materiály o zátahu ve feťáckém doupěti, o kterém se psalo v novinách.“

Will usoudil, že o tom nemluví bezdůvodně. „A?“

„Všechno má odbor vnitřních záležitostí. Do poslední stránky.“

Vnitřní záležitosti. „Tomu rozumím. Při zátahu byli zraněni dva policajti.“

„Keith McVale a Mitch Cabello. Nenech se ohromit. Jejich jména jsem zjistila jenom proto, že jsem se podívala na rozpis služeb.“

„Mluvila jsi s nimi?“

„Jeden je na neschopence a odjel na Floridu. Druhý dneska ráno odešel na revers z nemocnice. Nebere telefon a neotvírá.“ Faith ze zadní kapsy kalhot vytáhla mobil a palcem několikrát přejela po displeji. Ukázala Willovi několik fotografií. „Tohle je DeShawn Franklin, tadyto Mitch Cabello a tohle je Keith McVale.“

Muži se lišili jenom barvou pleti, jinak vypadali úplně stejně – měli hranaté čelisti a ostré rysy. Paul Vickery vypadal také tak. Připomínali spíš vojenskou jednotku než tým detektivů.

„Mají ještě jednoho kolegu, ale ten si zhruba ve stejnou dobu vzal volno. Další detektiv.“ Faith zvedla telefon, aby Will viděl na jeho fotografii. „Nevím, co to s tím má společného, ale Eric Haigh v den zátahu zažádal o krátkou dovolenou.“

Will se na snímek podíval. Muž na něm vypadal v podstatě stejně jako ti ostatní. „Není k zastižení?“ odhadl.

„Ani nebere telefon,“ odpověděla Faith. „Je to jako déja vu.“

Will věděl, co tím myslí. Policisté z Hilton Head a Savannah najednou začali žádat o předčasný důchod a o přeložení, jakmile tam začal dělat ramena Mocný běloch.

„Mocný běloch tady používá stejnou strategii jako u dealerů,“ řekl Will. „Když zabije nebo zraní jednoho poldu, je snazší ty ostatní přesvědčit, že mu mají jít na ruku nebo zmizet.“

„A on pak ovládne drogový trh.“ Faith změnila téma hovoru. „Dneska ráno jsem byla tak zoufalá, že jsem dokonce vyhledala ty tvoje novinové články.“ Najela na internetový prohlížeč ve svém telefonu. Objevila se tam kniha zadržených osob v Macon-Chronicle-Heraldu. „Víme o tom zátahu v drogovém doupěti – aspoň to, že k němu došlo. Ty dvě děti na útěku z domova byly holky, co chodí po mejdanech. Druhý den odpoledne se dopotácely domů. Údajný student přistižený s marjánou byl známý recidivista, kterého pomiliónté pošlou na odvykačku. Chlapík, kterého našli na záchodě, dostal infarkt. Popsali ho jako třiačtyřicetiletého podnikatele.“ Faith se podívala na Willa. „Škoda, že to neumím podat vtipněji.“

„To se časem naučíš.“

Faith se dobromyslně zasmála. „Všechno muselo začít tím zátahem. Hrozně nerada to přiznávám, ale Denise Bransonová je dobrá. Úplně mě odrovnala.“

Will na podobných případech v minulosti pracoval. Ušetřil Faith vysvětlování. „Vnitřní záležitosti nevydají žádné papíry, které se týkají zátahu v tom drogovém doupěti, dokud nedojdou k nějakému rozhodnutí. Podle práva nemůžou diskutovat o detailech, protože je v sázce pověst policisty nebo policistů anebo protože existuje možnost soudního procesu. Všichni, kdo s tím mají něco společného, mají zakázáno mluvit. Kromě toho ti nikdo nic neřekne, protože jsi ta zlá paní od státu, která strká nos, kam nemá.“

„Čili v kostce,“ řekla Faith. „Mám náctiletého syna, takže vím, že bych měla být na nenávist zvyklá, ale tohle je něco úplně nového.“

Will by ji rád ujistil, že se to zlepší, ale neuměl lhát.

Faith zastrčila telefon zpátky do kapsy. „Šla jsem tam s očekáváním, že se proti Leně obrátí, ale všichni ji tam zbožňují. Mluví o ní, jako by byla nejlepší vyšetřovatelka v týmu. Nechápu to. Když se jich zeptám, proč je tak skvělá, jenom se na mě podívají, jako by to bylo úplně jasné a já jsem idiot, který to nevidí.“

Will nedokázal vysvětlit, proč Lena vzbuzuje takovou loajalitu. V Grantově okresu toho také byl svědkem. Na to, že každou chvíli něco podělala, měla hodně obdivovatelů.

„Co Denise Bransonová? Zjistilas o ní něco?“

„Jsou k ní trochu chladní, ale to se dalo čekat. Je to vyšší šarže. Je sebevědomá. Je žena. To jsou její tři nedostatky.“ Faith se zeptala: „Co jsi ještě dostal z Tonyho Della?“

„Mocný běloch sem, Mocný běloch tam.“

„To mě znervózňuje.“

Will to nijak nekomentoval. Mnohokrát se bavili o tom, jak je nebezpečné, když tím jménem Tony Dell pořád šermuje. „Přesvědčil jsem ho, že nás Mocný běloch nejspíš zabije. Že to s námi vyřeší.“

„To dává smysl.“ Faith se zadívala na dálnici. Will snadno uhodl, na co myslí. Shodovalo se to s jeho představami. Bylo na čase jít po Mocném bělochovi. Will bude muset navázat bližší vztah s Tonym Dellem, nejspíš přes sestru Caylu.

„Podle Tonyho bychom se s ním měli sejít,“ řekl. „Dát mu najevo, že mu od nás nic nehrozí. Zjistit, jestli bychom s ním nemohli obchodovat.“

Faith přikývla, ale stále uhýbala Willovu pohledu. „Jakmile budeš mít podrobnosti, informuj mě.“

„Možná bys mohla zezadu na nádržku záchoda přilepit pistoli, abych ji tam měl po ruce.“ Faith nereagovala. „Jako v…“

„Já jsem Kmotra viděla.“

Will se podíval stejným směrem jako ona. Na dálnici I-475 stála šňůra aut. Kolem poledne doprava vždycky zhoustla, protože u sjezdu z dálnice stály samé hypermarkety a nejrůznější restaurace s rychlým občerstvením.

„Už jsi vymyslela něco vtipného na toho podnikatele na záchodě?“

„Už mi to nepřipadá tak legrační.“

Will se znovu zadíval na auta. Jeden náklaďák přejel do nesprávného pruhu, aby předjel dodávku. Ozvalo se zuřivé troubení. Faith si nadzvedla kšiltovku a uhladila si pod ní vlasy.

„Je v pořádku?“ zeptal se Will.

Faith zavrtěla hlavou. „Neřekla jediné slovo. Je to jako mluvit do zdi. Vůbec na nic nereaguje. Ani se na mě nepodívá. Říkala jsem si, jestli bych jí neměla pod nosem podržet zrcátko, abych se ujistila, že je pořád naživu.“

Will počkal, až si Faith uvědomí, že se neptal na Lenu.

„Aha. Sára je v pořádku. Je unavená. Neřekla mi to, ale já na ní vidím, že je to tu pro ni těžké,“ odpověděla.

Will přikývl.

Konečně se na něho podívala. „Musíš jí to říct, Wille. Začíná to být nebezpečné.“

Will si mnul bradu. Ucítil tlak v břiše v místě, kam ho Vickery uhodil. „Lena nic neřekla?“

Faith na něho ještě chvíli hleděla a pak znovu zavrtěla hlavou. „Zkusila jsem tam jít, jako kdyby byla obyčejný svědek. Pak jsem si s ní pokusila promluvit jako policajtka s policajtkou. Ale celou dobu mi po zádech stékal pot, protože jsem dokázala myslet jenom na to, že budu další, koho zabijí.“ Faith pokrčila rameny a dodala: „Anebo ty.“

Will nevěděl, co má říct. Také pokrčil rameny.

Zaslechli kdákavý smích a oba se otočili. Na střechu vystoupala skupina doktorů. Will opatrně obešel boudu, zády se přitom otočil ke kovovým stěnám. Drobný štěrk skřípal, když skupina kráčela k okraji budovy.

Přesvědčil se, že vzduch je čistý, a pak se protáhl dveřmi.

Podíval se přes zábradlí a pak se vydal po schodech dolů. Kufřík s nářadím pořád stál před jednotkou intenzivní péče. Will vzal za kliku a otevřel dveře. Vtom se mu zastavilo srdce. Zapomněl zkontrolovat okno. Na oddělení naštěstí byl jenom policista a zdravotní sestra.

Muž sáhl po zbrani.

Will zvedl identifikační kartu. „Jsem údržbář. Hlásili mi, že tu praskla nějaká trubka.“

Policista se na něho nepřívětivě podíval. Nespouštěl ruku ze zbraně.

„Strážníku Raleighu, to je v pořádku.“ Sestra vstala od stolu. „Teda, Bude, pěkně ti to trvalo.“ Rychle se omluvila. „Promiň, nejspíš za to nemůžeš.“

„Stejně se omlouvám,“ řekl Will. „Poslední oprava mi trvala dýl.“

„Jmenuju se Ruth.“ Usmála se a pohybem ruky mu naznačila, že má jít za ní.

Will zvedl těžký kufřík a šel chodbou. Na jednotce intenzivní péče už jednou byl, když ho zavolali k syčící klimatizaci. Základní půdorys oddělení se podobal hranaté podkově se sesternou uprostřed. Byly tam malé pokoje a okna vedla pouze do chodby. Will si říkal, že pacienti na jednotce intenzivní péče o sluneční svit asi moc nedbají, ale celé patro v něm vyvolávalo klaustrofobické pocity.

Strážník Raleigh zastoupil dveře Jaredova pokoje. Popadl identifikační kartu, která Willovi visela na krku, a prohlížel si fotografii Billa Blacka. Will k němu stál dost blízko, aby viděl jemné chmýří na jeho tváři.

„O co tady jde?“ ozvala se Ruth zmateně. „Tohle je Buddy. Už tady jednou byl.“

Will si ženu prohlédl. Byla starší a měla tmavé vlasy, které kolem pěšinky trochu šedivěly. Netušil, proč ho kryje. Měl velice dobrou paměť na obličeje a byl si jistý, že tuhle sestru ještě neviděl.

„V pořádku.“ Raleigh konečně Willovi uhnul z cesty.

Když Will vešel do pokoje, snažil se tvářit neutrálně, ale Lena, která se choulila na křesle v rohu, tak opatrná nebyla. Otevřela ústa překvapením.

Ruth si její reakci nevyložila správně. Řekla Leně: „Promiňte, zlatíčko. Potřebujeme, aby nám opravil tu prasklou trubku. Bude to trvat jenom chviličku.“

Will si nedokázal pomoci. Podíval se na celou místnost, ale Jaredovi se očima vyhnul.

„Tady je to.“ Ruth ukázala na hnědou skvrnu na stropě.

Will byl dost vysoký, takže mu stačilo natáhnout ruku a dotknout se panelu na stropě. Byl vlhký a páchl po jablkách. Will se podíval na podnos vedle postele. Nádoba na jablečný džus byla prázdná.

Spustil ruku. Ruth ho sledovala způsobem, jenž mu nebyl příjemný.

Mrkla na něho a zašeptala: „Jsem Caylina kamarádka.“

Will se zrovna pokoušel zabručet jako Bill Black, když se konečně objevila Faith.

„Co se to tu ksakru děje?“ rozčílila se na mladého policistu. „Co to tady předvádíte? Tohle vás náčelník Gray učil? Zkontroloval jste tohohle chlapa?“

Raleigh váhal. Náčelníka se očividně dost bál. „Má identifikační kartu.“

„Tu koupíte na každé kopírce.“ Faith kývla ke dveřím. „Zajděte dolů na osobní a podívejte se na to.“

„Ano, madam.“ Kdyby Raleigh byl o několik let starší, řekl by Faith, kam si má svůj příkaz strčit, ale protože byl nováček, stačilo, aby luskla prsty, a okamžitě poslechl.

Ruth se podívala na strop a věcně se zeptala Willa: „Tak co myslíš, Bude?“

Will pohlédl stejným směrem. „Řek bych, že tam něco teče.“

„Možná bychom mohli pana Longa přemístit do jiného pokoje,“ navrhla Faith.

Ruth zavrtěla hlavou. „Teď tu budu hodinu sama a neutáhnu ho.“

„Pomůžu vám,“ nabídla se Faith.

„Když my nesmíme…“

„Stejně budu potřebovat, aby ten pokoj byl prázdnej,“ přerušil ji Will. Odstrčil panel na stropě a posvítil do otvoru baterkou. Posledních deset dní se na taková místa díval skoro každý den. Věděl, že má velkou šanci najít minimálně jednu podezřele vyhlížející trubku, ale propletené kabely nad jednotkou intenzivní péče ho stále překvapovaly.

Úplně panel odsunul, aby do otvoru všichni viděli, a snažil se nasadit rozhodný tón. „To bude kyslík, kondenzační potrubí ke klimatizaci. Trubky z PVC, starý polybuten. Budu potřebovat nějaký schéma, abych…“

„Rozumím,“ zarazila ho Ruth. „Zavolám svojí nadřízené a uvidím, jestli ji sem dostanu.“

Odešla s Faith v závěsu. Will dál svítil do otvoru ve stropě, ale díval se na Jareda Longa.

Mladý muž měl obličej napuchlý jako balón a z celého těla mu vykukovaly hadičky. Oči mu zalepili páskou, aby je nemohl otevřít. Kolem nosních dírek měl kusy zaschlé krve. Kůže na jeho rukou dostala zažloutlý voskový nádech. Žádný policista nechtěl vidět kolegu v nemocniční posteli. Will nebyl pověrčivý, ale musel potlačit třes, který cítil v zádech.

Jared Long ovšem nepředstavoval jediný varovný případ v pokoji.

Lena se pomalu zvedla z křesla, jako by se bála, že si něco zlomí.

„Zvládáte to?“ zeptal se jí Will.

„Ne.“ Postavila se k posteli z druhé strany a zastrčila si ruce za opasek. „Sára neví, co tu děláte, viďte?“

Lena byla vždycky bystrá pozorovatelka, ale Will s ní nehodlal mluvit o Sáře. Podíval se přes rameno, co dělá Ruth. Sestra telefonovala a Faith stála těsně u ní.

„Neřeknu jí to,“ slíbila mu Lena. „Neřekla jsem to nikomu.“ Třela si rty o sebe. Měla je suché a popraskané. „Časem to zjistíte. Umím držet jazyk za zuby. Naučila jsem se dělat, co je správné.“

„Co se včera v noci stalo?“ zeptal se Will.

„Stříleli po něm.“ To bylo všechno. Lena o své účasti na událostech samozřejmě mlčela, jak se ostatně dalo čekat. Will i přesto viděl, že se ještě neprobrala z šoku. Měla krví podlité oči a pod okem se jí dělala modřina. Zdálo se, že neudrží rovnováhu. Zorničky se jí rozšířily, ale Will si nebyl jistý, zda je to šerem v místnosti, nebo nějakými medikamenty.

„Povězte mi, proč k tomu došlo,“ vyzval ji.

Pomalu zavrtěla hlavou.

„Co ten zátah z minulého týdne?“ Odmlčel se. „Zranili dva policajty. Byla jste tam? V tom týmu?“

Chvíli mlčela a pak odpověděla: „O zátahu nesmím mluvit.“

„Oba víme, že nerada hrajete podle pravidel.“

„Zeptejte se Bransonové.“

„Ptám se vás.“

Znovu zavrtěla hlavou. Podívala se na Jareda a zašeptala mu: „Je mi to líto, lásko. Hrozně líto.“

„Leno, tahle hrůza se nespustila sama od sebe,“ oslovil ji Will.

Neodpověděla.

Pokusil se jednat diplomaticky. „Nenaštval Jared někoho, kdo by mu mohl chtít ublížit?“

Lena se na Willa zmateně podívala, jako by ji vůbec nenapadlo, že by se policajt na motorce, který pracuje na území drogového koridoru vedoucího od východního pobřeží, mohl dostat do nebezpečné situace.

„Myslíte, že se připletl do cesty drogovým dealerům?“ zeptala se.

„Nevím. To mi můžete říct vy.“

Zdálo se, že o tom přemýšlí. „To by ho na místě zastřelili.“

Will věděl, že má pravdu, ale přesto se zeptal: „Nezmínil se Jared o něčem?“

„Nemluvili jsme spolu.“

Will její slova chvíli vstřebával. Nepřekvapilo ho, že měli manželské neshody. První, co v jejich domě uviděl, byl polštář a deka na pohovce.

„A co vy?“ otázal se.

„Co já?“

Will se znovu podíval na Ruth. Faith mu gestem naznačila, že nezbývá mnoho času.

Snažil se zůstat trpělivý, když Leně řekl: „Ať jste se do téhle situace dostala jakkoli, vím, že jste záměrně neprovedla nic špatného. Nejste zlý člověk. Ale něco jste udělala, a to nás přivedlo sem. Potřebuju, abyste mi pověděla, co to je, abych mohl zastavit člověka, který vám tohle provedl.“

Lena stále slabě vrtěla hlavou. Ruku měla pořád položenou na ohrádce postele. Rozevřela prsty a přejela jimi po Jaredově přikrývce.

„Víte, že mi můžete věřit. Nejsem tady pro nic za nic,“ řekl Will.

Nijak nereagovala. „Pracujete se svojí partnerkou dlouho?“ otázala se po chvíli.

„Faith.“ Will na jazyku ucítil krev. Bez přemýšlení se kousl do rány ve tváři. „Nějakou dobu.“

„Je dobrá?“

„Ano.“ Will to zkusil jinak. „Kdo je Mocný běloch?“

To ji vytrhlo z letargie. V očích jí zableskla zlost a začala se vynořovat Lena, kterou znal. „Co vám Bransonová řekla?“

„Kdo je to?“

„Nikdo.“ Teď se zdálo, že se opravdu bojí. „Nikdo takový neexistuje. Je to smyšlenka.“

„Leno…“

„Nechte toho.“ Její hlas dostal prosebný tón. „Poslouchejte mě, Wille. Jestli milujete Sáru, tak se do tohohle nepleťte.“ Zoufale sevřela ohrádku. „Myslím to vážně. Držte se dál.“

Will se znovu ohlédl po zdravotní sestře. Očividně končila s telefonováním.

„Mluvte se mnou. Chci vám pomoct,“ řekl Leně.

Jenom zavrtěla hlavou a z očí jí začaly téct slzy. „Máme chránit druhé, aby byli v bezpečí.“

„Nejlepší způsob, jak ochránit Jareda, je…“

„Jak to rozhodnete?“ Lena ztěžka polkla. Bylo to slyšet víc než hučení přístrojů. „Jak rozhodnete, čí život je důležitější?“ Položila si dlaň na břicho a roztáhla prsty. „Chtěl by tohle,“ zašeptala. „Chtěl by, abych udělala tohle.“

Faith si hlasitě odkašlala, aby naznačila, že se vrátila.

Ruth stála za ní. „Jak moc to teče?“ zeptala se Willa. „Teda chtěla bych vědět, jestli budeme muset sundat celý strop.“

Will si dával na čas. Zhasl baterku a připevnil si ji zpátky na opasek. Nakonec zavrtěl hlavou a pokrčil rameny. „To budu vědět, až se tam dostanu.“

Ruth si povzdechla. „Moje šéfová ho zvládne přemístit až za hodinu. Můžeš se vrátit?“

Bill Black byl zpátky. „Budeš o to muset znovu zažádat.“

Ruth si zase povzdechla, ale očividně byla na nemocniční byrokracii zvyklá. „Tak jo, Buddy. I tak dík, žes přišel.“ Přistoupila k Jaredovi a začala kontrolovat přístroje. Lena ji pozorovala jako ostříž. Willa znervózňovala. Jenom roztáhla prsty a na Jareda ani nesáhla. Sotva se mu podívala do obličeje.

Ruth to musela také cítit. „Klidně se ho dotkněte, zlato,“ řekla Leně. „Nerozbije se.“ Jako by to chtěla dokázat, přiložila dlaň k Jaredově tváři a nechala ji tam. Svraštila čelo.

Něco nebylo v pořádku.

Ruth Jaredovi sáhla na čelo a pak na krk. Potom na zápěstí. Podívala se na hodinky a poměřila jeho puls s blikajícím číslem na monitoru. Will viděl, že pulsující srdce se pohybuje rychleji, než je obvyklé. Jared měl nízký krevní tlak.

„Co je?“ zeptala se Faith.

„Jenom se trochu zpotil.“ Ruth popadla ovladač a zvedla nohy postele. Willovi zavibrovala podlaha pod nohama. Sestra nasadila neupřímně veselý tón. „Určitě to nic není, ale radši dojdu pro doktora, jo?“ Rychle vyšla z pokoje. Faith ji následovala, i když Will pochyboval, že mu Lena ještě něco poví.

Zvedl ze země kufřík s nářadím a učinil poslední pokus. „Leno, já vím, že si myslíte, že situaci zvládáte, ale pletete se.“

Nezvedla hlavu a odpověděla: „V životě jsem žádnou situaci nezvládala.“

Will čekal a dával jí další možnost svěřit se mu. Nevěnovala mu pozornost. Jenom tam stála a zírala na Jareda. Dál si tiskla ruku na břicho. Neslyšně pohybovala ústy, jako by se modlila.

Willovi nezbylo než odejít z pokoje. Ruth u svého stolu telefonovala. Anebo to předstírala. Will si všiml, že displej telefonu je tmavý.

Zastavil se kousek od ní a otevřel kufřík s nářadím.

„Tak co?“ zeptala se ho tiše Faith.

Will našel podložku s žádankou a propisovačku. Znovu se podíval na Ruth. Seděla k němu zády a tiskla si telefon k uchu.

Přesto promluvil tiše. „Někoho chrání.“

„Leda tak sama sebe.“

Tím si nebyl tak jistý. Zaškrtl několik políček na formuláři. „Myslím, že se zúčastnila zátahu v tom drogovém doupěti. Řekla mi, že o něm nesmí mluvit.“

„Samozřejmě, že se ho zúčastnila. Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby ho vedla.“

„Varovala mě před Mocným bělochem.“

Faith zvedla hlavu od svého chytrého mobilu.

Will dál zaškrtával políčka. Dával si čas na rozhodnutí, jestli Faith poví zbytek. Nakonec uznal, že nemá na vybranou. „Řekla mi, že jestli miluju Sáru, mám se na ten případ vykašlat.“

Faith se zase podívala na telefon. Palcem přejížděla po černém displeji. Jen výjimečně projevovala jiné emoce než podráždění, ale Will poznal, že Lenina slova na ni zaúčinkovala.

„Proč mám takový pocit, že před pěti lety řekla to samé Jeffreyovi Tolliverovi?“ zeptala se.

7. kapitola

DEN PŘED ZÁTAHEM

Lena seděla u svého stolu a zírala na monitor počítače, na němž vybuchoval ohňostroj. Věděla, že stačí stisknout jednu klávesu, a objeví se plocha. Také věděla, jaké složky na ní uvidí – otevřené případy, uzavřené případy, soudní dokumenty, výpovědi svědků, výpovědi podezřelých – nekonečné množství dat, jež shrnovala životy tisíců lidí.

V počítači byl uložen jediný život, na němž jí záleželo.

Ne že by ještě existoval.

Lena zavřela oči a nechala se přemoci zármutkem.

Jednou dostala ránu elektrickým proudem. Tehdy jí bylo patnáct. Pomáhala Sybil s úpravou vlasů. Obě stály před zrcadlem, které zůstalo zapařené po sprchování. Ve vzduchu byla cítit plíseň.

V domě, kde vyrostly, všechny rozvody dělal jejich strýc Hank a dívky byly zvyklé na kouřící vývody a praskající žárovky. Hank také vyrobil knihovny bez polic a zboural nosnou zeď, takže se domu prohnula střecha a připomínala velbloudí hrby. Člověk už ve dveřích věděl, že vstupuje na vlastní nebezpečí.

Proto Lena měla vědět, že je hloupost zastrčit do zásuvky fén, když z vedlejší nevytáhla větrák. Elektrický proud jí vjel do paže, odtud po páteři do nohou a do konečků prstů, jež měla v kaluži vody ze sprchy. Proud ucítila opožděně, až když se podívala na vodu. Tohle je nebezpečné, pomyslela si. Světla zhasla a její tělo se otřáslo v křeči. Pamatovala si jenom to, že ležela na zemi v koupelně a Sibyl ječela na Hanka, ať zavolá sanitku.

Přesně tak se cítila i teď – jako po zásahu elektrickým proudem. Polomrtvá. Na zádech, s tělem v křeči a s nervy nadranc. Tentokrát s ní však nebyl nikdo, kdo by jí pomohl. Byla úplně sama.

Dívala se na výbuchy barev na monitoru, položila ruku na myš a jemně stiskla. Objevila se plocha. Najela šipkou na složku, která obsahovala záznam ultrazvuku. Lena roztrhala fotografii, ale video si nechala. Zastavila ruku s myší. Nepotřebovala složku otevřít ani vidět záznam uvnitř. Měla ho navždy vypálený na sítnici. Kdykoli ho spatřila před sebou, celá zeslábla.

Černá bublinka. Bílé záhyby a výstupky. Třepotání maličkého srdíčka velikosti dešťové kapky.

Jak to, že dokázala něco tolik milovat, když to ani nebylo viditelné okem? Jak to, že v sobě cítila tlukot srdíčka, když potřebovala přístroj na to, aby vůbec zjistila, že existuje?

Jak o něj mohla tak snadno přijít?

Jak to, že jeden příšerný okamžik dokázal zničit týdny štěstí a budoucí život, jenž Lenino srdce naplňoval dychtivým očekáváním a lehkostí?

Šipka ukazovala na složku a trochu se chvěla.

Leně zazvonil mobil. Sundala ruku z myši a vzala ho. „Vyšetřovatelka Adamsová.“

„Jejda.“ Ženu na druhém konci překvapilo, že se Lena ozvala.

„Ano?“ zeptala se Lena a dotkla se myši. Nepotřebovala obsah složky znovu vidět. Měla by ji zlikvidovat, vyhodit do koše.

„Madam?“ ozvala se žena. „Haló?“

„Ano.“ Lena se otočila od počítače a přinutila se poslouchat.

Žena říkala: „…z ordinace doktora Benedicta? Viděly jsme se včera?“

Lena nesnášela lidi, kteří na konci každé věty zvedli hlas, jako by se na něco ptali. „Voláte kvůli účtu? Ještě jsme ho nedostali.“

„Ne, kvůli tomu samozřejmě nevolám,“ odpověděla žena uraženě. „Jenom jsem se chtěla zeptat, jak se vám daří? Váš manžel mi řekl, že jste v práci?“

Lena si protřela oči. Jared spal minulou noc na pohovce v obývacím pokoji. Když se ráno probudila, byl pryč. Na stanici se podívala na rozpis služeb. Jared si tu svou přehodil, aby se s Lenou nemusel setkat.

„Madam?“

Lena spustila ruku. „Chtěla jste něco?“

„Doktor Benedict mě požádal, abych vám zavolala a zeptala se, jestli už přešly ty křeče?“

Lena si přitiskla ruku na břicho. „Je to lepší,“ odpověděla, i když nevěděla jistě, jestli je to pravda. Pokaždé, když na to pomyslela, prožívala všechno znovu. Příšernou bolest, která ji v noci probudila z hlubokého spánku. Paniku, jež ji zachvátila, když se snažila obléct. Strach, který cítila cestou do nemocnice. Nesnesitelnou bolest, když doktor vyslovil verdikt. Hlasitou hádku s Jaredem po návratu domů.

Nechtěl Leně dovolit, aby vyhodila zakrvavené prostěradlo. Obvinil ji, že se snaží předstírat, že se nic nestalo. Prý je necitelná a neschopná prožívat zármutek. Vyhozením prostěradla se chce zbavit důkazů.

Jako by Lena potřebovala viditelnou připomínku, aby pochopila svou ztrátu.

Jejich ztrátu.

„Madam?“

Lena zavrtěla hlavou ve snaze zbavit se nepříjemných myšlenek. „Ano?“

„Ptala jsem se, jestli nadměrně nekrvácíte?“

Lena nevěděla, co si má představit pod výrazem nadměrně. Neměla to s čím porovnat.

„Paní Longová?“ Ženin hlas dostal vřelý tón, jenž byl pro Lenu desetkrát nesnesitelnější než její pitomá stoupající intonace. „Doktor Benedict vám může napsat neschopenku. Neměla byste se tak rychle vracet do práce. Většina žen si vezme několik týdnů volno, někdy i celý měsíc nebo dva, pokud je to možné.“

„Já to udělat nemůžu,“ odpověděla Lena. Včerejšek jí úplně stačil. Z nemocnice se vrátili kolem desáté dopoledne. Lena prospala odpoledne a pak se dlouho do noci hádala s Jaredem. Nesnesla pomyšlení, že by měla znovu zůstat uvězněná doma, nemít do čeho píchnout a jenom čekat, až se vrátí Jared. Kromě toho v práci o jejím těhotenství vůbec nikdo nevěděl.

O jejím přerušeném těhotenství.

„Mám práci,“ řekla ženě.

„Já vím, paní Longová, ale kolegové to pochopí. Vaše ztráta…“

„Jsem v pořádku,“ přerušila ji Lena. Nejradši by ji opravila a řekla jí, že se jmenuje Adamsová, protože Jared jí poradil, ať si nechá dívčí příjmení. Lena Longová podle něho znělo jako nějaký produkt z teleshoppingu.

Místo toho řekla: „Nepotřebuju neschopenku. Děkuju vám.“

„Nezavěšujte prosím, zlatíčko.“ Žena si očividně dělala starosti. „Měla byste jít domů a být s manželem. Věřte mi, že ho to bolí úplně stejně jako vás, i když to nedává najevo.“

Lena si znovu promnula oči. Jared to najevo dával. Problém byl s Lenou. Manžel ji přirovnal ke stroji. Nebyla už ženou, kterou si vzal. Nevěděl jistě, zda s ní chce zůstat v manželském svazku.

Podívala se na hodiny. Za pět minut měla brífink. Čekal na ni její tým. Nejlepší by bylo hovor ukončit. Měla by držet jazyk za zuby, ale slova jí vylétla z úst dřív, než je dokázala zadržet. „Zajímalo by mě…“

Žena na druhém konci na Lenu netlačila ani neřekla žádnou pitomost, která zněla jako otázka. Mlčela. Lenin trik, který používala při výsleších, obvykle fungoval. Lidé přirozeně chtěli vyplnit odmlky, zejména pokud se cítili provinile.

„Byla jsem na potratu,“ řekla Lena.

Žena však dál mlčela.

„Před šesti lety.“ Lena se rukou dotkla svého obličeje. Měla horkou kůži. „Napadlo mě, jestli…“

„Ne. S tím, co se vám přihodilo tehdy večer, to nemá nic společného.“ Odpověď zněla jistě. „Kdyby to byla pravda, neměla bych teď své dva prcky.“

Napětí v hrudníku trochu povolilo. Lena otevřela ústa, aby se nadechla. Na okamžik to zase šlo.

„Dejte si čas na truchlení,“ poradila jí žena. „Můžete se s manželem pokusit o další malé. Věřte mi, že to, čím si teď procházíte, se časem zlepší. Nikdy to nezmizí, ale změní se to.“

Lena ze zásuvky stolu vyndala krabici s papírovými kapesníčky. Musí se sebrat. Je v práci a musí přestat hloubat o soukromí. Pokud ji chlapi z jejího týmu uvidí vzlykat u stolu, v žádném případě je nemůže vést. Otřela si oči a vysmrkala se.

„Dobře,“ řekla té ženě. „Děkuju vám. Potřebuju zase pracovat.“

„Paní Longová, Leno. Opravdu byste měla jít domů. Neubližujte si. Za drsňáctví ještě nikdo metál nedostal.“

„Dobře,“ zopakovala Lena hlasitěji. „Děkuju vám za zavolání. Už musím jít.“

„Ale…“

Lena zavěsila a znovu se vysmrkala. Otírala si oči, dokud ji nezačaly pálit. Možná, že u doktora to bylo jiné, ale u policie se metály za drsňáctví dávaly pořád.

Lena zapnula počítač. Klikla na složku se záznamem z ultrazvuku a přemístila ji do koše. Klikla na Vyhledávání a zvolila Vysypání koše. Nepřestávala tisknout tlačítko myši. Srdce jí prudce bilo.

„Lee?“ Na dveře zabušil Paul Vickery a vešel do její kanceláře. Zarazil se. „Co se stalo? Někdo ti vytrhával chlupy z nosu?“

„Chytla jsem pitomou rýmu.“ Lena vyjela v nabídce zpátky nahoru, našla Úpravy a zvolila Zrušit přemístění do koše. Na Paula se podívala, teprve když se složka objevila zpátky na ploše. „Co je?“

„Už ses rozhodla, šéfová?“

Rozhodnutí. Zátah naplánovali na příští týden, ale informátor jim pověděl, že dnes večer dorazí velká dodávka. Ještě předtím, než přišla o dítě, se Leně moc nelíbilo, že akci posunují dopředu. Chtěla mít víc času na přípravu. Ostatní však její pocity očividně nesdíleli. Ze všech stran na ni tlačili, aby souhlasila. Všichni viděli víc peněz, víc zbraní, víc drog a delší uvěznění zločinců.

„Jo, kromě tebe to všichni vědí,“ řekla Paulovi.

„Jenom se ptám, věrná přítelkyně. Nemusíš se hned štětit.“

Lena zaslechla známý zvuk z počítače. Paul nebyl jediný, kdo začínal projevovat podráždění. Denise Bransonová jí poslala další e-mail. Lena očima přelétla první řádek, v němž stálo, že po včerejších přesčasech Lenino vyšetřování přesáhlo náklady ve výši jednoho miliónu dolarů.

„Hergot, holka.“ Paul jí četl přes rameno. „Pořádně jsi ji namíchla. Co budeš dělat?“

„Jakmile ji vyfotí do novin, uklidní se.“

„Vanhorn a Gresham,“ četl Paul v e-mailu. „V té firmě dělá právník Sida Wallera, ne?“

Lena zavřela e-mail a vstala. „Budeme si tahat stébla slámy a losovat, kdo půjde jako první do sklepa. Já budu stébla držet. Z každého týmu bude tahat jeden člověk.“

Paul se zazubil. „Ještě dobře, že mi dneska přeje štěstí, parťačko.“

„Už jste si všichni zkopírovali to schéma?“

„Jo. DeShawnovi jsem musel sebrat úhloměr.“

„Fajn. Budeme to trénovat, dokud to nebudeme znát zpaměti.“ Lena popadla bundu a měla se k odchodu.

„V dílně je sedmadvacet stupňů.“

„Díky za nejnovější informace o počasí.“ Lena si bundu oblékla a prošla chodbou. Stále měla hormony v nerovnováze. Pořád jí bylo zima, pokud ji zrovna nepolévalo horko. Na to se té pitomé ženské od doktora Benedicta měla zeptat, ne na něco, co se stalo před šesti lety.

Paul ji upozornil: „Skřípneš si to…“

„Kruci.“ Košile se jí skřípla do zipu bundy.

„Ukaž.“ Paul si před ni stoupl a začal se potýkat se zipem, jako by Leně byly tři roky. Nebyl jediný, kdo se k ní v poslední době choval citlivěji. Lena se domnívala, že vylučuje nějaké těhotenské feromony. Vlastně vylučovala.

„Připadá mi, že budeme mít problémy s Erikem. Chová se divně,“ poznamenal Paul.

„Jak?“

„Je moc tichý,“ odpověděl. „Tehdy v dodávce to byla legrace, ale něco skrývá.“

„A co?“

„To je právě to.“

Lena pozorovala Paulovy prsty, jež se snažily vyprostit košili ze zipu. Myslela na maličkou modrou mikinu, kterou objednala po internetu. Jaredova rodina skoro nábožně milovala fotbalový tým Auburnské univerzity. Lena manželovi vynadala za to, že vymaloval dětský pokoj, ale nedokázala odolat a minulý týden na internetu objednala maličkou mikinu s kapucí a emblémem Auburnských tygrů.

Na doručení musela čekat. Zajímalo ji, kdy zásilku dostane. Kdy v blízké budoucnosti přijde domů a najde tam maličkou mikinu čekající na droboučké ručičky, jež nikdy nebudou existovat?

„Lee?“ oslovil ji Paul. „Ty jsi duchem nepřítomná.“

Lena zavrtěla hlavou. „Už je pozdě Erika odvolat. Bude se prostě muset pochlapit.“

Paul konečně vyprostil košili ze zipu. „Ty tu velíš.“

To slovo ji dráždilo. Znělo jí posměšně.

„Mám to ale štěstí,“ zamumlala. Ve skutečnosti měl velet zástupce náčelníka, ale zabila ho obzvlášť agresivní forma leukémie a Denise Bransonová za něho zatím nenašla vhodnou náhradu. Lena ho nejdřív ochotně zastoupila, ale teď začínala vidět nevýhody svého nového postu.

„Koukej se tvářit chytře.“ Paul vypnul hruď a přitiskl se zády ke stěně. Zůstal tam stát v pozoru.

Lena se nemusela ptát, proč to dělá. Chodbou kráčel Lonnie Gray a telefonoval. Když si všiml Paula s Lenou, ukončil hovor. Bez úvodních řečí se zeptal: „Jak to vypadá?“

Lena mu odpověděla: „Trénujeme. Tentokrát nesmí dojít k žádné chybě. Wallera dostaneme.“

Gray stroze podotkl: „Přesně to je potřeba, vyšetřovatelko.“

„Ano, pane,“ přitakala. Věděla, že nemluví do větru. Nejeden detektiv neplánovaně odešel od maconské policie, protože zklamal náčelníka. „Máte moje slovo, že celý tým je stoprocentně připravený.“

„Můžete se na nás spolehnout, pane,“ dodal Paul. Choval se jako třeťák, který přinesl paní učitelce jablko.

„Dobře.“ Gray odměřeně kývl a pokračoval dál po chodbě. Lena měla dojem, že Vickerymu se smrskly koule. Vůči Grayovi také cítila úctu, ale doufala, že nevypadá, jako by se chtěla udělat pokaždé, když se objeví.

Jakmile náčelník odešel, Paul spráskl ruce. „Slyšela jsi ho. Tomu darebákovi to natřeme.“

Předběhl Lenu a zamířil ke služebně. Byl očividně nabuzený, a to nejen kvůli náčelníkovi. Zvláštně našlapoval na bříška chodidel, což mu dodávalo trochu zženštilý vzhled. Lena věděla, že Paul sloužil ve dvou misích v Afghánistánu a pak mu v paži uvízl kus šrapnelu. S pomocí fyzioterapie se dostal zpátky do formy, ale po delším pobytu doma se mu nechtělo vracet se do války.

Stále si však dokázal vychutnat pořádnou rvačku. Byl to jeden z mnoha rysů, které měli společné. Lena si nejdřív myslela, že jejich podobné povahy se stanou základem dobrého partnerství, ale už začínala chápat, že odlišný názor by možná přinesl větší rovnováhu.

Lena chovala velkou úctu k Jeffreymu Tolliverovi; částečně kvůli tomu, že když udělala chybu, vždycky jí to řekl.

Paul rozkopl dveře dílny. Budovou velkou jako hangár se nesl zvuk kovu narážejícího na kov. Sem vozili zabavená auta a lodě, aby je mohli rozebrat při hledání drog nebo kontrabandu. Také tu prováděli běžnou údržbu služebních vozů. Tři tu byly na zvedácích.

Mechanici vyklidili velký prostor, aby měl Lenin tým kde pracovat. Půdorys drogového doupěte byl deset a půl na osmnáct metrů a i ve velké budově, jako byla dílna, měli málo místa. Při práci používali stůl seržanta, který zrovna konal službu. Toho to rozzuřilo, ale příkaz byl příkaz. Lenu překvapilo, že jim Denise Bransonová prostor nesebrala. Byla na Lenu dost naštvaná a jako majorka uměla trestat druhé.

DeShawn Franklin, Mitch Cabello a Keith McVale stáli kolem stolu. Lena předběhla Paula. Protáhla krok, aby ji nepředhonil. V Grantově okresu byla jedinou ženou-vyšetřovatelkou mezi samými muži. Když podepisovala smlouvu, znala pravidla. Každý den musela neustále bojovat o své místo v hierarchii.

„Nazdar, šéfko.“ Mitch zvedl hlavu od schématu, které dostali od daňového odhadce. „Máš rýmu?“

Lena věděla, jak asi vypadá – má červené oči od pláče. Hřbetem ruky si otřela nos. „Jo. Chytla jsem ji od Jareda.“

„No bodejť, vždyť jste furt v posteli.“ DeShawn zahekal a ostatní ho napodobili.

„Držte huby, pitomci. Zrovna jsem na chodbě potkala náčelníka Graye. Dal mi jasně najevo, že máme buď přivézt Wallera na stanici, nebo se pakovat.“ Významně se podívala na DeShawna. „To platí i pro tebe, zlato.“

Mitch ústy posměšně zatroubil, i když všichni věděli, že DeShawn patří ke Grayovým oblíbencům.

Lena se rozhlédla po dílně. Mechanici odešli na oběd a seržant nejspíš trucoval ve svém autě. Tým B v noci hlídkoval u domu. Lena jeho členům řekla, že můžou přijít do práce později. Během zátahu měli jenom obklíčit dům, takže oproti ostatním nemuseli drilovat, co mají dělat uvnitř.

Někdo tam však scházel.

„Kde je Eric?“ zeptala se Lena.

„Podle zvuků sere,“ informoval ji DeShawn.

Lena se podívala na Paula, jemuž bylo na obličeji obvykle vidět všechno, co si myslí. Pořád si o Erika dělal starosti. Možná k tomu měl dobrý důvod. Když si člověk trochu poupravil jedno staré rčení, mohl by říct, že Erikovo břicho je okno do jeho duše.

„Stalo se něco, šéfová?“ zeptal se DeShawn.

Lena se pokusila tvářit jako vždycky. „Jo, mám v týmu samé poseroutky.“

Jak se dalo čekat, začali hučet a ukazovat prstem.

Lena jim nevěnovala pozornost. Podívala se na betonovou podlahu, kam přenesli půdorys domu. Měřítko přesně odpovídalo skutečnosti. Pracovna, dvě ložnice, koupelna, jídelna, kuchyně. Mohli si tu odkrokovat vzdálenosti, aby jim to přišlo přirozené, až se skutečně pustí do zátahu.

Jedinou neznámou zůstával sklep.

Petlice, patentní zámek, dřevěná závora. Nedalo se odhadnout, jak budou dveře do sklepa zabezpečené, i když o tom dlouho jalově uvažovali.

Největším problémem byli čtyři, možná pět mužů, kteří se obvykle nacházeli v domě. Někdy tam přes noc zůstalo pár feťáků, ale to bývalo jenom po víkendu nebo po nějakém mejdanu. Kolem půl osmé ráno začali přijíždět zákazníci – mládež cestou do školy a dospělí cestou do práce. O dvě, tři hodiny později začaly jezdit maminky v SUV, které si potřebovaly šňupnout, aby zvládly každodenní povinnosti. Kolem poledne nastávaly výkyvy, ale v půl páté se začali zákazníci zase hrnout a klid nastal až po třetí hodině ráno.

Tehdy přijížděl Sid Waller. S železnou pravidelností se objevoval na severním sjezdu z dálnice, odkud vjel do Allmanovy ulice, odbočil vlevo do Reddingovy a pak se ve své corvettě pomalu sunul po rozježděné štěrkové cestě k drogovému doupěti.

Obvykle se v domě zdržel tři hodiny. Nikdo netušil, co tam dělá. V tuhle denní hodinu bylo příliš nebezpečné poslat tam informátory. Tou dobou už o sobě stejně většinou nevěděli. Podle Paula tam Waller testoval zboží. DeShawn byl přesvědčený, že tam souloží s nějakými holkami. Denise Bransonová se domnívala, že počítá peníze.

Lena se modlila, aby to tam dělal všechno. Přála si přijít do tmavého, vlhkého sklepa a najít tam úplně sjetého, sexem zmoženého a naprosto zděšeného Sida Wallera, který bude schopen jenom bezmocně přihlížet, jak mu nasazuje pouta.

Zvedla hlavu. Všichni čekali na její reakci. DeShawn upřeně pozoroval své ruce, jako by uvažoval, jestli nepotřebuje manikúru. Mitch s Keithem si mezi sebou cosi mumlali, protože nedokázali mlčet, i kdyby jim člověk mířil na hlavu pistolí. Paul měl naprosto výmluvný výraz v obličeji. Připomínal nadšené, dychtivé štěně.

Zavrzaly dveře a do dílny s rozpačitým úsměvem vešel Eric Haigh. Paul měl pravdu. Na tom chlapovi bylo něco divného. Zdálo se, že moc váhá. Bylo to na něm velice dobře vidět, když se přidal k ostatním okolo stolu. Všichni byli připravení vyrazit, zato Eric se tvářil, jako by se nejradši vrátil tam, odkud právě přišel.

Nikdo z nich neměl růžový život.

„Dobrá, dámy,“ řekla posměšně Lena a tleskla do dlaní. „Už je rozhodnuto. Zítra brzy ráno udeříme.“

8. kapitola

ČTVRTEK

Sára se vezla na sedadle spolujezdce v Nellině pick-upu a dívala se na maconskou krajinu. Atlanta byla plná krásných zahrad a stromů, ale Sára se kdovíproč cítila víc doma tady, v lesích. Pocházela z města v Grantově okrese, které mělo univerzitu stejně jako Macon a leželo v té části Georgie, kde se stále žilo pomaleji. Sáře stačilo vidět stromy, aby měla pocit, že jí znovu pracují plíce. Sup, který jí seděl na rameni, se ze svého místa dočasně vznesl. Cítila se víc sama sebou.

Možná, že na její klid nemělo vliv jenom prostředí. Zatímco Nell nakupovala čisticí prostředky, Sára si zuřivě vylévala srdce v dlouhém e-mailu sestře. Tessina odpověď byla stejně dlouhá, ale místo aby obsahovala samá klišé o nutnosti všechno vydržet nebo si užít sladkou pomstu, bylo v ní několik seznamů. V jednom Tess vyjmenovala deset věcí, které se jí moc líbí na Willu Trentovi. Ve druhém vypsala tři nejhloupější vtipy, jež jí kdy řekl jejich otec. Ve třetím osm nových slov, která řekla před svou dcerkou Izzií a za něž nejspíš půjde do pekla. Ve čtvrtém zmínila šest důvodů, proč nikdy nikdo nedokáže upéct tak skvělé sušenky jako jejich babička. V pátém vyjmenovala pět věcí, které dělá jejich matka a které se obě zapřisáhly nikdy v životě nedělat, ale stejně se jich skoro denně dopouštějí.

Jediná přímá poznámka o Sářině situaci se nacházela v post skriptu.

Prosím tě, nezačni zase poslouchat Dolly Partonovou, stálo tam.

„Já to dělám pořád,“ ozvala se Nell.

Její poznámka Sáru vytrhla ze zamyšlení. „Cože?“

„Každou chvíli si vzpomenu na Jeffreye a usměju se.“ Nell se usmála. „Měl hrozně rád lesy. Na střední se po nich pořád toulal.“

Sára otevřela ústa, aby ji opravila, ale rozmyslela si to.

„To nic,“ ujistila ji Nell. „Jen si zapamatuj, na co jsi zrovna myslela, abys to mohla říct Jaredovi, až se probudí. Všichni se tomu zasmějeme.“

Sára přikývla. Tenhle refrén už znala. Nell s ním začala ve chvíli, kdy odešly z nemocnice. Potřebovala sehnat čisté pyžamo, aby ho Jared měl po ruce, až se probudí. Chtěla, aby dům byl čistý, až se Jared probudí. Sára ji neokřikovala. Viděla, že jen díky tomu se nezhroutila.

Nell zapípal mobil. Měla na něm zapnutou navigaci, která ji vedla k Leninu a Jaredovu domu. „Nejspíš to bude tady,“ zamumlala a vjela do pomalé pravotočivé zatáčky.

Sára sevřela rty. Nell řídila jako babička. Nikdy nepřekročila povolenou rychlost a zpomalovala, aby ji mohlo předjet každé rychlejší auto. Občas zastavila, aby se podívala na značku, nebo něco poznamenala o nějakém chodci. Čas vnímala jako typická maloměšťačka. Na maloměstě se spěch považoval za hrubost a troubilo se tam, pouze pokud uprostřed silnice stál pes.

Nell si prohlížela domy v ulici. „Nevypadá to tak zle,“ poznamenala. Od chvíle, kdy nastoupily do jejího auta, o Maconu nic pozitivnějšího neřekla. „Připadá mi, že tu všichni stavěli podle nákresů ve stejném časopise.“

Sára se podívala stejným směrem jako ona. Parcely působily stejně, ale domy na nich nebyly příliš velké ani neměly přistavěné pokoje, ve kterých nikdy nikdo nebude spát. Místní udržovali své trávníky. Na příjezdových cestách stála rodinná auta a na verandách visely americké vlajky. Ulice vypadala přesně tak, jak si člověk představoval místo, kde bydlí dva policisté.

Nell už navigaci nepotřebovala. Zaparkovala poblíž bílé dodávky GBI, v níž jezdil forenzní tým. U otevřených zadních dveří stál Charlie Reed. Jakýsi mladší muž mu podával plastové bedýnky, které Charlie opatrně ukládal do nákladního prostoru. Sára poznala zapečetěné sáčky na důkazy, které si pamatovala z doby, kdy pracovala jako soudní lékařka. Znovu se začala vynořovat minulost, obzvlášť když si všimla dvou policistů, kteří postávali u služebního vozu na konci ulice.

„No,“ řekla Nell. Prohlížela si dům s určitou úzkostí.

Sára uhodla, že žena očekávala spíš stavbu podobnou čarodějnické chýši, a ne malebný jednopatrový domek pobitý prkny, který stál na strmém kopci. Byl dlouhý, úzký a měl průchozí pokoje situované v řadě za sebou. Vchodové dveře se nacházely uprostřed fasády. Na verandě místo americké vlajky visel oranžovomodrý transparent s logem Auburnské univerzity.

Nell ho podle všeho schvalovala. „Aspoň že nezapomněl, odkud pochází.“

Sára něco zamumlala, což si Nell mohla vyložit jako povzbuzení. Možná ne jí, ale Sáře dělalo potíže představit si, že v tomhle domě bydlí Lena. Trávník připomínal tmavě zelený koberec. Kolem schránky na dopisy kvetly petúnie s dlouhými stonky. Cestičku k domu lemovaly trsy střapaté ozdobné trávy. Dveře domku měly červenou barvu a v dřevěných truhlících na verandě rostly další petúnie. Sára si nedovedla představit Lenu, jak se stará o květiny, natož aby si sedla a udělala si poznámky z knihy o feng-šuej.

„Jdeš taky?“ zeptala se jí Nell.

Sára otevřela dveře. Ve srovnání s vydýchanou kabinou pick-upu bylo v domě chladno. Policisté na konci ulice je zvědavě pozorovali. Sára jim zamávala. Oba na ni kývli.

„Zavolám Vačnatci a zeptám se ho, jestli už mluvil se sestrou z nemocnice.“ Nell otevřela telefon a vyťukala na něm číslo. Založila si ruku v bok, a zatímco čekala, až se jí manžel ozve, prohlížela si domek.

Sára doufala, že si Nell svůj nápad rozmyslí. První půlhodinu cesty probíraly, co bude úklid místa činu zahrnovat. Sára si ke konci přestala brát servítky, ale zdálo se, že Nell se jenom utvrdila ve svém rozhodnutí.

„Jak mu je?“ zeptala se Nell do telefonu.

Sára poodešla od auta, aby měla soukromí, a zamířila k dodávce forenzních techniků. Když zafoukal vítr, Sára si rukama přejela po pažích a zalitovala, že si nevzala mikinu.

„Doktorko Lintonová.“ Charlie Reed se na ni usmál. Vypadal dobře, až na pěstěný nakroucený knír, který mu dodával vzezření barového zpěváka. „Řekněte mi prosím, že se Amandě konečně povedlo přemluvit vás, abyste pro nás pracovala.“

„Proboha, kdepak.“ Pracovat pro Amandu Wagnerovou bylo asi to poslední, co by si Sára přála. „Přijela jsem se známou.“ Ukázala na Nell. „Je to matka Jareda Longa.“

„Aha.“ Charlie se přestal usmívat. „Doufám, že nechce vidět…“

„Něco mnohem horšího. Chce to tam uklidit.“

Charlie Sáře gestem naznačil, aby ho následovala před dodávku. Podíval se na Nell, nejspíš aby se ujistil, že je nemůže slyšet. „Vypadá to tam dost zle. Není to tak hrozné jako na většině jiných míst, ale střílelo se tam z brokovnice a pak došlo k docela velké rvačce. Množství krve…“

Sára zvedla obě ruce. „Ochotně bych odsud hned zmizela, kdyby se mi ji povedlo přemluvit, aby jela se mnou.“

Charlie se znovu podíval na Nell. Její odhodlání na ní muselo být vidět. „V tom případě je dobře, že vás má s sebou, abyste to tam s ní prošla.“

„Pořád se ji snažím přemluvit, aby změnila názor.“

„Nevypadá jako typ, který si dá říct,“ poznamenal Charlie. „Můžu vám v rychlosti nastínit situaci, jestli chcete.“

Sára přikývla a zastyděla se, že tolik baží po podrobnostech.

Charlie nasadil zkušený tón. „Muž, jemuž říkáme útočník číslo dvě, se dovnitř dostal předním oknem.“ Ukázal na příslušné okno. Na bílém rámu byly černé šmouhy od daktyloskopického prášku. „Velmi pravděpodobně k tomu použil kapesní nůž. Zastrčil ho mezi okenní rámy a odsunul zástrčku.“

Sára přikývla. Způsob vniknutí do domu byl typický pro vloupání.

Charlie pokračoval: „Z otisků prstů odhadujeme, že útočník číslo dvě potom otevřel dveře a pustil do domu muže, kterého jsme označili jako útočníka číslo jedna. Podle zbytků střelného prachu na podlaze a stěnách lze soudit, že první útočník stál v obýváku, když poprvé vypálil z brokovnice. Byla to remingtonka 870, ráže dvacet osm, s upilovanou hlavní.“

Sára z minulých případů věděla, že rána z pušky z takové vzdálenosti dokáže rozsekat kus překližky tlustý přes centimetr. Když broky vyletěly z upilované hlavně, rozlétly se do stran, což bylo nejspíš jediným důvodem, proč Jared nepadl na místě mrtvý.

„Četl jsem záznam o příjmu do nemocnice,“ řekl Charlie. „Podle mého předběžného ohledání se broky většinou shlukly v kruhu o průměru dvacet centimetrů v hrudníku oběti, zhruba mezi druhým a sedmým hrudním nervem, a některé pronikly lebkou. Na místě jsme našli několik broků zarytých do dřeva v okolí dveřního rámu. Lze se domnívat, že většina broků zasáhla tělo oběti.“

Sára už si odvykla naslouchat lidem, kteří mluví, jako by podávali svědectví. „Jared stál ve dveřích?“

„Ano. Oběť se nacházela takřka přesně uprostřed dveří. Nejspíš měl ruce zkřížené na hrudi nebo předpažené. Podle nemocničního záznamu neměl na pažích ani rukou žádné rány. Připnul si opasek s nářadím, odkud pak vyšetřovatelka Adamsová zřejmě vytáhla kladivo.“

Sára o tomto detailu uvažovala. Nemyslela si, že by Lena měla v ložnici kladivo, i když kdo ví, čeho byla schopná.

Charlie mluvil dál: „Adamsová kladivem udeřila prvního útočníka, toho střelce, ve dveřích ložnice.“ Ukázal si těsně pod oko. „Špička nástroje se mu zasekla do očního důlku a prošla přímo sklivcem. Puška vystřelila podruhé a v protější stěně udělala díru o průměru zhruba dvaatřiceti centimetrů. Útočník v určitém okamžiku upadl na zem a tam mu Adamsová vyprostila kladivo z obličeje. Našli jsme cákance a kusy kostí na stěnách zhruba pětadvacet až čtyřicet centimetrů vysoko od podlahy, takže v tu chvíli nejspíš ležel na zádech. Když nástroj zvedla, trochu tkáně vystříklo na strop.“ Charlie se otřásl. „Promiňte, kladiva mě děsí.“

„Nejste sám.“

„Nicméně.“ Znovu se otřásl. „V určitém okamžiku se útočník číslo dvě pokusil svého druha zachránit. Podle zbytků střelného prachu stál nějakých sto osmdesát centimetrů od ložnice, když třikrát vystřelil z pětiranného revolveru Smith a Wesson. Místo Adamsové ale trefil svého kamaráda. Nevím přesně, jak se to stalo, ale útočník číslo jedna stál zády ke dveřím, když to dostal. Krátce potom očividně padl k zemi. Potom upadl i ten druhý a Adamsová se po něm vrhla.“

„Druhý útočník upadl dřív, než ho uhodila?“

„Padl na kolena,“ objasnil jí Charlie. „Promiňte. V krvi na podlaze, kam se svezl, jsme našli otisky kolen a rukou. V tu chvíli ho vyšetřovatelka Adamsová pravděpodobně udeřila pažbou pušky. Je na ní krev a vlasy a na stěně a na posteli jsme našli stříkance. Je to zhruba osmdesát centimetrů vysoko od podlahy, což znamená, že se musela pořádně rozmáchnout. Vyražené zuby jsme uložili mezi důkazy, takže je aspoň matka neuvidí.“ Znovu se podíval na Nell. Už dotelefonovala a hrabala se vzadu na korbě auta v taškách s čisticími prostředky.

„Co se stalo, když Adamsová zneškodnila druhého střelce?“ zajímala se Sára.

„Dorazili sousedi.“ Charlie kývl směrem k silnici. „Bydlí tu další dva policajti, jeden záchranář a jeden hasič. Teda pardon, hasička. Masáží se jim povedlo rozpumpovat Jaredovi srdce. Naštěstí pro mne policajti, kteří měli službu a přijeli na tísňové zavolání, nešli do ložnice. Když jsem dorazil, bylo to tam v podstatě nedotčené.“

„Povídal jste, že se Jaredovi zastavilo srdce?“ optala se Sára. To by vysvětlovalo, proč ho odvezli do nejbližší nemocnice, a ne do traumatologického centra.

„Správně,“ přitakal Charlie. „Pokud to dobře chápu, sousedi na oběti docela dlouho pracovali, než přijela sanitka. Abych se přiznal, překvapuje mě, že to ten kluk přežil. Ztratil hodně krve. Odhaduju – a necitujte mě, dokud to nespočítám přesně – že možná tak dva litry.“

Sára jeho informaci vstřebávala. Pokud měl Charlie pravdu, tak Jared utrpěl krvácení třetího stupně a ztratil třicet až čtyřicet procent krve. Respirační tíseň a selhání orgánů nastaly až po prudkém zvýšení tepové frekvence. Kdyby sousedi neprovedli masáž srdce, Sára by se s Nell dnes ráno nesešla v nemocnici, ale v pohřebním ústavu.

A to pominula vážnost zranění, která krvácení způsobila.

„Nazdar,“ pozdravila Nell. Do rukou se jí zařezávala ucha igelitových tašek, ale když se Sára nabídla, že jí nějaké vezme, zavrtěla hlavou. „Jsem Darnell Longová, Jaredova máma,“ řekla Charliemu.

„Charlie Reed,“ odpověděl. „Pracuju pro stát. Mrzí mě, co se stalo vašemu synovi, paní Longová. Vím, že je v dobrých rukou.“

„Pán nám vždy naloží jen tolik, kolik uneseme.“

Charlie propletl prsty obou rukou. „Kdo mě následuje, nebude chodit ve tmě.“

Nell se zatvářila překvapeně nad tím, že forenzní technik cituje z Bible. Sára její údiv sdílela. Charlie jí nikdy nepřipadal jako náboženský typ. Ale narodil se na Jihu, kde miminka Písmo svaté sála s mateřským mlékem.

„Měl bych se zase dát do práce.“ Charlieho úsměv naznačoval, že ho reakce obou žen potěšila. „Omluvte mě, dámy.“ Vyrazil zpátky k dodávce.

„Páni,“ poznamenala Nell, zatímco se dívala, jak Charlie odchází. Sára začínala chápat, že to slovo není zcela neutrální. Nell ho poprvé použila, když uviděla plné parkoviště striptýzového klubu vedle obchodu s levným zbožím.

„Co je to za knírače?“ zeptala se Nell.

„Charlie je jeden z nejlepších forenzních expertů ve státě. Je moc milý. Záleží mu na tom, co dělá.“

„Páni.“ Nell se na víc nezmohla a vyrazila po příjezdové cestě k domu. Tašky byly těžké a Sára viděla, jak jí jejich ucha zaškrcují krevní oběh v prstech.

„Opravdu s tím nechceš pomoct?“ zeptala se.

„Zvládám to, díky.“ Když však Nell zdolávala poslední úsek cesty, chrčela námahou.

Před garáží stála Jaredova služební motorka. Reflektor nade dveřmi stále svítil. Sára se ohlédla do ulice. Bylo zcela zřejmé, že v domě bydlí policista. Motorka musela být v noci v záři reflektoru velice dobře vidět.

„Co s tím uděláme?“ zeptala se Nell. Přes dveře byla natažená policejní páska, ale Charlie dům ještě nestihl zaplombovat.

„Ještě jim nějaká zbyla,“ odpověděla Sára a strhla pásku. Dveře zatím neotevřela. „Nell, chci ti ještě jednou říct, že tohle není ani trochu dobrý nápad. Bude to mnohem horší, než si myslíš. Došlo tam ke rvačce a Jared ztratil hodně krve. Bude na zdech, na podlaze, prostě úplně všude. Je to biologické riziko. Zdravotnický odpad se musí řádně zlikvidovat. Opravdu to musíš přenechat profesionálům.“

Nell zvedla těžké tašky. „Řekla bych, že binec uklidit umím.“

„Klidně ti na to půjčím. Nebo ti ty peníze dám. Je mi jedno, co…“

„Ne,“ zarazila ji Nell a z tónu jejího hlasu bylo zřejmé, že už se o tom nechce dál bavit. „Děkuju.“

Stála tam a čekala. Sára nakonec stiskla kliku a strčila do dveří, aby se otevřely.

Ucítily zápach, jenž je typický pro všechna místa činu. Ne kovový pach krve, který vzniká při oxidaci železa, ale nepříjemný odér strachu. Sára vždycky pevně věřila v intuici. Lidský mozek má základní funkci, která každého živého tvora upozorňuje na nebezpečí. Sáře právě tato část začala pracovat na plné obrátky, když prošla dveřmi Lenina a Jaredova domu.

Zemřel tam jeden muž a dva byli málem zabiti. Jedna žena tu bojovala o život. V zatuchlém vzduchu se vznášelo násilí.

Sára sledovala, jak Nell všechno vstřebává. Změnila držení těla a málem upustila některé tašky. „Nechceš se posadit?“ navrhla jí Sára.

„To není třeba.“

„Pojď, sedneme si.“

Nell zavrtěla hlavou a rozhlédla se po obývacím pokoji. Byl otevřený a propojený s kuchyní. Okny dovnitř proudilo sluneční světlo a na stropě nad pohovkou se s tichým skřípěním otáčel větrák. Tady se nic zlého neodehrálo. Nebyl tu převrácený nábytek. Stěny měly tlumenou, světle šedou barvu. Nepořádek byl jenom v kuchyni, která právě očividně procházela rekonstrukcí. V úhledném komínku tu ležela plochá balení nesestavených skříněk. Místo dřezu sloužil kbelík ve starém podstavci na umyvadlo. V rohu stála myčka omotaná elektrickým kabelem a odtokovou hadicí. Sporák někdo odtáhl ode zdi, ale Sára viděla, že přívod plynu zůstal připojený.

„Je úplně stejný jako Jeffrey,“ řekla bez přemýšlení.

Jeffrey musel neustále mít něco rozdělaného. Opravoval staré auto. Přidělával druhé umyvadlo do koupelny. Přestavoval kuchyň. Opravováním si dodával pocit, že něco umí, i když už to nedokázal dokončit. Když chodil se Sárou, místo vnější stěny kuchyně měl kus tlustého igelitu. Lednici postavil do jídelny. Předním oknem vedla zahradní hadice, která se napojovala na různé ventily ve výrobníku ledu.

„Jeffrey vždycky rád pracoval rukama,“ poznamenala Nell. Postavila tašky na kuchyňskou linku, kterou tvořil kus dřevotřísky na dřevěných hranolech. Přejela prstem po dřevě a očima zalétla ke kbelíku-dřezu a podívala se na holou, ale čistě zametenou podlahu. „Myslím, že je dobrá hospodyně. Jared by ani náhodou takhle neuklidil.“

Sára neodpověděla. Lena byla vždycky čistotná. Její stůl na policejní stanici vypadal jako vystřižený z katalogu s kancelářským nábytkem.

„Řeknu jeho tatínkovi, aby to tu za něj dodělal.“ Nell kývla k naskládaným krabicím. „Vačnatec je za den dá dohromady. Pomůžu mu pověsit horní skříňky. Spodek může udělat sám. Myslím, že nemají pracovní desku, ale vybereme něco, co…“ Zarazila se. Sára se podívala stejným směrem jako Nell. Na pohovce ležel polštář a úhledně složená přikrývka. Na konferenčním stolku byl dálkový ovladač a brýle. Vedle stála sklenice vody a plastové pouzdro na zubní rovnátka.

„Haló?“ Otevřenými dveřmi vešla do domu Faith Mitchellová. S Nell a Vačnatcem se setkala už v nemocnici. Sára je představila.

„Zrovna jste dorazily?“ zajímala se Faith.

„Ano, madam.“ Nell nedokázala odtrhnout oči od pohovky. Faith si polštáře a přikrývky zřejmě všimla, ale nijak je nekomentovala. Vrhla na Sáru úsměv, který jasně říkal, že už tak mají dost nepříjemností.

„Mluvily jsme s Charliem,“ řekla Sára.

„Pořád dává věci do dodávky.“

Nell začala šustit taškami a vyndavat z nich nakoupené věci. Hodila na dřevotřískovou linku krabici rukavic a bouchla do ní lahví sava.

Faith procházela obývacím pokojem, brala do rukou věci a očividně se pokoušela do místa vcítit. Willova parťačka byla o rok mladší než on, a než začala pracovat u GBI, působila u atlantské policie. Stejnou měrou oplývala pragmatismem a cynismem. Sára si nemohla přát nikoho lepšího, aby Willovi kryl záda. Faith byla chytrá a schopná. Velice nerada riskovala. Jinými slovy představovala naprostý opak Leny Adamsové.

Také byla příšerně zvědavá. Procházela místnost s kritickým výrazem, prohlížela si závěsy a zařízení stejně neúprosně jako Nell.

Sáře připadalo, že pomalu začíná chápat, proč sem přijely. Nell nechtěla jenom uklidit. Protože ji Lena vystrnadila z Jaredova nemocničního pokoje, vnikla do jejího domova.

Nell všechno vybalila a opřela se rukama o dřevotřískovou linku. „Asi bych se tu nejdřív měla porozhlédnout.“

Nemělo smysl hádat se s ní. Nell se očividně pevně rozhodla. Sára s Faith ji mlčky následovaly na chodbu.

Nedošla daleko. Zastavila se hned před koupelnou pro hosty. Sprchový závěs byl odhrnutý. Vedle lahvičky šampónu ležel špinavý kus mýdla. Prkénko na záchodové míse bylo zvednuté. Na pultě neuspořádaně stály pánské toaletní potřeby – deodorant, holicí strojek a pěna na holení, odrbaný kartáček na zuby a poloprázdná tuba s pastou. V umyvadle ležely krátké vousy, které si Jared oholil a zapomněl je spláchnout do odpadu.

Nell šla dál chodbou a mumlala: „Takže ho vyhodila i z koupelny.“

„V životě bych nesdílela koupelnu s chlapem, i kdyby mi za to platili,“ zamumlala Faith stejně tiše.

„Amen,“ pronesla Sára a ploužila se za Nell. Překročila místo označené bílou křídou, kde Charlie odebral vzorky DNA. Když se Sára podívala na tvar značky, usoudila, že si tam někdo odplivl, nejspíš aby naznačil svůj postoj.

Což jenom potvrzovalo domněnku, že střelci si své oběti nevybrali náhodně.

Na každé straně chodby se nacházel prázdný pokoj. V prvním si Lena s Jaredem zřídili pracovnu. Druhý vypadal jako další nedokončený projekt. Stěny měly veselou žlutou barvu a dveře šatníku ležely na dvou kozách. Nell zavrtěla hlavou, když místnost míjela, a nejspíš ji v duchu přidala na seznam Vačnatcových povinností. Zastavila se kousek od Leniny a Jaredovy ložnice.

Prudce se nadechla a roztřesenýma rukama se zachytila dveřního rámu.

Charlieho odhad byl příliš umírněný. Přestože uběhlo hodně času, kaluž krve na místě, kam dopadl Jared, ještě nebyla úplně sražená. Vlhký povrch se ve světle leskl. Kaluž lemovala tmavá krusta, která se částečně vpila do dřevěné podlahy.

Zbytek krve dávno uschl a zůstaly po ní tmavé skvrny, jež svědčily o drsném zápasu. Strop a stěny nevypadaly nejhůř. Na podlaze se mísily otisky velkých bot s otisky Leniných bosých chodidel. Byly tu stříkance a kapky. Otisky kolen a rukou. Šmouhy v místě, kde se pod Jaredovým tělem shrnul koberec. Nacházely se zde stopy, které svědčily o tom, že se někdo snažil doplazit k posteli. Další otisky bot naznačovaly, kde sousedé a první policisté, kteří na místo dorazili, začali oživovat Jareda. Když odcházeli, museli všichni být celí od krve. Dlouhé červené šmouhy se dokonce vsákly i do spár mezi dlaždicemi na podlaze koupelny.

O dění v domě nejvíc vypovídalo okolí dveří do ložnice. Tady Jareda postřelili. Tady se Lena poprvé pustila do vetřelců. Krvavé stříkance na zdech a na stropě by mohly fungovat jako forenzní učebnice. Byly různě velké, měly různý tvar a pomohly by zmapovat každou sekundu očividně lítého boje. Neležely tu už vyražené zuby a úlomky kostí. Kladivo a zbraně už patřily k důkazům, ale v každém koutě číhal stín smrti.

Nell se zadrhl hlas. „Nemůžu… Nevím, co…“

Sára mlčela.

Nell popotáhla, ale nerozplakala se. „Myslíte, že by na to stačil vysavač s vodní…“ Hlas jí odumřel a pevněji sevřela rozštípaný rám dveří.

Sára se podívala na Faith, ale ta jenom zavrtěla hlavou.

„Tak dobře.“ Nell se vrhla do pokoje a šla k šatníku. I když byla opatrná, nemohla se vyhnout krvi. Kráčela po zaschlých krvavých otiscích bot. Po otiscích bot a rukou.

Vysokým hlasem řekla: „Jared se vždycky cítil líp ve svém pyžamu.“ Začala otevírat zásuvky, jejichž obsah už nejspíš vyfotografovali a zaznamenali členové Charlieho týmu. „Žádný pořádný mužský nesedí v posteli v nemocniční košili. Vím, že si bude chtít co nejdřív obléct něco normálního.“

Sára s Faith stály u dveří a mlčky přihlížely, jak se Nell probírá Leninými a Jaredovými osobními věcmi. Horní tři zásuvky očividně patřily Leně. Její spodní prádlo bylo většinou praktické, ale Nell se podařilo najít i něco trochu frivolnějšího. Pokaždé pohrdavě zabručela. Spodní šuplíky byly Jaredovy. Ležely v nich kraťasy, trika s krátkým rukávem a spodky. Většinu dne nosil uniformu. V šatníku mu nejspíš visel jeden oblek, který nosil na svatby a pohřby, a asi tam měl i několik roláků a plátěných kalhot pro méně formální příležitosti.

Nell přestala hledat. Založila si ruce v bok a rozhlédla se po místnosti. „Jsem si jistá, že nepřestal nosit pyžamo.“

Sára mlčela, ale když Nell přistoupila k nočnímu stolku, ozvala se. „Nell.“

Oslovená vzhlédla, ale ruku z madla na zásuvce nesundala.

„Nejspíš patří Leně.“ Sára ukázala na knížku vedle krému na ruce a pomády na rty. Na první pohled se jednalo o romantický příběh.

Když se Nell nehýbala, Faith dodala: „Na tom, co manželka vašeho syna skrývá v nočním stolku, určitě není vůbec nic zajímavého.“ Pokračovala: „Vlastně i váš syn, když se to tak vezme.“

„Co to ksakru má…“

Přerušil ji zvuk motorek. Sára se otočila. Dveře domu byly otevřené dokořán a po ulici jelo přinejmenším šest mužů na motorkách. Sára znala policajty a věděla, že se přijeli postarat o Jaredovu matku. Právě včas.

Faith se chopila příležitosti a navrhla Nell: „Co kdybyste si šla popovídat s Jaredovými kamarády? Určitě chtějí vědět, jak mu je.“

„Nemám čas dělat všem mámu,“ zabručela Nell, ale stejně vydusala z místnosti.

Sára si svůj názor nechala pro sebe. „Mluvila jsi s Charliem?“

„Už mě informoval.“ Faith se ještě jednou podívala do ložnice. „Za několik minut Nell zavolají z nemocnice. Jaredovi se zvýšila horečka.“

„Má infekci?“

„Sestra to tvrdí.“

Zdravotní sestry se v těchto věcech málokdy mýlily. Sára myslela na Nellinu železnou rozhodnost a na plány, které v několika posledních hodinách připravila na dobu, až se Jared probudí. „Jestli umře, Nell to nepřežije.“

„Ti nejsilnější vždycky trpí nejvíc.“

Sára přitiskla bradu k hrudi.

Faith vešla do ložnice a se samozřejmostí policistky klidně přešla po zaschlé krvi. „Asi bych se měla podívat po tom pyžamu. Třeba to Nell dodá pocit, že mu pomáhá.“

„Možná.“ Sára se opřela o zárubeň dveří, zatímco Faith hledala v šatníku. Zírala na otisky bot na podlaze. Zaschlá krev se drolila, ale Charlie s ní zacházel opatrně. Sára si dokázala vybavit, co se na místě dělo. Ještě dobře, že Lena měla tak malé nohy. Sára neustále zapomínala, jak je drobná. Měřila sotva sto šedesát centimetrů a vážila možná padesát kilogramů i s postelí.

Charlie Reed povídal, že ze sousedství přiběhli čtyři lidé. Podle krvavých stop se dalo soudit, že každý z nich čekal u dveří koupelny, až na něj přijde řada při oživování Jareda. Tím pádem dvoje otisky bot patřily útočníkům. Oba měli kovbojské boty s plochou plastovou podrážkou, která v krvi zanechala otisky podobné vykřičníkům. Jeden z nich měl do podpatků vyřezanou lebku se zkříženými hnáty. Druhý pár bot byl laciný, s obyčejným vzorkem. Oba muži šmajdali, pravděpodobně od jízdy na motorce.

Byly tu však další otisky.

Sára přistoupila k posteli, klekla si a zeptala se Faith: „Ti útočníci byli dva, viď?“

Faith se hrabala v šatníku, a tak její odpověď zněla tlumeně. „Přesně tak.“

„Přišli sem čtyři lidi?“

„Hmmm…,“ protáhla Faith. „Jo. Dva policajti, jeden záchranář, co zrovna nesloužil, a ta hasička.“

„Co je tohle?“

Faith se otočila.

Sára ukázala na otisk boty přímo u Jaredova nočního stolku. Patřil také vysoké botě, ale byl větší než druhé dva a na podpatku bylo dobře patrné logo protiskluzových gumových podrážek Cat’s Paw.

Faith se otočila zpátky k šatníku. Nezdálo se, že by ji to zajímalo.

„Charlie to určitě má.“

„Ale podívej se na ty stopy. Lena byla bosa. Útočníci měli kovbojské boty.“ Sára ukázala na ostatní otisky. „Dva sousedi měli tenisky, třetí nejspíš bačkory a ta hasička přišla jenom v ponožkách.“

Faith sundala z police několikery tepláky a přidala k nim triko z koše na špinavé prádlo. „Tohle vypadá jako pyžamo, ne?“

Sára se pomalu napřímila. „Tebe nezajímá, že tu možná včera v noci byl třetí útočník?“

„Chceš říct, že odbývám svoji práci?“

„To ne.“ Sáru Faithina odpověď pořádně uzemnila. „Samozřejmě, že ne.“

„Zapomínáš na záchranáře.“ Faith vypočítávala na prstech. „Byly tu tři týmy. Nejdřív vynesli Jareda a pak druhého útočníka. Toho prvního odvezli do márnice. Takže tu bylo minimálně dalších šest chlapů, což je dalších dvanáct možných otisků. A kdo ví, kolik se tu potloukalo maconských policajtů.“

„Charlie povídal, že přivolaní policajti zůstali venku.“

„Opravdu?“ Faith se netvářila moc nadšeně, ale Sára mluvila dál.

„Taky říkal, že první sanitce to sem chvíli trvalo. Krev, která nebyla Jaredova, by za pět, maximálně deset minut uschla. Takže pokud záchranáři schválně nešlápli do kaluže kolem něho a pak sem nepřišli, není v žádném případě možné, aby třetí otisk patřil některému z nich.“ Sára svá slova ještě zdůraznila. „Ten, kdo tady nechal tenhle otisk, tu byl v době zločinu.“

„Tam upadl ten druhý útočník,“ řekla Faith a snažila se, aby to znělo rozumně. „Jeden z prvních záchranářů ho určitě prohlédl. Těžko by sem vletěli, postarali se o jedno tělo a druhá dvě tu nechali bez povšimnutí ležet.“

„Záchranáři s největší pravděpodobností měli boty od 5.11 Tactical.“ Tuto kotníkovou obuv vyráběnou speciálně pro záchranáře a hasiče Sára znala. „I bez toho už krev byla zaschlá, když dorazili. Žádné další stopy po záchranářích tu nejsou. Dokonce ani kolem místa, kde ležel Jared.“

Faith si zhluboka povzdechla. „Včera v noci se v tomhle pokoji dělo plno věcí. Nedá se říct, jak se sem ta stopa dostala.“

Sára přikývla, ale jenom proto, že se nechtěla hádat. Bylo vysoce pravděpodobné, že některý ze záchranářů před odchodem z domu prohlédl i druhého útočníka. V žádném případě by nad ním však nestál a nesklonil se k němu. Klekl by si a zkontroloval by základní životní funkce. Neměl by důvod stoupnout si k nočnímu stolku, ledaže by to byl hadí muž.

„Koukni,“ řekla Faith a zavřela dveře šatníku. „Vím, že jsi dobrá, Sáro, ale tohle místo činu ohledává Charlie. Je tu v podstatě od chvíle, kdy odnesli Jareda. Možná, že ten otisk je od Charlieho boty nebo ho udělal některý z jeho kluků. Anebo patří některému záchranáři, který zakopl nebo šlápl, kam neměl, kdo ví. Charlie vylučovací metodou zjistí, čí ta stopa je. Ten proces znáš. Udělá pro to všechno.“

„Máš pravdu,“ souhlasila Sára. Dokázala však poznat, kdy Faith lže. Očividně bylo ve hře ještě něco jiného.

„Tak pojď. Podíváme se, jestli můj plán zafungoval,“ vybídla ji Faith a vyšla z místnosti.

Sára usoudila, že Faith očekává, že půjde za ní. Naposledy se podívala na otisk boty a vyrazila na chodbu. Nemohla přestat uvažovat jako soudní lékařka jenom proto, že už několik let nepracovala v oboru. Logo Cat’s Paw na podrážce o majiteli boty mnohé prozrazovalo. Byl šetrný a boty si nechal radši nově podrazit, než aby je vyhodil. Podle velikosti měřil minimálně sto osmdesát centimetrů. Měl práci, která vyžadovala, aby nosil nevodivé a neklouzavé podrážky – nejspíš to byl mechanik, elektrikář nebo stavař. Analýza by prokázala, jestli v porézní gumové podrážce nezůstal nějaký olej nebo zbytky zeminy. Tím by se dalo zjistit, kdo útočníkům pomáhal. Kromě toho by stačilo jednoduše obvolat opravny obuvi v okolí a zeptat se, kdo si v nich nechal podrazit boty značkou Cat’s Paw.

Nejspíš se tím právě zabýval některý člen Charlieho týmu.

Faith měla pravdu. Charlie svou práci dělal velice dobře. Faith ostatně také. Pokud něco skrývali, nejspíš k tomu měli dobrý důvod a Sára si musela stále připomínat, že je jenom outsider, který jim nahlíží pod pokličku. I když to cítila jinak.

Faith stála u otevřených domovních dveří. Venku na ulici se motorizovaní policisté ochranitelsky shlukli kolem Nell. Všichni se chovali uvolněně a hodně mluvili. Sára si byla jistá, že Nell vyprávějí o Jaredových hrdinských činech. Nezáleželo na tom, zda jsou pravdivé. Pokud šlo o smyšlené příběhy, policajti byli vynikající vypravěči.

„Jsem vedle z toho, že mě poslechli,“ přiznala Faith. „Požádala jsem je, aby udělali sbírku na úklidovou službu. Říkala jsem si, že ani naše paní Vyřídilka nebude tak nezdvořilá, aby ji odmítla.“

Sára se proti své vůli zasmála. „To bylo hodně chytré.“

„Je to jeden z Amandiných triků – ale neprozraď jí, že ho používám. Lidi si myslí, že se na ně někdo bude koukat skrz prsty, když si na úklid svého bince najmou někoho jiného. Podle mého je to typický jižanský přístup.“ Vrátila se do kuchyně. „Uvidím, jestli se mi je povede přimět, aby přiložili ruku k dílu a dodělali tu kuchyň. Kdybych měla umývat nádobí v kýblu, tak bych svého muže vlastnoručně zabila.“

„Není to tak hrozné, jak to vypadá,“ zdůraznila Sára. Kbelík měl ve dnu otvor napojený na odpad. Ke kohoutku byla připevněná zahradní hadice, aby voda netekla z přílišné výšky. Přesně takhle by to vyřešil Jeffrey – všechno by bylo úplně rozebrané, ale plně funkční.

Naproti tomu Willa by něco takového úplně vyděsilo. V mnohém se Jeffreyovi podobal, ale neměl by klid, dokud by práci řádně nedokončil ke své spokojenosti. Zuřil, když viděl, že zedník, který stavěl Sářin byt, nenatřel horní část všech dveřních zárubní.

„Můžeš pro mě něco udělat?“ Faith se hrabala v hromadě pošty na kuchyňském stole. „Podívej se, jestli je Nell pořád venku.“

Sára si stoupla na špičky a podívala se z kopce. Nell se stále bavila s policisty. „Ano. Proč?“

Faith roztrhla jednu obálku.

„Není to nelegální?“

„Jenom když mě při tom nachytají.“ Přelétla očima kus papíru, který vypadal jako faktura. „Kdyžtak to Jared, jo? Jenom si na to kvůli poranění hlavy nepamatuje.“

„To vytvoří špatnou karmu.“

„A ani to nestálo za to.“ Faith obálku složila. „Určitě tě potěší, že výsledek Leniny cytologie je v normálu.“ Zastrčila papír zpátky do obálky. „Měla bych Nell jít říct o Jaredovi. Doktor už měl volat.“

„Počkej,“ zarazila ji Sára. „Já vím, že na to asi nepřijde řeč, ale Nell neví o Willovi. Tedy o tom, že jsme spolu.“ Srdce jí poskočilo jako dítěti, které lže matce. „Ráda bych, aby to tak zůstalo.“

Pokud její přání Faith překvapilo, nedala to najevo. „Dobře. Nic jí neřeknu.“

Sára cítila potřebu vysvětlovat. „Já jen, že Will je pořád oficiálně ženatý a…“ Odmlčela se. Nemělo smysl lhát. „Oni prostě měli hrozně rádi Jeffreye. Nepochopili by, že jsem si dokázala najít někoho jiného.“ Sára udělala odmlku. „Někdy se tomu sama divím.“

„Jsem ráda, že to tak je.“ Faith se opřela o stůl. „Will tě miluje. Opravdu šíleně. K Angii se nikdy takhle nechoval. Ode dne, kdy tě potkal, se vznáší nad zemí.“

Sára se usmála, i když Willova nepolapitelná manželka byla nyní to poslední, na co chtěla myslet.

„Opravdu. Nikdy takový nebyl,“ ujistila ji Faith. „Změnilas ho. Cítí se s tebou…“ Pokrčila rameny, jako by tomu nemohla uvěřit. „Šťastný.“

Sáře do očí bůhvíproč vstoupily slzy. „Já jsem s ním taky šťastná.“

„V tom případě na ničem jiném nezáleží.“ Faith několikrát za sebou svraštila obočí. „I tohle jednou pomine.“

Sára si otřela oči. „Dneska přede mnou znepokojivě vysoký počet lidí parafrázuje Bibli.“

„Moje matka mi podle ní vybrala jméno. Faith znamená víra. Měla bych být podstatou naděje. Tomu se říká zbožné přání.“ Faith odstoupila od stolu. „Měla bych dojít pro Nell. Jak moc nebezpečná je infekce v tomhle stadiu?“

„Nejspíš zavolají někoho z Centra pro potlačování chorob.“ Centrum disponovalo nadšeným a obětavým týmem, který sloužil v okolí Atlanty. „Ještě dobře, že ho máme blízko.“

„Nezní to moc povzbudivě.“

„Nezní,“ připustila Sára. „Infekce jsou nepředvídatelné. Lidi na léčbu reagují různě. Žádní dva pacienti nemají stejné výsledky. Jestli se infekce dostala do srdce nebo do mozku, existuje nízká pravděpodobnost, že přežije. Pokud to zvládne, bude se hodně pomalu uzdravovat.“ Cítila potřebu dodat: „Ale je mladý a jinak zdravý. To dělá hodně.“

„Do háje, už jde.“ Faith počkala, až Nell vyjde po schodech na verandu. V jedné ruce držela bublinkovou obálku od FedExu a v druhé malou obálku.

„Asi bude po tvém,“ řekla Sáře a zastrčila obálku do zadní kapsy kalhot. „Prohlásili, že když se stane něco takového, vždycky uspořádají sbírku. Nechtěla jsem být nezdvořilá, ale nejsem žádný invalida.“ Mluvila drsně, ale ve tváři se jí zračila úleva. Z čela se jí ztratily hluboké vrásky a už tolik nezatínala zuby. „Jsou to milí kluci. Neměla bych si stěžovat.“

„Prožívají stejnou bezmoc jako vy, paní Longová,“ řekla Faith. „Když pro vás něco udělají, třebaže byste to zvládla sama, budou se cítit líp.“

„Asi ano,“ připustila Nell a zvedla bublinkovou obálku. Vzadu na ní bylo červeně napsáno DO VLASTNÍCH RUKOU. „Když jsme byli na ulici, nechal to tu kurýr. Je to adresované Leně a prý je to soukromé. Nevím, jestli bych to měla otevřít.“

„Je na obálce zpáteční adresa?“ zeptala se Faith bez zájmu. Sára však věděla, že to předstírá.

Nell se přivřenýma očima podívala na štítek na obálce. „Je to celé rozmazané. Mám to otevřít?“

Faith pokrčila rameny. Sára by jí to skoro věřila. „Jestli chcete. Může v tom být něco, co Lena potřebuje.“

Nell se zachechtala. „Říká se tady to samé, co v Alabamě? Když ze mě chceš udělat blbce, jdi na to nenápadně?“

Faith se zazubila.

„Myslela jsem si to.“ Nell zašla do kuchyně a vzala si z linky kabelku. Sáru nepřekvapilo, když z ní vytáhla velký odlamovací nůž, ale Faith očividně ano. Zvedla obočí.

„Tak se koukneme, jaká soukromá věc nám přišla.“ Nell rozřízla bublinkovou obálku a podívala se do ní. Přimhouřila oči, jako by si nebyla jistá, na co se dívá.

„Co je tam?“ zeptala se Sára.

Nell sáhla do obálky. „Nevím…“

Obálka spadla na zem.

Nell v ruce držela maličkou mikinu pro miminko. Byla tmavě modrá s oranžovými pruhy na rukávech a na zádech měla logo Auburnské univerzity.

Údivem pootevřela ústa. Podívala se na Sáru, pak na Faith a pak zase na mikinu. Vzala do dlaně kapuci přišitou vzadu k límci.

Potom beze slova vběhla do chodby, až se o roh domu uhodila do ramene. Vrazila do prázdného pokoje se Sárou v patách.

„Neřekl mi…“ Nell se zadrhl hlas. Stála uprostřed místnosti a v rukou svírala malou mikinu. „Jak mohl…“ Přiškrceně vykřikla a zabořila do mikiny obličej. „Proboha.“

Za Sářinými zády se objevila Faith. Pevně svírala ústa a vyzařoval z ní takřka hmatatelný pocit provinění.

„Tohle je dětský pokoj,“ zašeptala Nell a přitiskla si mikinu na prsa. „On připravoval dětský pokoj.“ Prsty přejela po dveřích šatníku. Tužkou na nich byly nakreslené obrysy balónků. Na zemi stály plechovky s jasnými barvami a vedle nich ležely štětce, houbičky a palety.

Nell zírala na Faith. „Vy jste o tom věděla,“ řekla příkře.

Faith se neobtěžovala lhát.

Ozvalo se zvonění mobilu a Nell sáhla do kapsy pro svůj telefon. Když do něj promluvila, třásl se jí hlas. „Co chceš, Vačnatče? Nemám čas.“ Poslouchala a několikrát kývla. Potom zavřela telefon a schovala ho zpátky do kapsy. „Jared dostal infekci,“ oznámila jim věcně. „Prý mám jet do nemocnice.“

„Odvezu tě tam,“ nabídla se Sára.

„Ne.“ Nell si nepřestávala tisknout mikinu na prsa. „Potřebuju být chvíli sama. Můžete ji odvézt?“ otočila se k Faith. „Jenom potřebuju trochu času.“

Nečekala na odpověď a odešla z místnosti. Jako by s sebou odnesla všechen vzduch.

Faith si dlouze povzdechla. „To bylo hrozné.“

Sára mlčela.

Faith si ji pozorně prohlédla. „Sáro?“

Sára zavrtěla hlavou a rozhlédla se po dětském pokoji. Na podlahu okny dopadalo světlo. Žluté stěny působily vesele a teple. Představovala si, jak na oknech visí průsvitné záclony, které na krajích nadouvá letní větřík. Na stěnách budou stejně jako na dveřích šatníku namalované balónky ladící s malbou. Mikina bude viset na barevném plastovém věšáčku, který bude hezky doplňovat výzdobu. Mikina nebyla pro novorozeně, ale Lenino miminko ji bude moci nosit, až mu bude něco mezi třemi měsíci a půl rokem.

„Promiň, že jsem ti to neřekla,“ omluvila se jí Faith.

Sára dokázala jenom potřást hlavou. Neodvažovala se promluvit.

Jedna z posledních věcí, kterou spolu s Jeffreyem plánovala, byla adopce dítěte. Nemohla mít vlastní. Celé roky trvalo, než se s Jeffreyem shodli na adopci a usoudili, že jsou připravení na společnou výchovu potomka.

Potom Jeffrey zemřel a Sára se úplně zhroutila. Adopční agentura vrátila jejich žádost. Sára si tehdy zamítnutí takřka nevšimla. Nedokázala se postarat sama o sebe, natož o dítě.

„Sáro?“ zeptala se Faith. „Řekni něco, prosím tě.“

Sára měla kyselo v ústech.

Nebylo to spravedlivé.

To chtěla říct. Nejradši by řvala z plných plic.

Nebylo to spravedlivé.

Lena nebyla silná. Dokázala se ohnout, ne zlomit. Z téhle tragédie se vzpamatuje stejně snadno jako ze všech předchozích.

I kdyby ztratila Jareda, vždycky bude vědět, jaké to je, když jí v těle roste jeho dítě. Bude moci držet to malé za ruku a myslet na něho. Uvidí, jak se její dítě směje, jak se učí a roste. Jak sportuje, pracuje na projektech do školy a vystuduje střední školu. Leně napořád zůstane upomínka na manžela. Uvidí Jareda ve svých vnoučatech a pravnoučatech. Na smrtelné posteli najde klid, protože bude vědět, že spolu stvořili něco nádherného. Dokonce i po smrti budou oba dál žít.

„Sáro,“ ozvala se Faith. „Co se děje?“

Sára si otřela oči. Zlobila se na sebe, že se vrátila do stejné temnoty, z níž ráno vyrazila. „Jak to, že má všechno tak zatraceně jednoduché?“ vypravila ze sebe. Při každém slově, které chtěla vypustit z úst, se jí sevřelo hrdlo. „Všechno se jí otevírá a ona vždycky vším projde bez škrábnutí a…“ Musela se odmlčet, aby se nadechla. „Má to prostě hrozně jednoduché. Vždycky to tak bylo.“

Faith ukázala na dveře. „Tak pojď.“

Sára se nedokázala pohnout.

„Jdeme.“ Faith ji vzala za ruku a vedla ji ven z místnosti. Sára se domnívala, že odejdou z domu, ale Faith se zastavila u kuchyňského stolu. Zvedla obálku, kterou předtím otevřela.

Sára si ji nevzala. „Výsledky její cytologie mě nezajímají.“

„Koukni se, od koho to je.“

Sára se podívala na adresu odesílatele. Maconské lékařské centrum. Driscoll Benedict, gynekolog a porodník. „No a?“

Faith obálku otevřela a rozložila fakturu od doktora. Zvedla ji Sáře k očím, aby se na ni mohla podívat. Ošetření proběhlo před deseti dny. Na místě částky byla nula s informací, že nemocnice Leně zvlášť naúčtuje platbu za návštěvu pohotovosti.

Dolů někdo připsal: „Myslíme na vás a modlíme se.“

Sára si od Faith vzala fakturu. Podlomila se jí kolena, a tak se posadila ke stolu. I bez vyjádření soustrasti poznala účetní kód.

Lena o dítě přišla.

9. kapitola

Will jel na motorce po špatně udržované silnici a neustále kroutil hlavou ze strany na stranu. Po okresních silnicích občas projel kamión, ale Will se nejvíc obával jelenů. Před necelými deseti minutami mu jeden přeběhl přes cestu. Zvíře bylo nádherné, jinak se to nedalo říct. Svaly na hrudi a zádech mu jen hrály a jeho štíhlé nohy se podobaly nohám baletky. Parohy připomínaly bohatě rozvětvenou korunu stromu. Jelen se na Willa ani nepodíval, což bylo dobře, protože Willa by ponižovalo, kdyby jakýkoli živý tvor viděl čirou hrůzu, která se mu zračila ve tváři. Nepotřeboval matematika na to, aby mu vypočítal, jaké by měl šance přežít, kdyby v plné rychlosti na motorce vrazil do takového běžícího zvířete. Soudní lékař by strávil zbytek života vybíráním Willových pozůstatků z jelenova hrudního koše.

V okolí Atlanty nejspíš žila nejrůznější divoká zvířata, ale když člověk stál mezi mrakodrapy a kolem něho projížděly autobusy, auta a vlaky, možnost střetu s nimi mu připadala hodně vzdálená.

Willa na Maconu nejvíc nezarážel výskyt divoké zvěře, ale rozdíly mezi bohatými a chudými. V Atlantě Willův skromný domek stál jenom několik bloků od Sářina luxusního loftu, který se zase nacházel poblíž odvykací kliniky.

V Maconu chyběla typická chudinská čtvrť, ale na kraji města vedla silnice plná zatáček, jež zřejmě značila předěl. Místo rozložitých starobylých domů se objevovaly malé domky, po nich nastupovaly prkenné stavby a zpustlé kempy pro přívěsy. Nakonec se začaly objevovat nenatřené boudy. Will při práci cestoval po celé Georgii a viděl dost chudoby, ale čistě vyprané prádlo pověšené před stavbou, ve které možná ani netekla voda, mu připadalo obzvlášť depresivní.

Zpomalil a přimhouřenýma očima pozoroval silnici, jestli se před ním neobjeví nějaký jelen. Všiml si žlutého Volkswagenu Brouk. Nebyl to nový typ, ale ten starší, který vydává zvuky, jako když frká malé dítě. Kufr měl celý polepený různými samolepkami. Místo brzdových světel mu blikaly blinkry. Will znovu podřadil. Brouk přejel do vedlejšího jízdního pruhu a prudce odbočil k řadě poštovních schránek na prašném místě mimo silnici. Z okénka auta se napřáhla ruka, zkontrolovala schránku a Brouk se prudce otočil. Kdyby Will nedával pozor, najel by do něj.

Ještě jednou podřadil a zastavil naproti schránkám. Podíval se na mobil, aby zjistil, kolik je hodin. Na cestu si dal skoro hodinu, i když normálně trvala dvacet minut. Špatně se orientoval podle pokynů a telefon, jenž mu říkal, že má odbočit vlevo nebo vpravo, nebyl pro průměrného dyslektika právě tou nejlepší pomůckou. Navíc se utápěl ve výčitkách svědomí. Sáru netěšilo, že Will pracuje v převleku. Rozhodně by se jí ani trochu nelíbilo, že jede na rande. S Caylou Martinovou ve skutečnosti nechodil, ale ona se domnívala, že to tak je. To schůzce dodávalo nepříjemné odůvodnění.

Po rozhovoru s Faith se rozhodl, že je načase konečně konfrontovat Mocného bělocha. Skoro hodinu hledal Tonyho Della. Cayla Martinová mu připadala jako dobrý záložní plán. Jednalo se s ní v mnoha ohledech snáz než s Tonym. Will zrovna obědval v kantýně, když mu čísi ruka zkušeným pohybem nenápadně pod tácek strčila vzkaz. Zdálo se, že si toho nikdo nevšiml. Will chtěl věřit, že využívá příležitosti, a nenápadně si papírek strčil do kapsy jako špión Aldrich Ames. Avšak byl si dost jistý, že proslulý agent se neschovával na záchodě, když si chtěl přečíst doručený vzkaz.

V 19:00. Na výjezdu 12 doleva, pak doprava na nevyasfaltovanou cestu. Jedinej dům, kde se bude svítit. Přijeď včas!!!

Cayla pod vykřičníky nakreslila smajlíky a Will se cítil ještě provinileji. Smajlíky někdy kreslil Sáře. Posílal jí je v esemeskách a ona mu odpovídala stejným způsobem. Jednou, když spolu dováděli, mu je líbala po celém břiše.

Will si zhluboka, bolestně povzdechl a slezl z motorky. Ze svého iPhonu vysunul klávesnici a vyťukal na ní dvanáctimístný kód pro přístup do tajných aplikací. Displej se rychle rozzářil, takže rovnou mohl zvolit program, který měnil telefonní čísla. Aplikace se otevřela a Will zadal desetimístné číslo.

Rohem telefonu si ťukl do helmy. Sundal si ji a pověsil ji na řídítka. Sára se ozvala po čtyřech dlouhých zazvoněních. Will v pozadí slyšel hru na klavír a tichý hovor.

Sára se místo pozdravu zeptala: „Voláš z Brunswicku?“

Will odhadl, že utajovací aplikace zafungovala. „Ne tak docela.“

Snažil se zjistit, co je to za zvuky, které slyší v pozadí. Připadalo mu, že Sára je spíš v baru než v nemocnici. „Kde jsi?“

„Kdeže jsem?“ Sára výrazněji protahovala slabiky. Stávalo se jí to, když se pohybovala mimo Atlantu. „Piju skotskou v hotelovém baru v maconském Days Inn.“

Will si okamžitě představil všechny darebáky, kteří se ji určitě pokoušejí sbalit. Snažil se zůstat klidný. „Jo?“

„Jo,“ odpověděla důrazně. Will si vybavil tvar jejích jemně vykrojených úst. Pak si představil, jak se k ní přitočí nějaký idiot se zlatým řetězem na krku a pozve ji na skleničku.

„Obvykle do barů nechodíš,“ řekl.

„To ne,“ přitakala Sára. „Ale dneska provádím hodně věcí, které normálně nedělám.“

Will z jejího tónu nic nevyluštil. Nepřipadala mu opilá, což mu přineslo úlevu. Sára nikdy nepila.

„Mohl bych za tebou kolem půlnoci přijet. Nejpozději v jednu,“ navrhl.

„Ne, miláčku. Nechci, abys sem jezdil.“

Willa sevřel strach. Sára mu obvykle říkala miláčku, když něco nechápal. Zjistila, že je v Maconu? Will v duchu probral možnosti a pokusil se najít nějaké slabé místo. Faith by to na něho neprozradila – alespoň aniž by ho dopředu varovala. Denise Bransonová věděla, co nemá dělat, a i kdyby ne, o Sáře nic nevěděla. Lena mu slíbila, že bude mlčet, ale který trouba může věřit ženské, která kladivem zabije chlapa a pak klidně lže?

„Wille?“

Zaplašil svou paranoiu. Věděl, že Sára si nehraje. Kdyby jí někdo prozradil jeho inkognito, požadovala by vysvětlení a neposlouchala by v baru piáno.

„Jak to vypadá s Jaredem?“ zeptal se.

„Moc dobře ne.“ Zmlkla a napila se. Will slyšel, jak sklenka bouchla o barový pult. „V jedné pooperační jizvě má infekci. Dostal septický šok. Stará se o něj jeden chlapík z Centra pro potlačování chorob. Ví, co dělá, ale…“ Zarazila se. „Lena byla těhotná. Před deseti dny potratila.“

Nedokázal nic vyčíst z tónu jejího hlasu. Sára nemohla mít děti, ale to se Leny nijak netýkalo. „Ví o tom Faith?“ zeptal se.

„Byla u toho. V podstatě jsem se před ní složila.“

Will se podíval na motorku. Měl by se obrátit a jet za ní. Days Inn stál kousek od dálnice, necelou půlhodinu cesty.

„Faith byla moc milá,“ pokračovala Sára. „Myslím, že když se člověk chystá složit, měl by ji mít po ruce.“

„To jo.“ Will zaslechl, jak se po silnici řítí tahač, jehož světla prořízla soumrak. Hluk motoru rozechvěl vzduch a přehlušil Sářina slova.

„Cože?“ zeptal se.

„To je jedno.“ Ozvalo se cinkání ledu ve sklenici a polknutí, jak se napila. „Sedíš někde u silnice?“

„Chtěl jsem tě slyšet. Ráno jsi byla dost rozčilená.“

„No, to jsem i dneska večer,“ zavtipkovala. „Táta mi před lety povídal, že dychtit po pomstě je jako pít jed a myslet si, že umře ten druhý.“

„To právě děláš?“

„Nevím.“ Znovu se odmlčela. „Připadá mi, jako bych vlezla někam, kde nemám co dělat. Jako bych Lenu okradla o něco soukromého, co mi nepatřilo.“ Chraptivě se zasmála. „Moje libra masa mi nepřinesla takové uspokojení, jaké jsem čekala.“

Will upřeně hleděl na poštovní schránky pomalované sprejery. Na jejich dvířkách se skvěla pestrá čísla. Na jednu schránku kdosi namaloval sedmikrásku. Na další se skvělo logo Georgia Bulldogs.

„Chybíš mi,“ řekla Sára.

Will ji viděl před necelými dvanácti hodinami, ale když ji slyšel, uvědomil si, jak bolestně po ní touží. Pokusil se vymyslet, jak z té šlamastyky ven. Měl by se jí omluvit za to, že před ní má tajnosti. Povědět jí, jak moc lituje, že s ní zrovna teď není. Vysvětlit jí, že je zbabělec a lhář, který si ji nezaslouží, ale který si je naprosto jistý, že bez ní by nemohl existovat.

„Každopádně,“ začala Sára najednou jiným tónem. „Protože jedna skotská je očividně maximum, které zvládnu, měla bych se vrátit do nemocnice a sednout si tam k Nell. Řekla jsem jí, že Lena potratila. Už to věděla. Asi jí to pověděla sama Lena. Nevím. Moc nemluví. Já samozřejmě taky ne – minimálně ne s Nell.“ Sára se nepřirozeně zasmála. „Promiň, že tak nesouvisle žvaním. Jsem prostě unavená. Čtyřiadvacet hodin jsem nespala. Snažila jsem se usnout, ale nešlo to.“

„Jedeš dneska večer domů?“ Will začínal plánovat. Až skončí u Cayly, skočí na motorku a vyrazí rovnou do Atlanty.

Sára mu vzala vítr z plachet. „Už jsem si na dnešek zarezervovala pokoj. Psi to zvládnou a já bych teď dlouho neměla sedět za volantem.“

„Mohl bych tě vyzvednout.“ Will se snažil nežadonit. „Co kdybych pro tebe přijel?“

„Ne,“ odpověděla Sára rezolutně. „Nechci tě tady, Wille. Nechci, aby ses do toho míchal.“

Will si připadal lapený do vlastních lží. „Moc mě to mrzí.“

„Nechci, aby ses mi omlouval.“ Znovu se odmlčela, jako by potřebovala popadnout dech. „Pokračuj dál v tom, co děláš a kde to děláš, a až to budeš mít za sebou, vrať se ke mně domů. Dáme si večeři, budeme si povídat a smát se a pak půjdeme do ložnice a…“

Kolem proburácel další kamión, ale Will slyšel každičký pornografický detail, který Sára zašeptala do telefonu.

„Můžeš to pro mě udělat?“ zeptala se.

Willovi zdřevěněl jazyk. Odkašlal si. „Určitě ano.“

„To je dobře, protože právě to potřebuju, Wille. Potřebuju, abys mi pomohl zase se cítit pevně ukotvená ve svém životě. V životě, který sdílím s tebou.“

Piáno dohrálo a ve sklence zacinkaly kostky ledu. Někdo se zasmál.

„To, co prožíváme, je dobré, ne?“ zeptala se Sára.

„Ano.“ Alespoň v tomhle jí mohl odpovědět upřímně. „Je to velmi dobré.“

„Taky si to myslím.“

„Sáro…“ Willovi v hlase znělo zoufalství, ale víc než její jméno říct nedokázal.

„Musím už jít.“

„Nemusíš.“

„Prostě mysli na to, co bude pak, ano? Na to, jak budeme spolu doma, co si dáš k večeři, že půjdeme do kina nebo se psy na procházku. Prostě budeme žít. Na to zrovna teď myslím. Díky tomu přežiju to, co se teď děje.“

„Zvládneme to. Úplně všechno.“ Čekal, že Sára ještě něco řekne, ale ona ukončila hovor.

Will se upřeně díval na telefon, jako by mohl Sáru přimět, aby se mu znovu ozvala. Ne že by jí mohl říct něco, čím by ji uklidnil. Teď si uvědomil, že toho moc nenamluvil. Přiměl Sáru, aby hovořila hlavně ona, i když bylo zřejmé, že očekává, že Will řekne něco – cokoli – co jí přinese trochu klidu.

„Ty jsi ale pitomec,“ zamumlal.

Znovu vyťukal dvanáctimístný kód, aby se dostal do aplikací. Když se rozsvítil displej, Will nezareagoval dost rychle. Zadal kód znovu, ale zarazil se před posledními dvěma čísly.

Nevěděl, co jí má říct. Chtěl za ní jet. Kdyby všemi křižovatkami proletěl na červenou, mohl by u ní být za deset minut. Udělal by všechno, co po něm chce, a klidně i víc.

A ona by se ho pak zeptala, jak to, že dorazil tak rychle.

Will měl deset minut na to, aby vymyslel, jak jí to řekne. Možná patnáct, pokud bude poblíž hotelu zácpa. Sundal helmu z řídítek. Odloupl se z ní kus barvy. Připevnil si ji na hlavu, a jakmile nasedl na motorku, otočil přední kolo směrem, odkud přijel.

Už neměl na vybranou. Po takovém telefonátu mohl jedině zajet rovnou do hotelu nebo do nemocnice, sednout si s ní a dopodrobna jí vylíčit, co se děje. Faith měla pravdu – tohle už bylo příliš. Z nenápadné malé lži se stal obrovský podvod, který by mohl úplně zničit jejich vztah.

Will nechtěl, aby se kvůli němu Sára jednoho dne musela trápit.

Vytúroval motor a vyrazil zpátky k dálnici. Zvedl oči k tmavnoucí obloze. Hotel se nacházel poblíž letiště, takže mohl kontrolovat, jestli jede správným směrem, podle toho, kam mířila letadla. Will přinejmenším usuzoval, že to bude Days Inn, o němž mluvila Sára. Řetězec byl rozsáhlý a v Maconu měl nejspíš víc hotelů.

Odtrhl oči od nebe a zjistil, že uprostřed silnice stojí černý pick-up. V protisměru silnici blokovala bílá honda. Will zpomalil a zalitoval, že nemá klakson. V žádném případě nemohl projet po jedné ani po druhé straně silnice, aniž by riskoval pád z náspu. Will zastavil a podrážkami bot drhl o zem.

„Hej!“ vykřikl. „Uhněte z cesty!“

„Klídek!“ Řidič pick-upu se do půli těla vyklonil z okna kabiny a Will poznal Tonyho hlas ještě dřív, než spatřil jeho obličej. „Kruci, Bude, odkud to jedeš? Cayla bydlí tamhle.“

Ukazoval na prašnou cestu, která prudce odbočovala ze silnice. Byla skrytá pod vysokými stromy. Nestála u ní žádná značka ani cedule, z níž by se dalo zjistit, že někam vede. Will by ji nikdy nenašel. Cayla se v téhle hře vyznala dost dobře, aby věděla, že je lepší dát mužskému adresu, kterou musí najít, než telefonní číslo, na něž by jí mohl zavolat a schůzku zrušit.

„Tak pojeď.“ Tony mávl na Willa, že má jet za ním.

Will přidal plyn a předstíral, že se nedívá na řidiče bílé hondy. Uviděl temeno, tmavé vlnité vlasy a vysoké čelo. Pak se okno auta zavřelo.

Tony odbočil na cestu. Měl nahlas puštěné rádio, takže písnička, kterou hrálo, dolehla až k Willovi. Byla od Lynyrd Skynyrd a jmenovala se Free Bird. Willa to příliš nepřekvapilo.

Jel pomalu za pick-upem. Za autem se zvedaly oblaky červeného prachu, který by zadusil i slona. Teď už se z toho nedalo vyvléknout. Will u Cayly stráví maximálně dvě hodiny, pak vyhledá Sáru a udělá to, co měl udělat už dávno.

Nejspíš jela do nemocnice. Will ji dost dobře nemohl přepadnout před jejími přáteli, a navíc to, co jí chtěl říct, vyžadovalo, aby byli sami. Poví jí to v hotelu. Zatím se nikdy opravdu nepohádali. Nedovedl odhadnout, jak zareaguje. Možná po něm bude házet věci nebo mu hrozně vynadá. Ale nikdy ji neviděl ve zlosti něčím házet a nadávala jenom výjimečně, protože celý den pracovala s dětmi.

Možná hrozně ztichne, což dělá pokaždé, když má starosti. Will to nesnášel, i když by to mohlo být lepší než druhá možnost. Věděl jistě jenom to, že by si klidně lehl před rozjetý vlak, jen aby ho neopustila.

Zadní kola Tonyho picku-upu se protočila, když zapadl do výmolu. Will se díře plné bláta a vody vyhnul. Cesta se zúžila. Will se snažil vnímat okolí, ale zahlédl jenom obrysy několika domů. Den definitivně odcházel a nastávala noc. Tony byl příliš daleko, takže reflektory jeho auta Willovi nijak nepomáhaly. Pořád brzdil. V záři zadních světel dostávala červená hlína černou barvu.

Will se v duchu ptal, zda ho Tony vede doprostřed pustiny, aby ho tam zabil. Nepřipadal mu schopný vraždy, ale v minulosti už zažil nejedno překvapení. Smrt se obvykle nehlásila dopředu. Vsadil by se, že třiačtyřicetiletý podnikatel, který minulý týden zemřel na záchodě, neměl v plánu, že se nechá nalézt se staženými kalhotami.

Malá osvětlená cedule oznamovala, že se přiblížili ke vjezdu do kempu pro přívěsy. Úhledně napsaný název kempu obklopovaly palmy. Místo bylo hezky upravené a očividně sloužilo rodinám. Před vchody do karavanů stála dětská kola. Na silnici neležel jediný pytel s odpadky. Auta stála zaparkovaná v pravidelných rozestupech. Za zataženými záclonami zářily televizní obrazovky.

Když kemp minuli, silnice se zase rozšířila. Will přimhouřil oči a podíval se před sebe. Tony vystrčil ruku z auta a luskal prsty do taktu písničky I Want Your Sex od George Michaela. Kvůli takové písničce by člověka mohli takhle daleko od civilizace i zabít, ale Tonymu to podle všeho bylo jedno.

Prašná cesta se najednou proměnila ve vyasfaltovanou silnici. Objevily se betonové základy pro stovky domů, jejichž staviteli buď došly peníze, anebo rovnou utekl z města. Nejspíš obojí. Z litého betonu trčely rozvodní a odpadní trubky. U některých příjezdových cest stály schránky na dopisy, ale chyběly domy, což působilo kuriózně. Chodníky z bílého betonu zarůstaly plevelem.

Dům Cayly Martinové patřil ke čtyřem dokončeným budovám na konci slepé ulice. Macon nebyl jediným americkým městem s opuštěnými stavebními parcelami, ale ta Caylina působila obzvlášť smutně. Trávník zarostl plevelem. U dveří domu stál umírající ohnutý strom. O tenhle dům se nikdo od samého začátku nestaral. Svrchní nátěr se odlupoval v místech, kde jeho dřevěné stěny nikdo nenaimpregnoval. Některá okna byla nakřivo. Dokonce i vstupní dveře byly zvláštně křivé, jako by se je nikdo neobtěžoval pořádně zasadit. Kdo ví, jestli zedník nebyl příbuzný pitomce, který stavěl Sářin byt.

Tony Dell zajel na krátkou příjezdovou cestu a zaparkoval za černou toyotou. Otevřely se dveře a Tony z nich v podstatě vypadl. Ford F-250 na něho byl příliš velký. Připomínal malého kluka, který se potácí v tátových botách. Zvesela v pološeru kráčel k Willovi. „Kruci, Bude, neumrzaj ti na tom krámu kulky?“

Will pokrčil rameny, i když Tony měl pravdu, že na motorce byla zima. Kývl směrem k pick-upu. „Kdes k tomu přišel?“

„Půjčil jsem si to od kamaráda.“

„Máš milý kámoše,“ poznamenal Will. Tony si s tímhle vozem oproti svému zkonfiskovanému autu hodně polepšil.

„Doufám, žes na dnešek neplánoval žádnou romantiku.“ Tony zastrčil ruce do kapes a vydal se k domu. „Já jsem se tak trochu pozval sám. Cayle už nějakou dobu kape kohoutek, tak jsem si řek, že se tu stavím a dám ho do kupy.“

„Ona ví, že přijedeš?“

„Jasně,“ odpověděl Tony, ale zvýšil přitom trochu hlas, což značilo neupřímnost. „Šel jsi z práce dřív?“

„Trošku.“ Jeho šéf měl šest měsíců do důchodu a k tomu milenku. Will chtěl říct něco hanlivého o Salemiho pracovních návycích, ale vtom si Tony Dell stoupl pod světlo na verandě a Will ztratil řeč.

Tonyho někdo příšerně zbil. Lépe se to popsat nedalo. Nos měl nakřivo a obě oči lemovaly podlitiny. Po tváři se mu táhla dlouhá otevřená rána sešitá tlustými černými stehy.

Tony se usmál, i když ho to muselo hrozně bolet. „Chytil mě jeden polda.“

„Vickery,“ uhodl Will. Den předtím o tom žertoval s Faith, ale když teď viděl Vickeryho práci, veselé mu to nepřipadalo. „Co se ksakru stalo?“

„Je to v pohodě, Bude.“ Tony zvedl ruce v obranném gestu. „Vůbec nic jsem mu neřek. Myslím, že ten chlápek jenom potřeboval někomu nabančit. Moh jsi to být ty. Moh jsi dopadnout jako já.“

Will vůbec nechápal, jak může Tony být tak klidný. „Podáš na něj oznámení?“

Tony se zachechtal. „Kurva, ty jsi srandista, Bude. Jako by pro nás dělali nebo co.“ Zvedl ruku a chystal se zaklepat na dveře. „Dělej, že jsi mě pozval, jo?“

„Jako…“

Cayla přišla otevřít s širokým úsměvem na tváři. Když uviděla Tonyho, zatvářila se, jako by ho chtěla zavraždit. „Co tady chceš?“

„Bud mě pozval.“ Tony Willa poplácal po zádech. „Že jo, Bude?“

„Jo,“ zamumlal Will.

Caylu vůbec nevzrušilo, že Tonyho zbili. Pohrdavě utrousila na jeho adresu: „Ty vlezlej malej hajzle.“

„Hele, nebuď taková.“ Tony se vecpal do domu. Musel se protáhnout Cayle pod paží.

Will poprvé od chvíle, kdy Tonyho Della poznal, pocítil vděčnost, že ten skřet je nablízku. Cayla se na schůzku očividně připravila. Byla silně nalíčená a v koutcích očí se jí kupily kousky řasenky a vrstva stínů. Její postavu půlily těsné džínsy a pod bílou krajkovou halenkou byla jasně viditelná tmavě fialová podprsenka. Will už z verandy cítil její parfém. V těchto věcech se příliš nevyznal, takže nedovedl odhadnout, jestli je ta vůně laciná nebo ne, ale podle toho, kolik jí na sebe Cayla nastříkala, doufal, že na ni dostala množstevní slevu.

Tony kolem sebe okatě čichal. „Hergot, holka, ty hezky voníš.“

„Drž hubu, Tony. Už jsem ti říkala, abys se mnou takhle nemluvil.“ Usmála se na Willa pevně sevřenými rty a ukázala mu, aby šel dovnitř. „Tohle je můj bratr.“

„Nevlastní,“ opravil ji Tony a mrkl na Willa. „Nejsme pokrevní příbuzný.“

Cayla zaúpěla a zavřela dveře. „Jeho táta si vzal moji mámu, když jsme chodili na druhej stupeň základky,“ řekla. „Od tý doby se mě drží jako hovno košile a já se ho nemůžu zbavit.“

Z Tonyho smíchu bylo zjevné, že to považuje za kompliment.

Will zabručel. Neměla to být typická reakce Billa Blacka. Prostě nevěděl, co by řekl.

„Sluší ti to,“ pochválila ho Cayla, i když se schválně oblékl nevábně. Džínsy měl na lemech otrhané a košile, kterou si k nim vzal, vypadala slušně před dvěma lety, ale teď měla rozedřený límec. Černé triko s krátkým rukávem, jež si oblékl pod ni, bylo děravé v podpaží.

„Dáš si pivo?“ zeptala se ho Cayla.

„Ne, díky.“ Will nepil ani nekouřil, což byl u bývalého kriminálníka zásadní nedostatek. „Možná pozdějc.“

„Já bych si dal jedno vychlazený,“ poznamenal Tony.

„Tak to zalez do auta a pro nějaký si dojeď,“ odbyla ho Cayla. Tony jenom cosi zahučel. Opravdu spolu mluvili jako bratr a sestra.

Will se rozhlédl po místnosti a čekal, až se ti dva přestanou hádat. Dům byl čistý, ale neuklizený. Cayla očividně měla ráda panenky v nazdobených šatech. Seděly skoro všude. Některé byly pod skleněnými poklopy jako bochánky sýra. Jiné měly stojánky, které jim pomáhaly držet nad hlavou deštník nebo tlačit kočárek. Místnost byla vyzdobená pastelovými barvami, většinou odstíny modré a růžové. Naproti pudrově modré pohovce stála velká televize s plochou obrazovkou.

Hádka skončila. Alespoň Tony si to myslel. Zezadu skočil na pohovku a rozvalil se před televizí. „Budem jíst tady? Myslím, že začíná zápas.“

„Klidně si tu jez sám, kruci.“ Cayla pohybem ruky naznačila Willovi, aby šel za ní, a pověděla mu: „Pro příště ocením, když tu budem jenom my dva.“

Will zabručel a šel za ní do kuchyně. Dům působil nesourodě, což bylo u novostavby zvláštní. Stěna, která oddělovala kuchyň od obývacího pokoje, vypadala, jako by ji na místo přilepili. Křídla létacích dveří v jejím středu nebyla osazena ve stejné rovině. Jedna horní hrana byla minimálně o dva a půl centimetru níž než ta druhá.

„Můžeme se najíst tady.“ Cayla otevřela jedno křídlo dveří.

Will se rozhlédl po kuchyni, která byla malá a plná nábytku, ale vonělo to v ní tak hezky, že mu začalo kručet v žaludku. Ani zápach zapálené cigarety v popelníku nedokázal přebít nádhernou vůni smaženého kuřete, slaných bochánků a nějakého sladkého koláče.

„Máš hlad?“

Will přikývl. V ústech se mu sbíhaly sliny, takže nemohl odpovědět. Sára uměla hodně věcí, ale vaření k nim rozhodně nepatřilo.

„Říkala jsem ti, že umím dobře usmažit kuře.“ Cayla vyndala ze skříňky talíř. Na sporáku se hřály hrnce s jídlem. Vzala lžíci a začala na talíř nakládat jídlo.

Will se posadil ke stolu.

„Slyšel jsi, že ten polda na tom není dobře?“ zeptala se Cayla.

Will neodpověděl.

„Myslím, že dostal infekci. Je v septickým šoku.“

Will se ji snažil přimět mluvit dál. „Co to znamená?“

„Že má otravu krve.“ Cayla vzala z popelníku cigaretu a položila před Willa talíř s ohromnou porcí jídla. Obsahoval smažené kuře, zelené fazolky, bílé fazole s černými tečkami a šťouchané brambory s masovou omáčkou. Nahoře se nebezpečně kývaly dva slané bochánky.

Cayla si cigaretu přiložila ke rtům a zhluboka z ní potáhla. „Po operacích dochází k sepsi často. Lidi v sobě mají plno různých hadiček a z těch se můžou do krve dostat bakterie. Srdce to nezvládne, tělem proudí jedy a všechno zkolabuje.“

Will si všiml, že Cayla přestala mluvit nespisovně. Zdálo se, že má pro každou příležitost připravený jiný způsob mluvy. „To zní blbě.“

Cayla znovu dlouze potáhla z cigarety a pak ji típla. „Jo, může to tak dopadnout. Chceš to pivo?“

Will přikývl. „Přežije to?“

„Ten polda?“ Cayla stála u lednice a ohlédla se přes rameno. Vypadala by přitažlivě i bez tlusté vrstvy make-upu. Zdálo se, že má jistou zvláštní vlastnost, kvůli níž jinak inteligentní muži dělají hlouposti. „Možná ano. Je mladý a dost silný. Proč tě to zajímá?“

Will pokrčil rameny a vzal do ruky vidličku. „Nezajímá mě to.“

Létací dveře se otevřely a Tony na ně vrhl podezíravý pohled. Jeho žárlivost připomínala světlo majáku, které pátrá po místnosti.

Cayla se na něho nehezky podívala. „Myslela jsem, že koukáš na fotbal.“

„To je mi jasný.“ Tony vešel do kuchyně se zaťatými pěstmi a řekl Willovi: „Slyšel jsem, že jsi tam dneska byl. Na jipce.“

Will si do úst strčil velké sousto fazolí. Jeho chuťové pohárky pohladila chuť slaniny a soli.

„Poznala tě?“ zeptal se Tony.

Will se podíval na Caylu.

„To je v pohodě.“ Otevřela plechovku s pivem a postavila ji před Willa. „Říká mi všechno, ať to chci slyšet nebo ne.“

„Ta policajtka,“ nedal se odbýt Tony. Jeho chování bylo stejně proměnlivé jako u jeho nevlastní sestry. Najednou se nechoval jako obyčejný otrapa, ale spíš jako protřelý kriminálník.

Will chvíli počkal a pak odpověděl: „Co s ní má být?“

„Poznala tě?“

„Ne.“ Will si do úst strčil další fazole. Protože mu zbylo ještě trochu místa v tvářích, přidal ještě půlku bochánku, který nasákl tukem.

Tony odstrčil od stolu židli. Posadil se na ni, zkřížil ruce na prsou a dal nohy od sebe. V jasném světle jeho zranění vypadala výrazněji. Bylo zřejmé, že na rozseknuté tváři mu zůstane nehezká jizva.

Tony pronesl: „To bylo chytrý, Bude. Nesmí tě poznat, abysme se nedostali do průseru.“

Will s námahou polykal. „Nevím, jak ty, ale já žádnej průser nemám.“

Cayla se zasmála. Okamžitě se však zamračila. „Co děláš tady dole?“

Will se otočil. Ve dveřích stál malý chlapec s rozcuchanými vlasy a v pyžamu, které na jeho hubeném těle plandalo. K hrudníku si tiskl obrázkovou knížku. Willovi připadalo, že je na ni už velký, ale nebyl žádný odborník.

„Do hajzlu,“ zaklela Cayla. „Říkala jsem ti, že máš zůstat nahoře.“

Chlapec otevřel ústa, ale nedostal příležitost vůbec něco říct.

„Povídala jsem ti, že dostaneš hlad.“ Cayla vstala od stolu, aby nandala jídlo na další talíř. Představila chlapce Willovi: „Tohle je Benji, kluk mý ségry. Benji, tohle je pan Black.“

„Její skutečný ségry,“ doplnil Tony. Posunul židli dozadu, až se dotkla kuchyňské linky. Benji se k němu nepřiblížil. Dlouhým obloukem obešel stůl a posadil se naproti Willovi. Knížku si položil na klín.

„Tady máš.“ Cayla před něho postavila talíř s mnohem menší porcí, než jakou dostal Will. „Tobě bych asi taky měla dát najíst, že jo?“ obrátila se na Tonyho.

„Dej mi jedno prso.“ Popadl ji a chichotal se, jako by šlo o nějakou hru.

Cayla ho plácla přes ruce. „Ježíšikriste, Tony.“ Otočila se zpátky ke sporáku a něco si pro sebe mumlala.

Will se podíval na Benjiho, který upřeně hleděl do svého klína. Will se snažil neprohlížet si ho příliš okatě. Výraz chlapcovy tváře mu připadal povědomý. Klučina se tvářil, jako by očekával, že se každou chvíli stane něco zlého. Hrbil se a schovával hlavu. Ušní boltce se mu skoro otáčely, když naslouchal, jestli nezaregistruje změnu tónu hlasu nebo náznak zlosti. Will tuhle taktiku pro přežití poznával. Když dospělí začali zuřit, děti se obvykle staly nevinnými oběťmi.

„Jsi z Maconu?“ zeptal se Benjiho.

Chlapec se místo odpovědi podíval na tetu.

Cayla za něho odpověděla: „Je z Baton Rouge. Aspoň teda tam byli naposled. Jeho máma kouří crack a nemůže se toho zbavit. Fízlové je našli, jak bydlej v jejím autě.“ Položila ruku na Benjiho kostnaté rameno. Willovi neuniklo, že se chlapec otřásl.

„Nemohla jsem je nechat, aby Benjiho zase šoupli do děcáku,“ pokračovala Cayla. „Posledně ho tam málem zabili. To myslím vážně, nešlo o žádný strkání.“

Will usuzoval, že Benji tohle všechno ví. Nelíbilo se mu, že to má znovu poslouchat. „Kolik ti je?“ zeptal se ho.

Chlapec tentokrát odpověděl sám – ukázal Willovi devět prstů.

„Co to čteš?“ Will nedokázal rozeznat písmena psaná kurzívou, ale Z na začátku a obličej usměvavého opičáka mu napověděly, že je to knížka Zvědavý George. Očividně byla hodně používaná. Stránky měly oslí uši a obal byl celý ohmataný. Will uvažoval, zda s chlapcem není něco v nepořádku. „Kam chodíš do školy?“

Benji si knížku položil zpátky na klín a zadíval se na své ruce.

Cayla si zničeně povzdechla. „Co to do tebe vjelo, dítě? Řekni mu, kam chodíš do školy.“

Benji přiškrceným hláskem odpověděl: „Chodím do čtvrté třídy ke slečně Wardové v Bardenově základní škole v Andersonově ulici.“

Will tiše hvízdl, jako by to na něho udělalo dojem. „To zní jako fajn škola. Líbí se ti tam?“

Chlapec pokrčil hubenými rameny.

„Jakej předmět tě baví?“

Benji se podíval na Caylu, ale než stihla odpovědět za něho, řekl: „Matika.“

„Ta mě taky baví,“ řekl Will. Vlastně nelhal. Čísla mu poskytovala úlevu, podivný důkaz toho, že ačkoli nedokáže číst jako ostatní děti, alespoň něco umí dobře.

„Zlomky,“ zašeptal Benji. „Máma je se mnou počítá.“

Zvedl k Willovi uslzené oči. Ve světle jasných žárovek na stropě se mu leskly jejich koutky. Vypadal tak zoufale, že se na něho Will nevydržel dlouho dívat.

„Dej se do toho, broučku.“ Cayla k Benjimu přistrčila talíř. Dala mu lžíci fazolí, bochánek a kuřecí stehno. Nezdálo se to dost, ale Benji si nestěžoval. Nezačal však jíst, jako by čekal na svolení.

Will vzal do ruky velký kus smaženého kuřete, který Cayla polila masovou šťávou. Když chválila své kuchařské umění, nelhala. Křupavá kůrčička se skoro rozplývala na jazyku. Škoda, že Willa přešel hlad.

V atlantském dětském domově viděl mnoho traumatizovaných dětí, ale Benji byl to nejosamělejší dítě, s nímž kdy seděl u stolu. Choval se nějak zvláštně. Dělal strojené pohyby a tvářil se neutrálně, ale jeho oči… Žádný devítiletý kluk na celé zeměkouli nedokázal skrýt takovou bolest, jakou Will vyčetl Benjimu z očí.

Stýskalo se mu po matce. Očividně ho zanedbávala, pravděpodobně ho týrala, ale on i tak mámu potřeboval. Pomáhala mu se zlomky. Možná mu pomáhala i s ostatními úkoly. Nepochybně s ním hodně cestovala, aby unikla sociálce, protože ani děvky, které kouří crack, nechtějí přiznat, že jsou špatné matky.

Benji nemluvil nespisovně, a to o lecčems vypovídalo. Na žádném místě nejspíš nezůstal dost dlouho, aby pochytil nějaký přízvuk. Podle mluvy se zdál vzdělanější než všichni tři dospělí, kteří tu s ním seděli. Také uměl lépe stolovat. Sundal kůži z kuřecího stehna vidličkou a nožem.

Tony si odfrkl. „Kde ses naučil takovýhle manýry, kluku?“

„Nech ho být!“ okřikla ho Cayla. Mírnějším hlasem se zeptala Willa: „Líbí se ti práce ve špitále?“

Will přikývl a s plnými ústy se zeptal: „Jak dlouho tam děláš?“

„Asi pět let.“ Byla to lež. Záznamy z finančního úřadu dokládaly, že pracovala na půl úvazku pro několik různých doktorů a práci v lékárně získala teprve před půl rokem. I potom docházela do různých ordinací, když měla v nemocnici volno, asi aby snáz splatila pokutu za řízení pod vlivem alkoholu a mohla splácet hypotéku na dům, jehož tržní cena byla mnohem nižší než splácená částka.

„Ve špitále je to dobrý. Vyhovuje mi pracovní doba v lékárně. Když tu teď máme Benjiho, musím být doma, když skončí škola.“

Benji ztuhl, jako by ho její slova překvapila.

„Jak dlouho s váma bydlí?“ zajímal se Will.

„Teďka?“ Cayla pokrčila rameny. „Pár tejdnů, že jo, Benji?“

„Měsíc,“ řekl Benji Willovi. Nejspíš měl v hlavě kalendář, v němž si odškrtával každý den. „Odvedli mě před měsícem,“ dodal tišším hlasem.

Tony řekl: „Já ve špitále dělám rok. Nemůžu říct, že by mě to bavilo. Celej den uklízím sračky a blití. Někerý lidi se ke mně chovaj jako k nějakýmu sanitáři.“

Cayla se na něho zlostně zamračila. „Tak se vrať k těm svejm kreolům do Beaufortu.“

Will ignoroval její ostrý tón a soustředil se na její slova. „Beaufort? Ten je u ostrovů na pobřeží Jižní Karolíny, ne?“

Tony se na něho podíval přimhouřenýma očima. „Proč se ptáš?“

Will pokrčil rameny. „Před nějakou dobou jsem tudy projížděl na motorce. Byl jsem v Charlestonu a v Hilton Head. Odtud jsem jel do Savannah. Je tam hezký pobřeží.“

Ozvalo se cvaknutí Caylina zapalovače. V ústech svírala další cigaretu. „No jo, Tony není z těch hezkejch míst. V létě byl s mámou vždycky na tý nesprávný straně řeky Broad.“

Willa nepřekvapilo, že Tony se nachází na nesprávné straně čehokoli, ale nová informace ho velice zaujala. GBI si Anthonyho Della důkladně proklepl. Narodil se kousek od Maconu. Podle záznamů celý život strávil v okolí města, ale o tom, kam jezdil na prázdniny, se nikde nic nepsalo.

„Byl jsi někdy v Hilton Head?“ zeptal se Tonyho.

Tony se na něho místo odpovědi upřeně zadíval. Sálala z něho podezíravost.

Will na něho také zíral a uvažoval, jak daleko má zajít. V Hilton Head i Savannah se objevil Mocný běloch. Tony o něm musel celé roky slýchat. Will najednou chápal, proč se tak zoufale snažil zapojit do jeho akcí. Malí ratlíci vždycky chtěli běhat s velkými psy.

Cayla dodala: „Tony v Hilton Head strávil nějaký tři léta.“ Obrátila se k Tonymu s povytaženým obočím. „Jeho máma dělala servírku, když zrovna neroztahovala nohy, aby měla na činži.“

Tony se zaškaredil, ale nic nenamítal.

Cayla pokračovala: „Pobíhala po všech možnejch putykách a dělala tam, dokud jí neměli dost nebo nepřišli na to, že moc krade.“

Znovu potáhla z cigarety. „Tony s ní bydlel každý léto od tý doby, co mu bylo… Kolik? Jako Benjimu? Nebylo ti osm nebo devět, když se tví rodiče rozvedli?“

Tony nevrle pokrčil jedním ramenem, ale Will alespoň věděl, proč se tenhle kousek jeho minulosti neobjevil, když GBI zjišťoval informace. Pokud dítě nebylo zatčené nebo neskončilo v polepšovně, existovalo o něm velice málo dostupných záznamů. Ty se začaly objevovat, jakmile byl člověk dost starý, aby si mohl koupit auto, pronajmout byt nebo začít platit daně.

„Tam dole je to hezký,“ poznamenal Will.

„Chtěl jsi říct jenom tam,“ kontroval Tony a oči se mu leskly.

„Můžeš říct dole a taky tam, ty idiote,“ vložila se do hovoru Cayla.

„Vím, jak vypadá mapa.“

Will je nechal, ať se hádají. Zeměpis nikdy nebyl jeho silnou stránkou, ale věděl, že nížiny Jižní Karolíny přecházejí do pobřeží Georgie. Počkal, až se sourozenci trochu uklidní, a pak řekl: „Každopádně tam jsou lepší pláže než na Floridě.“

„Co víš o Floridě?“ chtěl vědět Tony. Zdálo se, že ho hovor rozzlobil víc, než by se dalo čekat. Will nabyl dojmu, že je na správné stopě.

„Je to stát,“ odpověděl.

„Nedělej si ze mě prdel, hochu.“

„Kristepane, Tony.“ Cayla vyfoukla oblak kouře. „Ruplo ti v kouli, nebo co?“

Tony se předklonil a přitiskl pěsti na stůl. „Cos dělal na Floridě?“ vyjel na Willa.

„Je z Georgie,“ připomněla mu Cayla. „Kam jinam by asi jezdil na dovolenou?“

Tonyho její slova neuklidnila. Jeho zlost zaplnila celou místnost. Benji se úplně uzavřel do sebe a svezl se na židli o něco níž. Vtáhl hlavu mezi ramena, až mu vůbec nebyl vidět krk. Zíral na svoji knížku, jako by ji nikdy předtím nečetl.

Will si ukousl kus kuřete. Pomalu žvýkal a nechával Tonyho čekat. Ten se ošil. Nebyl trpělivý. Will konečně polkl a řekl: „Byl jsem na MacDillově základně.“

„Ty jsi byl v armádě?“ zeptala se Cayla.

„U letectva.“ Will se upřeně zadíval na Tonyho a ukousl další sousto. Ten chlap měl hodně dobrý důvod k podezíravosti. Bylo to nějak moc náhod najednou. MacDillova letecká základna se nacházela na jihu Tampy, nedaleko Sarasoty, kde Mocný běloch poblíž Tamiami Trail údajně zabil svého prvního policistu.

„Byl jsi vojenskej důstojník?“ zajímala se Cayla.

„Cvičil jsem se ve střelbě.“ Will namočil bochánek do tuku na talíři a strčil si ho do úst. Nespouštěl přitom oči z Tonyho.

„Vyrazili tě?“ chtěla vědět Cayla.

„Odešel jsem na dohodu.“

Zasmála se, jako by jí řekl vtip. „Ráda bych tě viděla v uniformě. Nemáš nějaký fotky?“

Will předstíral, že její otázku přeslechl. Tony to zřejmě nedokázal.

„Proč chceš jeho fotku?“ zařval. „Po mně jsi nikdy žádnou nechtěla, sakra!“

Cayla obrátila oči ke stropu. „Byl jsi někdy v Miami?“ zeptala se Willa.

Will zavrtěl hlavou. „Nestálo to za tu cestu.“ Protože Tony byl trochu rasista, dodal: „Na můj vkus je tam dole trochu moc tmavo.“

Tony přikývl, ale rozčilení ho nepřešlo. Očividně se domníval, že Will má na Caylu zálusk, což bylo stejně děsivé jako nechutné. Will si řekl, že bude lepší, když Tony bude žárlit, než aby ho začal podezírat. Každopádně ho bedlivě sledoval. Malí lidé vždycky dávali rány pod pás.

„Hele, Tony,“ snažila se Cayla zmírnit napětí, „pamatuješ, jak jsem před pár lety jela po Tamiami? Do Naples, Venice a Sarasoty. Jela jsem s Chuckem na jeho harleyi.“

„To byl pěknej blbec,“ zavrčel Tony. To jméno očividně slyšel nerad.

Will předstíral, že ho jejich řeči nezajímají. Utrhl poslední kus kuřete a hodil si ho do úst. Tony se napřímil a působil drsněji. Takhle ho Will ještě neviděl. Faith razila teorii, že Tony Dell je nebezpečnější, než si všichni myslí. Will to odmítal, protože ten chlapík byl spíš otravný, asi jako komár. Když se teď na Tonyho díval, napadlo ho, že Faith možná měla pravdu.

„Budeš to pít?“ zeptal se Tony.

Měl na mysli pivo. Will pokrčil rameny. „Klidně si dej.“

Tony do sebe plechovku obrátil. Pil moc rychle, až mu poskakoval ohryzek, a koutky úst mu vytekla trocha piva. Nezbytné krknutí následovala rána, jak plechovkou udeřil o stůl.

Cayla jeho předvádění ignorovala. Típla cigaretu v popelníku. „Za co tě zabásli?“ zeptala se Willa.

Will pokrčil rameny.

Cayla se na něho podívala. „Vsadím se, že se umíš pěkně rozparádit.“ Mínila to jako kompliment. „To tě dostalo do průšvihu?“

Will pokrčil rameny takovým způsobem, aby bylo jasné, že Cayla trefila hřebíček na hlavičku.

„Dám si ještě jedno.“ Tony obešel stůl a cestou k lednici rukou přitlačil na Benjiho hlavu. Když otevřel lednici, zarachotily v ní láhve. Cayla tam měla zásobu piva, jako by čekala konec světa. Nevešlo se tam skoro žádné jídlo.

„Proč tě vyrazili od letectva?“ zeptal se Tony Willa.

Will okusoval kosti z kuřete a vysával z nich morek.

Cayla se znovu pokusila zasáhnout. „Miluju pláže s bílým pískem v Mexickým zálivu. Ty ne, Tony? Atlantik je moc studenej.“

Tony se rozzářil. Stačilo mu věnovat trochu pozornosti a drsňák zmizel. Vrátil se komár. „Hergot, holka, to mi povídej. Nemáš vůbec tušení,“ zažertoval.

„Vím, jaký pláže mám ráda.“

„Víš úplný kulový.“

Will je nechal debatovat o kvalitě písku a turistických barů a pozoroval Benjiho. Chlapec se pohyboval velice opatrně a obě ruce si tiskl k tělu, jako by se bál, aby něco neshodil. V dětském domově všichni jedli jako vyhladovělá zvířata, házeli do sebe jídlo a oběma rukama si chránili talíř, aby jim z něj nikdo nic nesebral. Tohle dítě někdo očividně naučil, jak se má mezi lidmi chovat u stolu. Chlapec si na klín rozložil ubrousek a otíral si ústa i ruce. Všechno pořádně rozkousal, než to spolkl.

Will až v pubertě zjistil, že se každým jídlem dusí, protože ho pořádně nerozkouše.

Benji se na Willa pokradmu podíval. Věděl, že ho pozoruje. Will na něho mrkl a chlapec rychle sklopil hlavu. Nejspíš myslel na matku a uvažoval, kde asi je, jestli na něho myslí a co provedl, že ho opustila.

Will tenhle pohled také znal.

„Hele!“ Tony luskl prsty Willovi před obličejem.

V tomhle byl Will zajedno s Billem Blackem. Prudce Tonyho ruku odrazil.

„Hergot, chlape.“ Tony si přitiskl ruku na hrudník a kývl směrem ke kohoutku. „Jenom jsem se tě ptal, jestli mi s tím pomůžeš.“

Will si uvědomil, že od chvíle, kdy vešel do kuchyně, slyšel kapání. „Asi to potřebuje nový těsnění.“

Cayla zvýšila hlas, jak to některé ženy dělají, když žádají muže o pomoc. „Mohl bys mi to opravit, Bude? Já to s nářadím neumím.“

Will váhal. Věci spravoval jenom Sáře – například vyměnil prasklé žárovky nebo jí natřel horní zárubně dveří. „Nemám tu na to nářadí.“

„Já mám nějaký v autě,“ nabídl se Tony.

Will se bez rozmyslu zeptal: „Myslel jsem, žes říkal, že sis ten pick-up půjčil.“

Tony se zašklebil. „Půjčil jsem si ho se vším všudy, kamaráde.“

„Máš tady těsnění?“ zeptal se Will Cayly. „To bude nejspíš ten problém. Možná bude potřeba keramický. Tahle baterie není levná.“

Zdálo se, že Cayla to ráda slyší. „Koupila jsem ji v kutilským supermarketu. Říkala jsem si, že bych si jednou mohla něco dopřát.“

„Ještě tam maj otevřeno.“ Tony si začal hrát s baterií. „Co kdybysme pro to těsnění dojeli a dali ten dřez rovnou dohromady?“

Will se opřel. Připadal si lapený mezi svou prací a Sárou. Nezapomněl na jejich telefonický rozhovor. Přítelkyně ho potřebovala. Alespoň do té doby, než jí Will poví pravdu. Ale Tony se zdál uvolněný a upovídaný. Možná, že když s nimi nebude Cayla, rozhovoří se o své minulosti.

Tony zavřel kohoutek. „Kurva, Bude, no tak. Nezvu tě přece na rande.“

„Když je řeč o rande,“ vmísila se do hovoru Cayla, „co kdybys jel za Tonym na motorce, Bude? Pak se sem budeš moct vrátit sám.“

„No tohle,“ ozval se Tony. „To nebylo hezký.“

„Myslíš?“ kontrovala. „No tak, Bude. Už pár tejdnů mám pocit, že z toho kohoutku zcvoknu.“

Will se podíval na Benjiho. Chlapec mu pohled oplatil. „Co bys řek ty?“ zeptal se ho Will.

Benji se kousal do rtu. Už ho měl celý potrhaný. Klížily se mu oči. Will si všiml, že pod nimi má tmavé kruhy. Možná celé noci bděl, díval se z okna a čekal na matku. Nebo nemohl spát, protože neunesl pocit provinění, který ho kvůli její ztrátě pronásledoval.

Vstal od stolu. V přítomnosti toho kluka měl pocit, že se zblázní. „Tak jo,“ řekl Tonymu. „Jedem.“

Will jel s Tonym v pick-upu. Motorku uložil na korbu a připevnil ji tam upínacími gumami, které měla Cayla v garáži. Pokaždé, když Tony zatočil, Will slyšel, jak motorka vrže na protest, ale s příchodem noci se udělala zima a začalo pršet a Will byl vděčný, že může sedět v teplé a suché kabině auta.

Tony ho měl vysadit u kutilského supermarketu. Will stále nevěděl, zda se potom ke Cayle vrátí, nebo ne. Připadalo mu, že si je jistá, že k ní přijede. Pořád se ho dotýkala – hladila ho po zádech a brala ho za ruku. Dokonce ho před odjezdem políbila na tvář. Will to snesl, ale nedokázal si vůbec představit, že by se měl vrátit do toho malého domku plného vycpaných panenek a zoufalství.

Kromě toho mu Tony připadal jako lepší způsob, jak se dostat na proměnlivou drogovou scénu v Maconu. Cestou se trochu rozpovídal. Podělil se s Willem o nějaké informace o Hilton Head a o tom, jak jako kluk v létě spával na pláži a kradl peněženky pitomým turistům, kteří nechali své věci bez dozoru a šli si zaplavat do oceánu.

Stejně jako předchozí noci, kdy jeli k Leninu domu, Tony nevydržel v klidu. Hrál si s rádiem, bubnoval prsty do palubní desky a jednou rukou se skoro vůbec nedotýkal volantu. Willa překvapil jeho výběr hudby. V přehrávači měl Madonnino cédéčko z osmdesátých let. Když dohrála Like a Virgin, pustil ji znovu.

„V sedmaosmdesátým jsem ji viděl naživo v Omni aréně v Atlantě.“ Tony se napil piva. Už stihl zapít několik tabletek z plastového sáčku v přihrádce palubní desky. „Je hrozně mrňavá. A nosila ty divný podprdy, který vypadaly jako kornouty.“

Will se díval z okna.

„Omlouvám se za to, jak jsem vyletěl, když jsi mluvil o Floridě,“ řekl Tony.

Will pokrčil rameny.

„Když mi bylo šestnáct, tak jsem si v Sarasotě užil hotový peklo.“

Will se ho na nic neptal, jenom znovu pokrčil rameny. „To je dobrý.“

„Chytli mě tam a málem mě šoupli do lochu.“ Tony si pořádně krkl. „Dal jsem jim jméno svýho nevlastního bratra. Je to úplnej blb. Nechal se zabásnout na dvacet let za bankovní loupež.“ Tony se zasmál. „Ten vůl chtěl udělat banku, věříš tomu?“

Will zavrtěl hlavou. Pokud šlo o zločiny, bankovní loupež přinášela nejnižší zisk při nejvyšším riziku. „To nebylo moc chytrý.“

„To máš sakra pravdu. Vystopovali ho až ke dveřím jeho starý.“ Tony dopil pivo, otevřel okno a vyhodil z něj plechovku. „Neříkej Cayle, že jsem jeho jméno dal poldům.“

„Budu mlčet jako hrob.“

„Tak fajn.“ Tony otevřel další plechovku piva. „Cayla hrozně nadělá z toho, že jsme příbuzný, ale můj tatík s její mámou zůstal necelý dva roky. To vůbec nic není. A i kdyby bylo, kašlu na to.“

Will nereagoval.

„Viděl jsem, jak na ni koukáš, Bude. To mi nevadí. Vím, že je hezká a plno chlapů se na ni rádo koukne.“ Ukázal na Willa prstem. „Ale nešahej na ni.“

V hlase mu zněla výhrůžka, ale Cayla Martinová Willa ani trochu nezajímala, takže to nebral vážně.

„Její máma má další čtyři děti. Bydlel jsem s ostatníma klukama v suterénu. Když se opila, chodila tam za mnou a špásovali jsme.“

Na Willovi muselo být vidět, že je v šoku.

Tony nosem vdechl pivo a vzápětí ho vykašlal.

„Hele, nemyslím tu mámu. Mluvím o Cayle. Sešla dolů jenom v kalhotkách a těsným tričku a deka, co jsem pod ní ležel, se hned zvedla jako stan.“ Při té vzpomínce se zahihňal. „Radši ti ani nebudu povídat, co jsme tam dole prováděli. Málem jsme zbourali barák.“

Will ze všech sil doufal, že Tony nebude zacházet do podrobností. „Jak dlouho ji znáš?“

Tony nemusel dlouho přemýšlet. „Jsem do ní zamilovanej od patnácti.“

„To je hodně let.“

„To si piš.“

Will se podíval z okna, zatímco Tony do sebe lil pivo. Z kartónu zbývaly jenom tři plechovky. Will podle tvaru a barvy pilulek v sáčku odhadoval, že Tony si vzal Oxykodon.

„Zpomal,“ nařídil mu.

Tony už brzdil. Šlápl na pedál, ale přesto jel stále skoro stejně rychle. „Vím, že Cayla mi to někdy dává pořádně sežrat, ale když něco potřebuje, vždycky zavolá mě.“ Podíval se na Willa. „Takhle chlap pozná, co k němu ženská cejtí. Když se něco posere, komu zavolá?“

Will se snažil nemyslet na Sáru.

„Slyšíš mě?“

Will přikývl.

„Myslím to vážně, Bude. Miluju ji. Někdy ráno lezu z postele jenom kvůli ní, jinak bych se na to vykašlal.“ Hřbetem ruky si otřel oči. „Mám jenom ji.“

Will neměl mnoho přátel mezi muži, ale usoudil, že povídat si o lásce za zvuku Madonniných písniček nepatří právě k mužským aktivitám. „Jestli budeš takhle dál mluvit, udělá se ti vagína.“

Tony se hlučně zasmál. „Kurva, Bude, takhle na mě Cayla prostě působí. Ty jsi nikdy nebyl zamilovanej?“

Will byl tak zamilovaný, že skoro nic nevnímal.

„Jaký to bylo na MacDillově základně?“

Will si s odpovědí dal na čas. Ne proto, aby si vzpomněl na podrobnosti, ale protože Bill Black nepatřil k lidem, kteří ochotně sdělovali informace. „Proč to chceš vědět?“

„Nevím, člověče. Jsem zvědavej. Znal jsem pár pilotů odtud. Prodával jsem jim amfetamin, aby při dlouhejch letech neusnuli.“

Takže tohle Tony Dell dělal v Sarasotě.

„Tak jaký to tam bylo?“ naléhal Tony.

„Bylo tam vedro.“

„No, to je Florida.“

Will se zadíval z okna. Vyjeli na dálnici. Potkali několik aut, v nichž se opozdilci vydávali na dlouhou cestu domů. „Řekni mi něco o tom tvým synovci.“

„Myslíš Benjiho?“ Tony chlapcovo jméno vyslovil nepříjemným tónem, který se Willovi nelíbil. Tonymu chlapec nejspíš překážel. „Jeho máma je kurva. Poldové ji nachytali, jak před ním kouří crack.“

„To je hodně zlý.“

„Je to malej hajzl. Odmlouval ve škole. Cayla musela odejít z práce a vyzvednout ho. Na dva dny ho vyloučili.“

Will si nedokázal představit, že by Benji byl schopen odmlouvat. „Je hrozně hubenej.“

„Nojo, to se stává, když si ženská hledí fajfky a nedá najíst dětem.“ Tony zase zapnul přehrávač. Projel nabídku písniček a zvolil Cyndi Lauperovou.

„Opravdu?“ zeptal se Will.

„Mám rád silný ženský.“ Tony zapnul blinkr a zpomalil před zatáčkou.

„Kam to jedem?“ chtěl vědět Will. Supermarket pro kutily stál vedle nemocnice. Jeli nesprávným směrem.

Tony zvedl plechovku s pivem. „Řekl jsem si, že si dáme něco pořádnýho k pití.“

„Nemám žízeň.“

„Hele, řídím já.“ Tony vjel do zatáčky. Hlas se mu změnil a znovu se začal chovat jako drsňák. „Sloužil jsi v zámoří?“

„Proč?“

„Jen mě to zajímá.“ Tony se znovu napil piva. „Jak dlouho jsi v Maconu? Dva tejdny?“

„Skoro.“

„A předtím jsi žil v Atlantě?“

Will neodpověděl.

„Jak jsi sehnal tu práci ve špitále?“

Will se pokusil zvrátit situaci. „Vyptáváš se jako policajt.“

„Kurva.“ Tony se zasmál. „Myslíš, že jsem polda?“

„Jsi?“

Tony se na Willa podíval přes plechovku s pivem. „A ty?“

„Kruci, kdepak. Já teda ani náhodou.“ Ochránci zákona směli beztrestně lhát, i když se všeobecně tvrdil opak. „Jinak bych tě už před deseti dnama zabásnul za to, že si bereš z vozejku prášky.“

Tony se při té vzpomínce zasmál. „Když jsem tě uviděl, málem jsem se posral.“

Will o tom pochyboval. Tony ho zcela očividně zkoušel.

Tony znovu otevřel okno a vyhodil z něj plechovku.

„Cayla je prodávala na inzerát.“

„To je pro ženskou nebezpečný.“

„Doručoval jsem je vždycky já.“ Tony otevřel další pivo. „Většinou je kupovali študáci. Laciný svinstvo jsme neprodávali.“

Will se neptal na podrobnosti, ale začal na Tonyho Della pohlížet v jiném světle. Faith bude muset zavolat do Hilton Head a Sarasoty. Tony mu připadal přesně jako typ kriminálníka, který udá i vlastní matku, aby nemusel jít do vězení.

„Každopádně už to neděláme,“ dodal Tony. „Mocnej běloch mi trochu vylepšil byznys. Mám tolik peněz, že nevím co s nima.“

„Inzeráty jsou bezpečnější.“

„Ale vynesou jen pár babek, kamaráde.“

„Velký prachy, velký problémy.“

„Ty prachy jsou tak velký, že se s nima můžeš z těch problémů vykoupit.“ Tony prudce stočil volant a vjel na plné parkoviště.

Will poznal, před jakou budovu dojeli. Ocitli se před Tipsie’s. Neonový poutač na střeše měl tvar ženy, jež se sune nahoru a dolů po tyči.

„Určitě chceš jít sem?“ zeptal se.

„Je to tu dobrý.“ Tony zaparkoval. „Byl jsem tu, než jsem vyrazil ke Cayle.“

Willovi se vzadu na krku naježily vlasy. „Cos tady dělal?“

„To samý, co ty, když jsi byl za tou policajtkou na jipce – zjišťoval jsem, jestli mě někdo nepoznal.“

Will mu nevěřil. „A?“

„A… Je to v pohodě.“ Najednou se vrátil přívětivý Tony. Vytáhl klíčky ze zapalování a ramenem strčil do dveří, aby se otevřely.

„Tak pojď, Bude. Pořád mám žízeň.“

Will vystoupil z pick-upu, i když všechny molekuly v těle ho varovaly, že se stane něco zlého. Neměl však na vybranou. Jared Long ležel v nemocnici. Lenu Adamsovou málem zabili. Někde tu byl drogový dealer, který rád ubližoval druhým. Pokud Will neodvede dobrou práci, v nemocnici skončí mnohem víc lidí. Anebo rovnou pod zemí.

„No tak, Bude.“ Tony si vykračoval jako nadutý kohoutek. Očividně něco skrýval. A byl za to na sebe pyšný.

Will zpomalil a pokusil se zjistit, do čeho se to žene. Nikoli poprvé uvažoval, zda Tony Dell není ve skutečnosti Mocný běloch.

Faith s tou možností vyrukovala hned na začátku. Obvykle uměla dobře odhadnout i to, co nebylo očividné, ale Will s ní tentokrát nesouhlasil. S Tonym Dellem se znal a strávil s ním nějaký čas. Nepřipadal mu jako skvělý stratég.

Právě proto.

Na Tonym bylo velice dobře vidět, že je to jenom malý podvodníček. Měl mizernou práci a jezdil v bídném autě. Žil v bytě, který se nacházel v sousedství nákupního střediska. Pokud šlo o jeho trestní rejstřík, dvakrát ho zatkli za pití alkoholu na veřejnosti. Byly to jenom přestupky. Jednou ho obvinili z přechovávání omamných látek, ale obvinění bylo staženo po úspěšném pobytu v léčebně. Další obvinění z prodeje drog zmizelo ze soudního spisu kvůli nějaké formalitě. Jednou ho chytili za potulku a za neukázněné přecházení přes silnici. Byl to pouhý otrapa, ne nebezpečný zločinec.

Pokud by Tony Dell opravdu byl Mocný běloch, musel by být génius.

Will měl v přední kapse džínsů iPhone. Bude vyhledávací čip fungovat i přes kovovou střechu klubu? Sára měla v autě navigaci, která přestala přijímat signál, jakmile vůz vjel do podzemní garáže. Podle Willa ho přerušovala ocel v kombinaci s betonem. Totéž se nejspíš stane s jeho mobilem v Tipsie’s.

Stáli nějakých deset metrů ode dveří, ale hudba uvnitř klubu hrála tak hlasitě, že Will cítil, jak mu vibruje pod nohama. Zněla mu jako monotónní hukot.

Tony se na Willa ohlédl a otevřel dveře. Neusmíval se, což měl Will brát jako první varování. Druhé bylo nápadnější. Jakmile se za Willem zavřely dveře, popadla ho za rameno čísi ruka.

Otočil se. Byl zvyklý, že je v každé místnosti nejvyšší, ale muž za ním se velikostí podobal lednici. Nikoli standardní velikosti, vypadal spíš jako skříňový mrazák.

Nemělo smysl se na cokoli ptát.

Mrazák kývl směrem k zadní části klubu. Will pochopil. Muž ho stále držel za rameno a směroval ho zaplněným barem.

Tony šel před nimi. Nezdálo se, že by ho vývoj událostí nějak překvapil. Rozhodně neměl strach. Nehezky se usmíval, což Will viděl pokaždé, když se ohlédl, aby se přesvědčil, že za ním jde. Ve světle stroboskopů a v odlescích zrcadlové koule byly vidět řezné rány a podlitiny na jeho obličeji, které vypadaly jako špatně nanesený make-up. Muselo ho to bolet, ale tvář mu zářila čirým veselím.

Nedalo se popřít, že to vymyslel skvěle. Vetřel se do Caylina domu a vylákal odtud Willa. Přišel s nápadem, že opraví kapající kohoutek. Stejně tak chtěl, aby připevnili Willovu motorku na korbu pick-upu. Očividně předvídal, že nastane problém. Úplnou náhodou měl na korbě naviják a několik prken, z nichž se dala sestavit rampa. Až bude po všem, nejspíš s jejich pomocí shodí motorku do řeky.

Will se zhluboka nadechl a do plic mu vnikl kyselý zápach alkoholu a potu. Sáhl si do kapsy a palcem nahmatal tlačítko, jímž se zapínal telefon. Třikrát ho stiskl, aby spustil nahrávací zařízení. Amanda si buď poslechne, jak Will mluví se zloduchy, nebo uslyší, jak zloduši Willa zavraždí.

Mrazák ho strčil stranou, aby nevrazil do skupiny jančících opilců. Obcházeli celý klub, aby se dostali dozadu. Místností se klikatilo pódium, na němž u každé tyče stála žena a dělala s ní něco obscénního. Muži se tam namačkali a tlačili se, dokud je vyhazovač neodstrčil. Zopakovali to znovu a doufali, že se jim to napotřetí, napočtvrté nebo posté povede.

Tony se zastavil u zavřených dveří s cedulí. Pořád se příšerně usmíval. Počkal, až ho Will s Mrazákem doženou. Když otevřel dveře, úsměv na jeho tváři se rozšířil. Ocitli se ve tmě. Mrazák Willa strkal dopředu. Will zjistil, že nejsou v místnosti, ale v dlouhé chodbě. Od otevřených dveří sem přicházelo minimum světla. Poslední, co spatřil, bylo, jak je Mrazák zavírá.

Tony Willovi zašeptal do ucha: „Hni sebou,“ a strčil ho do chodby.

Will zvažoval své možnosti. Tonyho Della by zneškodnil snadno. Jednou už s ním mával jako s hadrovou panenkou. Jenže to byl starý Tony, ne Tony, který je možná Mocným bělochem. Fyzická velikost člověka někdy nebyla tak důležitá jako síla jeho zápalu pro boj.

Tony měl navíc pomocníka.

Pořádného pomocníka.

Will cestou po chodbě přitiskl ruku na zeď z cementových cihel. Bolestně si uvědomoval, že má plný močový měchýř. Po zádech mu stékaly čůrky potu. Představoval si svou služební pistoli, jaké to je, svírat ji v ruce a vědět, že bezpečnost zaručuje pojistka zabudovaná do spouště, která se aktivuje, jenom když člověk pohne prstem dozadu. Ne že by mu to k něčemu bylo. Pistoli měl zamčenou v sejfu doma v šatníku.

Stěny vzadu v klubu musely být izolované proti hluku, protože hudba už se nezdála tak nesnesitelná. Will před sebou cosi nahmatal. Zpanikařil, ale pak si uvědomil, že se dotýká závěsu. Odhrnul ho a spatřil trochu světla, které vycházelo ze zeleného označení nouzového východu nade dveřmi. Will by se k němu rozběhl, kdyby mu cestu nezastoupil druhý Mrazák, vedle něhož ten první vypadal spíš jako mini lednička. Pod rukávy mu nabíhaly obrovské svaly a ramena měl skoro stejně široká jako dveře. Do ucha si zastrčil bluetooth. Když se k němu Will přiblížil, zaťukal si na sluchátko a cosi nesrozumitelně zahuhlal.

Mrazák číslo dvě odhrnul závěs na stěně. Objevily se další dveře s cedulí. Will dokázal rozeznat slova, která mnohokrát viděl. Stálo tam KANCELÁŘ. Mrazák číslo dvě dveře otevřel. Klika se v jeho ruce úplně ztratila.

Will si zastínil oči před náhlým jasným světlem. Zadní místnost klubu se pozoruhodně podobala kancelářím, jež vídal v gangsterských filmech. Měla černý strop a tmavě červené stěny, na nichž visely reklamy na tvrdý alkohol s nahými ženami. Na zemi ležel bílý koberec s vysokým vlasem. Stál tam velký psací stůl z kovu a skla. Na pohovce potažené černou kůží se rozvalovali tři tlustí burani.

Jedli pizzu z krabice na skleněném konferenčním stolku, který stál před nimi. Když Will ucítil odér sýra a klobásy, zvedl se mu žaludek. V krku ho pálily žaludeční šťávy a do úst se mu dralo několik fazolí.

Burani si Willa s Tonym prohlíželi s línou zvědavostí. V gangsterském filmu by to byli dobře oblečení Italové. Protože pocházeli z Maconu, vypadali mnohem tuctověji. Měli na sobě trika s krátkým rukávem, která se jim napínala přes pupky. Džínsy jim visely na bocích, ale jenom proto, že si nechtěli koupit o šest čísel větší kalhoty, do nichž by se vešly jejich široké pasy.

Mrazák číslo dvě zavřel dveře. Will si všiml, že naproti pohovce se nalézá cosi, co mu v první chvíli uniklo.

Stála tam židle s připoutaným mužem. Do holých paží a hrudníku se mu zarýval provaz a hlava mu visela dolů. Na temeni měl rozervanou kůži. Rána na hlavě nebyla jediná, z níž mu crčela krev. Rozřezali mu ruce a nohy a na hrudníku a břiše mu udělali desítky zářezů ve tvaru písmene X. Rány nebyly dost hluboké, aby přivodily smrt, ale rozhodně způsobovaly nesnesitelnou bolest.

Ten muž prožil mučení.

„Hergot,“ utrousil Tony, nikoli v šoku, ale s obdivem. „Netušil jsem, že máte společnost.“

„Zavři klapačku,“ okřikl ho jeden tlusťoch a rozevřeným kapesním nožem si začal čistit nehty. „Udělal jsi, co jsem ti řek?“

„Neudělal jsem to někdy?“ odpověděl Tony otázkou.

„Dávej si pozor na jazyk, hochu.“

„Ano, pane,“ řekl zdráhavě Tony.

Tony tedy Mocný běloch nebyl. Will pochopil, že tenhle tlusťoch tu velí. Choval se jako člověk, jehož bedra tíží velká zodpovědnost. Jeho dva nohsledi jedli pizzu, jako by čekali, až na ně přijde řada na bowlingu. Jeden z nich ji zapíjel pivem, druhý dietní kolou.

Tlusťoch si dál čistil nehty. Nikomu se nechtělo popohánět ho.

Will tam jenom stál. Dnes večer nepřemítal poprvé, zda ho Tony Dell vede do náruče smrti nebo ne, ale poprvé viděl, jak by jeho konec mohl vypadat. Muž na židli stále žil. Kdyby mu přestalo bít srdce, netekla by mu tolik krev. Mělce dýchal a škubalo mu ve svalech – nejprve na paži a pak na lýtku. Tiše si pro sebe něco hučel. Nejspíš se modlil, aby už zemřel. Pořezali ho a ztloukli. Potom si dali přestávku na večeři, protože nijak nespěchali, aby ukončili jeho trápení.

Tony tak trpělivý nebyl. Nebo možná byl jenom tak hloupý. Vytáhl z kapsy sáček s pilulkami a hodil ho na psací stůl. „Kde je šéf? Říkali jste, že se mnou chce mluvit.“

„Zavři klapačku,“ zopakoval tlusťoch a přestal si čistit nehty. Čepel jeho nože měřila asi deset centimetrů. Nebyla dlouhá, ale byla ostrá a měla zahnutou špičku. Pomalu ji zaklapl do rukojeti a celou dobu nespouštěl oči z Willa. „Máš nějakej problém?“

Will zavrtěl hlavou.

„Budeš dělat problémy?“

Will znovu zavrtěl hlavou.

Tlusťoch vstal a zahekal přitom námahou. Byl velký, ale ne svalnatý jako oba Mrazáky. Na břiše měl tuk.

Přistoupil k psacímu stolu. Dělal pomalé, těžkopádné kroky. Zvedl ze stolu složku. „Tak ty jsi William Joseph Black.“

Will čekal.

Tlusťoch vzal do ruky brýle, ale nenasadil si je. Použil je jako lupu.

„Narozen v Milledgeville v Georgii,“ četl. „Uzavřenej záznam z doby, kdy byl mladistvej. Ve dvaadvaceti se dal k letectvu, v pětadvaceti ho vyrazili. Napadl pár ženskejch. Zmlátil ochrankáře v nákupním centru. Poseděl si v atlantským lochu. Nasral pár federálů v Kentucky. Hledá se kvůli výslechu ohledně ozbrojenýho přepadení a pár vloupačkám.“ Chvíli čekal. „To je všechno?“

Will neodpověděl.

Tlusťoch hodil složku zpátky na stůl. „Pronajímáš si pokoj v motelu Hvězdář u dálnice. Pokoj číslo patnáct. Svýho tmavě modrýho triumpha necháváš na parkovišti opodál. Jíš na pumpě. Děláš ve špitále. Chodíš sem, aby se ti postavil. Když jsi sloužil v Iráku, umřela ti matka. Otec neznámý. Nemáš žádný sourozence a žádný příbuzný.“

Will pootevřel ústa, aby se nadechl. Motorku si jako dopravní prostředek vybral jenom proto, aby měl jistotu, že ho nikdo nevystopuje do Atlanty. K Sáře. S bušícím srdcem čekal, až mu muž sdělí její adresu.

Tlusťoch však řekl: „Zeb Deeks?“

Tentokrát Will nereagoval, protože neměl nejmenší tušení, o čem ten chlap mluví.

„Zeb Deeks?“ zopakoval tlusťoch. „Znáš ho?“

Bylo to jméno. Patřilo nějakému muži.

Tlusťoch čekal. Zdálo se, že je obdařen nekonečnou trpělivostí.

Will si nejasně vybavoval život Billa Blacka. Nechodil na střední ani na vysokou školu, byl jenom u letectva a ve vězení. Jméno znělo cizokrajně, ale jeho složka od letectva takové podrobnosti neobsahovala. Zeb Deeks byla nejspíš přezdívka, která by Willovi za normálních okolností nepomohla, kdyby se ve složce Billa Blacka neobjevil jediný chlápek, jehož jméno začínalo na Z.

Zebulona Deacona v atlantské věznici zabili za to, že udal své kumpány. Bill Black byl zavřený ve stejném bloku, takže o něm musel vědět. Určitě znal i jeho přezdívku.

Důležitější bylo, že Black také musel vědět, že se nepráská beztrestně.

Místo odpovědi pokrčil rameny.

„Ty ho neznáš?“

Will zopakoval své gesto.

„Juniore?“ řekl tlusťoch.

Jeden z nohsledů se pomalu zvedl z pohovky. Byl stejně velký jako jeho šéf, ale mladší a jistě i silnější.

Junior Willa bez varování prudce udeřil do obličeje, až se mu zajiskřilo před očima. Hlava se mu zvrátila dozadu a prasklo mu v krční páteři. Měl pocit, jako by mu nos přerazili sekyrou.

„Zeb Deeks,“ řekl zase tlusťoch.

Will zatřepal hlavou, ne aby vyjádřil nesouhlas, ale aby mu zase začaly fungovat smysly. Do nosu dostal nepočítaně ran. Nejhorší bylo, když člověk popotáhl a chuchvalec krve, který se mu utvořil v hltanu, se mu svezl do krku. Will ho spolkl a snažil se nepozvracet.

Tlusťoch počtvrté vyslovil jméno: „Zeb Deeks?“

Junior se rozmáchl pěstí.

„Dobře,“ řekl Will. „Jo, znám ho. Ten práskač dostal, co si zasloužil.“

„Kde to dostal?“

„Na dvoře.“

„Kam to dostal?“

„Do koulí,“ odpověděl Will. „Pobodali ho zlomeným kartáčkem na zuby. Vykrvácel na dvoře.“

Tony se zasmál. „To muselo bolet.“

Tlusťoch se nadechl, až se mu vydul hrudník, a zase vydechl. Chvíli si Willa prohlížel a pak kývl na druhého poskoka, který seděl na pohovce. Muž vstal stejně pomalu jako předtím jeho druhové. Luplo mu v kolenou a vystrčil pupek. Ač se to nezdálo fyzikálně možné, on i Junior byli rychlí. Než se Will vzpamatoval, měl ruce zkroucené za zády.

Tlusťoch k němu přistoupil. Byl cítit pizzou, alkoholem a cigaretami. Funěl jako sentinel. Byl velký a bílý, ale z Tonyho slov jasně vyplynulo, že není Mocný běloch. Will pochyboval, že se někdy setká s mužem, jenž vede tento gang násilnických venkovanů. Pochyboval, že v životě ještě uvidí něco jiného než plesnivou kancelář klubu. Moc času mu už nejspíš nezbývalo.

Tlusťoch zvedl nůž, aby Will viděl, co dělá. Rukojeť nástroje byla ze zlatavé perleti. Když ho otevřel, ostří se zalesklo v umělém osvětlení. Na pantu byla krev, která pravděpodobně zaschla na nýtech poté, co pořezal muže přivázaného k židli. S nožem zacházel přirozeně. Držel ho zlehka, skoro jako by to byl další prst.

Will se zachvěl, když ucítil, jak mu ostrá čepel z nerezové oceli přejíždí po krku, pak po tváři a pod okem. Muž na ni trochu přitlačil a rozřízl Willovi kůži. Will byl tak zděšený, že ani necítil bolest. Vůbec by nevěděl, že je pořezaný, kdyby mu po tváři nestekla kapka krve.

Zavřel oči a představoval si, že tu není. Nestojí v téhle místnosti. Možná, že ho ovlivnili Cayla s Tonym, když si povídali o pláži. Cítil ve vzduchu sůl a na kůži ho hladil jemný teplý větřík, jenž foukal od oceánu.

Sára ho před třemi měsíci naučila pouštět draka. Byli spolu na pláži na Floridě. Drak měl žlutou a modrou barvu a dlouhý bílý ocas. Will nikdy předtím nebyl na dovolené u moře. Veškeré znalosti o Floridě načerpal z Wikipedie a seriálu Miami Vice. Sára byla dobrá učitelka, trpělivá a laskavá. V plavkách vypadala neskutečně sexy. Její otec ji naučil pouštět draka, když byla malá. Bál se, aby se po narození sestřičky necítila odstrčená, a tak ji bral na jednodenní výlety, aby si připadala výjimečná.

Will prudce otevřel oči. Nůž měl v uchu – nedotýkal se měkké části, ale přímo vnitřní chrupavky u lebky.

Tlusťoch se usmíval a kochal se jeho reakcí. Měl dokonalé bílé zuby. Jeho dásně proti nim působily takřka modře.

Will se nehýbal. Nůž byl velice ostrý. Jeho špička mu projela kůží a prořízla chrupavku. Do ucha mu stékala kapka krve a nesnesitelně pomalu cestovala zvukovodem. Will se začínal třást, pomalu, jako když do krajiny přichází déšť. Nejprve se jenom trochu zachvěl. Třes potom zesílil a zatočila se mu hlava. Začal cvakat zuby a měl pocit, jako by už nestál na pevné zemi.

Tlusťoch mu rychlým pohybem vytáhl nůž z ucha.

„Kruci!“ Will prudce zatřepal hlavou. Sevřeli mu ruce ještě pevněji. Znovu zatřásl hlavou. Krev mu dál stékala do ucha.

Tlusťoch se zasmál a zavřel nůž. „Svlíkni se.“

Junior a jeho kumpán ho pustili. Will si do ucha strčil malíček a klepal s ním uvnitř.

„Svlíkni se,“ zopakoval tlusťoch.

Will na něho vrhl nepřátelský pohled. „Jdi do hajzlu.“ Vyrazil ke dveřím, ale Junior ho zastavil.

„Taky to můžem udělat nepříjemnějc,“ navrhl tlusťoch.

Junior do Willa strčil, takže dopadl na třetího muže, který jím smýkl o zeď.

„Tak jak? Nepříjemnějc, nebo ne?“

Will už nedokázal myslet na pláž ani na Sáru nebo cokoli jiného. Myslel jenom na přežití.

Bill Black by takovou situaci zvládl. V podobných kancelářích se ocitl už několikrát. Celý život přicházel do styku s lůzou a zločinci. Podle jeho záznamů k nim celý život patřil.

Will viděl armádní výcvikový tábor pro nováčky jenom ve filmu, ale velice dobře věděl, jak vypadá příjem vězňů v atlantské věznici. Bill Black by byl jedním z přinejmenším stovky nových vězňů, jež toho dne přijali. Svlékli by ho, prohledali, oholili a odvšivili a pak by ho strčili do cely o velikosti metr a půl na necelé tři metry s dalším mužem a otevřenou dírou do kanalizace místo záchoda. Ve věznici byly společné sprchy a konaly se tam občasné prohlídky tělních dutin. Nedalo se tam nikde schovat.

Billa Blacka by svlékání před bandou násilnických buranů nerozhodilo.

Will si jedním tahem roztrhl košili, až mu odlétlo několik knoflíků. Následovalo triko a džínsy. Špičkou jedné boty si přišlápl podpatek druhé a zul si je. Odkopl kalhoty.

V místnosti se rozhostilo ticho a byl tam slyšet jenom tlumený rytmus hudby v klubu.

Zírali na něho jako na exponát v zoo.

Will se na své tělo moc nedíval. Byl velice vděčný Sáře, že to dokáže, ale vůbec nechápal, jak to může vydržet. Všechny části jeho těla nesly stopy po týrání. Kolem žeber měl jizvy po popáleninách od cigaret a jinde byly vidět stopy po popálení elektrickým proudem, jež na kůži vypadaly jako černý prášek. Jizvy na zádech mu zůstaly po útoku ženy, která celé dopoledne fetovala barvu ve spreji a pak ho podrápala, protože jí připadalo, že Willovi pod kůží lezou brouci.

K tomu se musely připočíst rány, které si udělal sám.

Jako první promluvil Tony. „Kurva, Bude. Co se ti to sakra stalo?“

Will mlčel.

Zdálo se, že tlusťoch se na Willa konečně dívá jako na lidskou bytost, a ne jako na problém, který je třeba vyřešit. „To ti udělali v Iráku?“ zeptal se.

Will zvažoval možnosti. Jizvy do jeho falešné identity nepatřily. Tlusťochovi se očividně podařilo dostat k Billovým policejním záznamům. Trochu se poptal mezi kriminálníky. Měl dostatek moci na to, aby získal i záznam z armády? GBI byl dobrý, ale vláda Spojených států Billovo členství v ozbrojených silách podpořila pouze omezeně.

Tlusťoch na něho naléhal: „Dostal tě do pazourů nějakej hajzl s hadrem na palici?“

Will místo odpovědi otočil hlavu a podíval se na zeď. Usoudil, že Bill Black by se cítil úplně stejně jako on. Někdo mu opravdu zle ublížil a on na to nebyl hrdý.

„Nevadí.“ Tlusťoch se nejspíš smířil s tím, že se to nikdy nedozví, ale s prohledáváním ještě neskončil. „Svlíkni si i spodky.“

Will se na něho nevlídně podíval.

Muž skoro omluvně řekl: „Znal jsem chlapa, co ho chytil polda se štěnicí přilepenou ke koulím.“

Will věděl, že nemá na vybranou. Pokud se nesvlékne sám, udělají to za něho ti dva poskoci. Stáhl si spodky.

Tlusťoch se mu podíval mezi nohy a řekl: „No, tak dobrý.“

Tony zvedl obočí. „Ty vole.“

Will si spodky znovu natáhl. Sáhl po džínsech, ale vytrhli mu je z ruky.

Junior mu prohledal kapsy. Našel v nich peněženku a telefon Billa Blacka. Hodil na stůl štos bankovek, které Will ráno sebral Tonymu.

„Tak se kouknem, co tu máme.“ Tlusťoch napřáhl ruku a nejprve sáhl po peněžence. Otevřel suchý zip a v přihrádce na fotografii uviděl Caylinu vlastnoručně psanou adresu. Přešel ji a podíval se do dalších přihrádek. Objevil v nich čtyři dvacetidolarovky, dvě kreditní karty a potvrzení o zaplacení pokuty, které Bill Black používal místo řidičáku. „Osmdesátka u školy.“ Tlusťoch pohoršeně zamlaskal.

Junior mu podal telefon a Will popadl své džínsy.

„Jaký tam máš heslo?“ zeptal se tlusťoch.

„Čtyři-tři-dva-jedna,“ odpověděl Will. Zatímco muž vyťukával čísla, Will si rychle natáhl džínsy.

Tlusťoch uměl s telefonem zacházet lépe než Will. Procházel různé složky na displeji a při čtení pohyboval rty. „Kdo je ta ženská z Tennessee?“

Will si natáhl triko. Díra na rukávu se zvětšila a začal se mu párat šev.

„Má s ním dítě,“ vysvětlil Tony. Cítil potřebu zeptat se Willa: „Je to ta, co umí tvarovat keře?“

Will si oblékl košili. Zůstaly mu na ní jenom tři knoflíky. Soustředil se na zapínání, i když ho nechtěly poslouchat prsty.

Zdálo se, že tlusťoch prochází úplně všechno, co je v telefonu uložené. Will přístroj otestoval, hned když ho dostal, a pokoušel se zjistit, zda se na něm nedají náhodou objevit skryté aplikace. Ani jednou se mu to nepovedlo, ale každý systém měl své nedostatky. Nikdy telefon nezkoušel se zapnutým nahráváním. Co když je v softwaru závada, která aplikace otevře, takže tlusťoch znovu vytáhne nůž?

„Kde to je?“ Muž Willovi ukázal jednu z fotografií, které pořídil z dálnice.

„U šestnáctky,“ odpověděl Will. „Připadalo mi to tam hezký.“

„Geotag ukazuje, že je to u čtyři sta sedmdesát pětky,“ kontroval muž.

Will pokrčil rameny, ale vyschlo mu v ústech. Úplně zapomněl na geotagy. Byly součástí vyhledávacího systému v iPhonu a ukazovaly zeměpisnou délku a šířku místa, kde snímky vznikly. Vůbec netušil, zda je program GBI skrývá nebo ne.

„Tohle sis stáhnul z internetu?“ Tlusťoch Willovi ukázal nahé ženy.

Willův krátký pocit bezpečí zmizel. Fotografie si stáhl ze svého počítače v Atlantě. Nevěděl, co geotag uloží a zda ukáže, kde byl, když fotografie stahoval, anebo zda zaznamená místo, kde byly původně pořízeny.

Will čekal a sledoval, jak muž prstem přejíždí po displeji telefonu.

„Asiatky zrovna nemusím,“ zabručel a dál procházel uložené soubory.

Will si zapnul manžety košile a předstíral, že se vůbec nepodělal strachy. Jeden knoflík mu visel na niti. Zůstal mu v ruce a Will nevěděl, co s ním. Schoval ho do kapsy.

Kdyby zemřel, kdo asi knoflík najde? Nejspíš soudní doktor. Pete Hanson před několika měsíci odešel do penze, ale Amanda najala nafoukaného mladíka, jemuž věřila každičké slovo. Will si říkal, co asi z knoflíku vydedukuje. Dozví se o něm Sára? Bude na Willa myslet pokaždé, když si oblékne košili?

Vyndal knoflík z kapsy a hodil ho na zem.

Tony zamlaskal a Will se na něho podíval. Tony na něho mrkl, jako by v tom byli spolu. Jako by Willa těm chlapům nepřivedl, aby ho zabili.

Co proti němu Tonyho poštvalo? Určitě ta večeře. Cayla mu o ní musela říct, jinak by se o ní nedozvěděl. Určitě věděla, že se Tony ukáže. Will pochopil, že ji baví štvát je proti sobě. Tonyho očividně napínala celé roky, ať byl její nevlastní bratr, nebo ne.

Anebo šlo o něco nebezpečnějšího. Možná si Tony myslel, že Will je policajt. Vběhnout včera v noci do Lenina domu nebyl zrovna nejchytřejší tah. Žádný zločinec, který to měl v hlavě v pořádku, by neběžel k místu, kde se střílí, i kdyby mu sto těhotných přítelkyň hrozilo, že ho zažalují.

„V pořádku,“ řekl konečně tlusťoch a podal Willovi telefon.

Will nevěděl, co by měl udělat jiného, a tak si ho vzal. Přístroj byl teplý. Měl tak zpocené ruce, že ho málem upustil, než ho stihl zastrčit zpátky do kapsy.

Tlusťoch se naklonil přes stůl a stiskl tlačítko na telefonu. Ozvalo se bzučení a on tlačítko stiskl znovu. Byl to nějaký signál. Všichni čekali. Will v duchu odpočítával sekundy, ale pak ztratil nit a musel začít znovu.

Ozvalo se vyzvánění mobilu, ale tlusťoch si dával na čas. Přístroj ležel pod štosem papírů na stole. Hovor přijal až po šestém zazvonění. Poslouchal a občas přikývl. Zalétl očima k Willovi. „Jo, myslím, že máš pravdu,“ řekl a ukončil hovor.

„To byl Mocnej běloch?“ zeptal se Tony. Byl nadšený jako malý kluk. „Řek ti, že je to v pohodě?“ Plácl Willa po zádech. „Říkal jsem ti, že to zmáknu, kamaráde.“

Tlusťoch vytáhl z kapsy štos stodolarovek. Podíval se na sáček s pilulkami, který Tony hodil na stůl, a odpočítal deset bankovek. Podal je Tonymu. „To je víc, než si zasloužíš, když jsi do našich obchodů zatáh tohohle kreténa. Zlikviduj ho.“

Will začal panikařit, ale pak si uvědomil, že tlusťoch má na mysli muže připoutaného k židli. Podíval se na něho. Úplně na něj zapomněl. Došlo mu, že v určitém směru ho považoval za mrtvého.

„Nech ho někde, kde ho najdou,“ instruoval Tonyho tlusťoch.

„Jasně.“ Tony přistoupil k židli a uštědřil muži pohlavek. „Tak jdem, vole.“

Muž zasténal a z otevřených úst mu vytekla slina.

„No tak.“ Tony ho udeřil silněji. „Vstaň, ty hovado. Jdem!“

Muž zápasil s provazem. Nedokázal by vstát, ani kdyby chtěl.

„Věříte tomu, co ten debil dělá?“ Tonymu plály oči. Očividně ho bavilo ubližovat druhým. Znovu kopl do židle. Teď už nepůsobil jako komár. Proměnil se v šlachovitého drsňáka, který se ochotně vytahuje na druhé.

Tlusťoch už toho měl dost. „Přestaň tady blbnout a odtáhni ho.“

Tony vyndal z boty nůž. Byl to třinácticentimetrový lovecký tesák s nehezky působícím zubatým ostřím. Přeřezal s ním provaz kolem židle. Muž padl kupředu a zasténal. Tony ho zachytil dřív, než se svalil na zem. Zatočil nožem ve vzduchu a podal rukojeť Willovi. „Přeřízni mu to na nohách.“

Will přeřezával provaz, kterým měl muž přivázané nohy k židli. Když mu zbývalo několik vláken, podíval se na něho. Týranému oči natekly tak, že mu z nich zůstaly jenom škvírky, ale Will v jejich koutcích viděl bělma podlitá krví. Muži po čele stekla krev a srazila se mu na řasách. Měl vyražené přední zuby a úplně rozbitý nos. Vypadal povědomě, ale Will neměl čas zjistit proč.

„Prober se, debile.“ Tentokrát Tony muže uhodil pěstí zespoda. Muž zvrátil hlavu vzad a vystříkla mu krev. „Nedělám si srandu, vole. Vstaň, kurva!“

Muž se ho pokusil poslechnout. Bosá chodidla se mu lepila na koberec a třásly se mu nohy. Nechtěla se mu narovnat kolena.

Will se do toho vložil. Nemohl se na to dívat. Podepřel muže ramenem, vlastně ho skoro nesl.

„Prosím…,“ žadonil neznámý skoro neslyšně.

Will se rozhlédl po místnosti, ale prosba nikoho nedojala. Maximálně přítomné rozčílila.

„Odtáhněte ho odsud,“ nařídil jim tlusťoch. Vrátil se k pohovce a posadil se před otevřenou krabici s pizzou.

Will se muže pokusil dovléct ke dveřím. Kdyby mohl vyjít z téhle místnosti a dostat ho z klubu, možná by se mu ho povedlo zachránit.

Tlusťoch vzal do ruky kus pizzy. „Ozvu se ti, Bude. Máme nějakou práci, na kterou se podle pana Mocnýho hoděj tvoje speciální dovednosti.“

Will zabručel, ale jenom proto, že na něm muž spočíval celou vahou. Nebyl vůbec schopen jít. Will si ho hodil na záda. Ke dveřím to bylo asi metr a půl. K východu možná metr. Musel projít kolem budovy na parkoviště. Pojede Tonyho pick-upem. Praští ho zezadu do hlavy a sebere mu klíče od auta. Toho muže odveze do nemocnice a požádá Faith, ať mu zařídí ochranu. Potom vyhledá Sáru, padne jí k nohám a bude se modlit, aby všechno bylo v pořádku.

„Otevři dveře,“ řekl Tonymu.

„A co ten koberec?“ zeptal se Junior. „To se ani omylem nevyčistí.“

„Kurva,“ postěžoval si Tony. „Já nejsem žádnej podělanej čistič koberců.“

„Vem ho a spal ho.“ Tlusťoch dojedl svůj kus pizzy. „Tělo hoď na trávu před jeho barákem. To by mělo být dost veřejný.“

Tony dal jasně najevo, že jim prokazuje službu. Povytáhl si kalhoty, klekl si a začal rolovat okraj koberce. Will se otočil, protože ho mohl jenom sledovat a čekat.

V tu chvíli se muž odhodlal k činu.

Bez varování se odtrhl od Willa.

Chytil za kliku dveří, ale pohyboval se nekoordinovaně a ruce měl kluzké od krve. Místo aby dveře otevřel, dopadl na ně. Začal křičet a bušit do nich, jako by na druhé straně čekala nějaká pomoc.

Will jednal instinktivně. Ze všech přítomných byl nejméně nebezpečný. Popadl muže kolem pasu a pokusil se mu zakrýt ústa. Muž ho kopal, kousal a strkal do něho. Will ho nakonec pustil.

Neměl kudy utéct, protože tu nebyla žádná okna a nacházely se tu jenom jedny dveře, jimiž vešli. Muž byl šílený hrůzou a motal se v kruhu. Koberec se mu shrnul pod nohama. Narazil do konferenčního stolku a do psacího stolu. Tony se na něho vrhl zezadu a hodil ho břichem na zem.

Potom si na něho obkročmo sedl a v ruce se mu zaleskl lovecký nůž. Bodal jím muže do zad, do ramenou a do krku. Bez přestání se zbraní rozmachoval nahoru a dolů. Když prořízla kůži, ozval se praskavý, mlaskavý zvuk. Kolem Tonyho tekly tenké pramínky krve a celá scéna vypadala jako vystřižená z hororu.

Junior přitlačil Willovi na hrudník pistoli a dal mu jasně najevo, aby se do toho nepletl. Will měl pocit, jako by se mu ústí hlavně zavrtávalo až do kosti. Junior byl děsivě klidný, zatímco Tony dál bodal nožem. Junior se podíval tlusťochovi do očí a jednou zakroutil hlavou, jako by se chtěl zeptat: Co to do toho chlapa vjelo? Tlusťoch seděl bez hnutí na pohovce a sledoval vraždu, asi jako by pozoroval karetní hru.

Tony do muže bodal ještě dlouho poté, co vydechl naposledy. Přestal s tím, teprve když mu došla síla. Posadil se do dřepu, prudce oddechoval a potil se. Rukávem košile si otřel obličej. Čelo, ústa, tváře. Všude si rozmazal krev.

Junior zastrčil pistoli zpátky do pouzdra na svém opasku. Will se už mohl pohnout, ale neměl kam jít. Podruhé za dvě noci byl svědkem toho, jak jedna lidská bytost napadla druhou.

Lena alespoň reagovala na ohrožení. Tony Dell připomínal šakala, který zabíjí kořist. Zabíjení si dokonale užíval. Když nůž zajížděl do těla, chroptěl a křičel. Krev, která mu vystříkla do obličeje, v něm jenom podnítila touhu po dalším zásahu.

Teď se smál.

Krvavá šmouha na jeho zubech připomínala rtěnku. Zeptal se Willa: „Co ty na to, Buddy? Viděl jsi, jak tu ten blbec lítal? Pěknej magor.“

Tlusťoch neměl radost. „Koukni, jak jsi tady nadělal!“

„Stejně jsi ten koberec chtěl vyhodit.“

„Jenže ono to není jenom na koberci, víš?“

Tony se ohromeně podíval na své dílo. Zakroutil hlavou, otřel si lovecký nůž do kalhot a pokusil se ho vrazit zpátky do boty. Nástroj měl zahnuté ostří, nejspíš od toho, jak s ním bodal do tlusté lebeční kosti. Tony musel zakroutit rukojetí, aby mohl nůž zastrčit do pouzdra. Vtom si všiml otevřené rány, která se mu táhla přes dlaň. „Kurva, asi jsem se říz.“ Zeptal se Willa: „Moh bys mě odvízt do špitálu, Bude? Do těchhle ran se často dostává infekce.“

Když tlusťoch promluvil, zněl spíš otráveně než znechuceně. „Juniore, dojdi pro nějaký holky, ať to tu ukliděj.“ Tonymu nařídil: „Odnes odsud to tělo. Hoď ho před jeho barák, jak jsem řek.“

„Jsi si jistej?“ zeptal se Tony.

„Mám příkaz přímo od Mocnýho. Nech ho někde, kde ho najdou. Jedinej způsob, jak dát lidem něco na vědomí, je zařídit, aby to všichni viděli.“ Další rozkaz patřil Willovi. „A ty na něj dávej pozor, ať to neposere.“

„Já nic neposeru!“ vykřikl Tony. „Řekni Mocnýmu bělochovi, že tohle jsem pro něho zařídil já.“

„Ty fakt chceš uznání?“ zeptal se tlusťoch. Zakroutil hlavou na Juniora, který jeho gesto opětoval.

„Zařídíme to,“ řekl Will, protože si myslel, že se tak z místnosti dostanou rychleji. Klekl si na zem. „Přival tělo na koberec.“

„Vem si příklad tady ze svýho kámoše, Tony. Dobrý vojáci plněj příkazy.“ Tlusťoch se pohodlně opřel, znovu vytáhl nůž a chystal se čistit si nehty. „Jak už jsem řek, pane Blacku. Zůstaneme v kontaktu.“

Will nehodlal čekat, co bude dál. Pohybem ruky Tonymu naznačil, aby sebou hnul. „Hoď sebou. Přival ho na koberec.“

Tony do těla strčil, ale stály proti němu fyzikální zákony. Muž byl velice těžký. Tonymu na betonové podlaze uklouzly nohy. Zkřivil obličej odhodláním. Konečně se mu podařilo muže převrátit na záda. Ruka mu přepadla přes oči, jako by se už na nic nechtěl dívat.

Tony ho popadl za ruce a zkřížil mu je na hrudníku. Táhl ho k druhému konci koberce.

„Ne,“ zarazil ho Will. „Musíme ho válet.“ Vzal tělo za ramena, protože tam bylo nejtěžší a on už se nemohl dál dívat na to, jak Tony do mrtvoly strká.

„Připravenej?“ zeptal se Tony.

Will se mrtvému podíval do obličeje. Teď už ho poznal, přestože i po smrti měl rysy zkroucené bolestí. Faith mu před několika hodinami na svém mobilu ukázala jeho fotografii.

Muž, který předtím seděl připoutaný k židli, byl detektiv Eric Haigh.

10. kapitola

PÁTEK

Právě minula půlnoc a Sára zase seděla na pohovce v čekárně na jednotce intenzivní péče. Listovala časopisem a snažila se nevnímat hovor kolem sebe. Ten den odpoledne na jednotku přijali další pacienty a malou čekárnu zaplnili rodinní příslušníci. Byli komunikativní a chtěli sdílet své příběhy. Toužili porovnávat své tragédie. Nell z nich nebyla nadšená. Nezvládala všetečné otázky a těsný prostor. Nechala se od Sáry snadno přemluvit k návratu do hotelu, aby se trochu vyspala.

Nyní už stejně nemělo smysl dál zůstávat v nemocnici. Jaredův stav se nezměnil, i když mu do těla pumpovali antibiotika. Sára měla s pooperačními infekcemi zkušenost. Byly úporné a nevybíraly si. Existovalo velice málo antibiotik, která je dokázala úspěšně zlikvidovat.

Sára se toho dne už poněkolikáté ocitla ve stejném bodě, ve kterém ráno začala. Probděla dalších čtyřiadvacet hodin. Jared přežil operaci. Jenom čas ukáže, jestli přemůže taky infekci.

Položila časopis zpátky na stolek. Třikrát si přečetla drby o slavných, ale stále nerozuměla podrobnostem. Nějakým zvláštním způsobem jí unikala realita. Litovala, že si večer dala velkou skotskou. Samoléčba nikdy nebyla dobrý nápad, ale stres, alkohol a třicet hodin bez spánku představovaly ničivou kombinaci. Jenom si pořídila opici, příjemné stavy se nedostavily. Bolela ji hlava a byla nervózní. Cítila se o to hůř, že už když skotskou pila, věděla, že se dopouští obrovské chyby. Jedinou útěchou jí bylo, že po telefonátu s Willem si neobjednala další.

Tomuto hovoru by se byla nejradši vyhnula. Buď se hodně snadno opila, nebo se jejich vztah nevyvíjel tak, jak se domnívala. Zoufalá touha po sexu ji sužovala jako daňová kontrola. Díkybohu, že mu neřekla, že je do něho zamilovaná. Mohla si jenom představovat, jak trapné by to bylo, kdyby se její vyjádření setkalo s naprostým tichem. Will se od ní očividně odtahoval. Sára asi udělala nebo řekla něco špatného. Nejspíš se mu ulevilo, že po něm nechtěla, aby za ní jel. Odkud vlastně? Stále neměla nejmenší tušení, kde Will je.

Jenom byla ráda, že není tady.

Sama by tu nejradši také nebyla.

Už nemohla dál sedět. Vstala a protáhla si záda. Měla pocit, jako by se jí obratle slepily dohromady. Lidé v čekárně se na ni usmívali. Vyšla na chodbu, aby měla trochu soukromí.

Vzhledem k pozdní hodině se tam svítilo jen tlumeně. Vačnatec se nacházel na stejném místě, kde ho viděla před půlhodinou. Stál zády k Sáře u zavřených dveří jednotky intenzivní péče a díval se dovnitř. Z tohoto úhlu nemohl vidět do Jaredova pokoje, protože mu tam překážel hlídající policista. Sára viděla, že mladému muži jde bdění na nervy. Pořád se díval na Vačnatce a pak zase na sesternu, jako by mu sestra uvnitř dokázala nějak pomoci.

Vačnatec s ní nedokázal mluvit. Ne proto, že by byl nezdvořilý, ale protože mu pokaždé, když ji uviděl, vstoupily do očí slzy. Sára nevěděla, jestli pláče kvůli ztrátě Jeffreye, ohrožení, v němž se ocitl Jared, nebo kvůli nesnesitelné kombinaci obojího.

Věděla jenom to, že už jí to tady leze krkem.

Vykročila k výtahu, ale pak usoudila, že bude lepší jít po schodech. Alespoň se bude trochu hýbat. Potřebovala se nadýchat vzduchu a ocitnout se někde, kde nepanuje strach a tragédie. Nejspíš by si měla sama se sebou promluvit o Willovi. Možná nevnímá hlubší pravdu, jež se skrývá za jeho mlčením. Nikdy mu neřekla, že ho miluje, ale on jí to také nikdy nepověděl.

Ze zkušenosti věděla, že nejjednodušší vysvětlení je obvykle také nejhorší.

Sešla o dvě patra níž a uviděla růžovomodrou ceduli. Porodní oddělení. S radostí tam zašla. Kdykoli měla v Gradyho nemocnici hodně zlý den, šla se podívat na miminka. Když pozorovala, jak otevírají oči a roztahují bezzubá ústa v úsměvu, pokaždé se uklidnila. Novorozenci byli důkazem, že život může nejen pokračovat, ale i vzkvétat.

Odhadovala, že v tuhle dobu tam nebude mnoho lidí, a nemýlila se. Návštěvní hodiny dávno skončily a nebyla tam žádná sestra, která by poslala opozdilce pryč. Nikdo nezastínil velká okna, aby nemluvňata mohla klidně spát.

Tlumená světla na chodbě vrhala teplou zář na řady postýlek. Všichni novorozenci měli na hlavičce růžovou nebo modrou pletenou čepičku a byli pevně zavinutí do přikrývek stejné barvy jako čepičky. Jejich maličké obličejíky připomínaly rozinky. Někteří se právě narodili, a tak pomalu pohybovali hlavičkou ze strany na stranu, jako by stále pluli v matčině lůně.

Sára přitiskla čelo na okno. Sklo ji studilo. Jedno nemluvně nespalo a mžouralo na strop. Byly na něm namalované barevné obrázky – duhy, nadýchané obláčky a kulaťoučcí králíčci. Pokoj vyzdobili spíš kvůli rodičům než kvůli dětem. Novorozenci na dálku neviděli skoro nic. Měli poměrně vyvinutý zrak, ale teprve po několika měsících se ho naučí používat. Pomalovaný strop pro ně nyní představoval jenom příjemný flek.

Za Sářinými zády se otevřely dveře. Otočila se a čekala, že uvidí z toalety vycházet sestru.

Místo toho spatřila Lenu Adamsovou.

V ruce držela papírový kapesníček. Sára si všimla úleku v jejích očích, když se jejich zraky střetly. Pak se v nich objevilo cosi jako odevzdanost.

Lena zamířila k výtahu.

„Počkej,“ řekla Sára.

Lena se zastavila, ale neotočila se.

Sára svého slova okamžitě litovala. Nevěděla, co má říct. Cítí lítost? Samozřejmě ji netěšilo, že Lena potratila. To však neměnilo nic na tom, co se stalo v minulosti.

Dokázala ze sebe vypravit jenom: „Nemusíš odcházet.“

Lena se pomalu otočila. Tvářila se, jako by Sářinu přítomnost nevnímala. Místo toho přistoupila k oknu, za nímž byla vidět novorozeňata. Prsty se dotkla okraje parapetu. Opřela si čelo o sklo, stejně jako předtím Sára. Zdálo se, že všechno ostatní vytěsňuje. Způsob, jakým se dívala na děti, byl do značné míry tragický. Její touha jako by pronikala sklem.

Sáru zase přepadl známý pocit, že vyrušuje. Otevřela ústa a chtěla se rozloučit, ale Lena ji nenechala promluvit.

„Je na tom pořád stejně?“

„Jared?“ zeptala se Sára. „Ano.“

Lena jenom přikývla a dál se dívala před sebe. Rukou sjela dolů a přitiskla si ji na břicho.

Sára znovu bojovala s instinktivním nutkáním Lenu konejšit a posunout situaci do pozitivnějšího světla. Nakonec nedokázala sebrat dostatek síly. Kdesi hluboko v hrudi přebývala schopnost s touto ženou soucítit. Občas se v ní probudila, jako když se člověk snaží v zimě nastartovat auto. Pomalu zesilovala, ale nakonec jenom několikrát škytla a utichla.

Sára se opět pokusila odejít. „Měla bych…“

„Netušila jsem, že jsou tak malí.“ Lenin obličej dostal měkký výraz, když pozorovala novorozence před sebou. „Člověka musí děsit, jak jsou křehcí.“ Na okně se srazila pára z jejího dechu. Zdálo se, že Lena očekává nějakou reakci.

„Člověk se s nimi naučí zacházet.“ Sára mezi miminky vyrostla. Život bez nich si nedokázala představit.

„V životě jsem nedržela v náruči miminko,“ řekla Lena.

„Ty nemáš bratrance a sestřenice?“

„Ne. Ani jsem nikdy žádné děti nehlídala.“ Tiše se zasmála. „Nebyla jsem typ teenagera, kterému by někdo svěřil dítě.“

Sára si to dovedla představit.

Lena dlouze, přerušovaně vydechla. „Netušila jsem, že je možné milovat někoho, kdo mě tak moc potřebuje.“

„Mrzí mě to,“ poznamenala Sára. „Ať je to, jak chce.“

„Ať je to, jak chce,“ zopakovala po ní Lena. „Nell už mě nenávidí míň.“

Sára si té změny také všimla, ale nebyla si jistá, že to tak zůstane natrvalo.

„Bylo lepší, když mě nenáviděla,“ řekla Lena. „Věděla jsem, jak na to reagovat. Uměly jsme to obě.“ Otočila hlavu a podívala se na Sáru. „Jako by si myslela, že se ze mne po potratu stal lepší člověk.“

Sára o jejích slovech uvažovala a pokoušela se zjistit, co ji k nim vedlo. Lena něco chtěla. Vždycky něco chtěla.

„Děkuju ti, Sáro.“ Lena se otočila zpátky k oknu. „Věděla jsem, že mě určitě nebudeš litovat.“

Sára potřebovala odejít. V tuto chvíli v sobě nedovedla sebrat svou starou nenávist, ale věděla, že by se nechala přesvědčit. „Měla bych se jít podívat na Vačnatce.“

„Pokaždé, když tě vidí, je zničený.“

Proti tomu Sára nemohla nic namítnout. „Stejně…“

„Dostala jsi můj dopis?“

Ten dopis.

Když Sára před čtyřmi lety otevřela schránku, našla v ní dopis od Leny. Zastrčila zalepenou obálku do kabelky. Přišla pozdě do práce. Nechtěla ho číst. Nechtěla ho však ani vyhodit. Skoro rok ho nosila s sebou. Do práce, do obchodu, na večeři, zpátky domů. Když si vzala jinou kabelku, přemístila do ní i dopis. Viděla ho pokaždé, když vytáhla peněženku nebo hledala klíče.

Lena si ji pozorně prohlížela. „Četlas ho.“

Sára to nechtěla přiznat, ale přesto řekla: „Nakonec ano.“

„Udělala jsem chybu.“

„Vážně?“ zeptala se Sára. Dopis byl na třech stranách velkosti A4. Tři strany nudného, slzami pokapaného textu plného výmluv, lží a shazování viny na druhé. „A v čem?“

„Ve všem.“ Lena se ramenem opřela o okno. „Věděla jsem, že mě Jeffrey přijede zachránit. Taky jsem věděla, že ohrožuju jeho život.“

Sára začala rudnout. Srdce jí tlouklo v hrudi jako pták lapený v kleci. Tak dlouho čekala na Lenino přiznání a potvrzení viny, a teď dokázala myslet jenom na to, že s ní Lena manipuluje.

„Člověk nemůže škrtnout sirkou a pak se divit, že mu shořel dům,“ řekla Lena.

Sára se snažila mluvit vyrovnaným tónem. „Snažila ses ho varovat.“

Alespoň to Lena tvrdila v dopise. Ve čtyřech dlouhých odstavcích vyjadřovala lítost nad tím, že Jeffrey prostě neposlechl její dobrou radu. „Psala jsi, žes mu řekla, aby se do ničeho nepletl.“

„Věděla jsem, že mě neposlechne.“ Lena se zpříma podívala na Sáru. „Mrtvá bych měla být já, ne on.“

Sára jí na to náhlé pokání neskočila. Pokusila se Lenu oblafnout, a tak citovala slova, jež řekl Jared Nell. „Když si připnul odznak, věděl, jaká se s tím pojí rizika.“

„Myslíš, že Will to cítí stejně, když jde do práce?“

Sára najednou prudce zatoužila uštědřit jí políček, aby si nebrala Willovo jméno do úst. Před rokem a půl Lenu vyšetřoval, když nechala ve vazbě zemřít podezřelého a jenom nečinně přihlížela, jak málem ubodali dalšího policistu. Sára cítila větší zklamání než Will, že se mu nepodařilo potvrdit obvinění.

„O Willu Trentovi víš jenom to, že tě málem poslal do vězení,“ pronesla Sára.

„Málem.“ Lena zvedla koutky úst v úsměvu. Maska začínala mizet. „Víš, co si z vyšetřování agenta Trenta pamatuju?“ Její hlas měl zvláštní kadenci. „Že jsem viděla, že je do tebe úplný blázen. Ty jsi do něj taky zamilovaná, ne? Je to na tobě vidět. Vždycky ses uměla krásně zamilovat.“

Sára zavrtěla hlavou. Už jí bylo jasné, kam se hovor stočí. „Tím to nespravíš.“

„Vidím, že tvůj život jde dál,“ řekla Lena. „Ten můj taky.“

„Neměla jsem na vybranou, Leno. Můj život musel jít dál, i když mi zavraždili muže.“ Sára se snažila nemluvit jedovatě. „Jinak to nešlo.“

„Mysli si, co chceš, ale já nejsem špatná. Dlouho jsem věřila opaku. Nechala jsem tě, abys mě přesvědčila, že nejsem dost dobrá. Že za moc nestojím.“

„Tak to mě opravdu mrzí,“ podotkla jízlivě Sára. „Prosím tě, řekni mi, jak to můžu odčinit.“

„Časem zjistíš, že jsem se změnila.“

„Nezměnila ses. Kdyby ano, teď bychom tu nestály.“ Sára se ze všech sil snažila, aby její hlas nezněl zatrpkle. „Pro tebe je všechno vždycky jenom hra. To, co tady teď my dvě provádíme, je jenom hra. Nikdy člověka nenecháš být. Nikdy nedovolíš, aby měl navrch někdo jiný. Myslíš si, že jsi dobrá policajtka, ale ta práce tě vlastně nezajímá a lidi, kteří ji dělají, taky ne. Vždycky jenom potřebuješ mít jistotu, že za každou cenu vyhraješ.“

Lena se drze uculovala. „Jak myslíš, doktorko.“

„Tohle nemám zapotřebí.“ Sára šla pryč.

„Nemůžu uvěřit, že jsem ti kdysi záviděla.“

Sára se otočila a nevěřícně otevřela ústa.

„Rodinu, život, jaký vedeš. Manželství. Celé město tě ctilo, zbožňovalo.“ Lena pokrčila rameny. „A pak jsem si jednoho dne uvědomila, že nechci být jako ty. Nemohla bych být jako ty, i kdybych se kdovíjak snažila. To nedokáže nikdo. Jsi moc dokonalá, moc náročná. Tvým vysokým požadavkům nemůže nikdo vyhovět. Jeffrey to nezvládl.“ Zavrtěla hlavou, jako by jí to bylo opravdu líto. „Will nemá žádnou šanci.“

Sára chvíli nedokázala ohromením promluvit. Ne kvůli tomu, co Lena řekla, ale protože tak mistrovsky změnila téma hovoru.

„Chceš ve mně vzbudit pocit viny kvůli tomu, že nelpím na minulosti?“ zeptala se.

Samolibý úsměv na Lenině tváři hovořil za vše. Zopakovala slova, která jí včera řekla Sára: „Aspoň víš, jaké to je.“

„Budeme v tom opravdu pokračovat?“ zeptala se Sára.

„Nebojíš se, že vyhraju?“

Sára zkřížila ruce na prsou a čekala.

„Celé roky jsem si zbytečně myslela, že jsi lepší než já. Chudinka tragická vdova Sára. A pak zjistím, že jsi skočila po prvním poldovi, na kterého jsi natrefila.“

Sáru zaplavil pocit provinění. Lena vždycky byla jako žralok, který vycítí i tu nejmenší kapku krve ve vodě. „Takhle se to nestalo.“

„Ale stalo. Přesně takhle se to stalo,“ šlehla po ní Lena. „Jsi jenom taková hezká lemovka, víš to?“

Sára se zasmála. Ulevilo se jí, že to není nic horšího. Lemovka byl slangový výraz pro ženu, která spí s policisty. „A?“

„Víš, co jsi na Jeffreyovi tak milovala? Že riskoval. Že vyrazil a zbil každého, kdo se mu postavil do cesty.“

„Nic víc mi nechceš?“

Lena se k ní přiblížila. „Ani bys o něj nezavadila, kdyby byl jenom srab, který nechá ostatní, aby se rvali za něj.“

„Myslíš srab jako ty?“

Lena našpulila rty. Jenom tak Sára poznala, že ji slyšela. „Viděla jsem, jak ses na něj vždycky dívala – jako na svého hrdinu. Na svého velkého, drsného poldu. Vsadím se, že s Willem je to stejné. Je vtipné, jak jsi jednoho poldu prostě vyměnila za druhého. Co by na to asi řekl Jeffrey?“

Sára zavrtěla hlavou, jako by s ní Leniny výpady nic nedělaly. „Je tohle k něčemu?“

„Chtěla jsi, aby Jeffrey bojoval na správné straně. Milovala jsi, když dělal ramena a dával darebákům co proto. Něco ti povím, Sáro – riskoval, protože tys to chtěla. Zvráceně tě bavilo tlačit ho až na hranu. Já jsem mu dala prostor, ale ty – ty – jsi ho za takové chování odměňovala.“

„Buď zticha!“ odsekla Sára. Lena ji zasáhla příliš hluboko. „Prostě zmlkni.“

„Není to moc příjemné, co? Když ti někdo dává za vinu něco, co jsi nemohla ovlivnit.“

„Nehodlám se s tebou dál bavit.“ Sára se pokusila odejít, ale Lena ji chytila za paži. „Nesahej na mě.“

„Myslela jsem, že si spolu promluvíme.“

Sára se Leně vytrhla.

Lena řekla: „Ty si myslíš, že jsi hrozně chytrá, ale přitom vůbec nevidíš, co máš přímo před nosem.“ Překvapeně se zasmála a její hlas se v prázdné chodbě rozlehl. „Hele, myslím, že přece jen děláš chyby.“

„Ty sis myslela, že je nedělám?“ Sáře se třásl hlas vztekem. Sotva se ovládla. „Já jsem poradila Jeffreyovi, aby tě přijal k policii. Já jsem chtěla, aby tě povýšil. Taky jsem si myslela, že jsi schopná dělat svoji práci a chránit ho, sakra.“

Lena se zády tiskla k oknu a Sára se nad ní tyčila. Pohnula se, zabodla Leně do hrudi ukazovák a zaťala ruku v pěst, aniž by si něco z toho uvědomila.

Lena pomalu otočila hlavu a nastavila jí tvář. „Pokračuj,“ vyzvala Sáru sametově. „A pořádně miř.“

Sáru cosi podivně šimralo na chodidlech. Měla pocit, jako by stála na okraji bezedné propasti. Přinutila se pohlédnout Leně přes rameno na řady novorozenců zavinutých do přikrývek. Na veselé duhy a obláčky namalované na stropě.

Nemohla nechat Lenu zvítězit. Tentokrát ne a už vůbec ne takhle. Ustoupila, spustila ruku a narovnala se. Vztyčila hlavu a odcházela dlouhou chodbou.

„To je všechno?“ zeptala se Lena.

Sára se potřebovala dostat do přízemí nemocnice. Jakmile bude venku a nadechne se chladného čerstvého vzduchu, přijde na způsob, jak se od toho všeho oprostit. Předchozích pět minut nevymaže posledních pět let. Lena neměla tušení, čím si Sára prošla. S jakým úsilím se dala dohromady. S jakou námahou si vytvořila nový život. Jeffreye pořádně neznala a už vůbec neznala Willa.

Chodbou se rozlehlo pomalé tleskání. Sára se přinutila neotřást se. Každé tlesknutí znělo jako výstřel z pistole.

„Skvělé, doktorko!“ Lena tleskala hlasitěji. „Jen odsud jdi s hlavou pěkně nahoru.“

Sára se neotočila. Nesměla se otočit. Jinak by Leně dopřála souboj, po němž tolik toužila.

Otevřela dveře na schodiště. Pořád zatínala pěsti. Přeběhla podestu, ale s každým krokem se v ní jenom víc vařil vztek.

Samozřejmě, že Jeffreye milovala, protože byl drsný. Na světě neexistovala žena, která by vedle sebe nechtěla mít silného chlapa. Kvůli tomu přece Sára nenesla zodpovědnost za jeho vraždu. Prosila ho, aby Leně nedůvěřoval a alespoň jednou ji nechal, ať sní, co si nadrobila. Tvrzení, že Jeffreye prostě nahradila Willem, bylo absurdní. Ti dva neměli vůbec nic společného kromě toho, že by oba Lenu zkopali do kuličky, kdyby slyšeli, jak se Sárou před chvílí mluvila.

Když dorazila na podestu o patro níž, málem se rozplakala úlevou. Stála v další tlumeně osvětlené chodbě. V tuhle hodinu tu nebyli žádní opozdilci ani návštěvy. Sára šla po zelené čáře namalované na podlaze, protože věděla, že ji dovede k výtahu a ten ji zaveze k východu.

Bylo to příliš náročné.

Příliš dokonalé.

Jen aby.

Sára zkrátka nemohla nedělat chyby. Udělala jich plno, malých i velkých. Některé jí změnily život a byly to tak hrozné průšvihy, že ji pronásledovaly posledních pět let jejího života a dosáhly vrcholu, když se rozjela do téhle bohem zapomenuté nemocnice.

Zazvonil jí mobil, ale Sára ho nevzala. Minula zavřený obchod s dárky, kde u stropu visel shluk balónků z lesklé fólie. Zamčený mrazák byl opatřený řetězem. Telefon utichl a vzápětí znovu začal zvonit. Nechala ho být a počkala, až hovor spadne do hlasové schránky. Následovalo několik sekund ticha a zvonění začalo nanovo.

Sára se podívala na číslo volajícího.

JASPER, GEORGIE.

Will. Před několika hodinami jí volal odněkud z pobřeží. Teď údajně z hor.

Sára hovor přijala a ze všech sil se snažila působit klidně. „Teď nemůžu mluvit.“

„Kde jsi?“

„V nemocnici.“

„Nahoře?“

„Ne.“ Otřela si slzy. Blížila se k hlavnímu vchodu. Světla z parkoviště dodávala vestibulu nadpřirozený ráz. „Právě jdu pryč.“

„Jedeš do hotelu?“

„Vracím se domů.“ Teprve když to vyslovila nahlas, uvědomila si, že je to pravda. Kabelku měla zamčenou v kufru svého vozu. Klíče od něj jí ležely v kapse. Zbytek věcí nechala v hotelu. Přivezla si s sebou něco na převlečení a toaletní potřeby, jež měla ve skříňce v Gradyho nemocnici. Nic z toho jí nestálo za odložení odjezdu. Pokojské v hotelu to buď vyhodí, nebo si to nechají. Sáře to bylo jedno. Cestou z města zavolá na recepci.

„Sáro?“ zeptal se Will.

„Nemůžu mluvit.“ Zatínala ruku v pěst a zase ji rozvírala. Bolely ji zuby od toho, jak jimi skřípala. „Zavolám ti později.“

„Nezavěšuj.“

Zavrtěla hlavou. „Teď to opravdu nejde.“

„Prostě se zastav. Hned teď.“

„Wille, já…“

„Zastav se, Sáro.“

Poslechla ho.

„Potřebuju s tebou mluvit.“

Sára se podívala na telefon a pak zvedla hlavu. Jak mohl Will vědět, že někam jde? Rozhlédla se po prázdném vestibulu.

„Kde jsi?“

„Potřebuju ti povědět, co se stalo.“ V hlase mu zaznívalo zoufalství. „Nejen v minulosti, ale dneska v noci. Včera v noci.“

Vtom ho uviděla. Stál venku před skleněnými vstupními dveřmi. Měl na sobě tmavé kalhoty a šedou halenu. Sára tu uniformu už viděla. Nosili ji nemocniční údržbáři.

Položil ruce na sklo dveří.

Dělala, že ho nevidí. Byl to nesmysl. Zešílela snad? „Pracuješ s Faith.“

Will neodpověděl a Sára konečně pochopila. Telefonáty pokaždé z jiného místa. Práce v utajení, o níž nechtěl mluvit. Provinilý výraz jeho obličeje dnes po ránu. Jeho odmítnutí sdělit jí, co skrývá. Existoval jenom jeden důvod, proč jí lhal.

„Ty znovu vyšetřuješ Lenu,“ řekla.

„Ne, ale ví o mně,“ odpověděl. „Promiň, lásko. Moc mě to mrzí.“

Sáru v očích pálily slzy. Lena nejen věděla, že tady Will je. Také věděla, že jí vůbec nic neřekl.

Ty si myslíš, že jsi hrozně chytrá, ale přitom vůbec nevidíš, co máš přímo před nosem.

„Ty pitomče,“ zasyčela do telefonu. V uších jí stále zněl Lenin smích. „Dovolils jí, aby ze mě udělala blbce.“

„Mrzí mě to.“ Will znovu zvedl ruku a přitiskl dlaň na skleněné dveře. „Tak dalece jsem o tom nepřemýšlel. Ne…“ Zarazil se. „Potřebuju, abys na mě nebyla drsná, Sáro. Prosím.“

„Lhals mi.“ Znovu se jí roztřásl hlas. Všechno se třáslo. Vyčítala si, že ho od sebe odstrčila, a přitom to celou dobu byl Will, kdo si ji držel od těla. „Do očí jsi mi lhal.“

„Neřekl jsem ti to, protože jsem se bál, že mě opustíš.“

V Sáře se něco zlomilo. „To ses bál správně.“

„Sáro…“

Příliš to bolelo. Sevřela telefon v ruce a nejradši by ho rozmačkala napadrť. Potom si uvědomila, že to klidně může udělat. Praštila jím o zeď, až jí do obličeje vlétly kusy plastu a skla. Sebrala kousky přístroje a znovu jimi mrštila o zeď.

„Sáro!“ vykřikl Will. Pořád stál venku a lomcoval zavřenými skleněnými dveřmi. „Sáro!“

Byla pěkně hloupá. Otevřela tomu člověku své srdce, sdílela s ním lože. Řekla mu věci, které nikdy neprozradila ani svému manželovi.

A on podal Leně Adamsové nůž, aby mohla Sáru bodnout do zad.

„Sáro!“ Zámky na dveřích rachotily.

Otočila se k němu zády a šla zpátky ke schodišti.

„Počkej!“

Nezastavila se. Nehodlala na něho čekat. Už nikdy na něho nebude čekat. Musí se dostat z téhle budovy a z tohoto města. Pryč od Leny, pryč od Willa a jeho lží. Mohla jenom utéct. Byla hloupá a slepá. Zradil ji. Dala Willovi všechno a on ji zradil.

„Sáro!“ Willův hlas zněl hlasitěji. Dostal se do budovy.

Zrychlila. Willovy kroky se hlasitě rozléhaly prázdným vestibulem. Pronásledoval ji.

Sára se rozběhla. Nesnesla představu, že by se na něho měla znovu podívat. Zabírala rukama a zvedala vysoko kolena. Willovy kroky byly hlasitější. Sára rozrazila dveře, až práskly do stěny, a vběhla na schodiště. Nedala se po něm nahoru, ale dolů. V suterénu bude šatna pro zaměstnance, místnost údržby, sklad a márnice. Bude tam nákladní plošina nebo východ, kterým se dostane ven.

„Sáro!“

Stála na podestě, když se nad ní s rachotem rozlétly dveře.

„Počkej!“ zařval Will.

Zakopla a sklouzla po několika spodních schodech. Musela se chytit zábradlí, aby neupadla. Otevřela dveře a za nimi objevila další chodbu. Jasné světlo ji bodalo do očí jako jehly.

„Stůj!“

Will už dorazil na podestu. Byl rychlejší než Sára. Neměla šanci doběhnout k východu a utéct mu. Vletěla do otevřených dveří, až jí podjely nohy.

„Já ti to vysvětlím! Sáro!“

Zabouchla za sebou dveře a zuřivě se je snažila zamknout.

Dveře se otevřely a Sára upadla dozadu. Will ji chytil za paži a prudce jí trhl k sobě. Sára se po něm vší silou ohnala. Will ji popadl za ruku, ale ona ho uhodila druhou. Nesnášela ho. Nejradši by mu vyškrábala oči. Vyrvala by mu srdce z těla tak, jako to on udělal jí.

„Prosím tě, Sáro…“

Znovu ho uhodila. Nemohla přestat. Když ho tloukla, přinášelo jí to libé pocity. Uštědřila mu facku a do krve ho poškrábala. Will jednou rukou chytil obě její. Nemohla se mu vymanit. Prudce ji přitiskl zády ke zdi. Uhodila se do hlavy o tvárnici. Vymrštila koleno, ale Will byl příliš blízko, aby mu dokázala ublížit.

Políbil ji, až jim oběma cvakly zuby. Prsty jí otevřel ústa a strčil jí do nich jazyk. Sára ho bouchla pěstí do hrudníku. Will si rychle rozepnul džínsy. Sára ho nezarazila, pomohla mu. Vůbec nic necítila. Všechny emoce z ní vyprchaly a zůstala jen jediná. Už ji nebavilo starat se o druhé, být dobrou přítelkyní, chovat se správně a nechávat věci plavat.

Will si plivl do ruky, ale nestačilo to. Když do Sáry pronikl, zalapala po dechu. Zajel příliš hluboko. Nemohla popadnout dech. Přesto se chytila jeho ramen, pevně se k němu přitiskla a vycházela vstříc každému jeho pohybu, dokud nad ní nezvítězilo její tělo a ona se mu nepoddala.

Rty vyhledala Willova ústa a sála mu jazyk. Kousala ho do rtů. Patami se zaklesla do jeho podkolenních jamek. Will sebou trhl, když mu rukama zajela pod košili. Bylo jí to jedno. Poškrábala ho na zjizvených zádech a z úst vypouštěla oplzlá slova, jimiž mu přesně říkala, co má dělat. Neustále vycházela vstříc jeho pohybům a nakonec musela zatnout zuby, aby nezačala křičet.

K vrcholu se nepřiblížila pozvolna, ovládla ji nekontrolovatelná, prudká touha. Extáze se nedala snést. Sára Willa kousla do ramene a ucítila jeho slaný pot. Každá molekula v těle jí pulsovala intenzitou toho prožitku. Vykřikla jeho jméno. Nedokázala si pomoci. Nemohla zastavit prudký příval uvolnění.

Will se na ni zhroutil. Ani jeden z nich nedokázal stát. Svezli se k zemi, oba bez dechu a v šoku nad tím, co udělali.

„Sáro…“

Zakryla si obličej rukama. Nemohla se na něho podívat ani komentovat to, co se právě stalo.

„Sáro…“ Will přiblížil ústa k jejímu uchu. Když se ho zlehka dotkl rty, Sára se nechtěně zachvěla. „Proboha,“ zašeptal Will. „Sáro, prosím tě…“

Odstrčila ho od sebe. Stále cítila, jak krev v jeho údu pulsuje mezi jejíma nohama. Připadala si zbabělá a úchylná.

„Sáro…“

Zavrtěla hlavou. Nejradši by někam zmizela. „Odejdi,“ poprosila ho. „Prosím tě, jenom odejdi.“

„Sáro…“

„Jdi pryč!“ vykřikla.

Will s námahou vstal. Sára slyšela, jak si zapnul kalhoty a zastrčil si do nich halenu. Ozvalo se hlasité cvaknutí, jak se otevřely a zavřely dveře.

Sára zvedla hlavu.

Byl pryč.

11. kapitola

ČTYŘI DNY PŘED ZÁTAHEM

Lena seděla v těsném sledovacím voze s rukama vraženýma do kapes bundy. Před sebou měla tři monitory. Větráky počítačů pod stolem vyfukovaly horký vzduch. DeShawn s Paulem na sobě měli košile s krátkými rukávy. Oba se potili, ale Leně byla zima, jako by seděla v iglú. Byla těhotná teprve šest týdnů, ale tělo ji úplně přestalo poslouchat. Proto se ženy v jiném stavu pořád chovaly tak rozmrzele. Prudce jim kolísala teplota, jako když skáče pingpongový míček.

DeShawn procházel záznamy z bezpečnostních kamer a zeptal se: „Tak kdepak jste, pane Práskači?“

„Pane Práskači,“ zopakoval po něm Paul a na poslední slabice teatrálně zvýšil hlas.

Všichni důvěrní informátoři měli kódovaná jména. Na oplátku za to, že jim někdo donášel, ho museli chránit. Kód se používal na všech papírech a v terénu, kde jediné nevhodné slovo mohlo znamenat informátorovu smrt. Pan Práskač nebyla zrovna nejkreativnější přezdívka, ale k feťákovi, se kterým se před několika dny dohodli, se hodila. Na tom chlapovi bylo cosi slizkého, jako na hadovi. Lena si říkala, že to možná dělá jeho šupinatá kůže a oči jako korálky.

„No tak, Práskáčku.“ DeShawn poklepal na klávesnici a přepínal mezi kamerami před kuřecí restaurací Chick-fil-A. „Tady jsi, Práskáčku prasáčku.“

„Nedali jsme mu hodinu navíc pro nic za nic,“ připomněl mu Paul.

Lena sledovala, jak se obraz na monitorech mění podle toho, na jaký úhel záběru DeShawn najede. Feťáky vždycky nesnášela, nejspíš protože k nim patřil její strýc. Hank už nic nebral, ale na jeho feťácké podstatě to nic nezměnilo. Cokoli dělal, jako by se ptal: A co za to dostanu?

„Tady je.“ Paul ukázal na jeden monitor. Na parkovací místo blízko dveří vjelo bílé auto. Řidič zatáhl ruční brzdu a zavřel okna.

„Má zapnutý mikrofon?“ zeptala se Lena.

DeShawn otočil tunerem, aby zesílil zvuky přenášené mikrofonem, který měl Práskač na sobě. Slyšeli, jak v autorádiu hraje reklama na jakousi pizzerii. Vzápětí rádio utichlo, zacinkaly klíče a dveře vozu se otevřely.

Práskač byl malý, šlachovitý a potřeboval by oholit. Kšiltovku měl naraženou hluboko do čela a na nose mu seděly obrovské sluneční brýle, které mu zakrývaly skoro celý obličej. Na sobě měl černé džínsy a černé triko s krátkým rukávem. Cestou do restaurace se pořád ohlížel a rozhlížel se nalevo a napravo.

„Blbec,“ zaúpěl Paul. „To si na sebe rovnou mohl pověsit ceduli.“

Práskač dál kroutil hlavou sem a tam. Vešel do restaurace a postavil se do fronty. Jakási žena mu uhnula a zamířila k bočnímu východu. Lena setkání načasovala na dobu po obědě, kdy bývá v restauraci klid, ale v provozovně ještě několik opozdilců čekalo, až jim dolijí pití. Pod šustěním oblečení slyšela tichý hovor. Práskač postoupil ve frontě kupředu a objednal si ledový čaj. Pořád se drbal a přešlapoval z jedné nohy na druhou.

„Feťák potřebuje prášky,“ poznamenal DeShawn.

„Feťák by měl udělat, co se po něm chce, nebo přijde o imunitu,“ prohlásila Lena.

Pan Práskač čekal u pultu a pořád se ošíval. Lena by nejradši sáhla do monitoru a zarazila ho.

Celá jejich operace závisela na tomhle feťáckém parchantovi. Lenin tým na základě anonymního tipu skoro dva týdny sledoval drogové doupě. Nechtěli ho jenom zavřít. Chtěli zničit podnikání Sida Wallera. Jejich snažení se však ukázalo být marné. Obvykle se vždycky našel nějaký darebák ochotný udávat za peníze a výhody. Tentokrát to bylo jiné. Na Sida Wallera nikdo práskat nechtěl. Nikdo si na sebe nechtěl nechat připnout štěnici, když si kupoval drogu. Nikdo nechtěl do protokolu uvést nic o drogách ani zbraních.

Až do chvíle, kdy se objevil pan Práskač.

Jako by jí Paul četl myšlenky. „Pořád si myslíš, že Práskač to hraje na obě strany?“ zeptal se.

„Nevím,“ přiznala Lena. Když se pan Práskač ozval, chtěl mluvit právě s ní. Když zavolal, zrovna odcházela od doktora. Příznivé zprávy chtěla s Jaredem oslavit dobrou večeří, ale místo toho jela na stanici a objednala si jídlo s sebou. „Připadá mi divné, že se objevil zrovna ve chvíli, kdy nám padal případ.“

„Jak mohl vědět, že nám padá?“ zeptal se Paul.

Lena pokrčila rameny. „Byl zavřený necelé dvě hodiny, když řekl dozorci, ať pro mě dojde. Jak mohl vůbec znát mé jméno?“

Paul a DeShawn se zachechtali. Lena byla pěkný drsňák. Její jméno znali všichni feťáci ve městě.

„No tak dobře,“ uznala. „Ale stejně – děláme to dost dlouho, abychom věděli, že nikdo neprokazuje službu jen tak.“

„Já nevím,“ řekl Paul. „Když se takový hubeňour poprvé ocitne za mřížemi, dvě hodiny mi připadají tak akorát na to, aby se úplně podělal.“

„Oxy se v lapáku shání těžko,“ dodal DeShawn.

„Když ho leckomu vykouříš, tak ne.“ Paul zvedl dlaň a DeShawn si s ním ochotně plácl.

„Kam to šel?“ Lena se naklonila k monitorům a bedlivě je zkoumala.

DeShawn znovu natočil kamery a prošel různé záběry. „Už ho mám.“

Lena uviděla horní díl dveří, které se zavíraly. Práskač vyšel na hřiště, kde kolem pískoviště stály barevné plastové klouzačky a houpačky. Na lanové prolézačce si hrály dvě děti, chlapec a děvče. Hřiště snímalo víc kamer než vnitřek restaurace. Bylo vidět do všech rohů.

Práskač se posadil na lavičku. Na obličej mu svítilo slunce. Protáhl si ruce, jako by měl plno času. Policisté přes mikrofon, který měl přilepený na hrudi, slyšeli, jak si brouká.

„Vyhodí ho odtud,“ řekl Paul. „Dospělý chlap na hřiště bez dítěte nesmí.“

„Podle mě ho nikdo nevyhodí.“ Lena viděla, jak se zaměstnanci restaurace letargicky plouží za pultem. Po obědě, kdy nastal klid, všichni zpomalili. Jeden mladík si pohazoval s kelímkem. Ostatní ho pozorovali se směsicí nudy a vyčerpání.

„Vypadá to, že s maminou žádný problém nebude.“ DeShawn ukázal na ženu, která seděla sama v jednom boxu. Psala něco na iPadu a přitom mluvila do mobilu. Na stole před sebou měla rozložené papíry. Očividně pracovala.

„Vsadím se, že manželovi tvrdí, že je s dětmi venku,“ poznamenal Paul.

Lena nic neříkala. Teď, když se měla stát matkou, soudila druhé ženy mnohem méně. „Máme tři čtvrtě hodiny, ne?“

„Víceméně,“ odpověděl DeShawn. „O Wallerovi se ví, že chodí pozdě.“

Paul musel vždycky mít něco proti. „Třeba se výjimečně objeví dřív, aby obhlédl terén.“

„Jestli přijde dřív, zavolejte mi na mobil.“ Lena otevřela dveře. „Hned se vrátím.“

Se skloněnou hlavou kráčela přes parkoviště. Neexistovala příliš velká možnost, že ji někdo uvidí. Zaparkovali před supermarketem padesát metrů od kuřecí restaurace. Napíchnout se na bezdrátový zabezpečovací systém podniku nebylo zrovna legální, ale vedoucí provozovny měl lépe zakódovat bezdrátové připojení k internetu. Stejně obrazový záznam nepoužijí. DeShawn nic nenahrává. Bedlivě sledují pana Práskače. Tedy alespoň Lena. Audionahrávka jí nestačila. Chtěla ho vidět na vlastní oči.

Něco se jí na něm nezdálo. Setkala se s ním teprve před několika dny, ale cítila, že s ním něco není v pořádku. Vytušila to, už když naproti němu poprvé seděla ve vězení. Ve svém podezření se utvrdila, když jí slíbil, že jí pomůže dostat Sida Wallera.

Sidneyho Michaela Wallera.

Lena to jméno velice dobře znala, stejně jako všichni na stanici. Waller nebyl jenom drogový dealer, pasák a pašerák zbraní. Vloni všichni pracovali čtyřiadvacet hodin denně, aby ho dostali do vězení za to, že znásilnil svou neteř a zavraždil svou sestru. Neteř však obvinění stáhla. Někteří svědci zmizeli a jiní změnili své výpovědi. Případ padl tři dny před soudním přelíčením a všichni – Lena především – odešli s hořkou pachutí v ústech.

Potom se ale zázračně objevil pan Práskač. Sama by mu nedokázala napsat lepší scénář. Potvrdil podrobnosti o drogovém doupěti u dálnice, o zbraních a děvkách. O tom, že městem protéká ohromné množství drog a Sid Waller si v klidu sedí v pozadí a počítá prachy. Případ se v podstatě vytvořil sám. Waller stráví celé roky za mřížemi. Za pašování zbraní dostane mnohem vyšší trest než za znásilnění.

Jenomže Lena by měla věnovat pozornost své intuici. Násilím tišila tenký hlásek ve své hlavě, který ji varoval, že je to příliš snadné. Celý rok po Wallerovi pase a najednou jí spadne rovnou do klína? Co za to pan Práskač dostal? Dohoda o imunitě představovala výhodný obchod, ale stálo mu osm měsíců na svobodě opravdu za to, aby riskoval život?

Lena se těmi otázkami nesměla příliš dlouho zabývat. Nesměla připustit, aby tohle vyšetřování vyšumělo do ztracena.

Pravda byla taková, že Sid Waller se jí dostal pod kůži. Lena se rozhodla, že mu to vrátí. Kdykoli našla nějaký přesvědčivý důvod, nechala ho předvést k výslechu. Zatím ho nemohla strčit za mříže, ale rozhodně mu mohla zvýšit výdaje za právníky. Zrovna minulý týden ji při výslechu nazval píčou. Dva týdny předtím jí popsal všechny možné způsoby, jak by ji ojel. Očividně si nedělal hlavu s tím, že se všechno nahrává. Měl dobrého právníka, který se v zákonech vyznal lépe než většina policajtů.

Možná proto soudce dělal takové problémy. Lena se snažila získat povolení k prohlídce drogového doupěte na základě podezřelého pohybu, který se na místě dal pozorovat celou noc. Soudce to zamítl. Denise Bransonová mu předala důkazy o tom, že pan Práskač, důvěrný informátor, jim prozradil, kde se dům nachází. Soudce to opět zamítl. Jedině díky urputné neodbytnosti se jim ho podařilo přemluvit, aby jim dovolil nahrávat dnešní setkání. I tak povolil jenom audiozáznam.

Tohle byla jejich poslední šance. Lena věděla, že soudce nemůže v žádném případě odmítnout, pokud budou mít nahrávku. Úplně stačilo, aby pan Práskač Wallera přiměl, aby se rozpovídal o domě a zmínil se o zbraních, drogách nebo penězích, a pak tam mohli vtrhnout a zločince zatknout.

Alespoň v to Lena doufala. Sid Waller na nějakou dobu představoval poslední velký případ, na němž pracuje. Čekaly ji měsíce, kdy se bude zajímat jen o své těhotenství, pak bude několik týdnů, možná další měsíc doma s miminkem a poté se vrátí do práce.

Při pouhé představě, že tak dlouho nebude v práci, cítila podráždění. Lena vždycky byla policistka a tuto část své identity nemohla jen tak vypustit. Poslední dobou se zdálo, že nebude mít na vybranou. Byla příliš unavená, aby spala, a příliš ospalá, aby se soustředila. Pořád se jí chtělo čůrat. Měla návaly horka a chladu. Jestli takhle vypadá těhotenství, Lena si nebyla jistá, že ho zvládne. Neustále jí bylo špatně od žaludku. Proč se tomu říkalo ranní nevolnost, když to člověka trápilo skoro celý den?

Posadila se na lavičku před supermarketem. Musela si rozepnout bundu, protože se během pomalé chůze přes parkoviště začala potit. V kapse nahmatala papírový kapesníček a vysmrkala se do něj. Nevěděla jistě, proč jí pořád teče z nosu. Jared tvrdil, že produkuje hlen za dva.

Podívala se na mobil, aby zjistila, kolik je hodin. Sid Waller měl dorazit až za čtyřicet minut. Chvíli si odpočine a pak se vrátí k dodávce. Pokud ovšem dřív neusne. Jak se rozhlížela po parkovišti, těžkla jí víčka.

Uvažovala, jestli na světě vždycky bylo tolik dětí, anebo jestli si jich jenom teď víc všímá, když je těhotná. Jakési batole, které jeho matka táhla k obchodu, začalo vřískat. Kolem jednoho minivanu pobíhalo vřeštící dítě, jež se snažila chytit jeho ztrápená matka. Přímo před vchodem do supermarketu další nebohá žena houpala na boku kvílící nemluvně.

Tuto bohulibou scénu završovala žena s obrovským těhotenským břichem, jež do kufru svého auta nakládala tašky s nákupem. Její břicho velikostí připomínalo nafukovací plážový míč. Zpocené vlasy se jí lepily k hlavě. Parkovala na místě vyhrazeném pro nastávající matky. Lena si tato místa vždycky ošklivila, ale teď jejich existenci naprosto chápala. Nastávající matky si zasloužily stát blíž ke vchodu. Žena vypadala ztrhaně. Když z nákupního vozíku vyndávala poslední tašku, podepřela si záda pěstí. Měla příliš těsné šaty a Lena i na tu vzdálenost viděla, jak se jí mezi půlky zadku jako zubní nit zařezávají tanga.

„Panebože,“ zašeptala. Připadala si jako kráva, která nakukuje řezníkovi do krámu.

Otřásla se. Měla studené ruce. Takhle to obvykle začínalo. Změna teploty se šířila z okrajových částí těla. Zastrčila ruce do kapes bundy a v prstech sevřela snímek. Připadalo jí, že i když pochází z ultrazvuku, dá se nazvat fotografií. Když nic jiného, byla to fotografie toho, co se odehrává uvnitř jejího těla.

Za roky strávené u policie už viděla hodně rentgenových snímků a lékařských zpráv. Prohlédla si ultrazvukové snímky přilepené na ledničkách, zobrazené na monitorech, a dokonce je ukazovala u soudu jako důkazy v případech, kdy nastávající matku někdo zavraždil.

Lenu ty snímky nikdy příliš nedojímaly. Viděla na nich jenom černobílé fleky. Usuzovala, že není schopná nadšeně vykřikovat nad maličkými skvrnkami a podivnými záhyby. Také jí připadalo poněkud znepokojivé nahlížet do vnitřních funkcí lidského těla. Možná byla prudérní, ale určitě nebyla jediná, komu připadalo, že ukazovat snímek svého nenarozeného dítěte je totéž jako předvádět celému světu nepopiratelný důkaz svého sexuálního života.

To však skončilo, když spatřila ultrazvuk svého miminka. Před dvěma dny se všechno změnilo. Nechápala to. Jak je možné, že ta malinká pulsující fazolka dokázala takhle otevřít její srdce?

Jak to, že Lena najednou začala tolik milovat Jareda? Nenacházela pro tu změnu vysvětlení. Láska k Jaredovi nebyla nijak nová, ale náhlá hloubka jejího citu ji děsila. Takové pocity nikdy neměla vůči žádnému muži. Vůbec se neovládala a nedokázala skrývat své slabiny. V noci se k Jaredovi tiskla. V průběhu dne se ho pořád dotýkala. Nejdřív ho to trochu otravovalo. Pokud dotýkání k ničemu nevedlo, neměl ho obecně moc rád, ale v průběhu několika posledních týdnů začal být vnímavější. Lena nejspíš vylučovala nějaký hormon. Dokonce i chlapi v práci se na ni dívali jinak.

V práci.

Nedokázala myslet na to, co se stane, až to na ní začne být vidět. Ne že by to už nebylo zřejmé. Nejspíš si ale jenom mysleli, že Lena tloustne – což se ostatně dělo. Kalhoty se jí v pase zařezávaly. Prsa jí vylézala z podprsenky. Tahle změna Jareda velice nadchla. Lena dovedla myslet jenom na to, že v žádném případě nemůže honit zločince, když jí bude poprsí poskakovat sem a tam. Za několik měsíců nejspíš skončí za psacím stolem v kanceláři. Bude se věnovat papírování a řešit svědecké výpovědi, zatímco všichni ostatní se budou vesele bavit v terénu.

Stálo to za to?

Lena se podívala na ultrazvukový snímek a dotkla se maličké fazolky uvelebené mezi dvěma bílými půlměsíci.

Samozřejmě, že to stálo za to.

V kapse bundy jí zavibroval mobil. Volala jí Denise Bransonová. Nejspíš přecházela sem a tam po stanici a čekala na zprávy.

„Co se děje, Denise?“ zeptala se Lena.

„Máš něco nového?“

Lena se podívala, kolik je hodin. Měla by vyrazit zpátky k dodávce. „Má ještě půl hodiny, ale vždycky chodí pozdě.“

„Už jsem kvůli tomu musela odložit schůzku,“ řekla Denise. „Víš, že nám oběma jde o krk.“

„Vím.“ Lena se neochotně zvedla z lavičky. „Vážím si toho, že se v případu angažuješ.“

„Poslyš.“ Zdálo se, že Denise chce mluvit o něčem jiném. „Mám další kousek skládanky jménem Mocný běloch.“

„Denise…“

„Jenom mě vyslechni, jako já vždycky vyslechnu tebe, ano?“

To jí Lena dlužila. „Dobře.“

„V Savannah Tribune jsem objevila jeden článek. Před osmnácti měsíci se za kostelem našly dvě mrtvé bílé holky. Byly z dobrých rodin a utekly z domova. Obě se předávkovaly heroinem. Za necelý měsíc se z premiantek staly feťačky. V pažích ještě měly zabodnuté jehly. Nezní ti to povědomě?“

„Premianti se každou chvíli předávkují heroinem,“ namítla Lena. „Za jeden den bych ti našla dalších sto případů. Možná tisíc.“

„Je to úplně stejné jako to, co se stalo tady.“

Nemělo smysl se dohadovat. „Denise, říkám ti to jako kamarádka, ty jsi tím případem posedlá. Jsi do něj moc zažraná.“

„No a co?“

Lena zavrtěla hlavou a šla přes parkoviště k dodávce. Posedlost se považovala za klad pouze u ochránců zákona.

„Ty jsi zase posedlá Sidem Wallerem,“ řekla Denise.

„A taky ho dostanu,“ kontrovala Lena. „Mám případ, mám svědka. Mám plno vodítek, fotek a časových přímek. Zatímco ty máš akorát ducha.“

„Dostala jsi to až pod nos, nebo ses k tomu sama dopracovala?“

Leně se nechtělo uznat, že Denise má pravdu. Než se zázračně objevil pan Práskač, Denise mohla Lenu popichovat kvůli Wallerovi. Ale neudělala to. Poskytla jí čas a podporu, které ke své práci potřebovala. „Vystopovala jsi tu právnickou firmu?“

„Pracuju na tom. Je tam nějaká spojitost.“

„Jestli máš pravdu, tak si možná dokážeme navzájem pomoct. Sid Waller je v kampusu velký pán. Jakmile ho dostaneme, může nás dovést k Mocnému bělochovi.“

Denise se rozmrzele zasmála. „Ty si myslíš, že s námi Sid Waller začne spolupracovat? Má stejně velkou moc v lapáku jako venku.“

Byla to pravda. Ve vězeních vládly gangy a Waller jistě některý z nich vedl. „Přesto by se to mohlo stát,“ řekla.

„Já se s Wallerem na ničem dohadovat nebudu. Klidně ať si shnije ve vězení, hnusák. Mocného bělocha dostanu sama.“

Lena si uvědomila, že si podepřela záda pěstí zrovna jako ta těhotná u auta. Spustila ruku. „Dobře. Jestli myslíš, že zvládneš dát dohromady případ, měl by ti s tím někdo pomoct. Tohle je na jednoho člověka moc. Nebo na dva, pokud mě budeš počítat, protože víš, že tě vždycky podpořím.“

Denise si odfrkla. „Dobře víš, že nemám šanci. Jak asi půjdu žádat Lonnieho o pomoc, když mi před několika měsíci nařídil, abych toho nechala? Ten na Mocného bělocha nedá z rozpočtu ani cent. Nebo možná dá, až bude pozdě.“

Zase měla pravdu. Policie z rozpočtových důvodů poslední dobou spíš jenom reagovala na zločiny, než aby se věnovala jejich prevenci.

Lena dostala nápad. „Znám někoho od státu, kdo nám může pomoct.“

„Nemůžu Lonnieho obejít.“

„Já vím,“ řekla Lena. Gray byl v Maconu poměrně nový, ale posledních patnáct let vedl policejní sbory po celé Georgii. Obě ho příliš ctily, aby mu vrazily nůž do zad. Nemluvě o tom, že když došlo na lámání chleba, Gray dokázal úder vrátit. „Mohla bys s nimi komunikovat neoficiálně. Znám jednoho diskrétního agenta.“ Nezmínila se, že tentýž muž ji před rokem a půl vyšetřoval. „Je to policajt, ale nechová se tak. Poskytne ti potřebnou podporu. Minimálně ti může pomoct dát dohromady některé kousky skládanky.“

„Snad si nemyslíš, že nechám GBI, aby se mi nakvartýrovala do rajónu a pak slízla smetanu?“ Denise se chraplavě zasmála. „Víš, kolik hodin jsem na tom strávila? Kolik kilometrů jsem najezdila? Kolik nocí jsem probděla? Dost jsem se s tím nadřela, Lee. Teď to nikomu nepředám.“

Lena v jejím tónu rozeznala spravedlivé rozhořčení. Před pěti lety by mluvila úplně stejně. Než Jeffrey zemřel, byla si velice jistá sama sebou. Vždycky měla pravdu a nepotřebovala pomoc. Nestála o to, aby si všechny zásluhy připsal nějaký pitomec. Každý den se sama vypořádávala se světem – do té doby, než ji ten svět srazil na kolena.

„Kdybys s tou holkou mluvila a slyšela její mámu, cítila by ses úplně stejně jako já.“

„Já vím,“ připustila Lena. Byla ráda, že ani s jednou nemluvila, protože jinak by se do případu nechala vtáhnout stejně jako Denise. „Pracuj na případu, ale nenech si ho přerůst přes hlavu.“

„Co to má znamenat?“ vyjela na ni Denise.

„Ten duch, kterého pronásleduješ, ovlivňuje tvůj život.“

„A jak?“

Lena neodpověděla. Denise toužila po kuželkách, které by mohla srazit bowlingovou koulí. Lena z vlastní zkušenosti věděla, že práce policistky není k osamělým ženám milosrdná. Staly se jí posedlé a zdrsněly. Lidé se jich pak báli.

Když jí do života vstoupil Jared, změnilo se to. Vzal něco z jejího břemene na svá bedra. Vedle něho měla pocit, že vůbec nevadí, když trochu zvolní.

A pak přišlo dítě. Položila si ruku na břicho. Obličej jí jen hořel a začala se usmívat jako idiot. Způsobovaly to hormony. Byla ráda, že nesedí s Paulem a DeShawnem v dodávce. Nejspíš zářila jako sluníčko.

„No tak, Adamsová,“ pobídla ji Bransonová. „Řekni mi to otevřeně.“

Lena si jejího provokování nevšímala. „Slyšela jsi, že DeShawn se zase rozvádí?“

„A ty si myslíš, že z nás bude dokonalý pár, protože jsme oba černí.“

„Mohl by si gratulovat, kdyby to tak dopadlo.“ Znělo to sice pokrytecky, ale Lena pokračovala: „Jenom říkám, že člověk nemůže mít obojí – nemůže být pohlcený prací a k tomu mít partnera. K čemu je veškerá dřina, když se večer nemáš ke komu vrátit?“

„Myslíš jako k manželovi,“ řekla Denise pichlavě.

V telefonu se rozhostilo naprosté ticho. Denise Bransonová každou neděli chodila do kostela. Když kolem ní prošel hezký muž, reagovala tak, jak se od ní čekalo. Ale Lenina sestra Sibyl dělala totéž, a byla lesba jako poleno.

Denise zase začala mluvit o práci. „Zavolej mi, jakmile ta schůzka skončí. Jestli se vám nepovede Wallera nahrát, Lonnie nám dá co proto. A já nebudu nic namítat, protože bude mít pravdu.“

„Dej na chvíli pokoj, Denise.“

„O žádným pokoji nemluv, holka, tady jde spíš o prázdnou kasu. Víš, kolik nás tohle stojí? Čtyřiadvacetihodinové sledování deset dní v kuse. Úplně všichni dělají přesčas. Minulý víkend jsme překročili půlmiliónovou hranici. Ani nedokážu spočítat, jak jsme na tom teď. Čekám, že tahle schůzka dopadne dobře, aby mě Lonnie nevykopal ze dveří, až mu přinesu výsledky.“

„Já vím, že za mě dostáváš sodu.“

„Kruci,“ zamumlala Denise. „Kdyby to byla jenom soda. Připadám si spíš jako v boxerském ringu.“

Lena už stála skoro u dodávky. Rozhlédla se, aby se ujistila, že ji nikdo nesleduje. „Wallera dostanu. Slibuju.“

„Jestli se ti to nepovede, kup noviny. Obě si budeme muset hledat novou práci.“ Denise praštila telefonem.

Lena zajela rukou do kapsy. Prsty pohladila okraj ultrazvukového snímku a šla k bílé dodávce s logem telekomunikační společnosti AT&T na boku. Pokud jí bylo známo, nikdo se neobtěžoval požádat vedení o povolení použít jejich logo. Pomyslela si, že by měli zůstat zticha a být rádi, že mají reklamu zadarmo.

„Hele, šéfko.“ Vedle dodávky se vynořil DeShawn. Byl tak velký, že Lenu úplně zastínil.

Lena si rychle sáhla na hrdlo. „Na tank se pohybuješ dost tiše.“

„To říkají všechny dámy.“ Mrkl na ni. „Jsi v pohodě?“

Leně se spustil obranný mechanismus. „Proč se ptáš?“

Pokrčil rameny a zavrtěl hlavou. „Jen tak.“

„Ty se odtrhneš od monitorů, postavíš se sem a čekáš na mě jen tak?“

Měl tolik slušnosti, aby přiznal, že ho nachytala. „Vím, že celá tahle věc s Wallerem je pro tebe dost náročná.“

„Proč myslíš? Říkal Lonnie něco?“ Lena věděla, že DeShawn Grayovi všechno hlásí, ale nikdy ho nepovažovala za donašeče. „Co říkal?“

„Nic. A já jemu taky nic.“ DeShawn se na ni díval, jako by byla bezdůvodně paranoidní. „No tak, holka. Víš, že jsem v tvém týmu.“

„O co jde?“ chtěla vědět Lena. Když se na něho teď dívala, zdálo se jí, že je nějaký nervózní, jako by se něco dělo. „Proč se chováš tak divně?“

DeShawn si zhluboka povzdechl. „Jenom jsem si všiml, že jsi poslední dobou unavená.“

„No a? To jsme všichni. Celé týdny makáme jako šrouby.“

Znovu si povzdechl. „Jenom jsem chtěl, abys věděla, že mi nevadí, když se budeš držet vzadu…“

„S tím se jdi vycpat,“ odsekla Lena. „Nikdy v životě jsem se vzadu nedržela.“

„Tak dobře.“ Zvedl obě ruce. „Jenom o tebe mám starost, nic víc.“

„Proč o mě máš starost?“

Zkřivil ústa, jako by zvažoval, zda má být upřímný, nebo radši ne. Lena věděla, že DeShawnova sestra má dvě dcerky. Možná mu došlo, že je těhotná. Pokud ano, musela tenhle hovor rychle ukončit.

„Přestaň se chovat jako holka, DeShawne,“ řekla. „Tvůj zájem oceňuju, ale teď nám oběma nejvíc prospěje, když každý budeme dělat svoji práci. Ano?“

Znovu zvedl ruce na znamení, že se vzdává. „Ty tady velíš.“

Lena zaklepala na bok dodávky. „To jsem já.“

Dveře pootevřel Eric Haigh. Všichni tam seděli. „Zachytili jsme Wallerův telefonát,“ oznámil jí Eric. „Bude tu asi za pět minut.“

Paul si nedokázal pomoci a dodal: „Měl jsem pravdu. Nejspíš tu chce být dřív, aby si mohl obhlédnout terén.“

Lena nehodlala nikoho chválit. Chystala se k mužům napřáhnout ruku, aby jí pomohli nastoupit, ale pak si řekla, že bude lepší DeShawnovi ukázat, že to zvládne sama. Přesto zaúpěla, když se drápala do vozu.

DeShawn dovnitř naskočil bez cizí pomoci, nejspíš aby jí naznačil, co si myslí. Zabouchl za sebou dveře.

„Ježíšikriste.“ Lena si přitiskla ruce na obličej. V autě to odporně páchlo. „Co jste tady dělali, chlapi?“

„Promiň,“ omluvil se Eric. „Měl jsem k obědu mexické jídlo.“

„Mockrát díky, ty píčo.“ Paul ho praštil do paže. Eric ho odměnil tím nejmastnějším prdem, jaký kdy Lena slyšela.

„Proboha.“ Ucpala si nos a dýchala ústy. „Prosím vás, řekněte mi, že Práskač tady pořád je.“

„Pan Práskáček sedí na lavičce a kouká na dětičky,“ informoval ji Paul.

„Jak se na ně kouká?“ Lena se podívala na monitor, aby ho viděla na vlastní oči. Práskač měl pořád na očích sluneční brýle. Obě ruce roztáhl a položil je na opěradlo lavičky. „Nespí tam?“

„Podívej se mu na nohu.“

Paul měl pravdu. Práskač rychle kmital patou nahoru a dolů, takže kamera pohyb sotva zachytila. „Kde je ta máma?“ zeptala se Lena.

DeShawn se vrátil na svou židli a našel příslušnou kameru. Matka stále telefonovala a roztahovala se v boxu, jako by měla v plánu ještě tam nějakou dobu zůstat.

„Ještě dobře, že není pedofil,“ poznamenala Lena a gestem naznačila Erikovi, aby ji pustil na její židli.

„Možná bude trochu teplá,“ upozornil ji Eric.

Paul se znovu zasmál a Lena mu dala pohlavek. „Proč se všichni v tomhle autě kromě mě chovají jako pitomci?“

„Jsi v pohodě, šéfko?“ otázal se Paul.

Lena se na něho zamračila. „Odkdy jsem šéfka?“

„Velíš nám, ne?“ Paul ukázal na svou prázdnou židli. „Co se to s tebou děje? Jsi celá rudá.“

Lena se rukou dotkla své tváře. Kůže jí žhnula. „Nejspíš to bude otrava plynem.“

„Určitě?“ Povytáhl obočí, ale dál nenaléhal.

„Takže, milé dámy a Leno.“ DeShawn si zamnul ruce. „Pan Waller dorazil.“

Na parkovišti stála červená corvetta a běžela na volnoběh. Měla otevřená okna. Sid Waller dvakrát objel parkoviště a pak zaparkoval na místě u silnice. Přivezl si s sebou gorilu. Na zadním sedadle byl Diego Nunez. Jednou rukou se opíral o dveře a mezi prsty držel cigaretu.

Eric zamžoural na monitor. „On má jointa?“

DeShawn se podíval. „Vypadá to tak.“

„Kruci,“ řekl Paul. „V Chick-fil-A nemají rádi teplouše. Co asi řeknou na španěláka se špekem?“

„Zavři hubu,“ nařídila mu Lena. Pokusila se nevnímat jejich hlasy, zatímco sledovala, jak Sid Waller vystupuje z auta. Při chůzi přes parkoviště se mu houpal kovový řetěz na peněžence. Špinavé dlouhé vlasy měl stažené do ohonu. Byl oblečený do roztrhaných džínsů a flanelové košile s utrženými rukávy. Na obou pažích se mu skvělo tetování. Stejně jako Paul nedokázal jenom otevřít dveře. Rozrazil je, aby všichni věděli, že přišel.

Policisté otočili hlavy jako jeden muž a sledovali monitor připojený ke kameře ve vestibulu. Při Wallerově příchodu několik lidí povytáhlo obočí, ale tady v Maconu se u dlouhovlasého burana nedalo dost dobře poznat, jestli je neškodný, nebo násilnický. Dívky za pultem na to však přišly rychle. Lena vždycky chovala přesvědčení, že ženy dokážou vycítit nebezpečí lépe než muži. Proto ji neopouštěl nepříjemný pocit, který v ní vyvolával pan Práskač.

Práskač si Wallerova příchodu všiml a napřímil se. Jednou rukou Wallerovi zamával. Ještě to zopakoval, protože Waller se jeho směrem ani nepodíval. Nakonec vstal a šel ke dveřím. Místo aby vešel dovnitř, gestem Wallerovi naznačil, aby se k němu přidal venku na hřišti.

Lena se podívala na ženu v boxu. Když spatřila Sida Wallera, protáhla čelist.

„No tak, mamko,“ řekl DeShawn. „Jdi zkontrolovat dětičky.“

Waller prudce otevřel dveře a z reproduktoru v dodávce zaburácel jeho hlas, až se Lena lekla. „Co kurva chceš, ty debile?“

Práskač se nervózně podíval na děti.

Jejich matka naštěstí doběhla ke dveřím na druhé straně hřiště. Skrytý mikrofon na Práskačově těle do dodávky přenesl zvuk jejího pronikavého hlasu. „Britney, Randalle! Okamžitě pojďte ke mně.“

Nemusela jim to říkat dvakrát. Sid Waller si uměl udělat místo.

„Pojď sem,“ rozkázal Waller a Práskač se zvedl z lavičky. „Co tady děláš? Myslel jsem, že teplouše sem nepouštěj.“

Práskač se zahihňal, jako by jeho vtip pochopil.

„Drž hubu, ty piskoři.“ Waller vytáhl z kapsy krabičku cigaret. Jednu z ní vyklepl a hledal zapalovač.

Práskač se rozhlédl a zkontroloval všechny kouty.

„Bojíš se něčeho?“ zeptal se Waller. Podržel plamen zapalovače několik centimetrů od cigarety.

Práskač zavrtěl hlavou.

„Sundej si ty posraný sluneční brejle.“

Práskač ho poslechl.

Waller si zapálil. Pořádně z cigarety potáhl a vyfoukl dlouhý sloupec kouře. „Proč jsi mě sem tahal?“

„Mám další prášky.“ Práskač sáhl do kapsy.

Waller ho zarazil pohledem. „Připadám ti jako drogovej dealer?“

Práskač ztuhl s rukou napůl v kapse. Řekli mu, aby Wallerovi předal prášky, aby ho měli alespoň nahraného, jak přejímá kradená narkotika.

Osádka dodávky ztuhla napětím.

„Koukněte na něj. Je podělaný strachy,“ řekl Eric.

Měl pravdu. Práskač panikařil.

Waller vstal a chystal se odejít.

„No tak,“ řekl Práskač. „Nebuď takovej.“

Waller neotevřel dveře, ale opřel se o ně a zkřížil ruce na široké hrudi. Cigareta mu visela u úst.

Lena oba muže pozorovala se zatajeným dechem. Zírali na sebe, kdo dřív uhne očima.

Bylo to neuvěřitelné, ale Práskač vyhrál. Waller sklopil oči a odklepal popel z cigarety.

„Chci jít vejš,“ řekl Práskač.

Waller si strčil cigaretu zpátky do úst.

„Dokážu sehnat víc zboží.“

„Proč si myslíš, že ho potřebuju?“

Práskač vstal, sundal si kšiltovku a prsty si prohrábl vlasy.

„Měl to být nějaký signál?“ zeptala se Lena.

„Podle mne se jenom potí,“ odpověděl Paul. „Podívej se, jak si odtahuje kalhoty od pytlíku.“

Měl pravdu. Práskač si pořád sahal do rozkroku.

„Tak co?“ vybídl ho Waller. „Povíš mi, o co jde?“

Práskač si kupodivu pamatoval, co má říkat. „Mám ve špitále zdroj. Můžu sehnat kvalitní zboží. Značkový, žádnej čínskej šmejd.“

Waller přimhouřil oči před kouřem. Lena věděla, že o nabídce uvažuje.

„No tak,“ zaprosila. Všichni v dodávce se přiblížili k monitorům. Tenhle okamžik byl zásadní a možná představoval jejich jedinou šanci, jak Wallera dostat.

Waller se otočil a otevřel dveře.

„Kurva.“ DeShawn praštil pěstí do stolu, až se monitory otřásly. „Nemůžu uvěřit, že to podělal.“

Práskač si zřejmě myslel totéž. Znovu si sundal čepici. „Jsi vůl.“

Waller se zastavil.

„A kurva,“ zašeptal Eric.

„Buď zticha,“ nařídila mu Lena.

Waller se otočil. Promluvil, až když se dveře zavřely.

„Cos to řek?“

„Řek jsem, že jsi vůl.“

Leně se zastavilo srdce. Waller připomínal stočeného hada. Budou ho muset od Práskače odtrhnout, jinak ho zabije.

„Tak já jsem podle tebe vůl?“ zeptal se Waller, jako by si to chtěl zcela ujasnit.

Práskač se nestáhl, ale odpověděl: „Navrhuju ti, že zdvojnásobím dodávky, že ti dodám prvotřídní zboží, a ty se na to vykašleš?“ Udělal k Wallerovi krok a tvářil se, že si neuvědomuje, že riskuje život. „Chci jít vejš, Side. Jsem dobrej voják, ale jednou chci být generál.“

Waller se zatvářil pobaveně. „Fakt?“

„Jo, fakt.“ Práskač si vrazil čepici zpátky na hlavu. „Myslím, že jsem si už vydobyl nějakej respekt.“

Waller znovu vytáhl krabičku a od nedopalku staré cigarety si zapálil novou. „Co z toho budu mít?“

„Víš, že hodně vydělávám,“ řekl Práskač. „Víš, že umím dělat špinavou práci.“

„Připadá mi, že tě špinavá práce baví.“

„Mám si umazat ruce?“

Waller neodpověděl. Lena zavrtěla hlavou. Práskač zacházel příliš daleko. Ptal se Wallera, jestli má někoho zavraždit.

Waller zahodil dokouřenou cigaretu do pískoviště. „Zůstaneme u toho, co umíš. Zdvojnásob dodávku a přivez ji do domu v Reddingově ulici. Feťáci nám bušej na dveře.“

DeShawn by si s ostatními nejradši neslyšně tleskl do dlaní. Dům v Reddingově ulici bylo jejich drogové doupě. Měli svůj předpokládaný případ.

Práskač mluvil dál. „Kdy to chceš?“

„Co nejdřív. Tenhle tejden se zpozdila dodávka.“ Sid několikrát zabafal z cigarety. „V Miami nám přepadli náklaďák Kubánci a štípli Oxy za dvě stě táců.“

Práskače přemohlo jeho feťáctví. „Zaplatíš mi hned při dodání. Platí?“

Waller se zasmál. „Koukněme se, jak tu velkej chlap rozkazuje.“ Poplácal Práskače tak silně po zádech, že prcek málem upadl na houpačku. „Každý ráno ve tři se v tom baráku zastavuju. Žádný blbosti a přijeď včas.“

„No to mě poser.“ Lena se nevěřícně zasmála, když Sid Waller odcházel z hřiště. „To mě vážně poser.“

Paul se také smál. „Pěkně vystrč prdel, Wallere, a těš se do lapáku.“

Eric si prdl, jako by hrál fanfáru, a muži se ještě víc rozesmáli.

Lena zaúpěla a proplazila se kolem nich dopředu do kabiny. „Všichni jste nechutní.“

Smáli se tak nahlas, že ji neslyšeli.

Dopadla na sedadlo řidiče, otevřela okno a nadechla se čistého čerstvého vzduchu. Modlila se, aby v sobě nenosila chlapce. Nebo ještě hůř dva chlapce. Předpoklad mít dvojčata se v rodinách dědil. Doktor Benedict jí řekl, že jistě to poznají až z příštího ultrazvuku.

Lena vytáhla telefon a vyhledala v něm číslo Denise Bransonové. Předním oknem dodávky viděla budovu kuřecí restaurace. Stáli příliš daleko, takže toho moc nespatřila, ale bylo jí jasné, že Práskač zůstal na hřišti. Vrátil se na lavičku, posadil se na ni a doširoka roztáhl ruce i nohy. Na nos si opět nasadil sluneční brýle. Lena neviděla výraz jeho obličeje, ale usuzovala, že je se sebou velice spokojený. Věděl, že mu nic nehrozí. Jakmile se mu povedlo přimět Wallera, aby zmínil dům, nikdo ho nemohl připravit o imunitu.

Lena se dovolala do Denisiny hlasové schránky a ukončila hovor. Denise nejspíš měla nějakou schůzku. Lena napsala krátkou textovou zprávu: Plešoun do hodiny dostane balíček.

Plešoun byla přezdívka, již daly soudci, který je stále odmítal. Lena nejspíš byla paranoidní, ale nechtěla riskovat pro případ, že se jí někdo naboural do operačního systému v telefonu.

Ohlédla se přes rameno. Kolegové dál jásali a trumfovali se ve vyprávění přihlouplých vtipů o znásilňování ve věznicích.

Lena obrátila oči ke stropu a otočila se zpátky. Pan Práskač se stále rozvaloval na lavičce na hřišti. Do tváře mu svítilo slunce a na houpačkách před ním si hrály děti. Vůbec nic ho netížilo.

Tohle na své práci nesnášela. Toho feťáka chytili, jak prodává prášky dětem, a on v tom bude v klidu pokračovat, protože ho policie pustila. Lena na něho nemohla nastrojit past, díky níž by ho zatkla. Žádný zločinec by se s ní pak už nikdy nedohodl, pokud by věděl, že jí nelze důvěřovat. Bude muset pasivně čekat, až to pan Práskač sám podělá.

Anebo ne?

V telefonu najela na e-mail. Zvolila adresu, kterou měla na Googlu, a objednávala si z ní po internetu zboží. Adresa se k ní nejspíš dala vystopovat, ale to jí bylo docela jedno. Hodlala se řídit radou, kterou právě dala Denise Bransonové. Žádný policajt by neměl pracovat sám. Požádat o pomoc nebyla žádná ostuda. Kromě toho dohodu o imunitě pan Práskač uzavřel s maconskou policií, ne s georgijskou státní.

Lena na Anthonyho Della nemohla, ale Will Trent ano.

12. kapitola

PÁTEK

Will se vypotácel z nemocnice. I když byl venku, stále slyšel Sářin pláč a pálily ho drápance, které zanechala na jeho kůži. Cítil její vůni a chuť.

Minul svou motorku a přešel parkoviště. Došel k obrubníku, překročil ho a zamířil k lesu za nemocnicí. Daleko se však nedostal. Po chvíli padl na kolena a otevřel ústa ve snaze vyzvracet kyselinu, která ho sžírala zevnitř.

Co to provedl?

Přitiskl čelo ke studené zemi a v duchu procházel události posledních čtyřiadvaceti hodin. Myslel na všechno násilí a bolest, jichž byl svědkem a jež způsobil. Viděl před sebou Lenu s kladivem a Tonyho s nožem. A pak tu byla také Sára.

Co to jenom provedl Sáře?

Ztratil ji. V tom jediném krutém okamžiku o ni navždycky přišel.

„Hej, ty debile!“

Will zvedl hlavu. Řítil se k němu Paul Vickery. Než Will stihl zareagovat, policista ho kopl do hlavy.

Will upadl na zem a před očima se mu roztančily hvězdičky. Nemohl se nadechnout.

Vickery na něho skočil a začal do něj bušit pěstmi. Will se zapřel a pokusil se ho ze sebe shodit. Vickery ho popadl za krk. Dal do toho veškerou sílu a drtil Willovi průdušnici. Will se pokusil odtrhnout jeho prsty od svého hrdla. Otevřel ústa, ale Vickery stiskl pevněji a začal ho škrtit. Willovi natekl jazyk a pálily ho oči. Začínal ztrácet vědomí. Dopadne to takhle? Má snad po všem, co přežil, umřít takhle?

Tlak najednou povolil a Will se málem udusil vzduchem, který mu náhle pronikl do plic.

Paul Vickery z něho rychle odpadl. Tvrdě přistál na asfaltu a udeřil se do hlavy o obrubník.

Will se rozkašlal a vykopl nohama.

„Jsi v pořádku?“ Stála tam Faith a v ruce držela půlmetrový ocelový obušek. „Jsi v pořádku?“ zeptala se znovu. Nespouštěla oči z Vickeryho, ale na chvíli je stočila k Willovi. „Vidíš mě?“

Will ji viděl dvakrát, a pak dokonce třikrát.

Vickery se pokusil vstát.

Faith ho obuškem dvakrát prudce uhodila do ledvin.

„Ty mrcho!“ zařval a svíjel se na zemi. „Prokristapána!“

Faith přidržela obušek Vickerymu těsně před obličejem. „Zůstaň ležet.“

„Zavraždil policajta!“

Faith obušek nesklonila. Vytáhla služební pistoli a namířila ji na Willa. „Vstaň,“ nařídila mu.

Will zamrkal na pistoli. Faith měla prst na pojistce spouště. Nebyl si jistý, že se dokáže pohnout. Všechno ho velice bolelo.

„Blacku, řekla jsem ti, že máš vstát, hergot,“ pronesla Faith.

Black.

Will jí nerozuměl. Mluvila snad v nějakém kódu?

„Vstaň,“ zopakovala Faith. Nasadila policajtský tón, který naznačoval, že s pacifikováním podezřelých má zkušenosti a ochotně se do něj pustí. „Řekla jsem, že máš vstát, sakra.“

Willovu mozku se konečně podařilo spojit se s jeho pažemi a nohama. Pomalu se posadil. Ta námaha ho skoro vyčerpala.

„Zůstaň tam,“ nařídila mu Faith, jako by měl na vybranou. „Bille Blacku, zatýkám vás za porušení podmínky.“

„Podmínky?“ vykřikl Vickery. „Vždyť zabil policajta, kurva!“

„Máte na to důkaz?“ Když neodpověděl, řekla Willovi: „Máte právo nevypovídat.“

„Ty píčo blbá,“ zamumlal Vickery.

Faith mluvila dál. „Všechno, co řeknete, může být u soudu použito proti vám.“

Will se předklonil a začal zvracet. Hrách a něco bílého. Zelené fazolky. Nevzpomínal si, že by něco z toho jedl.

„Máte právo na advokáta.“

Will popotáhl a málem se znovu pozvracel.

„Pokud si ho nemůžete dovolit, přidělí vám ho soud.“

„Dobře.“ Will zvedl ruku, aby Faith umlčel. Její hlas mu projížděl hlavou jako sekáček na led. „Zříkám se svých práv.“

Faith zastrčila pistoli do pouzdra, ale obušek měla v pohotovosti. Hodila Willovi pouta. „Navlékněte si je.“

Vickery se chopil příležitosti a pokusil se vstát.

Faith se rozmáchla obuškem a zasáhla Vickeryho do kotníku. Prasklo mu v něm, jako když se zlomí větvička.

„Ty mrcho!“ zařval bolestí Vickery. „Ty posraná mrcho!“

„Vstaňte!“ Faith popadla Willa za paži. Nedokázala s ním pohnout. „No tak.“ Sklonila se, aby mu pomohla. „Prosím“, zašeptala mu do ucha, ale Will měl pocit, jako by mluvila pod vodou.

Will sebral veškeré síly a vstal. Potácel se jako hříbě, které dělá první kroky. Faith ho vzala za paži a táhla ho k parkovišti. Znovu zakopl o obrubník. Faith ho ze všech sil držela, aby neupadl.

„Jdi dál. Hlavně nezastavuj,“ instruovala ho.

Will se ji snažil poslechnout. Měl měkké nohy, jako by se mu uvolnily všechny šlachy. Zem vypadala divně. Všechno bylo buď příliš velké, nebo příliš malé. Jako by procházel zrcadlovým bludištěm. Kdyby ho Faith nepodpírala, rozplácl by se jak dlouhý, tak široký.

Paul Vickery se nevzdával. „Mám svědka, který ho dneska večer viděl vzadu v Tipsie’s.“ Belhal se za nimi v uctivé vzdálenosti. „Na stejném místě byli i ti chlapi, co stříleli po Leně.“

Faith mu neodpověděla. Podpírala Willa a nutila ho jít rychleji.

„Zeptejte se ho, kam šel potom,“ pokračoval Vickery. „Zeptejte se ho, kde byl, když napadli můj tým, zatraceně.“

Faith varovně pozvedla obušek.

Vickery se stáhl. „Já ho dostanu, až bude na stanici.“

„Na stanici ho nepovezu.“ Faith Willa opřela o černé SUV. „Odvezu ho na naši pobočku. Zadržel ho stát.“

„Nemáte šanci ho tam udržet.“

Faith otevřela zadní dveře a zůstala tělem natočená k Vickerymu, zatímco pomáhala Willovi na sedadlo. Byl na ni příliš těžký. Nakonec do auta jenom padl.

„Bude muset projít přijímací procedurou,“ varoval ji Vickery. „Jakmile ho pošlete na okres, do věznice ve Fultonu, nějak se k němu dostanu.“

Will měl stále spoutané ruce. Zaťal břišní svaly, aby se mohl na sedadle narovnat. Cítil příšernou bolest. Otevřel ústa. Znovu se mu chtělo zvracet.

„Držte se zpátky, Vickery. Myslím to vážně.“ Faith zavřela dveře auta a zamkla je. Obešla SUV zepředu a v ruce stále držela obušek.

„Jsi mrtvý, Blacku!“ Vickery praštil do dveří a pěstmi začal bušit do okna. „Slyšíš mě? Já ti to spočítám!“

Will zavřel oči. Všechno se s ním točilo. Auto se třáslo. Vickery se do něj opíral ramenem, jako by si myslel, že zhruba dvouapůltunovým autem pohne.

„Uhněte, sakra!“ zařvala Faith. Stála před vozem. Ještě něco dodala, ale Will ji špatně slyšel. Vickery na ni vychrlil všechny myslitelné nadávky, jaké může muž použít vůči ženě. Faith mu oplácela stejně šťavnatým výrazivem.

Dveře u řidiče se otevřely.

„To se vsaď, ty kokote!“ zahulákala Faith a zabouchla dveře vozu. Willovi to připadalo jako rána z děla. Zavrčel motor a auto sebou škublo, když Faith zařadila rychlost. Kola zakvílela na asfaltu.

Will se předklonil a položil si hlavu na kolena. Sevřené ruce měl uvězněné mezi hrudníkem a nohama. Z otevřených úst mu kapaly sliny a krev. Čekal, až Faith něco řekne nebo na něho zařve. Zeptá se ho, co to ksakru prováděl.

Pootevřela okno a Will ucítil, jak kolem něho zavanul studený noční vzduch. Zavřel oči a dýchal ústy. Světlo bylo tlumenější. Pneumatiky hučely na asfaltové silnici.

Faith mlčky řídila a ani se neotočila.

Will začal dýchat klidněji a žaludek se mu pozvolna uklidnil. Bohužel zmizela i otupělost a rozbolelo ho celé tělo. Měl dojem, že mu Vickery přerazil nos. V očních víčkách mu škubalo a měl roztržený ret. Rány na krku ho štípaly, jako by ho někdo pořezal žiletkou, a v hlavě mu bušil každý úder jeho srdce.

Faith šlápla na plyn, protože vyjeli na dálnici. Will to poznal podle stálého tichého vrčení motoru. Netušil, kolik času uplynulo, když konečně zpomalila a odbočila. Zvuk uvnitř vozu se z tichého hučení změnil v přerušované chřestění. Když Faith zpomalila a zastavila, ozvalo se kvílení brzd. Zatáhla ruční brzdu.

Faith otevřela dveře vozu a Will slyšel, jak ho obchází.

Napřímil se. Musel se pohybovat pomalu. Hlavou mu projela bolest, při níž sebou trhl. Bolelo ho v krku a nemohl se zbavit pachuti krve v ústech.

Zadní dveře auta se otevřely. Faith stále mlčela. Zapnula světlo na stropě a Will zamrkal a přimhouřil oči. Faith mu sundala pouta a Will si třel zápěstí, aby se mu v nich obnovil krevní oběh. Faith otevřela lékárničku, která ležela pod sedadlem. Vyndala z ní roličku gázových čtverečků, různé balíčky, antibiotickou mast a náplasti. Will slyšel, že kolem nich po obou stranách projíždějí auta. Faith zaparkovala v pruhu vyhrazeném uprostřed dálnice. Obklopovaly je stromy a na zemi se válely rozbité láhve od piva a použité kondomy.

„Podívej se na mě,“ přikázala mu.

Will k ní otočil hlavu a zavřel oči. Slyšel, jak Faith trhá obaly a vytahuje z nich alkoholové polštářky a dezinfekci. Se zavřenýma očima si nechal ošetřit škrábance a řezné rány. Faith pracovala zdatně, i když ne jemně. Will byl rád. V minulosti ho ošetřovala Sára, která se ho vždy dotýkala velice něžně. Hladila ho a líbala v místech, o nichž tvrdila, že potřebují výjimečnou péči, aby se zahojila.

Faith mu papírovým kapesníčkem otřela kůži pod očima.

Will otevřel ústa, aby do plic natáhl víc vzduchu. Rád by jí poděkoval a sdělil jí, že velmi oceňuje její mlčení. Faith se vůči němu většinou chovala jako slon v porcelánu. Jenomže byl tak polámaný, že jí nedokázal povědět, co se dnes večer přihodilo se Sárou.

Faith mu otřela krev kolem nosu. „Eric Haigh je mrtvý,“ řekla.

„Já vím.“ Will byl rád, že vůbec mluví. Pokusil se odkašlat a zbavit se tak pocitu, že se mu v jícnu zadrhl chomáč vaty.

„Před hodinou jsme našli jeho tělo,“ dodala Faith.

„Před jeho domem,“ zašeptal Will. „Pomáhal jsem Tonymu Dellovi, když ho tam pokládal.“

Faith se zarazila.

Will otevřel oči. „Viděl jsem, jak ho zabil. Tony Dell zabil Erika.“ Zakašlal. Vata se proměnila v žiletky. „Stalo se to v Tipsie’s. Vzal si na to lovecký nůž. Nosí ho v botě. Vlastně nosil.“ Pokusil se polknout, ale hrdlo ho neposlouchalo. „Hodili jsme ho do řeky. Nevím do které. Z nějakého betonového mostu. Kolem nebyly žádné domy.“

„Najdeme ho.“

„Musíte najít Tonyho.“

„Zmizel. Jeho dům je prázdný a auto má pořád na policejním parkovišti.“ Faith otevřela antibiotickou mast. „Vzal platební kartu a vybral ze svého účtu úplně všechno.“ Vytlačila trochu masti na vatovou tyčinku. „Vyhlásili jsme po něm pátrání.“

Will stále nemohl polknout. Snažil se, ale pokusy vycházely naprázdno. „Byli tam tři muži. Burani. Velcí a tlustí.“ Will si nemohl vzpomenout, jestli jí pověděl, kde se to stalo. „V Tipsie’s. Tam Tony zabil Erika Haigha.“

Faith se vatovou tyčinkou dotkla jeho čela. „Někoho tam pošlu.“

„Seděli vzadu v kanceláři. Dell mě tam za nimi dovedl. Že to měl v plánu, mi došlo, až když jsme byli vevnitř.“

Faith na tyčinku vymáčkla ještě trochu masti.

„Věděli úplně všechno o Billu Blackovi. Sledovali mě. Při návratu do Atlanty ne, protože když jsem jel na motorce, nemohli mě sledovat, ale věděli, kde jsem se ubytoval, a znali moje zvyky.“ Will sáhl do kapsy pro mobil. Vyndal ho a podíval se na rozbitý displej.

Sára tím svým mrštila o zeď a Will sledoval, jak se roztříštil na kousky. Nikdy předtím ji neviděl něčím takhle třísknout.

„Wille?“ zeptala se Faith.

Držel v ruce mobil s rozbitým displejem. Zastrčil ho zpátky do kapsy. „Jednomu říkali Juniore.“ Konečně se mu podařilo polknout. Málem omdlel bolestí. „Mířil mi na hrudník pistolí Smith & Wesson s pažbou z perleti. Nůž měl taky perleťovou rukojeť. Myslím nůž toho tlustého burana, ne Tonyho. Ten jsme hodili z mostu.“

Faith tyčinkou s mastí přejela Willovi pod okem. Vzpomněl si, jak ho tlusťoch řízl. Byla to první řezná rána té noci.

„Oblečení jsem strčil do pytle na odpadky a zamkl ho do své skříňky v šatně,“ řekl. „Musel jsem se převléct a osprchovat se. Tony šel na pohotovost. Když bodal do Haigha, řízl se na ruce. Museli mu to sešít.“ Cítil potřebu dodat: „Nevím, kolik má stehů.“

„Našla ho jeho žena,“ řekla Faith.

„Tony má ženu?“

„Eric Haigh. Jeho manželka ho našla před domem. Nejdřív kolem toho bylo plno zmatku. Nepoznala ho.“

Will si vzpomněl. „Nařídili nám, abychom ho položili na trávník před domem. Nakázal to Mocný běloch.“ Když jí z očí vyčetl otázku, dodal: „Po telefonu. Nesetkal jsem se s ním. Vzal to ten tlusťoch a pak Dellovi řekl, kde má nechat tělo. Že prý to nařizuje přímo Mocný běloch.“

„Uvidíme, jestli se nám povede ten telefonát do klubu vystopovat.“

„Nejspíš volal z jednorázového mobilu.“

„Stejně to prověříme.“ Faith hodila mastičku do lékárničky. Vata byla celá červená. „Haigh byl dva dny nezvěstný,“ objasnila Willovi. „Jeho žena to nehlásila, protože se od zátahu choval divně. Věděla, že to vyšetřuje odbor pro vnitřní záležitosti. Nechtěla ho dostat do potíží.“

„Od zátahu,“ zopakoval po ní Will. Faith o akci mluvila už dřív, ale on si na rozhovor nevzpomínal. „Mučili ho.“

„Já vím.“

„Ten tlusťoch řekl Dellovi…“ Zapomněl, co chtěl povědět. „Co jsem říkal?“

„Že tlusťoch něco řekl Dellovi. Mluvili jsme o Eriku Haighovi.“

Nápověda nepomohla. „Povídal, že se mnou bude v kontaktu. Že pro mě má nějakou práci.“

„V kolik hodin jsi byl v klubu?“

„Hodin?“ Will otázku nechápal.

„V kolik hodin?“

Will z kapsy vytáhl mobil. Měl rozbitý displej. Když však stiskl příslušné tlačítko, rozsvítil se. „Je půl druhé ráno,“ informoval Faith.

Faith mu zaklonila hlavu, aby se na něho mohla podívat. „Neměla bych tě odvézt do nemocnice? Myslím do nějaké jiné.“

Will zavrtěl hlavou. Do žádné nemocnice nehodlal jet.

„Myslím, že máš otřes mozku.“

„Proč?“

„Paul Vickery tě kopl do hlavy.“

„Kdy?“ zeptal se Will, ale to nebyla správná otázka. Věděl, že ho Vickery kopl. „Chci říct, co dělal Paul v nemocnici?“

„Někdo na něho vystřelil.“ Aby to bylo jasnější, Faith se opravila: „Paul Vickery byl v nemocnici, protože se ho dneska večer někdo pokusil zabít.“

„Omlouvám se, že pořád všechno zapomínám.“

„To nic.“ Faith mluvila pomaleji, než bylo třeba. „Vickery byl doma. Najednou někdo vypálil na přední okno jeho domu. Proto má ovázanou ruku.“

Will si nevzpomínal, že by viděl nějaký obvaz. „Je v pořádku?“

„Dost v pořádku na to, aby tě napadl.“ Zamračila se. „Pere se jako ženská. Máš poškrábaný krk.“ Otočila Willovi hlavu. „On tě pokousal?“

Will se podíval jinam. Rány neměl na svědomí Paul Vickery, ale Sára. Poškrábala ho, kopala ho a kousala, ale Will nepřestal, protože všechno, co dělala, v něm jenom podněcovalo touhu dělat jí to ještě víc.

Faith to s vatovou tyčinkou vzdala. Nanesla si antibiotickou mast na prst a namazala Willovi obličej. „Šli i po DeShawnovi Franklinovi. Dneska večer po něm někdo skočil před kinem. Jeho přítelkyně začala ječet a zavolala tísňovou linku.“

„Odvezli ho do nemocnice?“

„Podívej se na mě, Wille.“ Faith se ujistila, že ji vnímá. „Ve stejný večer, kdy jste hodili tělo Erika Haigha před jeho dům, někdo zaútočil na Franklina a Vickeryho.“

Will to už věděl, ale když to teď Faith všechno stručně shrnula, konečně mu všechno došlo. „Někdo to koordinoval.“

„Správně. Měla to být výstraha.“ Vyndala náplast z obalu.

„Přesně tohle řekl ten tlusťoch – že jediný způsob, jak dát lidem něco na vědomí, je zařídit, aby to všichni viděli.“

„Jestli ho ještě někdy uvidíš, tak mu řekni, že jeho výstrahu všichni vzali na vědomí. Otoč se.“

Will ji poslechl a Faith mu na škrábance na krku přilepila náplast.

„Kvůli tomu jsi byla v nemocnici? Protože je napadli?“ zeptal se.

„Hledala jsem tě.“

„Kvůli DeShawnovi Franklinovi.“ Will zavrtěl hlavou. Ne, mýlil se. „Jelas tam kvůli Eriku Haighovi. Když jsi ho uviděla, myslela sis, že jsem dopadl stejně jako on.“

„Myslela jsem si, že na tom trávníku ležíš ty,“ odpověděla Faith. „Vlastní žena ho nepoznala. Do nemocnice jsem jela s tím, že budu muset identifikovat tvoje tělo.“

„To mě mrzí.“

„Ještě štěstí, že Sára nebrala telefon.“ Faith mu naznačila, že se má znovu podívat nahoru. Škrábance byly příliš široké a jedna náplast na ně nestačila. „Pak se děly věci. Zrovna když jsem šla nahoru z pitevny, přivezli Paula Vickeryho a DeShawna Franklina. Právě jsem telefonovala s Amandou.“

„Musela jsi jim říct, že Haigh je mrtvý?“

„Ano,“ přitakala Faith trochu přiškrceně. „Ale pak uviděli, jak Tonymu Dellovi sešívají ruku, a rozhodli se vybít si na něm zlost.“ Will se nemusel na nic ptát. „Bylo potřeba šesti policajtů, aby je z něho strhli.“

„Proč se na něho vrhli?“

„Asi proto, že jeho auto stálo zaparkované před Leniným domem té noci, kdy došlo k prvnímu útoku. Ten Vickeryho svědek, který tě viděl v klubu, určitě viděl i Tonyho. Nebyli daleko od pravdy, když se domnívali, že máte oba něco společného s Haighovou vraždou.“

Daleko od pravdy skutečně nebyli. Trefili se. „Co na to Tony?“

„Kdo ví?“ opáčila Faith podrážděně. „Před pěti sekundami jsem ti řekla, že DeShawna s Vickerym muselo z Tonyho Della strhnout šest policajtů. Než někoho napadlo podívat se po něm, zmizel. Prohledali jsme nemocnici odshora až dolů, ale povedlo se mu utéct.“

„Nejspíš měl naplánováných deset únikových cest.“ Will si na něco vzpomněl a vytáhl peněženku. V přihrádce na fotografie stále byl ručně psaný vzkaz od Cayly Martinové. „To je Tonyho nevlastní sestra. Podívejte se u ní doma.“

Faith si lísteček vzala s trochu skeptickým výrazem. „Když jsme procházeli Dellovu rodinu, žádné sourozence jsme nenašli.“

„Bylo to jenom několik let,“ řekl Will. „Je do ní zamilovaný.“

Faithin výraz naznačoval, že opět uvažuje, že ho odveze do nemocnice.

„Vím, že to zní divně, ale je to tak. Pracuje v nemocnici jako zdravotní sestra.“

„Pošlu tam auto.“

Will zakašlal a podíval se na svou dlaň. Očekával, že na ní uvidí krev. „Vickery mi vynadal do vrahů policajtů.“

Faith zavrtěla hlavou, jako by to také nechápala. „Možná tě viděl, jak odcházíš od domu Erika Haigha.“ Sama si odpověděla: „To ne. Kdyby tě odtud viděl odcházet, zabil by tě na ulici. Vzpomínáš si, jestli jsi dneska večer viděl Vickeryho? Nebo některého jeho kolegu?“

Will o její otázce uvažoval. Převalovala se mu v hlavě jako hrací kostka, která se nechce zastavit.

„Zavolám Sáře,“ rozhodla se Faith.

„To nedělej.“

„Má právo…“

„Ne.“ Will ji popadl za paži, ale stejně rychle ji pustil. „Všechno ví.“

Faith zkoumala jeho obličej. Co asi vidí? napadlo Willa. Podlitiny se objeví až za několik hodin. Na tváři má nejspíš otisk podrážky Paula Vickeryho. Kořen nosu určitě dostal červenou barvu a na roztrženém rtu má krev. Zdobí ho škrábance a kousance. Co si o nich pomyslí?

„Musíme zajet na pobočku,“ řekla.

Will se chtěl vrátit do Atlanty. Potřeboval si v Sářině bytě vyzvednout psa, kartáček na zuby a oblečení, které nechal v zásuvkách, jež mu uvolnila. Neměla by se dívat na nic, co by jí Willa připomínalo. To bylo to nejmenší, co pro ni mohl udělat.

„Je konec,“ řekl Faith. „Se Sárou. Je konec.“

„Víš to jistě?“

„Ano.“ Will ještě nikdy nic nevěděl tak jistě.

Faith zavřela lékárničku a zaklapla plastový zámek. „Její chyba.“

„Má k tomu dobrý důvod.“

„Ne, nemá,“ oponovala Faith. „Nevím, co jsi provedl, ale jestli ti to Sára neodpustí, není to žena, za kterou jsem ji považovala.“

Will držel jazyk za zuby. Faith dostatečně brzy zjistí, jak to je.

„Sedni si dopředu,“ vybídla ho. „Přijedeme pozdě.“

„Kam?“

„Za Bransonovou.“ Will z Faithina tónu usoudil, že už to možná říkala. „Viděla jsem se s ní v nemocnici. Je ochotná mluvit.“

„Proč teď?“

„Někdo se pokusil zabít dva z jejích detektivů. Vlastně tři, když budeme počítat Lenu. Erika Haigha někdo mučil a ubodal k smrti. Málem zavraždili Jareda Longa. Bude s námi mluvit. Jela si pro spisy. Domluvily jsme si schůzku na pobočce.“ Faith se podívala na hodinky. „Měli jsme tam být před deseti minutami.“

„O jakých spisech to mluvíš?“

„O těch z drogového doupěte.“ Faith Willovi gestem naznačila, že se má pohnout. „Denise Bransonová nám celou dobu lhala. Konečně nám ukáže záznamy o tom zátahu.“

Will zíral do zrcadla na toaletách v maconské pobočce GBI a díval se na svůj potlučený obličej. Život z něho udělal odborníka na zranění. Poznal rozdíl mezi řeznou ranou, po níž zůstala tenká světlá jizva, a ranou, jež zanechala jenom vzpomínku. Odhadoval, že jediná trvalá památka na minulou noc zůstane po tlusťochově noži. Tenoučká rána těsně pod okem by nejspíš potřebovala alespoň jeden steh. Ale to by mu museli udělat v nemocnici a Will už v životě nehodlal do žádné vkročit.

Alespoň že už mu nebylo zle od žaludku. Hlava ho už bolela méně. Přestal se třást, což považoval za dobré znamení – nedostal mrtvici ani žádný záchvat. Stále se mu špatně polykalo. Zjistil to, když ho Faith přinutila vypít dvě láhve koly. Pak nad ním stála, dokud do sebe nedostal balení sýrových sušenek. Rozčilovalo ho, že mu tak poroučí, ale její přístup nejspíš fungoval.

Podíval se na svůj krk a zlehka se dotkl načervenalých podlitin, jež se začínaly objevovat. Pokud Will něco opravdu uměl, pak přežít. Přestál noc a tlusťoch mu příliš neublížil. Tony Dell ho nezabil, i když toho očividně byl schopen. Paul Vickery mu uštědřil mnoho dobře mířených ran, ale Faith mu nejspíš naštípla kotník, což byla dostatečně nepříjemná odplata.

Takže přežil a měl právo se z toho radovat.

Ale ještě tu byla Sára.

Když byl malý, představoval si, že všechno trápení, jež ho postihlo, se dá snadno unést. Nemusel ho držet v sobě. Všechny útrapy nastrkal do pomyslných krabic. Za nějakou dobu už jich měl plno a nikam se mu nevešly. Visely nad jeho postelí v dětském domově. Provázely ho do školy. Když se rozběhl po ulici, pluly za ním.

Když byl větší, začal mít s uchováváním problém. Anebo se metafora možná vyvíjela společně s ním. Létající krabice se proměnily v listy papíru, které zapadly do složek, jež Will uložil do kancelářských skříněk. Ty zamkl a uzavřel ve spisovně, aby se do nich už nikdy nemusel dívat.

Když mu do života vstoupila Sára, úplně na místnost zapomněl. Pustil z hlavy nekonečné stohy papírů i zrezivělé zámky na skříňkách, které se někdy nedaly odemknout.

Teď tu však byly zpátky.

Will Sáru Lintonovou v duchu uložil do složky a zavřel šuplík.

„Wille?“ Faith zlehka zaklepala na dveře toalet. „Jsi v pořádku?“

Otočil kohoutkem, aby slyšela, že žije. Z vodovodu tekla ledová voda. Chtěl si trochu opláchnout obličej, ale voda by mu z něj nejspíš rychle stekla. Faith ho namazala antibiotickou mastí, až se leskl.

Otevřel dveře. Faith za nimi stála s lahví vody v každé ruce.

Will promluvil hlasem starce. „Bála ses, že umřu na záchodě?“

„Nepřipadá mi to legrační.“

„Může se to stát,“ zaskřehotal. „Četl jsem o tom v novinách.“

Podala mu vodu. „Nezvracel jsi zase?“

„Ne.“ Mrzelo ho, že už nemlčí jako předtím, ale nebyl tak krutý, aby jí to řekl. „Je mi dobře. Děkuju.“

„Všechno to vypij,“ instruovala ho a vedla ho chodbou. „Poslala jsem k domu Cayly Martinové auto. Celou věčnost ho hledali. Není to v žádných mapách na internetu.“

Will přikývl. Bez Tonyho pomoci by dům také nikdy nenašel.

„Každopádně jde o to, že to nakonec našli. Martinová byla doma. Tvrdila, že Tony Dell klidně může jít do háje. Pak se zeptala, jestli dostane nějakou odměnu, když nám ho pomůže najít.“

Will znovu přikývl. To se Cayle Martinové podobalo.

„Chlapi ještě několikrát projedou kolem, než jim skončí služba, aby se ujistili, že se Dell neukázal. Mezitím jsem Amandě řekla o všem, co se dneska večer stalo. Snažíme se ji přes Skype spojit se zasedačkou, ale máme nějaké technické potíže.“

Will předpokládal, že problémy nejsou na straně pobočky.

„Je tu Lonnie Gray, náčelník maconské policie.“

„Amanda mu zavolala?“

„Amanda ne, Denise Bransonová. Smekám před ní za to, že se dokázala postavit šéfovi. Mluví spolu venku, zatímco se snažíme spojit s Amandou. Když říkám mluví, mám na mysli to, že Denise spíš poslouchá, jak na ni Gray řve. Je nepříčetný.“

Will se napil vody. „Vyhodí ji?“

„Když bude mít majorka štěstí, nic víc se jí nestane. Gray netušil, že nám lhala. Možná ji obviní z maření úředního výkonu nebo i z něčeho horšího.“ Faith se ohlédla přes rameno. „Ještě jsem Grayovi neřekla, co ti provedl Vickery.“

Will zavrtěl hlavou. „Ani mu to neříkej. Já si to s Vickerym vyřídím.“

„Tak to si budeš muset pospíšit, abys předběhl Amandu. Nejradši by ho skalpovala.“

Will dál vrtěl hlavou. „Nemělas jí nic říkat.“

„No jo, já si zase myslím, že jsem neměla přijít o panenství při půlnočním promítání Smrtonosné pasti. Smiř se s tím.“ Faith otevřela dveře.

Zasedací místnost se děsivě podobala ostatním zasedacím místnostem ve všech pobočkách, které GBI měla na území Georgie. Stěny byly obložené deskami imitujícími dubové dřevo a středem místnosti se táhl dlouhý stůl. Židle potažené ošoupanou koženkou stály těsně u sebe, takže by se na ně nemohli vedle sebe posadit dva mohutní muži. Na kovovém vozíku stála malá plazmová televize. Z různých elektronických zařízení na poličce pod ní visely kabely. Na obrazovce byla Amandina osobní fotografie ze Skypu. Musela pocházet z osmdesátých let. Amanda na ní byla oblečená na tenis a o rameno si opírala dřevěnou raketu. Vlasy jí padaly přes čelenku. Usmívala se, což bylo asi nejvíc zneklidňující.

Z reproduktoru na stole zaskřehotal její hlas. „Vidíte mě mávat?“

„Ne, madam.“ Vedoucí pobočky, agent Nick Shelton, se laptopu před sebou ani nedotkl. Místo toho si promnul oči a zavrtěl hlavou. „Snažím se ze všech sil. Jste si jistá, že problém není u vás?“

„Ano, jsem si jistá,“ odsekla Amanda. „Vidím jenom logo GBI. Žádné video tu není.“

Nick zavrtěl hlavou a podíval se na Faith. Napřáhl ruku k Willovi. „Agente Trente.“

„Je tam Will?“ zeptala se Amanda. „Vůbec nic nevidím.“

Will se snažil promluvit co nejhlasitěji. „Ano, madam.“

„Proč šeptáte?“

„Protože ho málem uškrtili,“ odpověděla za něho Faith.

Amanda svým obvyklým způsobem projevila účast. „Tak si sedněte blíž k reproduktoru. Nehodlám vás každé dvě minuty žádat, abyste zopakoval, co jste říkal.“

„Ano, madam.“

„Budu si muset promluvit s tím pitomcem, který mi nastavil počítač,“ postěžovala si Amanda. „Byl tady třikrát. Hned jak odešel, ta věc přestala fungovat.“

Faith si nedokázala pomoci. „Cukr je lepší než bič.“

„Ano, děkuju vám, Faith. Teď zrovna potřebuju cukr.“

Will se svezl na židli, zatímco si ženy vyměňovaly další užitečné nápady. Stůl byl přichystaný na formální schůzku. Před pěti židlemi stálo pět lahví s vodou. Vedle nich ležely zápisníky a propisovačky. Will se zúčastnil mnoha brífinků, v jejichž průběhu policisté přišli o práci, ale dneska cítil lítost. Denise Bransonová se dopustila chyby, která mohla ukončit její kariéru, ale nejspíš to udělala z důvodů, jež považovala za správné.

Bylo jen otázkou času, kdy se totéž stane i Leně Adamsové.

Will se podíval na digitální hodiny na stěně. Ukazovaly 3:01 ráno. Měl by být vyčerpaný, ale možná ho nabudil kofein v těch dvou kolách. Anebo jeho tělo konečně vzalo na vědomí, že nezemře.

Zadíval se na láhve s vodou, které mu Faith vtiskla do rukou. Jedna byla ze čtvrtiny prázdná. Will měl úplně vyschlo v ústech, ale při pouhé představě, že by se měl napít, ho rozbolelo hrdlo. Připadalo mu, že se topí v oceánu.

Otevřely se dveře a Nick vstal. „Madam, právě vešli náčelník Gray a majorka Bransonová.“

Denise Bransonová na sobě neměla nazdobenou uniformu. Oblékla si džínsy a volnou halenku. Nedržela se už vzpřímeně. Bylo na ní cosi poraženeckého. Jenom kožená aktovka připomínala, že se stejnou ženou mluvili včera ráno v Atlantě.

Zato Lonnie Gray se pořádně vyšňořil. Ve světle lustru zářily jeho zlaté epolety. Pod paží nesl čepici. Byl starší, ale působil jako člověk, který ještě před rozedněním začne den tím, že udělá sto kliků. Také na něm bylo znát, že šíleně zuří. Pevně sevřená ústa mu pod knírem skoro nebyla vidět. Čelo měl zbrázděné jako čerstvě zorané pole.

Všichni si potřásli rukama. Will zůstal sedět a doufal, že to ostatní pochopí.

„Náčelníku Grayi,“ řekla Amanda. „Omlouvám se za ty technické potíže. Komunikuju s vámi z domova přes ten Skype.“

Will nevěděl, co je horší – zda fotografie Amandy na tenisu, nebo představa, že s nimi hovoří v noční košili.

„To je v pořádku.“ Lonnie Gray se posadil naproti Willovi a překvapeně vyvalil oči. Denise Bransonová také. Pomalu dosedla na židli vedle svého nadřízeného, rty měla pootevřené údivem.

Will usoudil, že si na nějakou dobu bude muset zvyknout, že na něho lidé zírají.

„Už sedíme, madam,“ řekl Nick.

„Děkuju,“ odpověděla Amanda. „Lonnie, upřímnou soustrast kvůli smrti tvého syna. Nedoneslo se ke mně, že zemřel.“

„Děkuju.“ Gray očividně nechtěl mluvit o svém osobním životě. Rychle přešel k věci. „Mandy, omlouvám se tobě, tvým agentům a úřadu za chování jednoho nevychovaného policajta. Ujišťuju tě, že si na stanici udělám pořádek.“ Střelil pohledem po Bransonové. „A hned s tím začnu.“

„Toho si cením, Lonnie.“ Z Amandina tónu bylo zřejmé, že pravdou je naprostý opak. „Majorko Bransonová, musím vás informovat, že tenhle rozhovor se nahrává, protože jste oficiálně vyšetřovaná. Cokoli řeknete, může být použito proti vám. Máte právo na advokáta…“

„Já žádného nepotřebuju,“ přerušila ji Bransonová, i když všichni přítomní věděli, že je tomu naopak. „Dejte mi ten formulář.“

Nick byl připravený. Přistrčil k ní list papíru, aby mohla oficiálně uznat, že jí byla sdělena její práva.

Ani se na něj nepodívala. Vzala propisovačku a podepsala se na příslušný řádek. Potom papír přistrčila k Nickovi.

Lonnie Gray na ni kývl, že má mluvit.

Bransonová nezačala hned – ne proto, že by zase hrála nějakou hru, ale protože nejspíš věděla, že tohle je poslední brífink, kterého se účastní.

Konečně se zhluboka nadechla a dala se do toho. „Zhruba před třemi a půl týdny za mnou přišla vyšetřovatelka Adamsová s podezřením, že v Reddingově ulici se nachází drogové doupě. Povolila jsem jí vyšetřování. Několik dní dům sledovala a potvrdila, že měla správné informace.“ Bransonová se odmlčela a začala si hrát s propisovačkou, kterou držela mezi dvěma prsty. „V průběhu sledování vyšetřovatelka Adamsová zjistila, že drogové doupě vede muž jménem Sidney Waller.“

Dál pokračoval Gray. „Waller byl extrémně násilnický a mocný drogový dealer. Když jsem před dvěma lety přišel do Maconu, mojí hlavní prioritou bylo dopadnout ho a předat ho soudu. I když se do pronásledování zapojil celý tým, nepodařilo se nám ho z ničeho usvědčit.“

Will si pomyslel, že přiznat neúspěch je od toho muže velice charakterní.

Zdálo se, že Bransonová to také oceňuje. Kývla na něho a pokračovala: „Věděli jsme, že drogové doupě můžeme rychle zavřít, ale protože tam byl zainteresován Sid Waller, viděli jsme v tom příležitost. Po rozhovoru s vyšetřovatelkou Adamsovou jsem se rozhodla, že bychom měli operaci pojmout šířeji a dát si za cíl dopadnout a usvědčit Wallera.“

Gray doplnil: „Tady jsem se do věci vložil já. Měli jsme na své straně okresního prokurátora a vytvořili jsme vnitřní údernou jednotku. Hodně věcí se dalo do pohybu. Museli jsme s Denise koordinovat postup.“

Will si všiml, že Bransonová sebou trhla, když ji Gray místo hodnosti označil jménem. Přesto řekla: „Po deseti dnech práce jsme si uvědomili, že Wallera pravděpodobně nedopadneme. Nedařilo se nám získat žádného informátora. Lidi se ho hrozně báli. Feťáci se schovali. Nikdo si na sebe nechtěl vzít odposlouchávací zařízení. Vypadalo to, že budeme muset jít do domu a zadržet každého, koho najdeme. Mohli jsme to načasovat tak, aby tam Waller v tu dobu byl, ale to nám velkou útěchu nepřineslo.“

„Protože jste nemohli dokázat, že všechno vede Waller. Ostatní feťáci by ho kryli,“ řekla Amanda. V hlase jí zaznívala netrpělivost. „Ale něco se zřejmě změnilo.“

Bransonová odpověděla: „Vyšetřovatelku Adamsovou kontaktoval důvěrný informátor. Byl zavřený za prodej prášků studentům Mercerovy univerzity. Neprodával v kampusu, ale v bistrech.“

Rozlišení bylo důležité. Prodej nebo distribuce nelegálních látek na území školy značně prodlužovalo pobyt ve vězení.

„Byl to ten, který Adamsovou obvykle informoval?“ zajímala se Amanda.

„Ne, vůbec ho neznala. Necelé dvě hodiny byl zavřený a už s ní chtěl mluvit. Znal ji jménem.“ Bransonová dodala: „Adamsová je mezi místními feťáky známá, takže nám to nepřipadalo nijak výrazně zvláštní.“

Amandin mozek pracoval rychleji než Willův. „Ten informátor byl Tony Dell?“

Bransonová zaváhala. „Ano, madam. Řekl jí, že když mu zaručí beztrestnost za prodej drog, dovede ji na stopu Sida Wallera.“

Will se podíval na Faith. Alespoň už věděli, proč Lena poslala Willovi e-mail. Nechtěla, aby jí Dell vyklouzl.

Amanda se zeptala Bransonové: „Takže jste Wallera nahráli, abyste měli důvod žádat o zatykač?“

„Ano,“ potvrdila Bransonová. „O čtyři dny později jsme zahájili zátah. Informátor nám sdělil, že má přijít velká dodávka. Vyšetřovatelka Adamsová se svým týmem vnikla do domu násilím. Našla tohle.“ Kývla na Nicka.

Nick stiskl několik kláves na laptopu a Amandinu fotografii z tenisu vystřídal snímek místa činu.

Will zíral na obrazovku. Viděl dva mrtvé hispánce bez košil. Seděli na staré odrbané pohovce a měli podříznutá hrdla.

„Vidíte to, madam?“ zeptal se Nick Amandy.

„Ano.“

Bransonová jí vysvětlila: „Ten napravo je Elian Ramirez, fetoval Oxykodon a vyskytl se v nesprávnou chvíli na nesprávném místě. Ten nalevo je Diego Nunez. Byl Wallerovou pravou rukou. Profesionální zločinec. Když mu bylo dvacet, zavřeli ho za zabití a za špatné chování mu trest prodloužili.“

Bransonová kývla na Nicka, aby ukázal další snímek, a agent k ní přisunul laptop, aby to mohla udělat sama.

Bransonová doprovodila slovy další fotografii, na níž byl muž s useknutou horní částí hlavy. „Thomas Holland. Byl na scéně nový, v posledním ročníku na střední začal s crackem. Nevíme, co na místě činu dělal, kromě toho, že se tam přišel sjet. Někdo ho zabil sekyrou.“ Objevil se záběr na Hollandovu hlavu a pak na jeho obličej z jiného úhlu. Byl mladý, možná sedmnáctiletý. Měl blonďaté vlasy a pronikavé modré oči. Kdyby mu nechyběl kus hlavy, mohl pózovat na plakátu k Disneyho filmu.

Bransonová rychle ukázala několik méně zajímavých fotografií ložnic, koupelny a jídelny. Will se v několika drogových doupatech už ocitl, takže mu výjevy nebyly neznámé – dýmky na crack a stříkačky rozházené po zemi, v každé místnosti matrace. Nikdy nepochopil, kde se matrace berou ani proč někdo, kdo si do žil vpravuje jed, potřebuje na zhroucení pohodlné místo.

„Tady.“ Bransonová se zastavila u jedné fotografie. Byly na ní otevřené dveře do sklepa s kovovými oky na každé straně. Na zemi ležela dřevěná lať.

„Tohle je sklep,“ řekla. „Tady se Sid Waller schovával.“

Will se v duchu ptal, jestli pořád není trochu mimo. Pokud člověka někdo zavřel do sklepa, nebyl tam schovaný, ale uvězněný.

„Do sklepa se násilím dostali dva detektivové,“ pokračovala Bransonová. „Mitch Cabello a Keith McVale.“

Faith ztuhla. Jména detektivů znala. McVale si vzal volno a Cabello v den zátahu nastoupil do nemocnice.

„Vyšetřovatelka Adamsová a detektiv Vickery zůstali v kuchyni,“ řekla Bransonová. „Cabello s McValem na ně zavolali, že sklep je čistý. Vyšetřovatelce Adamsové sdělili, že našli velké množství peněz. Máme za to, že právě krátce potom Sid Waller vylezl ze svého úkrytu.“

Otevřela další fotografii, na níž se objevil kus odtrženého obložení stěny, za nímž se skrývala temná mokrá díra vykopaná do země. Fotografie nebyla příliš kvalitní, ale Will viděl, že díra je dost hluboká, aby se v ní mohl ukrýt dospělý muž.

„Waller omráčil Cabella ranou do hlavy. Potom v tichosti zajal McValea. Krátce nato dolů sešla vyšetřovatelka Adamsová, aby jim pomohla zajistit peníze. Waller právě zneškodňoval McValea. Vytáhla zbraň a namířila na Sida Wallera, který držel McValeovi u hlavy pistoli. Ocitli se v mrtvém bodě. Waller se pak radši střelil do hlavy, než aby se nechal zajmout vyšetřovatelkou Adamsovou.“

Will si v duchu přehrával její naprosto nečekaná slova. „Sid Waller se zastřelil?“ vypravil ze sebe.

„Všichni tři detektivové mi řekli to samé.“ Bransonová zvedla ruce, aby zarazila otázku, která se sama nabízela. „Forenzní technici všechno shodně potvrzují. Pitva prokázala, že zranění si způsobil sám. Toxikologický rozbor ukázal, že Waller v sobě měl tolik prášků, že by po nich začal vyvádět i buddhistický mnich. Fakta se v žádném bodě nerozcházejí. Všechno ukazuje na to, že Waller si vzal život sám.“

Amanda chtěla slyšet další názor. „Lonnie?“

Gray se na židli zavrtěl. „Náš informátor nahrál Wallera, jak mluví o přerušení dodávek. Jeden jeho kamión přepadli Kubánci v Miami. Zavolal jsem některým kontaktům, které mám na Floridě. Waller začínal válku s kubánským drogovým kartelem.“

Bransonová řekla: „Sid věděl, že ve vězení by přežil maximálně den. Radši zvolil kulku do hlavy, než aby se na nádvoří věznice nechal zapíchnout nějakým Kubáncem.“

Amanda je popohnala dál. „Jak do toho všeho zapadá Mocný běloch?“

Gray se podíval na Bransonovou. Tvářil se smutně, jako by ho zklamalo některé z jeho dětí.

„Na tom případu jsem pracovala neoficiálně,“ vysvětlila jim Bransonová. „Náčelník Gray mi řekl, ať ho nechám být a neřeším ho ani ve svém volném čase, ale byla jsem posedlá tím, že Mocného bělocha vystopuju.“

„Má to něco společného s Wallerem?“ zeptala se Amanda.

„Okrajově,“ připustila Bransonová.

„Máte nějaký důvod k tomu, proč nás po tom okraji nevedete?“

Bransonová znovu sáhla do aktovky a vyndala z ní několik centimetrů tlustou složku. Po ní ještě jednu a pak ještě další. Naskládala je na stole do komínku.

Faith se neostýchala. Všechny složky popadla a přisunula si je k sobě.

„Mocného bělocha jsem zaregistrovala před osmnácti měsíci,“ vysvětlila Bransonová. „Mám ráda statistiky. Baví mě procházet čísla, zkoumat zločiny, zjišťovat, jak potřebujeme rozmístit naše lidi, abychom zastavili zločince.“ Odmlčela se. Will na ní poznal, že si právě uvědomila, že tohle už nikdy dělat nebude.

„Každopádně,“ pokračovala. „Je to tak, jak jste říkali včera – totéž se stalo v Savannah a Hilton Head. Zdálo se, že existuje nějaký větší činitel, který všechno organizuje. Naše známá lůza začala dělat ramena. Všichni využívají jednu místní právnickou firmu. Je liknavá, laciná a vděčná za každého klienta. Najednou se sloučila s renomovanou firmou z Floridy.“

„Vanhorn a Gresham.“ Faith zvedla hlavu od hlášení, které četla. „Ti zastupují toho chlapa, co střílel po Jaredu Longovi.“

„Správně,“ souhlasila Bransonová. „Od té doby i bezvýznamní zločinci, jako byl Fred Zachary, odcházejí od soudu bez trestu, protože si je tihle vzali na starost. Začala jsem se vyptávat, sešla jsem se s detektivy a zjistila jsem, že se ve městě objevil nový hráč.“

„Mocný běloch,“ uhodla Faith.

„Správně,“ zopakovala Bransonová. „Ten začal prát špinavé peníze přes centra léčby bolesti. Takhle se to obvykle dělá. S recepty do lékáren posílali feťáky, většinou z venkova. Ovládají obchod s metamfetaminem, takže Mocný běloch se logicky napojil na existující trh.“

Gray cítil potřebu vysvětlit svůj přístup k věci. „Nevěřil jsem, že nějaký Mocný běloch existuje. Z Floridy nám přišly nějaké útržkovité informace, ale žádné jméno, popis ani příslušnost ke skupině mezi nimi nebyly. Byl to duch.“ Gray pokrčil rameny. „Tou dobou se toho taky hodně dělo. V jedné soukromé škole došlo hned k několika případům předávkování heroinem. Samé mladé dívky z dobrých rodin. Ne typy, na které jsme v podobné situaci byli zvyklí.“

„Bohaté bílé holky,“ doplnila Faith a nedbala na politickou korektnost. „Zemřely, nebo jenom skončily v nemocnici?“

„Tři zemřely,“ odpověděla Bransonová. „Šest přijali na pohotovost a pak je odvezli do vězení pro bílé holky.“ Měla na mysli odvykací kliniku. „Pocházely ze známějších místních rodin, takže se hodně spěchalo se zatýkáním. Jak už jsem řekla, Mocný běloch řídil prodej pilulek přes venkovany. Většina dealerů byla černá nebo hispánského původu. Docela snadno se dalo zjistit, kdo pro koho pracuje.“

Faith to shrnula: „Takže běloši začali šílet a požadovali spravedlnost. A vy jste zatkli nějaké černochy a hispánce.“ Aby všem bylo jasné, co má na mysli, sarkasticky dodala: „To bylo určitě jednoduché.“

Grayovi byla Faithina přímočarost očividně nepříjemná, anebo si víc uvědomoval, že se hovor nahrává. „Zatkli jsme dealery, o nichž se vědělo, že prodávají heroin. Moje stanice nikdy lidi nerozlišovala podle ras a ani s tím nikdy nezačne.“

Will podle Grayova tónu usoudil, že podobné obvinění už několikrát padlo. Atlanta měla dost vlastních politických skandálů, jež plnily místní zpravodajství, ale Will si matně vybavoval, že o poprasku v Maconu něco viděl. Lonnie Gray musel každý den chodit do práce s tím, že ho možná vyhodí.

Bransonová neochotně přiznala: „Tím zásahem jsme ochromili konkurenci Mocného bělocha v ulicích, ale podnítili jsme rasové nepokoje, které rozdělily město a zavinily, že všichni politici začali volat po krvi.“

Gray přiznal: „Tehdy jsem Denise nařídil ukončit vyšetřování. Dělo se toho příliš mnoho najednou, takže jsme nemohli plýtvat zdroji kvůli člověku, o němž jsme nevěděli, jestli vůbec existuje.“

„Tohle…“ Will se pokusil mluvit normálním hlasem. „Tohle měl Mocný běloch v plánu? Ovládnout obchod s heroinem?“

„Ovládl všechno,“ odpověděla Bransonová. „Nezapomeňte, že to není žádný troškař. Přijede do města, sežene si tu kamarády a z chlapů, jako je Sid Waller, udělá šéfy, takže jsou všichni spokojení. Má kapitál. Otevře několik center léčby bolesti, získá stálé odběratele a zaplatí feťákům, aby začali prodávat. Potom své obchodní aktivity rozšíří do nákupních center a na předměstí. Dostane do závislosti děti z bohatých rodin, a když chtějí víc, nabídne jim heroin.“ Zavrtěla hlavou, i když Will poznal, že to na ni svým způsobem dělá dojem. „Jakmile se jeho obchodní model zaběhne, začne likvidovat konkurenci.“

„Jak víte, že pracuje podle určitého schématu?“

„Protože jsem zajela do Savannah a mluvila jsem s několika detektivy v důchodu, kteří se tak báli, že mi to nebyli ochotní říct po telefonu.“

Grayovy zaťaté pěsti naznačovaly, že tuto informaci slyší poprvé. Střelil po Bransonové zničujícím pohledem.

Will se potřeboval na něco zeptat. „Náčelníku Grayi, vy jste si myslel, že Mocný běloch neexistuje?“

Gray neochotně odvrátil pozornost od Bransonové. „V našem podsvětí nejsme na takovouhle vytříbenost zvyklí. Mandy, víš, že jsem pracoval všude možně po celé Georgii, ale tohle se vidí spíš v Miami nebo v New Yorku.“

Ovládání obchodu v menších městech odpovídalo logice velké ryby v malém rybníku. Také se mu povedlo vybrat si dvě území v Georgii s převahou afroamerického obyvatelstva. Vypadalo to, jako by vytvářel franšízu.

„Majorko, kde berete jistotu, že Mocný běloch existuje?“ zeptal se Will Bransonové.

„Můžu?“ Bransonová oslovila Faith. Chtěla, aby jí vrátila jednu složku.

„Samozřejmě.“ Faith k ní štos přistrčila přes stůl.

Bransonová listovala jednou složkou, dokud nenašla fotografii. Položila ji na stůl. Byla na ní hezká dívka s blonďatými vlasy. Pózovala před objektivem svůdným způsobem, u něhož si teenagerky neuvědomují, že je nebezpečný.

„Marie Sorensenová,“ řekla Bransonová. „Šestnáct let. Pracovala v obchodě se sýrem v River Crossing, je to jedno z místních dražších nákupních center. Poflakuje se tam hodně znuděných holek z předměstí. Sorensenová byla jednoznačně nejhezčí. Povedlo se jí upoutat pozornost Mocného bělocha.“

„Naskenuju vám tu fotku,“ řekl Nick Amandě.

„To není nutné.“ Amanda zatipovala: „Mocný běloch Sorensenovou dostal do závislosti na heroinu.“

„Nalákal ji do svého auta.“ Bransonová vytáhla další fotografii, na níž Sorensenová vypadala o deset let starší a o dobrých deset kilogramů lehčí. Obě oči jí lemovaly modřiny a na obličeji měla otevřené rány. Chyběly jí celé chomáče vlasů.

„Další ze schémat Mocného bělocha, ale tohle dělá sám, protože ho to baví,“ řekla Bransonová. Položila fotografie vedle sebe na stůl. „Těm holkám napovídá, že pracuje pro modelingovou agenturu. Ony mu na to skočí, protože jim celý život všichni říkají, že jsou krásné. Dostane je do auta, přinutí je vlézt do kufru a pak je odveze do hotelu na pobřeží – do Tybee, Fort King George nebo Jekyllu. Nejdřív je znásilní on a pak jeho kamarádi. Píchne jim heroin a navlékne je do pěkných šatů.“

Bransonová se odmlčela a odtrhla oči od fotografií.

„Sorensenová se nejdřív bránila. Strčil ji do klece pro psy, aby ji naučil poslušnosti. Povedlo se mu to asi za týden a pak ji začal prodávat na internetu. Sto šedesát dolarů za zvláštní polední číslo, jinak dvě stě padesát za hodinu. Čtyři sta za dvě hodiny. Za jeden den měla deset, patnáct zákazníků. Její návyk stál několik set dolarů. Není to špatný obchodní model. Spočítejte si to.“

Faith upřeně zírala před sebe. Ani ona se na fotografie nemohla dívat. Willa napadlo, že myslí na svou dceru.

„Co se s ní stalo?“ zeptal se.

„Hodně rychle zestárla,“ odpověděla Bransonová. „To je ten problém u těchhle mladých holek. Mládí jim nevydrží dlouho. Po dvou měsících ji přesunul na další stanoviště. Tihle chlapi to takhle dělají – pořád je přemisťují, nedovolí jim zůstat delší dobu na jednom místě.“

Znovu se odmlčela. Očividně ji to stále hodně bolelo. „Nakonec holky pošle do Kalifornie, kde je donutí šlapat chodník. Sorensenová skončila v LA. Povedlo se jí několikrát zavolat matce a říct jí, co se stalo. Máma najala soukromého detektiva, aby se ji pokusil najít.“

„Nenahlásila její zmizení v Maconu?“ zeptala se Faith. „Té dívce bylo šestnáct.“

Výraz obličeje Bransonové hovořil za vše. Tady se dopustila chyby. Proto byla případem tak posedlá. „Když zmizela, označili jsme ji za pohřešovanou. Jakmile mi její máma řekla o Mariiných telefonátech, zavolala jsem do LA. Řekli mi, že je to ztracený případ. Do města přijíždí tolik holek, že museli uzavřít autobusové nádraží v Hollywoodu.“

Faith pohnula rty, jako by si na nich roztírala rtěnku.

Bransonová vytáhla další fotografii. Will poznal maličké pravítko vedle hlavy Marie Sorensenové. Tento nástroj používali patologové při pitvě.

„Soukromý detektiv v LA zjistil adresu,“ odpověděla. „Policie ji našla až při třetí prohlídce bytu. Byla nacpaná do kufru pod postelí. Ještě žila.“ Bransonová pomalu vydechla. „Ještě žila.“

Podívala se na fotografii z pitvy. Nikdo ji nenutil, aby pokračovala.

Znovu se zhluboka nadechla.

„Její máma skočila do prvního letadla do Kalifornie. Marie ležela tři týdny v nemocnici. Dali ji dohromady, trochu ji vykrmili a odvykli ji od heroinu. Jenomže nedokázali uzdravit její mozek. Dva týdny po tom, co ji máma přivezla domů, se vyplížila ven a zabila se. Heroinem. Policajti ji našli za kostelem. Bylo to půl roku poté, co s Mocným bělochem odešla z toho nákupního centra.“

Všichni mlčeli. Will se podíval na tři fotografie. Bransonová nepřeháněla. Sorensenová byla krásná. Dovedl si představit, že uvěřila, že se o ni zajímá modelingová agentura. Snímek z pitevny stál v ostrém protikladu a byl temnou připomínkou, že jediný, kdo o ni teď ještě stojí, je její zdrcená matka.

Amanda se konečně zeptala: „Mluvila jste se Sorensenovou po jejím návratu do Maconu?“

„Ano.“ Bransonová se podívala na své ruce. „Nikdy jí neřekl své jméno. Od začátku mu měla říkat Mocný bělochu. Nevěděla, kdo to je, a nedokázala nám dát žádné informace, podle kterých bychom ho mohli identifikovat. Skoro pořád měla zavázané oči, a když ji zrovna neprodával, byla zamčená ve skříni nebo v kufru. Popis, který nám dala, byl nekompletní – tmavé vlasy, tmavé oči. Žádné charakteristické rysy.“

„Myslíte, že vám lhala?“ zeptala se Faith.

„Ano,“ přiznala Bransonová. „Hrozně se ho bála. Nemohla spát ve své vlastní posteli. Celou dobu, co byla doma, se schovávala v šatníku a tiskla se zády ke zdi. Pořád čekala, že si pro ni přijde.“

„Unesl ji z nákupního centra,“ řekla Faith. „Co bezpečnostní kamery?“

„Byly vypnuté. Nevíme, jestli zaplatil někomu z ochranky, nebo jestli měl jenom štěstí.“ Bransonová dodala: „Vždycky ho měl.“

„V tom centru ani na parkovišti si nikdo ničeho nevšiml?“ zeptala se Faith. „Žádní zákazníci ani kamarádky?“

„Ne. Nenašli jsme nic v jejím mobilu ani e-mailu, takže ji očividně přiměl, aby se o něm nikde nezmiňovala.“ Bransonová dodala: „Skvěle dokáže zůstat neviditelný.“

Konečně se ozvala Amanda. Will si uvědomil, že nemlčela z úcty. Zuřila. „Zajímalo by mě, paní Bransonová, jak je možné, že máte ve městě případ obchodování s lidmi a Georgijský vyšetřovací úřad o tom nic neví.“

Bransonová zrudla. „Máte pravdu. Je to všechno moje vina. Styděla jsem se, že ji nemůžu zachránit, a zlobila jsem se, že nesmím pronásledovat Mocného bělocha.“ Otočila se k náčelníku Grayovi. „Měla jsem ti to říct, Lonnie. Hrozně moc jsem ti chtěla dokázat, že nemáš pravdu. Místo pátrání za tvými zády jsem tě měla požádat o pomoc.“

Gray ji nehodlal šetřit. „To máš zatraceně pravdu.“

„Mrzí mě to.“

„To stačí,“ řekl Gray. „Pověz jim, co jste našli v tom domě.“

„Máte na mysli to drogové doupě?“ zeptala se překvapeně Faith. Očividně si myslela, že o tom už se mluvit nebude.

Will měl hrozné tušení, že odpověď zná, ale zeptal se: „Co bylo za tím obložením?“

Bransonová se obrátila zpátky k laptopu. Poklepala na touchpad, aby se monitor opět rozsvítil, a přešla na další fotografii.

Na monitoru se objevil snímek chlapce. Byl zrnitý, někdo ho zřejmě pořídil mobilním telefonem. Chlapec měl kolem očí černé podlitiny a jeho obličej byl stejně vyzáblý jako tvář Marie Sorensenové. Rty mu úplně oschly a kůže byla samá otevřená rána. Will se nakonec odvrátil, když uviděl jeho oči. Nesnesl jejich prázdný pohled.

Amanda narušila ticho otázkou: „Příčinou smrti byla dehydratace? Nebo podvýživa?“

Bransonová se zatvářila překvapeně. „Ne, on žije.“

Will se poprvé od začátku schůzky cítil vpravdě šokovaný.

„Netušíme, co je zač. Umí mluvit, ale nechce.“

Faith se tvářila, jako by po Bransonové nejradši skočila přes stůl. „Týden nic neřekl?“

Bransonová neodpověděla. Tak dlouho si to všechno nechávala pro sebe, že ztratila perspektivu. Když o tom teď mluvila, vynořovaly se příšerné chyby, jichž se dopustila.

„Ve zprávách o něm vůbec nic nebylo,“ poznamenala Faith.

„Zadala jsem to do databází FBI, ale Macon jsem vynechala.“ Bransonová vrhla rychlý pohled na náčelníka Graye. Pevně svíral ruce, jako by si chtěl zlámat kosti. „Kdyby se toho chytily místní televize, Mocný by věděl, že chlapec je stále naživu. Jistě víme jenom to, že ten chlap zavraždí každého, kdo se mu připlete do cesty. Určitě by chlapce zabil.“

„Ve které nemocnici leží?“ chtěla vědět Faith.

„Je pod přísným lékařským dohledem.“ Bransonová dál nic nevysvětlovala. „Je možné, že ho unesli v jiném státě,“ vysvětlila náčelníkovi. „Informovala jsem policejní sbory ve všech státech. Uvidíme, co se bude dít.“

Will věděl, že všichni v místnosti tu zprávu dostali. Člověk však nemohl číst všechno, co mu přišlo. Každý rok se pohřešovalo skoro osm set tisíc dětí, což znamenalo přes dva tisíce zpráv denně.

„Chlapec nemá nic, podle čeho by se dal identifikovat,“ pokračovala Bransonová. „Nevíme, z jaké oblasti pochází. Netušíme, kdy ho unesli. Procházíme všechna hlášení o únosu neznámou osobou, ale…“ Bransonová si zřejmě uvědomila, jak uboze znějí její výmluvy. Slabým hlasem dodala: „Je to jediný živý svědek, který může identifikovat Mocného bělocha.“

„Jak to víte, když nemluví?“ chtěla vědět Faith.

„Protože jsem viděla, jak zareagoval, když jsem vyslovila jméno Mocného. Taky má na těle… charakteristické známky…, které měla i Marie Sorensenová.“

„Moment,“ řekla Faith. „Kdo o tom ještě ví?“

„To můžu spočítat na prstech jedné ruky.“ Bransonová začala odříkávat: „Vyšetřovatelka Adamsová zůstala dole, zatímco jsem všechny odvelela z místa činu. Do sklepa jsem pustila jenom dvě záchranářky, které znám už od střední školy. Střídají se u chlapce čtyřiadvacet hodin denně. Nemohli jsme ho odvézt do nemocnice. Je schovaný na utajeném místě a stará se o něho doktor Thomas. Deana znám od dětství. Když chlapce nemůžu hlídat já, je u něho jiná policistka. O tom, kde to dítě je, ví jenom lidé, kterým důvěřuju.“

Will se podíval na Lonnieho Graye a rychle z jeho výrazu poznal, že se o tomto tajném spolku dozvěděl jenom chvilku před ostatními. Byl celý rudý v obličeji a jeho knír vypadal jako kus křídy.

„A kdo je ta policistka, která toho chlapce teď hlídá?“ zeptal se.

„Pracuje jako zástupkyně šerifa. Je to moje dobrá kamarádka.“ Bransonová se na Graye ani nepodívala a znovu jí zahořely tváře. Will usoudil, že zástupkyně šerifa je víc než kamarádka. „Důvěřuju jí.“

„Očividně víc než mně.“

„Promiňte, pane. Věděla jsem, že kdybyste na to přišel, musel byste to nahlásit státu. Dozvěděli by se to další lidi ze sboru a nedokázali bychom ho ochránit. Mocný běloch má moc dlouhé prsty a ten chlapec by byl během několika hodin mrtvý.“

„Už zase.“ Gray promluvil na reproduktor na stole: „Denise má teorii, že Mocný běloch má mezi mými lidmi špicla.“

Will si vzpomněl na složku, která ležela na stole před tlusťochem v klubu. Měl veškeré záznamy o Billu Blackovi a podrobnosti o jeho působení u letectva. Domněnka Bransonové, že pro Mocného bělocha pracuje jeden nebo dva členové policejního sboru, mu nepřipadala až tak přitažená za vlasy. Pokud to patřilo ke schématu jeho podnikání, bylo jich víc.

Faith situaci analyzovala odlišně. „Podle vás někdo Mocnému bělochovi donesl, že se chystá zátah,“ řekla Bransonové.

Ta pokrčila rameny a odpověděla: „Tým vtrhne do domu a najde tam tři mrtvé chlapy. Sid Waller je zabedněný ve sklepě s uneseným chlapcem. Dostali je jako na stříbrném podnosu.“

Gray se otočil k Bransonové a zeptal se: „Kdo je podle tebe ten špicl? Dneska večer málem zabili Vickeryho s Franklinem. Zaútočili na Adamsovou. Mučili a zabili Erika Haigha. Proč myslíš, že se to stalo, Denise? Proč ho mučili?“ Na svou otázku si rovnou sám odpověděl. „Hledají toho kluka. Kdyby měli někoho mezi policajty, nemuseli by nikoho mučit kvůli informacím.“

Bransonová se podívala na stůl. V místnosti se rozhostilo ticho.

Will myslel na Lenu Adamsovou na jednotce intenzivní péče. Pověděla mu, že časem se ukáže, že se zachovala správně. Řekla to tak, jako by svými slovy mohla odčinit všechno zlo, které v minulosti napáchala. Myslela si, že záchranou chlapce si vynahradí dítě, o něž přišla? Anebo jenom byla skálopevně přesvědčená, že všechno, co dělá, koná v zájmu vyššího dobra?

„Ví Lena, kde ten chlapec je?“ zeptal se.

„Já to rozhodně nevím, kruci,“ skočil mu do řeči Gray.

„Ví to?“ zopakoval Will.

Bransonová zavrtěla hlavou. „Lena o ničem netuší. Nechala jsem ji, aby si myslela, že se do věci už vložil stát a my musíme mlčet o tom, co se stalo, abychom chlapce neohrozily. Podle mého to neřekla ani Jaredovi.“

„Lhala odboru pro vnitřní záležitosti,“ došlo Grayovi. „Nic z toho, co tu říkáte, nezaznělo při žádném jejím výslechu.“ Jeho hlas měl znechucený tón. „Ježíšikriste, Denise. Přinutilas ji, aby lhala.“

„Lena toho chlapce chránila,“ bránila se Bransonová. „Věděla, co by Mocný běloch udělal, kdyby zjistil, že existuje svědek.“

„A tys ji nechala, aby si myslela, že mi to nebude vadit?“ Gray mávl rukou, aby Bransonová radši mlčela. „Proboha živého. Nechápu, jak jsem ti mohl důvěřovat.“

„Někomu očividně došlo, že chlapec je naživu,“ vložila se do hovoru Faith. „Proč by jinak na Lenu zaútočili uprostřed noci? Proč by šli po ostatních členech týmu, kteří se zúčastnili zátahu?“ Otočila se k Bransonové: „Díky, že jste mrhala mým časem a že mi kvůli vám málem zabili parťáka.“

Slovo si vzala Amanda. „Kde je ten chlapec?“

Gray se otočil ke své bývalé důvěrnici a okatě dával najevo, že čeká na odpověď.

Bransonová Amandě vyhýbavě odpověděla: „Nerada bych to říkala takhle otevřeně, ale jakmile tady skončíme, vezmu k němu vaše lidi.“

Amanda se s ní kupodivu nedohadovala. „Denise, řekněte vašim záchranářkám, ať se připraví na převoz. Musíme chlapce ve vší tichosti převézt do Atlanty.“

V Bransonové zvítězila policistka. „Může to chvíli trvat. Budeme potřebovat sanitku. Moje záchranářky pracují na směny. Doktor Thomas ho bude muset připravit.“

Amanda uvažovala o trošku rychleji než Will. „Je tady pořád Sára Lintonová, nemám pravdu?“

Faith se podívala na Willa a odpověděla: „Máte.“

„Wille, ze všech sil se snažte dostat Sáru do té sanitky. Pokud tady někdo opravdu pouští informace, musíme se spoléhat hlavně na naše lidi.“

Willovi vyschlo v ústech. Zase nemohl polknout.

Amanda si jeho mlčení vyložila jako souhlas. „Pořád běží pátrání po Tonym Dellovi. I když nám chlapec nic neřekne, pořád máme šanci, že se nám znovu povede přetáhnout Della na naši stranu. V kolik vám začíná směna, Wille?“

Will zapomněl na Billa Blacka a jeho práci v nemocnici. „V osm.“

„Nechoďte tam brzy. Zůstaňte v utajení. Jste kriminálník a Dell utíká. Všude je plno policajtů. Měl byste se začít vyptávat.“

„Pracuju s jednou zdravotní sestrou, je to Dellova nevlastní sestra,“ řekl Will. „Ví, že mě zavřeli za napadení, takže pokud budu šikovný, můžu jí nahnat strach a přinutit ji mluvit.“

„Terorizujte ji, pokud to bude nutné.“ Amanda byla očividně připravená vrhnout se do akce. „Zůstanu s tebou v kontaktu, Lonnie.“

„Děkuju,“ odpověděl Gray. „Oceňuju tvoji…“

„Pane,“ ozval se omluvně Nick. „Přerušila spojení.“

Náčelník Gray bez varování zaútočil na Bransonovou jako zuřivý lev. „Vy tedy máte odvahu, milá dámo. Hnala jsi mě sem uprostřed noci jako nějakého zatraceného školáka do ředitelny. Udělala jsi ze mě hlupáka před jednou z nejuznávanějších strážkyň zákona. A dál mi odmítáš říct, kde ten kluk je?“ Čekal na odpověď, ale když bylo zřejmé, že žádnou nedostane, zabručel: „Ty neschopná blbá krávo. Dělá se mi nanic, když si pomyslím, že jsi nosila policejní uniformu.“

Bransonové vstoupily do očí slzy. „Pane, při vší úctě…,“ pokusila se.

„Ty nevíš, co to slovo znamená.“ Gray popadl ze stolu svou čepici. „Spojí se s tebou osobní oddělení. Nepokoušej se kontaktovat mne ani nikoho z mých lidí. Nesnaž se hájit. Vůbec ani nevyslovuj moje jméno. Pokud jde o mne, tak tvoje spojení se mnou a mým sborem skončilo.“ Vyletěl z místnosti jako kulový blesk.

Bransonová ztěžka polkla. Sklopila hlavu a přitiskla dlaně na desku stolu, jako by se potřebovala vzchopit.

Faith jí nedopřála dostatek času. „Vy jste lesbička?“

Willa přímost její otázky překvapila. Zdálo se, že Bransonová se stydí. Odvrátila oči a otočila hlavu ke stěně.

„Volala jste Jaredovi Longovi na mobil několik minut předtím, než ho napadli,“ pokračovala Faith.

Bransonová zřejmě pochopila, co chce říct. Otřela si slzy z očí. „Vy jste si myslela, že se mnou podvádí Lenu.“

„Proč byste mu jinak volala uprostřed noci?“

„Měla jsem starost o Lenu. Něco s ní nebylo v pořádku.“

„Kvůli tomu zátahu?“

„Ne, kvůli něčemu předtím. Byla prostě…“ Bransonová se pokoušela najít vhodná slova. „Jsme kamarádky. Nic víc. Ale s Lenou nějakou dobu nebylo něco v pořádku. Byla šťastná a celá žhavá dostat Wallera, ale když to všechno klaplo, celá posmutněla. Nechtěla o tom se mnou mluvit. Myslela jsem si, že by mi Jared možná mohl říct, co se děje.“

Will uhodl, že Lena neřekla Denise Bransonové o svém dítěti.

Faith rychle pokračovala. „Kde máte toho chlapce?“

Bransonová se zhluboka nadechla. Posledních osm dní zasvětila každou sekundu svého života chlapcově ochraně. Riskovala, že se odcizí přátelům, přijde o práci a naštve svého šéfa. Žádný policista nikdy nechce pustit případ, obzvlášť když mu nad ním krvácí srdce.

„Dobře,“ řekla nakonec. „Je na farmě mojí přítelkyně.“

„Zástupkyně šerifa?“

„Ano. Pracuje o dva okresy dál. Jsme spolu asi rok a nikdo o tom neví.“

„To je dobře,“ ujistila ji Faith. „Jak daleko je ta farma?“

„Není daleko, ale chvíli bude trvat, než všechno dáme dohromady. Nepoužíváme telefony. Jak jistě víte, všechny telefonní hovory se dají dohledat, i ty utajené. Nechtěla jsem, aby se mi v telefonu objevila čísla kohokoli z těch, kdo mi pomáhají. Komunikujeme přes internetovou nástěnku pro homosexuální záchranáře.“ Bransonová se podívala na hodinky. „Doktor Thomas přichází v šest, než vyrazí do práce. Na místě už je moje bývalá holka – je to jedna ze záchranářek. V šest dorazí její přítelkyně, aby ji vystřídala. Moje zástupkyně mě proklíná. Měla jsem mít noční službu, ale vtom se všechno podělalo.“

Faith se také podívala na hodinky. „Takže za nějaké dvě hodiny tam všichni budou?“

„Pokud nečtou nástěnky ve čtyři ráno, tak ano.“ Bransonová se zeptala Nicka: „Půjčíte mi svůj laptop?“

„Na počítači v mé kanceláři budete mít větší soukromí,“ navrhl Nick. Shrábl všechny spisy k případu Mocného bělocha a řekl Faith: „Dám se do toho.“

Bransonová s ním šla ke dveřím, ale místnost neopustila. „Omlouvám se, že jsem vás zbytečně zdržovala. Vždycky se snažím být tak tvrdá, jak je potřeba, nikdy víc, než je nutné.“

Will přikývl, ale s Faith to ani nehnulo. Počkala, až Bransonová odejde, a pak si odfrkla.

„Co tomu říkáš?“ zeptal se jí Will.

„Podle mě má Tony Dell k Mocnému bělochovi blíž, než jsme si mysleli.“

Přikývl, i když oba věděli, že na to se jí neptal.

„Ten, kdo si říká Mocný běloch, je zatracený génius.“ Faith se neudržela a nasadila obdivný tón. „Pěkně to s nimi sehrál.“

„Ti dva muži v domě.“ Will si několikrát odkašlal, než mohl pokračovat. „Dovedu si představit, že je podřízl Tony a pak šel na toho třetího se sekyrou. Je to zabiják a rád pracuje rukama. Zabil ty tři, dal na dveře do sklepa závoru, aby tam Sid Waller zůstal uvězněný, a pak odešel.“

„Předával Leně informace. Věděl, kdy má dojít k zátahu.“ Faith počkala, až Will přestane kašlat. „Pořád si myslíš, že Tony není Mocný běloch?“

Will se s námahou trochu napil. „Už nevím, co si mám myslet. Ale spíš mi připadá, že vykonává něčí pokyny.“ Znovu se rozkašlal. „Vím, že má divný vztah ke své nevlastní sestře. Ale nedovedu si ho představit s malými kluky. Nedokázal být v jedné místnosti se svým synovcem.“

„Nikdy nevíš, co lidi provádějí,“ řekla Faith. „Myslíš, že ta nevlastní sestra něco ví?“

Aby šetřil hlas, pokrčil Will rameny. Musel by najít způsob, jak Caylu Martinovou přinutit, aby mluvila. Žádná jiná možnost neexistovala.

Faith se zadívala na zrnitou fotografii na monitoru. „Chudáček malý. Může mu být maximálně sedm.“

Will se na monitor nechtěl podívat, ale jakmile to udělal, nedokázal od chlapce odtrhnout oči. Nepřipadalo mu možné, aby ještě žil. Jak zvládl přežít v té vlhké tmavé díře? A co mu kdo dělal, když tam byl?

„Zavolám Sáře.“ Faith vytáhla telefon a vyťukala číslo.

Will otevřel ústa, aby jí řekl, že to nemá smysl. Nevydal však ani hlásku. Nemohl mluvit, ale nezpůsobil to bolavý krk. Napadlo ho, že chlapec nemluví, protože nemá co říct.

Jeho výraz na fotografii mluvil za vše. Chlapec nikdy nebude stejný jako dřív. Nikdy už nebude tvrdě spát ani si bezstarostně hrát. Když poběží za míčem, bude pouštět draka nebo pomáhat mámě prostřít stůl, pořád se bude ujišťovat, že mu nehrozí žádné nebezpečí. Nechtěl se vrátit k rodičům. Nepoznali by ho. Podívali by se na něho a ptali by se, kdo je to pochroumané stvoření a co provedlo s jejich skutečným synem. Všechno to bylo zachycené na zrnitém snímku na monitoru – strach, osamění a zdrcující hanba.

Marie Sorensenová se tvářila stejně. Unesli ji a týrali. Potom ji odhodili. Ani po návratu domů se necítila v bezpečí. Učinila jediné rozhodnutí, které bylo skutečně její.

Will jí to nezazlíval.

Na světě neexistovala krabice, do níž by se všechny ty hrůzy vešly. Marie po všem, co přežila, toužila jenom po smrti. Kdo mohl chlapci vyčítat, že je na tom stejně?

„Sára to nebere.“ Faith ukončila volání. „Myslíš, že je v nemocnici?“

Will neodpověděl.

Sára s ním skončila. To bylo zcela zřejmé. Ale nějakým způsobem se jí za tu krátkou dobu, co byli spolu, podařilo zařídit, že se změnil. Zkrotila jeho démony a dopřála mu pocit bezpečí. Cítil se s ní celý. Nepodařilo se jí úplně zavřít jeho spisovnu, ale díky ní se místnost zdála vzdálenější – jako by patřila do paměti a života někoho jiného.

Will jí to musí říct, musí jí vysvětlit, proč ji tak zoufale potřebuje.

„Najdu ji,“ slíbil Faith.

Pokud někdo dokáže chlapce nenápadně přimět, aby promluvil, je to právě Sára Lintonová.

13. kapitola

„Sáro?“

Sára se převalila v posteli a pokusila se uniknout hluku, který k ní doléhal. Včera večer neusnula, ale spíš padla vyčerpáním.

„Sáro?“ ozvala se Nell. „Sáro?“

Sára se pomalu probouzela z hlubokého bezesného spánku. Přejela si rukou přes oči. „Kolik je hodin?“

„Těsně po půl páté.“

Sára spustila ruku a podívala se na Nell. Ležely v hotelovém pokoji. Po včerejším výstupu s Willem neměla sílu jet zpátky do Atlanty. „Je Jared v pořádku?“

Nell se zvláštně usmála. „Právě volal Vačnatec. Prý se ho chystají vzbudit. Zrovna jsem chtěla vyrazit do nemocnice.“

Sára se přinutila posadit. Všechno ji bolelo. „Pojedu s tebou.“

„Musíš jít ke dveřím. Stojí tam nějaký muž a chce s tebou mluvit.“

Sára si konečně dala dohromady, o čem mluví. V Maconu se nalézal pouze jediný muž, který by s ní mohl chtít mluvit. Nebyla si jistá, že s ním chce hovořit. Přesto vstala, prsty si prohrábla vlasy a vydala se ke dveřím.

Když Willa spatřila, otevřela ústa úlekem.

Nejdřív si myslela, že ho tak potloukla ona.

Pak jí došlo, že ho někdo zbil.

„Co se ti stalo?“ Natáhla k němu ruku, ale nedokázala na jeho tváři najít nepotlučené místo. Měl dokonce přetrhané cévky v očních bělmech. „Škrtil tě někdo?“

Will polkl a otřásl se bolestí. „Posílá mě za tebou Amanda,“ zaskřehotal.

Sára mu skoro nerozuměla. „Pojď dál.“

Will se nehýbal, a tak ho popadla za paži a vtáhla ho do pokoje.

„Nell, tohle je můj kamarád.“ Sára samu sebe přesvědčila, že zatajuje podrobnosti, aby Willa neprozradila. „Žije v Atlantě.“

„Těší mě.“ Nell hrábla do kabelky, ale nespouštěla oči ze Sářiny ruky svírající Willovu paži.

Sára ho pustila.

„To je dobré, Sáro. Moc ti to přeju,“ řekla Nell a ukázala jim čipovou kartu od pokoje. „Budu v nemocnici.“

Před odchodem kývla na Willa. Dveře se za ní samy zavřely a hlasitě bouchly o kovovou zárubeň.

Sára věděla, že nemá smysl za ní chodit. „Co se stalo?“ zeptala se Willa.

Přitiskl si prsty na hrtan, snad aby se přinutil mluvit hlasitěji. „Máme asi hodinu.“

Nevěřícně na něho zírala. „Cože?“

„Já vím, že mě tu nechceš.“ Zakašlal, protože mluvení ho očividně vyčerpávalo. „Amanda mě požádala, abych…“ Znovu se prudce rozkašlal a začal rudnout v obličeji.

„Sedni si.“ Sára se stále zlobila, ale nemohla dopustit, aby jí omdlel před očima. V minibaru našla lahvičku whisky. „Vypij půlku.“

Will se posadil, ale whisky si nevzal. Nesnášel alkohol.

„Z toho se neopiješ,“ uklidnila ho Sára. Přesto ji neposlechl.

Sára mu whisky strčila pod nos. „Ber to jako lék. Znecitliví ti to krk.“

Will si lahvičku neochotně vzal a otevřel ji. Nenapil se, jenom k ní přičichl a zamračil se. Podíval se na vinětu, ale Sára věděla, že nápis v kurzívě nepřečte.

„Wille, napij se té whisky, kruci.“

Promluvila na něho ostřeji, než zamýšlela, ale pomohlo to.

Vpravil do sebe doušek a zalapal po vzduchu.

„Proboha!“ Až z hrudníku se mu vydralo hrozivé zakašlání a do očí mu vhrkly slzy. Zatřepal hlavou jako pes.

Sára zkřížila ruce na prsou, aby ho nezačala utěšovat. Včera večer byla tak vysílená, že myslela jen na spánek, ale teď se jí všechno rychle vrátilo. Nad starostí o Willa převážila zlost.

Will ještě několikrát zakašlal. Zavřel lahvičku a hodil ji do koše.

„Promluvíme si o tom, co se stalo?“ zeptala se ho Sára.

Zamrkal, aby na ni viděl. „Amanda…“

„Lásko, jestli ještě jednou řekneš její jméno, jeden z nás bude muset odejít. A já to nebudu.“

Will na ni strnule zíral.

Nehodlala ustoupit. „Myslím to vážně, Wille. Ty sem přijdeš s rozbitým obličejem. Ta řezná rána by se měla zašít. V uchu máš krev a nejspíš potřebuješ vyšetřit magnetickou rezonancí. A já mám dělat jakoby nic, stejně jako předstírám, že jsi neměl žádné dětství a nejsi samá jizva a…“ Nemohla pokračovat, protože by mohla mluvit donekonečna. „Mluv se mnou, Wille. Dokážu zvládnout siláctví, ale mlčení ne.“

Jak se dalo čekat, udělal naprostý opak. Pokrčil jednu nohu a položil si ji kotníkem na druhou. Sára spatřila podrážku jeho boty. Na podpatku měl logo Cat’s Paw.

Na okamžik musela zavřít oči, aby nad sebou neztratila kontrolu. Než se na něho mohla znovu podívat, napočítala do deseti a pak do dvaceti. „Wille, do téhle bryndy nás dostala především tvoje neochota mluvit o tom, co se děje.“

Will polkl. Alkohol zabral. Tentokrát sebou netrhl. „Promiň.“

Sára si připadala jako učitelka, ale nedokázala si pomoci, aby se nezeptala: „Co ti mám prominout?“

Rukou oždiboval stehy na své botě. „Jak jsem tě honil. A jak jsem…“ Zarazil se. „Jak jsem se choval, když jsem tě dohonil.“

Sára se při té vzpomínce začervenala.

„Neovládal jsem se,“ řekl.

Nemohla dovolit, aby všechnu vinu vzal na sebe. „Ani jeden z nás se neovládal.“

„Ublížil jsem ti.“

„Nejsem žádná cudná panna, Wille. Drsný sex jsem už zažila.“

Jeho ohromený pohled jí napověděl, že myslel, že jde o něco jiného.

„Neřekla jsem ti, že máš přestat.“ Sára nechápala, jak se může tolik mýlit v něčem tak zřejmém. „Vůbec jsem se tě nebála. Zuřila jsem a chtěla jsem ti ublížit. Ale nebála jsem se tě.“

Zaleskly se mu oči. Sára nevěděla, zda je to stále od whisky.

„Hrozně jsem se na tebe zlobila, Wille. Vlastně se pořád zlobím, protože jsi mi lhal. Ne jednou, ale opakovaně. Očividně se ti včera večer taky něco stalo. Takže jsme si to vybili jeden na druhém. To dospělí někdy dělají. Ale měl bys vědět, že všechno nevyřešíš tím, že mě ojedeš do bezvědomí.“

Will byl stále rozrušený a hlas měl plný sebeobvinění. „Vůbec jsem se k tobě nechtěl zachovat takhle.“

„Lásko…“ To slovo jí přirozeně splynulo ze rtů. Sára viděla, jak na Willa zaúčinkovalo. Pochopila, že jí včera večer sice nebylo dobře, ale Will po svém odchodu dopadl mnohem hůř.

Posadila se na okraj postele. „Prosím tě, mluv se mnou.“

Nepodíval se na ni. Předklonil se a opřel si lokty o kolena.

Sára viděla, jak zatíná zuby. Na spánku měl tmavě červenou skvrnu ve tvaru mřížky, jako by ho někdo kopl.

„Přišel jsem kvůli někomu jinému,“ řekl.

„Kvůli komu?“

Will si propletl prsty a zadíval se na zem. Když konečně promluvil, měl tak tichý hlas, že ho Sára skoro neslyšela. „Mám pocit, jako bych pozvolna mizel.“

Mohl říct leccos, ale tohle bylo zcela neočekávané. Sára nevěděla, jak má zareagovat.

Will to od ní očividně ani neočekával. Znovu začal zatínat zuby. Viděla, že každičký kousek jeho bytosti chce, aby mlčel. Přesto řekl: „Celý život jsem byl neviditelný. Ve škole, doma, v práci. Každé ráno jdu do práce a pak domů. Další den to samé.“ Sevřel ruce pevněji a chvilku čekal, až bude schopen pokračovat. „Tys to změnila. Kvůli tobě se mi ráno chce vstávat. K tobě se rád vracím domů.“ Konečně se jí podíval do očí. „Jsi první člověk v mém životě, který mě doopravdy vidí.“

Sára nedokázala promluvit, ale tentokrát bylo na vině naprosté ochromení. Jeho sklíčenost jí rvala srdce.

„Nemůžu se vrátit ke své neviditelnosti,“ zachraptěl. „Nemůžu.“

Sára by to ani nedovolila. Její zlost zmizela jako pára nad hrncem. Něžně vzala jeho tvář do dlaní. Znala ho a věděla, jaké má srdce. Neublížil jí schválně. Choval se hloupě a tvrdohlavě, ale ne zákeřně. Sára nemohla být ženou, za kterou ji považovala Lena Adamsová. Nemohla vyžadovat dokonalost a mít vysoké nároky, jimž nikdo nedokázal vyhovět.

Jednou už svou životní lásku ztratila. Podruhé se to stát nesmělo.

„Dobře.“ Položila ruku zezadu na jeho krk. „Všechno bude dobré.“

Prohlížel si její obličej a hledal v něm nějakou dvojznačnost. „Myslíš to vážně?“

Přikývla.

Will také přikývl, jako by stále potřeboval přesvědčit sám sebe. „Mrzí mě, že jsem ti ublížil. Udělal jsem chybu.“

„Už ji prosím tě neopakuj.“ Sára k němu přistoupila a objala ho kolem ramen. „Jsem tvoje holka. Nejde jenom o to, že přede mnou leccos tajíš, ale taky o to, že mi můžeš věřit. Možná tě nechápu nebo s tebou nesouhlasím, ale musíš mi důvěřovat natolik, abys mi pověděl pravdu.“

„Souhlasím.“ Přitiskl si ji k sobě a pohladil ji po vlasech. Cítila, že ji políbil na temeno. „Musíš mi něco slíbit.“

Odtáhla se od něho, aby mu viděla do tváře. „A co?“

„Slib mi, že se už nikdy nerozejdeme.“

Začala se smát, ale ve Willově hlase zaznívala taková upřímnost, že přestala.

„Já ti to slibuju,“ řekl Will. „Nikdy tě neopustím.“ Takhle jistě ještě nikdy nemluvil. „Můžeš mě od sebe odhánět, ale já se ani nehnu. Budu spát v autě před tvým domem a budu tě pronásledovat cestou do práce nebo do fitka. Když půjdeš někam na večeři, budu sedět u vedlejšího stolu. Když vyrazíš do kina, posadím se do řady za tebou.“

Sára svraštila čelo. „Ty mě budeš pronásledovat?“

Pokrčil jedním ramenem, jako by to bylo zcela jasné. „Miluju tě.“

Konečně se zasmála. „Říkáš to opravdu děsným způsobem.“

„Miluju tě.“

Odpověděla mu stejně přirozeně, jako by se nadechla před skokem do hlubokého bazénu. „Já tě taky miluju.“

Naklonil se k ní, ale nepolíbil ji. Přes svá rozhodná slova čekal na svolení. Sára se rty co nejjemněji dotkla jeho úst. Cudně se políbili, ale to stačilo.

„Takže je všechno v pořádku?“ zeptal se Will.

Sára přikývla. „Ano.“

Oběma rukama svíral její dlaň. Políbil jí prsty. Pak jí otočil zápěstí a podíval se jí na hodinky. „Musíme jít.“

„Kam?“

Will rychle vstal. „Povím ti to cestou. Lena něco našla.“

„Los s velkou výhrou?“ hádala Sára.

„Ne.“ Pomohl jí vstát z postele. „Našla malého chlapce.“

Sára se svým BMW zajela do otevřeného garážového stání. Pod kovovou konstrukcí parkovala další dvě auta. Stání se nacházelo několik metrů od rozložitého jednopatrového domu. Byli na koňské farmě. U červené stodoly stálo několik kobyl a hříbě. Nad obzorem vykukovalo slunce. Koně se tiše pásli na trávě a sledovali, jak se dveře garážového stání zavírají.

Sára poznala černé SUV zaparkované vedle nich. Bylo to auto pořízené ze státního rozpočtu. To znamenalo, že v domě je Faith nebo Amanda. Vůz šerifa na druhé straně stání nejspíš patřil majitelce farmy. Chov koní byl nákladný a riskantní. Amatérští farmáři si obvykle museli hledat stabilnější zaměstnání. Sára dvakrát v životě spadla z koně. Představovala si, že mít koňskou farmu je jenom o trošku méně nebezpečné než být zástupkyní šerifa.

Will vystoupil z auta, otevřel zadní dveře a vzal ze sedadla Sářinu lékařskou brašnu. Nepodal ji Sáře, ale nesl ji sám.

„Tudy,“ řekl a vykročil k postranním dveřím.

Sára ho následovala kolem různých malých strojů, které stály na posledním místě čtyřmístné garáže. Vzala Willa za ruku, aby neupadla, když překračovala přídavné zařízení k traktoru, které vypadalo jako ohromné hrábě. Držel ji déle, než bylo nutno. Palcem ho pohladila po prstech a mrzelo ji, že nemůže vymazat posledních čtyřiadvacet hodin a začít zase znovu. Anebo možná ne. V mnoha zvláštních ohledech měla k Willovi blíž než kdy dřív.

Will už chtěl otevřít dveře, ale vtom se rozlétly a stála v nich Faith. Uhýbala před Sárou očima. „Našli jste to dobře?“

„Navigace nás dovedla rovnou sem,“ řekla Sára.

„Fajn.“ Faith sáhla do kabelky a vytáhla z ní bonbóny. „Chlapec ještě spí. Nechtěli jsme ho budit, dokud to nebude nezbytně nutné. V domě je Denise, její přítelkyně a jedna záchranářka. Doktor si přečetl zprávu na nástěnce, takže ví, že nemá jezdit.“

„To zní dobře.“ Will si od ní vzal bonbóny a strčil si je do kapsy. „V nemocnici mám být asi za dvě hodiny. Jaký je plán?“

Sáře se sevřel žaludek při pomyšlení, že Will má dál pracovat v převleku, ale nechala si to pro sebe.

„Druhá záchranářka sem jede se sanitkou,“ řekla Faith. „Zrovna jsem chtěla vyrazit na dispečink. Chci tam sedět s kontrolorem, aby nikdo nezpanikařil, až se posádka sanitky přestane hlásit. Nevíme, kam až to sahá. Zůstanu tam, dokud mi nedáte vědět, že chlapec je v Atlantě.“

„Kdo pojede za sanitkou? Bez ochrany Sáru nikam nepustím.“

„Celou cestu za nimi pojede Denise. Bude mít pistoli a brokovnici. Podle Amandy by větší eskorta jenom vzbudila pozornost Mocného bělocha.“

Will k Sáře napřáhl ruku se svým telefonem. „Každou půlhodinu se přes něj ohlas Faith.“

Sára se pokusila nenaježit kvůli tomu, že jí poroučí. „Mám nemocniční BlackBerry.“

„Číslo 689?“ Když přikývla, schoval svůj telefon do kapsy. „Myslím to vážně. Těmhle lidem jsou civilní ztráty ukradené. Musíš Faith každou půlhodinu zavolat, dokud nedorazíte do nemocnice.“

Sára si nebyla jistá, zda je to nutné, ale Will jí nedal příležitost nesouhlasit. Vyrazil k domu. Viděla, jak z kapsy vyndal bonbón. Místo aby ho rozbalil, roztrhl staniol zuby.

Sára Willa opět následovala. Byl ve skvělé formě – zase všechno řídil. I v té příšerné instalatérské uniformě působil stejně jako dřív. Sledovala, jak jde nenuceným atletickým krokem a dívala se na jeho široká svalnatá ramena. Její velký, drsný policajt. Sára možná byla náročná, ale dokázala se dohodnout.

Faith kráčela vedle ní. Když se vlekly přes dvůr, mlčela. Napětí mezi nimi praskalo jako statická elektřina.

„Umíš skvěle lhát,“ poznamenala Sára.

Faith se usmála. „To teda jo.“

Sára si nedokázala pomoci a opětovala její úsměv.

„Vysvětlil ti Will, o co jde?“ zeptala se Faith.

„O všem mi řekl.“

Faith povytáhla obočí.

„O všem, co se stalo v Maconu,“ dodala Sára. Will spustil, jakmile vyšli z hotelového pokoje. Ještě nikdy ho neslyšela tak dlouho mluvit. Pověděl jí o tipu, který Lena dostala e-mailem, o buranech i o chlapci nalezeném ve sklepě drogového doupěte a o tom, jak ho Denise Bransonová chrání. Jediný detail, který by si Sára klidně odpustila, byla skutečnost, že Will jezdí na motorce. Nicméně i když šokovaně zalapala po dechu, mluvil dál. V jednu chvíli dokonce zpomalila a užívala si jeho náhlou upřímnost. Přála si, aby s ní takhle mluvil o všem – o svém dětství, své rodině i o svém nevydařeném manželství.

Cesta uběhla příliš rychle.

„Vzpomínáš si, jak jsi mi před nějakou dobou řekla, že musíš stát Willovi po boku?“ zeptala se Faith.

Sára si ten rozhovor dobře pamatovala. Faith ji požádala, aby jí prozradila podrobnosti o Willově rodině. Sáře nepřipadalo správné povědět jí to málo, co věděla. „Chápu. Taky při něm musíš stát.“

Faith se usmála. Očividně se jí ulevilo.

„Řekl ti doktor něco o tom, čím chlapce léčí?“ zeptala se Sára.

„V prvních dnech mu dodával tekutiny a antibiotika, ale jinak nic. Většinou se tu zastavuje, aby chlapec měl nějaký režim a aby se ujistil, že se neobjeví žádné nové potíže.“

„Tím mu nejspíš pomohl nejvíc. Děti potřebují pevný řád.“

„Pořád je nastavený na to, že musí přežít. Denise se domnívá, že mu v tom sklepě možná dávali do jídla nějaké drogy. Nepije kolu, ale vodu z láhve ano. Všechno vždycky roztrhá, jako by v tom hledal prášek. Něco málo sní a pak počká, jestli se mu po tom udělá špatně, nebo jestli se mu začne chtít spát. Když ne, sní další sousto. Pokusily se mu dávat jídlo, do něhož se nedá snadno něco přidat, jako ovocné plátky v celofánu nebo uzeniny. Stejně je nejdřív rozpitvá, než je sní.“

Sára přikývla, protože na to nebylo co říct. Cítila se ochromená vědomím, jaké příšerné věci se dětem dějí. Faith na tom jistě byla stejně. Mlčela až do chvíle, kdy došly k domu.

Otevřely se dveře a vyšla z nich drobná štíhlá afroameričanka. Měla na sobě džínsy a tričko s krátkým rukávem, ale u pasu jí visela zbraň, s níž očividně dovedla zacházet. Svalnaté ruce naznačovaly, že práce na farmě jí není cizí. Promluvila překvapivě jemným hlasem. „Vy jste ta doktorka?“

„Ano,“ odpověděla Sára.

Žena položila ruku na pažbu pistole a ustoupila, aby mohly vejít do domu.

Kuchyně působila teple a vesele. Majitelka si na výzdobu zřejmě nepotrpěla, ale podařilo se jí vytvořit útulný prostor s mnoha měkkými dřevěnými tóny. U stolu seděla jakási žena. Sára usoudila, že to bude Denise Bransonová. Vypadala jako člověk, jenž přišel o všechno, na čem mu záleželo. Krčila se nad hrnkem čaje. Nepila z něj, jenom v něm nepřítomně máchala sáček.

„Denise?“ oslovila ji Faith.

Denise zvedla hlavu a s námahou se usmála. „Doktorka Lintonová?“

„Sára.“ Napřáhla k Denise ruku. „Slyšela jsem, že se o pacienta velice dobře staráte.“

Denise se na ni obezřetně podívala, jako by zvažovala, zda to nemá být nějaký krutý vtip.

Faith nepříjemný okamžik zažehnala tím, že otevřela dveře. „Jedu na dispečink. Až budete hotové, zavolejte mi. Wille, měj u sebe pořád mobil.“

Will přikývl a Faith odešla. Sáře se nelíbilo, jak se na sebe podívali.

Zástupkyně šerifa zamkla dveře a klíč si strčila do kapsy. „Mimochodem, já jsem Lila. Jasmine je s chlapcem vzadu. Vy jste Will?“

„Ano,“ odpověděl. Postavil Sářinu doktorskou brašnu na linku a potřásl si s Lilou rukou.

Zástupkyně šerifa musela zaklonit hlavu, aby se na něho mohla podívat. „Už jsem to říkala vaší parťačce, ale díky za pomoc. Docela dlouho jsme na to byly samy.“

„Teď už na to samy nejste,“ pověděl jí Will. Potom vedle sporáku uviděl krabici se slepovanými sušenkami. „Můžu si vzít?“

Přinesla mu je. „Jen si dejte.“

Will spolkl bonbón. Několikrát zakašlal a potom jeden balíček roztrhl.

„Chlapec ještě spí,“ řekla Lila Sáře. „Ještě jsem mu nedala jíst. Chtěla jsem udělat tenké palačinky. Včera je nechtěl, asi byly moc tlusté.“

„Jíte s ním, nebo mu jídlo jenom přinesete?“ zajímala se Sára.

Lila stála u otevřené lednice. Zdálo se, že je sama sebou zklamaná. „Kruci. Když uvidí, že to jíme, bude vědět, že se nemá čeho bát.“ Zavrtěla hlavou a vyndala kartón vajec a láhev mléka. „Jenom jsem mu dala podnos s jídlem, asi stejně jako jeho věznitelé.“

Sára se snažila trochu zmírnit její pocit viny. „Jste tady celou dobu. Pro mne je ohromně jednoduché přijít a podívat se na věc nezaujatýma očima.“

Lila řekla: „Nevychází z pokoje. Dala jsem mu tam televizi. Vypíná zvuk a čte si titulky. Denise mu přivezla nějaké knížky, ale ani se jich nedotkl. V tom věku už umějí číst, ne?“

„Ano,“ odpověděla Sára. „Ale nejspíš je zvyklý, že musel doma číst nahlas.“

„Četl své mámě,“ dodala Denise spíš pro sebe.

Will dojedl jeden balíček sušenek a otevřel další. „Zkoušely jste videohry?“

Lila se znovu zachmuřila. „Videohry.“ Zeptala se Denise: „Jak to, že nás to nenapadlo?“ Seškrábla do pánve hrudku másla. „Měla jsem vzít bráchovu herní konzoli. Už je na ni stejně moc starý.“

„Měly jsme ho od začátku přenechat odborníkům,“ řekla Denise.

„Ochránily jste ho,“ řekla Sára. „To úplně stačí.“

Denise se znovu zadívala do hrnku. Lila do mísy rozbíjela vajíčka.

Co s těmi ženami bude dál? uvažovala Sára. Denise Bransonovou čekalo disciplinární řízení, nejspíš i obvinění ze zločinu, ale její osud ležel v rukou Lonnieho Graye. Podle toho, co o něm věděla, byl spravedlivý, ale také rychle trestal. Doufala, že se Lile nic nestane. Pokud ji nikdo neprozradí šerifovi, role jeho zástupkyně v tomhle případu zůstane utajená.

„Probudil se.“ Sára podle záchranářské uniformy usoudila, že žena ve dveřích je Jasmine. Stejně jako její kamarádky byla drobná a štíhlá, ale vyzařovala cosi, co naznačovalo, že si s ní není radno zahrávat. Takhle se chovala Faith. Sára si v duchu řekla, že když člověk dokáže ocelovým obuškem složit devadesátikilového bývalého námořníka Paula Vickeryho, musí oplývat určitou dávkou sebedůvěry.

„Ráda bych se na něho podívala,“ řekla.

Lila sundala pánev z hořáku. „Půjdeme s vámi.“

„Možná byste neměly chodit všechny.“ Sára opatrně volila slova. „Byly jste na něho moc hodné. Postaraly jste se o něho. Vy jste ho doslova zachránila, Denise.“ Odmlčela se. „Mohl by si myslet, že už ho nebudete mít rády, když vám poví, co se s ním dělo.“

Lila znovu rychle vztáhla chybu na sobe. „Chodily jsme kolem něho po špičkách, a tím jsme ho jenom podpořily v mlčení.“

„Poskytly jste mu bezpečné prostředí, aby se mohl uzdravit,“ opravila ji Sára.

Lila se dál věnovala vaření. Nezdálo se, že by ji Sára uchlácholila.

„Pojď taky,“ vyzvala Sára Willa.

Zdálo se, že se toho všechny zhrozily.

„Já vím, že se vám to nezdá vhodné, ale oběti se někdy cítí bezpečněji ve společnosti mužů. Myslí si, že je můžou ochránit hrubou silou.“

„Je fakt, že některé oběti znásilnění někdy chtěly místo mne mužského detektiva,“ přiznala Lila.

Will se zdráhal víc než přítomné ženy. „Jsi si jistá?“

Sára mu poradila: „Až přijdeš do místnosti, jenom si sedni. Ať si na tebe nejdřív zvykne. Sedmileté děti jsou velice přizpůsobivé. A taky ohromně zvědavé. Bude se ptát na podrobnosti, co se děje a co bude dál.“

„Nic jsme mu neřekly,“ ozvala se Lila. „Jenom jsme mu pořád opakovaly, že je v bezpečí.“

„To taky potřeboval, Lilo,“ řekla Jasmine. „Slyšela jsi doktorku. Potřeboval cítit, že je v bezpečí, a my jsme mu to zajistily.“ Podívala se na Willa. „Ale pokud jde o vás, nejsem si jistá. Promiňte, ale je to jenom malý chlapec a ti, kdo mu ubližovali, se vám hodně podobali.“

Sára jim nechtěla vnucovat své představy, ale řekla: „Opravdu bych ho tam ráda měla. Myslím, že by to pomohlo.“

Napětí jako by se znásobilo. Jako první prolomila ticho Lila. „Měla pravdu v tom ostatním. Zkusíme to. Když chlapec začne vyvádět, Will prostě odejde.“

Will ochotně souhlasil. „Přesně tak.“

Denise a Jasmine si vyměnily pohled. Sára viděla, že jsou zvyklé jednat, jen když se shodnou.

„Dee, když něco nefunguje, tak toho člověk nechá a zkusí něco jiného,“ řekla Lila.

„Ten chlapec už je zlomený,“ namítla Denise.

Lila na ni ukázala obracečkou. „Možná je na čase, abychom ho přenechaly profesionálům.“

Denise v rukou sevřela hrnek a podívala se na tmavý čaj uvnitř. „Tak dobře. Ale slibte mi, že jakmile se rozruší, odejdete,“ řekla nakonec.

„Slibuju,“ řekl Will, i když se stále zdráhal.

Denise vstala od stolu. „Budu za dveřmi, aby věděl, že jsem tady.“

„Děkuju.“ Sára vzala z linky lékařskou brašnu.

Denise je vedla chodbou. Sára viděla, že by je nejradši zastavila, vyhodila je z domu a pokračovala v tom, co dělá od chvíle, kdy chlapce vysvobodila z temného sklepa. S kamarádkami ho chránila déle než týden. Staraly se o něho, dávaly mu najíst a stály při něm jako strážní andělé. Nechat k němu do pokoje vejít chlapa jako hora se zdálo jako to poslední, co chlapec potřebuje.

Zpočátku to dokonce vypadalo, že má pravdu. Když chlapec uviděl Willa, vykulil oči. Rychle se v posteli posadil a zády se přitiskl k jejímu čelu.

„Nic se neděje, broučku,“ uklidňovala ho Denise. „Tihle lidé jsou naši přátelé. Přišli ti pomoct.“

Chlapec si přitáhl přikrývku k hrudníku. Měl na sobě pyžamo se Spider-Manem, stejný motiv zdobil i povlečení. Všude byly hračky – angličáky, obrovský transformer, kostky lega, z nichž by se dalo postavit městečko. Na prádelníku stál komínek obrázkových knížek. Zdálo se, že se chlapec ničeho z toho ani nedotkl. Někdo očividně zašel do místního hračkářství a požádal prodavačku, aby mu poradila, co má koupit sedmiletému chlapci, ale tohoto sedmiletého to vůbec nezajímalo.

„Dobré ráno,“ pozdravila Sára co nejklidněji, když vešla do pokoje. Ze zásady s dětmi vždycky mluvila jako se sobě rovnými. „Jsem doktorka Lintonová a tohle je agent Trent. Je to policista, ale pracuje pro stát, a proto se mu neříká detektiv, ale agent.“ Naznačila Willovi, že má vejít do pokoje. „Doktor Thomas nemůže dneska ráno přijít. Řekl mi, že tě od něho mám pozdravovat. Budu se o tebe starat, jestli ti to nevadí.“

Chlapec se nepohnul, ale ani neprotestoval.

Sára si ho rychle prohlédla. Doktor Thomas odvedl dobrou práci. Chlapec vypadal jako každé jiné zdravé sedmileté dítě. Měl pěknou barvu a správnou váhu. Nejevil žádné známky dehydratace ani zanedbání. Rány v obličeji se mu dobře hojily. Kdyby se nechoval ustrašeně a nekrčil se, vůbec by ji nenapadlo, že se stal obětí únosu.

Ukázala Willovi na křeslo v rohu. „Agent Trent se popral s velice zlými muži. Proto má na obličeji modřiny. Vidíš, jaké má na krku červené šrámy? Za několik týdnů se mu zahojí. Měl jsi někdy modřiny?“

Chlapec zíral na Willa. Pevně sevřel přikrývku a vytáhl si ji až ke krku.

Sára pokračovala: „Za dva dny dostanou modřiny agenta Trenta tmavě fialovou barvu nebo možná zčernají.“ Otevřela lékařskou brašnu. „Asi za deset dní ode dneška začnou zelenat, potom zhnědnou a asi po dvou a půl týdnech jednoduše zmizí.“ Zeptala se chlapce: „Určitě jsi někdy měl modřiny, ne?“

Chlapec stále neodpovídal, ale odtrhl oči od Willa a podíval se na Sáru.

„Teď ti na zápěstí přitisknu prsty.“ Když mu změřila puls, neškubl sebou. Bylo mu sedm, takže jistě už mnohokrát navštívil ordinaci doktora. Věděl, jak vypadá vyšetření.

„Víš, jak vznikají modřiny?“ zeptala se Sára.

Chlapec neodpověděl, ale bylo zřejmé, že poslouchá.

„To se pod kůží srazí krev. Je to docela hnusné, co?“

Chlapec se na Sáru upřeně díval.

„Mně to tedy hnusné připadá, a to jsem doktorka.“

Chlapec se zase podíval na Willa, ale spíš si ho prohlížel, než aby na něho jenom zíral.

Sára vytáhla stetoskop. Byl starý a ona ho měla jako náhradní. Rodiče jí ho koupili, když začala studovat medicínu. Přidržela si snímač stetoskopu u úst a dýchla na něj, aby ho zahřála. Nemusela hochovi vysvětlovat, co má dělat. Trochu se v posteli předklonil, aby si mohla poslechnout jeho plíce.

Vyhrnula mu na zádech kabátek pyžama a odhalila popáleniny. Předstírala, že je nevidí.

„Zhluboka se nadechni,“ řekla a pak ho poslouchala déle, než bylo nutné. Doktor Thomas mu popáleniny ošetřil, ale ničím je nezakryl, aby se do nich nedostala infekce. Zůstanou po nich jizvy podobné těm, jež viděla na Willově těle.

„Páni,“ řekla nakonec. „Máš hodně silné plíce.“ Chlapec se zaklonil, aby si mohla poslechnout i jeho srdce. Přitiskl si pokrývku k pasu a hlavou opisoval trojúhelník. Podíval se na Denise, jež stála ve dveřích, pak na Willa a potom na Sáru. Neustále zkoumal své okolí. Prsty žmoulal lem pokrývky, jako by chtěl být připravený pro případ, že se pod ní bude muset schovat.

Sára mu řekla: „Víš, že jsi v Georgii, že ano? To je hned nad Floridou.“

Chlapec neodpověděl, i když cosi v jeho výrazu Sáře napovědělo, že mu říká věci, které ví.

„Za několik minut pojedeš zase sanitkou,“ pokračovala. „Akorát tě tentokrát povezeme do Atlanty.“ Odmlčela se. Věnoval jí veškerou pozornost. „Cesta potrvá asi hodinu a půl. Až tam dorazíme, zůstaneš v nemocnici. Celou dobu tam budu s tebou.“

Chlapec se podíval na Denise.

„Povezou tě Jasmine s Vivicou,“ řekla. „Já pojedu v autě za sanitkou. Lila se na tebe potom přijde podívat.“ Usmála se, jako by sdíleli nějaké tajemství. „Řekla jsem ti, že tě neopustíme.“

Sára usoudila, že Vivica je druhá záchranářka. Pověděla chlapci: „Nezapneme sirénu, protože nejde o nic naléhavého. Není ti zle. Nejspíš jsi jenom unavený a hodně vyděšený. Nemluvíš, takže se ti potřebuju podívat do pusy a ujistit se, že ti tam nic nepřekáží. Ano?“

Chlapec se na ni zase podíval. Věděl, že neobjeví žádné medicínské vysvětlení pro jeho mlčení.

„Jenom mi dej sekundu.“ Sára zalovila v tašce stejně jako Nell, když předstírala, že má plno práce. „Nemám tu špachtli na jazyk,“ zalhala a otočila se k Denise. „Máte nějaké nanuky?“

Denise jí očividně nerozuměla. „Nanuky?“

„Dřevěnou tyčinku z nich můžu použít místo špachtle. Nemáte nějaké v mrazáku?“ Upřeně se na Denise zadívala, aby pochopila. „Mohla byste se po nějakém podívat?“

Denise se do toho očividně nechtělo. Přesto chlapci řekla: „Budu v kuchyni, ano?“

Chlapec nepřikývl, ale komunikoval s Denise jakýmsi neslyšným jazykem. Pochopila, že mu nebude vadit, když odejde.

Sára znovu zalovila v brašně a řekla: „Denise je moc sympatická. Nemyslíte, agente Trente?“

Will si před odpovědí musel odkašlat. „Ano. Všechny ty dámy jsou moc hodné.“

„Agent Trent mluví divně, protože ho bolí v krku,“ vysvětlila Sára chlapci.

Chlapec se na Willa znovu podíval a nejspíš si prohlížel modřiny na jeho krku.

„Agent Trent se nerad vytahuje, ale zná dobré vtipy. Viď?“ pokračovala Sára.

Will se zatvářil ohromeně a pak trochu zpanikařil.

Sára se s ním snažila nemluvit stejným tónem jako s chlapcem. „Co kdybys mu řekl nějaký vtip?“

Zdálo se, že Will neví, jak na to. Sáře neustále vykládal potrhlé vtipy. Netušila, proč ho teď žádný nenapadá.

Napověděla mu: „Co ten o SpongeBobovi? Neměl v poslední době nějaké potíže?“

Will z kapsy vytáhl bonbón a zápolil s obalem. Sára ho chtěla nechat na pokoji, když najednou řekl: „Motýli chutnají nohama.“

Chlapec na něho jenom zíral. Sára také. Netušila, o čem to mluví.

Will si bonbón strčil do úst. „Motýli nemají pusu, kterou by mohli žvýkat nebo kousat, ale mají takové ty tenké věci, kterými sosají nektar. Takhle jedí.“ Odkašlal si. „Ale jak vědí, co mají jíst? Přistávají nohama na listech a květech, a tak ochutnávají, jestli jsou dobré. Mají v nohách chuťové buňky.“

Chlapec přimhouřil oči. Nevěřil mu, ale zaujalo ho to.

Will to očividně poznal. Přitáhl si křeslo blíž k posteli. „Věděl jsi, že většina želv umí dýchat zadkem?“

Chlapec se vzrušeně podíval na Sáru – nejspíš proto, že Will řekl slovo zadek.

„Je to tak.“ Will si přisedl ještě blíž. „Mají v zadku takové malé váčky se vzduchem, a když se potřebují nadechnout, nechají hlavu od vodou a jenom vystrčí zadek nad hladinu.“

Chlapec si k sobě přestal tisknout přikrývku a zvědavě se na Willa zadíval.

„Vlastně jsem zrovna slyšel, že v lese je nějaký zápas,“ pokračoval Will. Znovu si odkašlal. Sára doufala, že neumlkne kvůli dalšímu záchvatu kašle. „Hmyz proti zvířatům. Slyšels o tom?“

Chlapec stále neodpovídal, ale trochu se předkláněl.

„Myslím, že o tom psali v novinách,“ řekla Sára.

„Bodejť by ne. Jsou toho plné zprávy.“ Will se chlapce zeptal: „Viděls to v televizi?“

Chlapec takřka neznatelně zavrtěl hlavou.

„Konečně se rozhodli, že si to rozdají,“ řekl Will. „Zvířata a hmyz. Domluvili se na fotbalovém zápasu. Vítěz se stane králem lesa, a to navěky a jeden den. Tím myslím navěky a jeden celý den k tomu navíc.“ Will se opřel lokty o kolena. „Opravdu jsi o tom zápasu neslyšel?“ zeptal se chlapce. „Byla to ohromná událost.“

Tentokrát zavrtěl hlavou důrazněji.

„Byla to bombastická hra,“ řekl Will. „Nezapomenutelná. Hmyz i zvířata o ní budou celé roky vykládat svým dětem.“

Chlapec se ještě víc předklonil a čekal.

„V prvních dvou čtvrtinách to nebylo o ničem. Zvířata to hmyzu pěkně natírala. Samozřejmě měla fyzicky navrch.“ Will předstíral, že hází míč. „Sázela jeden gól za druhým a úplně ovládla hřiště. Hmyz s tím nemohl vůbec nic dělat. Pak přišel poločas.“ Will zvedl ruce, jako by chtěl všechno zastavit. „Hmyz brečel v šatně, protože bylo jasné, že prohraje. Všichni hráči to věděli a cítili to ve své vnější kostře. Znamenalo to ponížení na zbytek života. Ale stejně se vrátili na hřiště, protože přece nemohli jenom tak odejít. Ne po všech těch letech. Jsou sice bezobratlí, ale v žádném případě to nevzdají. Je to tak?“

Chlapec přikývl. Doslova visel Willovi na rtech.

„A tak začali třetí čtvrtinu a najednou na hřiště nastoupil houseňák. Naparoval se a stoupl si do útoku – což bylo dobré, protože byl pořádně dlouhý. Dovedeš si představit, jaký měl akční rádius. Takže cvrček chňapl po míči a najednou uííí,“ – Will máchl rukama ve vzduchu – „houseňák vyrazil. Chytil míč a lítal s ním po hřišti jako blázen. Sázel jeden gól za druhým. Jel jako namydlený blesk. Nejenže vyhrál, ale navíc pořádně nahnal body. Nakonec to bylo 212:34 pro hmyz.“

Chlapec při tom pomyšlení pootevřel ústa.

„Hmyz z toho byl bez sebe nadšením,“ pokračoval Will. „Všichni vyběhli na hřiště a zvedli houseňáka do vzduchu. Nosili ho dokola a nemohli tomu uvěřit. Stali se vládci lesa navěky a jeden den. A pak někdo povídá houseňákovi: ,Mohli jsme to vyhrát dávno před poločasem. Kde jsi celou tu dobu byl?“ Will se odmlčel, aby závěr měl správný účinek. „A houseňák na to povídá: ,Obouval jsem si boty.‘“

Chlapec se údivem nadechl a pak vybuchl smíchy. Otevřel ústa a popadl se za břicho. Námahou zatínal malé pěsti. Podíval se na Sáru, jako by se jí chtěl zeptat: Věříš tomu? Sára nemusela předstírat, že se také směje. Jeho nespoutaný smích byl tím nejpříjemnějším zvukem, jaký po dlouhé době slyšela.

Chlapec dopadl na bok a zapomněl na přikrývky. Na krátký okamžik se zase stal dítětem.

Potom se přestal smát, jako když utne, a vrátily se mu hrozné vzpomínky. Pomalu se zase přitiskl zády k čelu postele a pevně si omotal přikrývku kolem pasu.

Will z kapsy vytáhl hrst bonbónů. „Chceš?“

Chlapec si vybral bonbón s melounovou příchutí. Opatrně, ale obratně ho rozbalil. Sára k němu natáhla ruku, aby si od něho vzala obal. Chlapec s našpulenými ústy cucal. Něco se změnilo. Sára věděla, že zůstává ostražitý, ale už se trochu uvolnil.

„Víš,“ začal znovu Will, „ten člověk, který mi takhle zřídil obličej, bude mít velké problémy, až ho chytí.“ Nenuceně si položil kotník na koleno druhé nohy. „Zbytek života stráví ve vězení. Možná, že ho Denise nebo Lila zatknou. Anebo někdo jiný. Mezi policajty je hodně hodných lidí. A ti se starají, aby se všichni zlí lidi dostali za mříže, aby už nemohli nikomu ublížit.“

Chlapec převaloval bonbón v ústech. Sára slyšela, jak mu cvaká o zuby.

„Lidi, kteří dělají špatné věci, policie nakonec vždycky chytí,“ řekl Will. „Věděls to?“

Chlapec o jeho otázce chvíli uvažoval a nakonec zavrtěl hlavou.

„Nevíš to, nebo tomu nevěříš?“ zeptal se ho Will.

Chlapec znovu zavrtěl hlavou, ale pak se zarazil. Místo odpovědi zvedl dva prsty.

„Nevěříš tomu?“ otázal se Will.

Chlapec přikývl.

„Vím, že jsi chytrý kluk, ale v tomhle se pleteš,“ řekl Will. „Tohle je moje práce. Chytám zlé lidi a zavírám je do vězení.“

Chlapec se podíval na přikrývku a začal ji zase žmoulat.

„Před několika měsíci jsem zatkl několik opravdu zlých chlapů. Jednomu malému klukovi tvrdili, že ublíží jeho mamince s tatínkem, když bude mluvit s policií.“

Chlapec zvedl hlavu a zatvářil se zděšeně.

„Ti zlí chlapi lhali,“ pokračoval Will. „Jenom se tomu klukovi pokoušeli nahnat strach. Jeho maminka i tatínek byli celou dobu v bezpečí. Když mi řekl, co se stalo, zatkl jsem ty zlé chlapy a vrátil jsem ho rodičům.“ Will se znovu předklonil. „Rozumíš, co ti říkám?“

Zdálo se, že chlapec rozumí, ale nedal to najevo.

Will mu řekl: „Čím dřív mi povíš, co se stalo, tím dřív tě můžu vrátit rodičům. Věř mi, že tě moc chtějí mít zpátky. Pořád na tebe myslí. Je jedno, co ti udělali ti zlí chlapi, rodiče tě prostě chtějí zpátky, aby se o tebe mohli starat a zařídit, abys byl v bezpečí.“

Chlapec se znovu podíval na přikrývku. Po tvářích mu stékaly slzy.

„Se mnou můžeš mluvit, kamaráde,“ vybídl ho Will. „Ať se ti stalo cokoli, není to tvoje vina. Jsi jenom dítě a tvoje maminka s tatínkem tě mají moc rádi. Chtějí tě mít zase doma. Na ničem jiném jim nezáleží. Nezáleží na tom, co ti udělali ti zlí chlapi. Vždycky tě budou milovat.“

Chlapec měl stále svěšenou hlavu a pohyboval rty. Musel myslet na to, jak znovu utvořit ze zvuků slova. „Co Benjamin?“

Will se podíval na Sáru.

„To je tvůj bratr?“ zeptala se.

Chlapec přikývl.

„Taky určitě chce, aby ses vrátil,“ ujistil ho Will. „I když jste se spolu prali nebo jste spolu nevycházeli, vůbec na tom nezáleží. Benjamin chce, aby ses k němu vrátil domů.“

Chlapec k Willovi konečně zvedl hlavu. „Není doma,“ zašeptal. „Taky byl v tom sklepě.“

Sáře se zastavilo srdce. Byla tak ochromená, že nedokázala ani promluvit. Další chlapec, bratr, stále trpěl. Anebo netrpěl, ale už ležel někde v mělkém hrobě.

Will očividně uvažoval stejně. Viditelně se ze všech sil snažil zachovat klid. „Benjamin s tebou byl v tom sklepě?“

Chlapec přikývl. „Ten zlý muž ho odvedl.“

Will začal ztrácet klid. „Jak se jmenuješ?“ zeptal se nakřáplým hlasem.

Chlapec neodpověděl.

„Včera večer jsem potkal jednoho chlapce a ten věděl, jak se jmenuje škola, do které chodí. Víš, jak se jmenuje ta tvoje?“

Chlapec stále neodpovídal. Zase se začínal bát. Měl strach, že prozradil příliš. Svezl se v posteli do lehu a přetáhl si přikrývku přes hlavu.

Will otevřel ústa, aby ještě něco řekl, ale nevydal ani hlásku. Nechtěl to vzdát, ale zároveň nevěděl, jak postupovat dál.

Sára položila ruku na chlapcovu paži. Třásl se. Slyšeli, jak pod přikrývkou pláče. „To je dobré, broučku,“ uklidňovala ho. „Zatím nemusíš nic říkat. Byl jsi moc statečný, když jsi agentu Trentovi řekl o bratrovi. Pořád jsi v bezpečí. Nic zlého se ti nestane.“

Ve dveřích stála Denise Bransonová. Odkašlala si.

„Teď tě necháme o samotě, ale všichni jsme tady, kdybys nás potřeboval,“ řekla Sára chlapci a vstala. Gestem naznačila Willovi, aby ji následoval. „Budu v kuchyni, ano? Nemusíš s nikým mluvit, dokud nebudeš chtít.“

Sára vyšla z pokoje, ale měla pocit, jako by kus jejího srdce zůstal u chlapce. Unesli i jeho bratra. Jak to, že ho nenašli v tom domě? Kam ho odvezli?

„Za několik minut to ještě jednou zkusím,“ řekla Willovi.

Will vyndal mobil. Měl rozbitý displej, ale jinak se zdál funkční. Sára se domnívala, že se chystá zavolat Faith, ale on řekl: „Tady agent William Trent. Jménem Amandy Wagnerové, zástupkyně ředitele, potřebuju okamžitě vyhlásit celonárodní pátrání. Jedná se o dva pohřešované bratry. Oba zmizeli ve stejný den, pravděpodobně před víc než týdnem. U prvního chlapce neznáme jméno, ale je mu kolem sedmi let, má tmavé vlasy a hnědé oči. Druhý chlapec se jmenuje Benjamin.“

„Anebo Ben, Benji,“ dodala Sára.

Will se zatvářil naprosto šokovaně a málem upustil telefon. „Cos to řekla?“

Věděla, že přezdívky a zdrobněliny mu dělají potíže. „Benjamin se někdy zkracuje na Bena nebo Benjiho.“

„Benjiho?“ Will se opřel rukou o stěnu. Zatvářil se ohromeně.

„Co je?“ zeptala se Sára.

„Dej mi klíče od svého auta.“

14. kapitola

Will cestou z Liliny farmy vytlačil ručičku tachometru Sářina BMW přes sto šedesát kilometrů v hodině. Lila bydlela jenom několik kilometrů od dálnice. Před zatáčkou skoro nezpomalil a pneumatiky vozu na silnici poskočily, ale BMW se ze své osy nevychýlilo. Předjel šňůru aut a dostal se na dálnici. Jel rychle, ale stále mu to nestačilo. Prosvištěl kolem výjezdu k Všeobecné nemocnici v Maconu. Když šlápl na plyn, motor zařval.

Blížil se k výjezdu vedoucímu k domu Cayly Martinové, když mu konečně zazvonil telefon. Vzal ho a řídil jednou rukou. „Chytili ho?“

„Nemůžou najít Caylinu ulici,“ odpověděla Faith.

Will polohlasně zaklel. „A co ti policajti, kteří u ní byli včera v noci?“

„Ani jeden nemá službu. Neberou telefony. Asi spí.“

„Tak někoho pošli, ať je probudí.“

„Myslíš si, že jsem to ještě neudělala?“

Will se snažil mírnit svou frustraci. „Musejí ten dům najít, Faith. Řekni jim, ať pošlou helikoptéru.“

„Státní dálnice je asi padesát kilometrů odtud, Wille. Zavolali jsme všem silničářům, správě národních parků, popelářům, na poštu a na základní školu. Už jsme vyslali tři policejní auta. Snaží se.“

„Je to nevyasfaltovaná cesta. U ní je kemp pro přívěsy a…“

„Najdeme to.“

„Řekni jim, ať mě hledají. Zrovna jsem projel kolem Všeobecné nemocnice v Maconu a pojedu výjezdem číslo dvanáct.“

V telefonu se ozvaly tlumené zvuky, jak Faith předávala informace kolegům. Za chvíli se zase ozvala. „Caylu Martinovou viděli před půl hodinou v nemocnici. Vyzvedávala si výplatu. Auto má pořád na parkovišti, ale nemůžeme ji najít.“

„Zkontrolovali jste vchody pro zaměstnance? Chodí tam kouřit.“

„Počkej.“ Faith znovu zakryla telefon a mluvila s dispečerem. „Zrovna to kontrolují.“

„Zjistili jste, kdy bylo vyhlášeno pátrání po dvou unesených bratrech?“

„Nic nemáme.“

„To není možné,“ oponoval Will. „Ve stejný den zmizeli dva bratři. Jak to, že o tom nic nevíme?“

„Policie se možná domnívala, že je unesl jeden z rodičů.“ Faith zdůraznila to, co bylo zřejmé: „Něco takového by se dostalo do televize, jedině kdyby se našla těla.“ Zeptala se Willa: „Víš určitě, že si to ten kluk nevymyslel? Děti v jeho věku pořád lžou. Možná ten druhý byl bratranec, kamarád nebo…“

„Nelhal,“ přerušil ji Will. „A ty na náhody nevěříš. V těchhle končinách není Benjamin obvyklé jméno.“

„To máš pravdu,“ uznala Faith. „Amanda právě mluví s kanadskou jízdní policií. Pokud nežiješ na hranici s Kanadou, v televizi nenaladíš jejich zprávy. Myslela si, že ti kluci možná pocházejí odtud.“

„Co francouzsky mluvící oblasti?“ zeptal se Will. „Tam jízdní nezasahují.“

„Měli ti kluci francouzský přízvuk?“

„Možná mluví oběma jazyky. Nevím, Faith. Prostě jí řekni, ať obvolá všechny.“

„Zrovna jí píšu textovku,“ odpověděla Faith.

Will mlčel a čekal, až zprávu dopíše. Točila se mu hlava. Vůbec netušil, jak se to mohlo stát. Vždyť měl Benjamina přímo před očima! Chlapec ho v podstatě prosil o pomoc. Povídal, že ho odvedli před měsícem. Will se domníval, že chce říct, že ho policie odebrala matce, ne že ho unesl sadista.

Mocný běloch.

Will věděl, co se stalo Marii Sorensenové. Ráno viděl na chlapcových zádech popáleniny od cigaret. Denise Bransonová ho zachránila ze sklepa. Co se stalo s chlapci, které nikdo nezachránil? Jaké hrůzy právě prožíval Benjamin?

„Dobře,“ řekla Faith. „Už jsem to Amandě odeslala. U zaměstnaneckého vchodu do nemocnice Caylu nikdo neviděl. Není ani na střeše, ani na žádném schodišti. Jak daleko jsi od domu?“

Will dupl na brzdu a auto se otřáslo. Prudce zařadil zpátečku. Málem zapomněl odbočit. „Silnice je v ostrém úhlu k hlavní silnici, zhruba šestnáct kilometrů od dálnice.“ V duchu si spílal, že nevynuloval počítadlo kilometrů, když sjel z dálnice. „Lemuje ji plno stromů, které se sklánějí nad vozovku. V místě, kde se má odbočit, je malý reklamní poutač.“ Logo poznal. „Inzeruje kemp pro karavany. Jsou na něm palmy.“

„Dám to vědět posádce auta.“

Will přidal plyn a uháněl po prašné cestě. Za ním se zvedala oblaka červeného prachu. Displej na Sářině palubní desce zhasl. Navigační systém neměl pro prašnou cestu žádné souřadnice. Will si znovu vynadal za svou hloupost. Celou dobu měl displej před sebou.

„Vystopuj můj telefon,“ řekl Faith. „Možná, že se silnice objeví na vojenské navigaci.“

„Mám ji před sebou,“ odpověděla Faith. „Zavolej mi, až dorazíš na místo.“

Will ukončil hovor a hodil telefon na sedadlo. Potom si to rozmyslel a zastrčil si ho do zadní kapsy kalhot. Předešlého večera mu cesta do Caylina domu připadala dlouhá, ale dnes se zdála nekonečná. Prašná cesta před ním jako by neměla konce. Když uviděl kemp pro karavany, měl pocit, jako by uběhlo půl hodiny. Venku si hrály děti. Will zpomalil a díval se jim do tváří, aby se přesvědčil, zda mezi nimi není Benjamin. Všechny na něho zíraly. Některé utíkaly pryč. Rodiče jim nejspíš vštípili, že pokud na ně bude koukat cizí muž, mají ihned běžet domů.

Vůz vjel do velké díry a Willovi poskočil volant v rukou. Snažil se vyrovnat směr a příliš stočil kola. Vyrovnal je těsně před dalším hrbolem, za nímž konečně následoval pevný asfalt. Přijel mezi parcely. Prázdné kusy země a nedokončené stavby působily ve dne ještě opuštěněji než večer. Will naštěstí snadno rozeznal shluk dostavěných domů a za chvíli smykem zastavil na příjezdové cestě před Cayliným příbytkem. Nestálo tam žádné auto. Vyskočil z BMW a oknem se podíval do garáže. Byla prázdná.

Vytočil Faithino číslo a běžel k domu. „Jsem tady,“ ohlásil se. „Nemá tu auto a dům vypadá opuštěně.“

„Policajti, co tam byli včera večer, už jsou na cestě. Vzali s sebou další dvě auta. Vím, že nemáš zbraň. Počkej na posily.“

„Nebudu čekat.“ Will ukončil hovor, ustoupil ode dveří domu a rozkopl je. „Benjamine?“ vykřikl. Jeho hlas se domem rozlehl jako ozvěna. „Benjamine?“

Otevřel skříň v předsíni a zkontroloval zadní stěnu, aby se ujistil, že tam není žádný skrytý posuvný panel. Potom vešel do garáže. Byla nedokončená a sestávala jenom z holých zdí. Nedalo se v ní schovat.

Kuchyně vypadala stejně jako předešlého večera. Willův čistý talíř byl stále na stole a na sporáku zůstaly hrnce a pánve. Na lince stály vyrovnané plechovky od piva, které vypil Tony Dell.

„Benjamine?“ vykřikl Will a vyběhl schody po dvou. Zastavil se přede dveřmi koupelny, ale nevešel dovnitř. Na dveřích jednoho pokoje objevil závoru opatřenou mohutným kombinačním zámkem.

„Benjamine?“ Will zabušil na dveře. „Tady je pan Black ze včerejšího večera. Jsem policista. Přišel jsem ti pomoct.“ Zámek byl ke dveřím pevně přišroubovaný a Will ho nemohl jednoduše urazit. „Benjamine, potřebuju, abys ustoupil ode dveří. Rozkopnu je.“

Chvíli počkal, pak zvedl nohu a kopl. Zámek zarachotil. Will kopl znovu a dřevo kolem zárubně se začalo štípat. Zvedl nohu a opět kopl. Potom to ještě jednou zopakoval. Dřevo nakonec povolilo. Dveře se rozlétly a klika se zaryla do sádrokartonové zdi.

Benjamin byl připoutaný řetězem k podlaze. Seděl v rohu zády ke zdi a očividně se bál.

„Jen klid,“ řekl mu Will. „Jsem od policie a přišel jsem ti pomoct.“

Benjamin nereagoval a Will rychle obhlédl situaci. Chlapec měl na kotníku pouta, která jeho věznitelé připevnili k řetězu, jehož konec provlékli kovovým okem zavrtaným do podlahy. Někdo kolem něj nalil lepidlo, aby se ho chlapci nepodařilo vytáhnout. Nejspíš Tony. Takhle to mohl zfušovat jedině on. Měl vzít v potaz, že Benjamin si nebude moci dojít na záchod. Prkno v podlaze bylo změklé od moči a Will z něj hák snadno vytáhl.

Pak zaslechl, jak venku bouchly dveře auta.

Rozběhl se k oknu. Z bílé hondy vystoupil Paul Vickery s pistolí v ruce.

„Do prdele,“ zabručel Will. Mohl tušit, že Vickery je do toho zapletený.

Vytáhl svůj iPhone a zeptal se Benjamina: „Umíš poslat textovku?“

Benjamin přikývl s očima stále rozšířenýma hrůzou.

„Pošleš zprávu mojí parťačce.“ Will prstem přejel po displeji, zvolil správnou aplikaci a našel Faithino číslo. Podal telefon Benjaminovi. „Napiš tam svoje jméno a že se schováváš v Caylině domě. Napiš jí, ať si pospíší.“ Potom Benjamina popadl do náruče a vyšel z pokoje. Ve stropě na chodbě byla dvířka na půdu. Will si jich všiml, když stál nahoře na schodech. Zvedl Benjamina. Vůbec mu nemusel říkat, co má dělat. Chlapec dveře otevřel a vylezl na půdu.

„Buď tam jako myška,“ nařídil mu Will. „Kdyby tě našli, vezmi si telefon s sebou. Rozumíš? Je v něm vyhledávací zařízení. Když ho budeš mít u sebe, najdeme tě. Strč si ho do kapsy a neztrať ho.“

Benjamin vytáhl nahoru řetěz, který měl kolem kotníku. Dvířka na půdu se zavřela ve stejném okamžiku, kdy se rozlétly domovní dveře.

Will se plnou rychlostí rozběhl dolů po schodech. Paul Vickery ho dvakrát napadl, ale pokaždé měl na své straně okamžik překvapení. Tentokrát měl navrch Will. Také věděl, že Vickery je sice křivák, ale přece jenom je to vycvičený policista. Udělá přesně to, co před chvílí Will. Podívá se do skříně, do garáže a do kuchyně.

Vickery zrovna vycházel z kuchyně, když se po něm Will vrhl ze schodů. Otevřel ústa, ale nestihl vykřiknout. Will ho srazil na zem silou bucharu a Vickerymu vypadla pistole z ruky. Will ho pěstí udeřil přímo do obličeje. Byla to hrozná situace, ale nedokázal si pomoci, aby nepocítil sladké zadostiučinění z odplaty, když policistovi explodoval nos jako děravá pneumatika.

Will se rozmáchl, že mu uštědří ještě jednu ránu, ale Vickery se ani nepohnul. Jako většina tyranů nic nevydržel. Stačil jeden úder a omdlel. Will si zklamaně dřepl.

„Hergot, Bude,“ řekla Cayla Martinová. Stála v rozkopnutých dveřích a mířila Willovi na hrudník taserem.

Zbraň v sobě měla náboj se stlačeným dusíkem, který vystřelil dva tenké dráty do vzdálenosti až půl metru. Dráty byly napojené na izolované vodiče připojené k osmi tužkovým bateriím, jež dokázaly dodat až padesát tisíc voltů. Na celkové nervosvalové znehybnění to stačilo.

Will se vrhl po Vickeryho pistoli, ale nestihl uniknout taseru. Dráty ho zasáhly zezadu do krku.

Ztratil vědomí dřív, než dopadl na podlahu.

15. kapitola

PĚT DNŮ PŘED ZÁTAHEM

Lena ležela na vyšetřovacím stole v ordinaci doktora Benedicta. Hlavu měla zvednutou, ale nohy jí nepříjemně visely přes hranu stolu. Pokusila se chytit papírovou košili, aby se jí nevyhrnovala, ale marně. Rychle zjišťovala, že těhotenství a cudnost se neslučují. Byl to první kompromis z mnoha, které na ni v budoucnu čekaly. Už měla pocit, že není paní svého těla. Víc čurala a spala. Dokonce i víc dýchala. Podivná na tom byla skutečnost, že místo aby si připadala napadená, cítila se šťastnější než kdy jindy.

„Nejsi nahá?“ Zpoza dveří vykoukl Jared. Když Lenu uviděl, tiše hvízdl a přistoupil ke stolu. „Vidím příležitost pro postelové hrátky, brouku.“

Lena obrátila oči ke stropu, i když ji zvláštně vzrušovalo, když Jared takhle mluvil. V poslední době to dělal často.

„Jak ses vymluvil z práce?“ zeptala se.

„Řekl jsem, že potřebuju nějaké osobní volno. Myslí si, že tě podvádím.“

Plácla ho po ruce. „To není vtipné.“

Dobrosrdečně se zasmál a rozhlédl se po místnosti. „Co je to tady za krámy?“

„Tos mě dostal,“ řekla Lena, i když ultrazvuk poznala bezpečně. Byla nervózní už jenom z pohledu na něj. Nevěděla, co by dělala, kdyby něco nebylo v pořádku. Kdyby nebyl znatelný tlukot srdce. Nebo kdyby děťátku vyrůstal mozek z hlavy. Všude na internetu kolovaly hrůzyplné příběhy. Když včera večer vypnula počítač, šla se vyzvracet do koupelny na chodbě.

Jared vytáhl jeden třmen. „Myslíš, že se tyhle stoly dají koupit v obchodě?“

„Mohl by ses přestat chovat nechutně?“ Patou třmen vrátila na jeho místo. „Jako by nestačilo, že do mě osm měsíců budou pořád šťouchat a dloubat.“

„Sedm a půl.“ Jared vzal do ruky plastový model dělohy, který se rozložil na dva kusy. „Do háje, mimino spadlo pod stůl.“

Lena sledovala, jak si klekl, aby mohl sebrat plastový plod. Vystrčil zadek a služební kalhoty se mu na něm docela hezky napnuly. Skoro každé ráno spolu chodili do posilovny. Když Lena běžela na pohyblivém pásu, někdy Jareda pozorovala, jak dělá dřepy.

„Už ho mám.“ Jared vstal a držel plod mezi palcem a ukazovákem. „Jsi v pohodě? Máš červený obličej.“

Lena se rukou dotkla tváře a změnila téma hovoru. „Včera jsem v obchodě viděla jednu těhotnou ženu. Pokladní ji poplácala po břiše jako psa a řekla: ,Dobrá práce, mamko‘, jako by bylo potřeba kdovíjaké šikovnosti k tomu, aby se člověk nechal zbouchnout.“

Jared se zašklebil. „Myslíš, že mě lidi budou plácat po rozkroku a taky říkat: ,Dobrá práce‘?“

„Ledaže by chtěli, abych jim do zadku vrazila pistoli.“

Zasmál se, vrátil plastový plod do dělohy a zacvakl obě části do sebe. „Víš, že máma bude chtít být u toho, až to přijde.“

Lena se o tom nechtěla bavit. Dnešní den měl být plný štěstí.

„Jenom tě varuju,“ řekl Jared. „A taky ti říkám, že ji tady chci.“

„Mám na vybranou?“

„Tvůj odpudivý strýc nejspíš taky přijede.“

„Jenže Hank bude natolik slušný, že se ubytuje v motelu a druhý den zmizí.“

S tím Jared nemohl polemizovat. Hank je několikrát od jejich svatby navštívil a vždycky si dal dobrý pozor, aby nezůstal déle, než bylo slušné.

„Mluvit o těchhle věcech přináší smůlu,“ řekla Lena. Nedokázala si pomoci a dodala: „Stejně jako vymalování dětského pokoje a vybírání postýlky. Musíme ještě pár týdnů počkat.“

Jared vrátil dělohu zpátky na pult.

„Kromě toho, jestli chceš něco dělat v domě, tak bys měl dokončit kuchyň,“ upozornila ho Lena.

„Než se dítě narodí, stihnu to.“

„To doufám.“ Lena by se ráda pohádala. Opanovala se však, aby jim nekazila den. Jared celý týden mluvil o tom, že poprvé uvidí své dítě. Nesměla mu to pokazit.

„Nikdy nechodíš pozdě. Co tě dneska zdrželo?“ zeptala se ho.

„Ráno dali Lonnieho synovi náhrobek a někteří z nás se na něj šli podívat.“

„To je milé.“ Lena pocítila vůči náčelníkovi soucit. Syn mu zemřel po dlouhé nemoci. Lonnie se s tím nechtěl smířit, i když bylo jasné, že ho není možné zachránit. Nakonec ho na jednotce intenzivní péče připojili ke všem myslitelným přístrojům.

„Kdyby se mi stala nějaká podobná hrůza, slib mi, že mě odpojíš,“ řekl Jared.

„Že to udělám teď!“

„Myslím to vážně,“ pokračoval. „Nenech mě takhle skomírat. Čůrat do sáčku. Nechat na sebe sahat, jako bych byl mimino. K čemu to je, sahat na někoho, kdo je v kómatu? Co když o to ten člověk nestojí? Nemůže se bránit. Je uvězněný ve vlastním těle. To je pěkná hrůza.“ Otřásl se. „A nedovol mámě, aby mě navlékla do pyžama. Víš, jak dokáže bláznit.“

Leně se rozechvěl ret.

Jared na ni zmateně hleděl. „Ty brečíš?“

„Jo, brečím, ty troubo.“ Otřela si hřbetem ruky oči. „Proč tady mluvíš o umírání, když nosím tvoje dítě, sakra?“

„Ježíšikriste,“ zamumlal a z krabice na pultě vytáhl papírový kapesník. Byl poslední. Podal ho Leně. „Hlavně nebreč, až přijde doktor. Jinak si bude myslet, že tě biju.“

Lena se vysmrkala. „Tak mluv o něčem jiném.“

Snadno našel jiné téma. „Jak to vypadá se zátahem?“

Dal Leně tip na drogové doupě v Reddingově ulici a bedlivě případ sledoval jako hazardní hráč, který uzavřel vysokou sázku.

„Jde to s ním do háje, tak to vypadá,“ odpověděla Lena. Otřela si špinavým kapesníkem oči. „Potřebuju další kapesník.“

Jared otevřel dveře a zavolal: „Sestřičko? Můžete nám přinést novou krabici kapesníků?“ Když čekal v otevřených dveřích, zeptal se Leny: „Našli jste někoho, kdo je ochotný práskat na Sida?“

„Co myslíš?“ Ještě jednou si otřela nos. „Denise z toho bude mít mrtvici. Je přesvědčená, že takhle se dostaneme k Mocnému bělochovi.“

Jared zakoulel očima. Denise měl rád, ale holky jako Marie Sorensenová utíkaly z domova každou chvíli. Když strašila Mocným bělochem, sňala ze sebe část viny.

Lena cítila potřebu zastat se kamarádky. „Možná existuje. Denise zjistila, že se jeho jméno objevuje v souvislosti s Floridou.“

Jared lhostejně zavrtěl hlavou a Lena by ho nejradši plácla. „V tomhle jsem zajedno s Lonniem. Je to slepá ulička.“

„Klíčem je Sid Waller,“ nedala se Lena, i když v poslední době začala přijímat představu, že Waller bude vesele chodit na svobodě ještě v době, kdy bude její dítě maturovat. „Jakmile ho zavřeme, začne zpívat.“

„Mocný běloch Wallera dřív zabije. Nebo ne?“

Lena se na něho podívala přimhouřenýma očima. Zase si z ní utahoval.

„Věř mi, že jakmile bude Sid Waller mrtvý, náčelník Gray se na Mocného bělocha vykašle,“ řekl Jared. „V tuhle chvíli je to pro něho moc nebezpečné. Oba víme, že po synově smrti ztratil sílu.“

„To je pravda,“ řekla Lena stejným tónem jako on. „Lonnie Gray to poprvé v životě vzdá.“

Zdravotní sestra Jaredovi podala krabici s kapesníčky. Poděkoval jí a rychle se otočil k Leně. „Co když je Lonnie Mocný běloch? Nenapadlo tě to někdy?“ Dveře se s cvaknutím zavřely. Jared se na Lenu zašklebil. „Bylo by to dost šílené, co? Náčelník Gray tajně prodává drogy a pase děti.“

„Přestaň mlít nesmysly,“ napomenula ho Lena, popadla několik kapesníků a co nejhlasitěji se vysmrkala. Vadilo jí, že jeho pitomý nápad zvláštním způsobem dává smysl. Gray začal na Floridě. V průběhu let pracoval nebo dělal poradce v několika městech na pobřeží včetně Savannah. Veškerý zmatek, jehož byli svědky v Maconu, se kryl s dobou, kdy se Gray stal náčelníkem. Pokud měla Denise pravdu a na stanici byl nějaký špicl, musel to být člověk, který o všem ví. Post náčelníka poskytoval dokonalé krytí.

A žena, která věřila každé nesmyslné teorii, co vypustil z úst její manžel, byla pěkně hloupá. Před necelými pěti minutami Jared tvrdil, že Mocný běloch vůbec neexistuje. Minulý týden jí povídal, že od jednoho chlápka slyšel, že z pevnosti Fort Knox někdo ukradl všechno státní zlato. Proč ho vůbec poslouchá?

Lena zavrtěla hlavou a doufala, že ji jenom trápí těhotenské hormony a že nepřichází o rozum.

„Proč kroutíš hlavou?“ zeptal se Jared.

Neodpověděla mu, protože věděla, že to nemá smysl. „Jsem hrozně vystresovaná kvůli tomu zátahu. Moc se bojím, aby se to nepodělalo. Já i Denise jdeme s kůží na trh a ty víš, že Lonnie neodpouští ani nezapomíná.“

Jared nasadil mírnější tón. „Neboj, něco z toho bude.“ Počkal, až se znovu vysmrká. „Vždycky se to nějak vyvrbí. Jsi dobrá policajtka, lásko. Jsi chytrá, a když se do něčeho zakousneš, nepustíš. Nikdy se nevzdáváš. Povede se ti to.“

Lena si nedokázala pomoci. Když viděla, jak se na ni dívá, zase se jí chtělo plakat. Vložila ruku do jeho dlaně. Jared napjal svaly na paži, ale neodsunul ji. Na projevy náklonnosti nebyl zvyklý. Jeho matka byla chladná. Lena nikdy neviděla, že by se Nell kohokoli z nich dotkla. Sama ovšem také nepatřila k citově závislým typům. Neuměla si proto vysvětlit, proč ji v poslední době dokáže uklidnit jenom to, když se dotkne Jareda. Na tohle se doktora Benedicta ptát nemohla. Snažila se to vyhledat na internetu, ale většina těhotných žen na webu své muže zřejmě nenáviděla. Kromě toho člověk mohl do Googlu zadat jenom omezený počet frází o těhotenství, protože ho záhy začalo zaplavovat opravdu nechutné porno.

„Není ti nic?“ zeptal se jí Jared.

Lena se kousala rtu a držela se, aby se znovu nerozplakala.

Zatvářil se rozpačitě. „Víš, že tě miluju, že jo?“

„Jo,“ vypravila ze sebe. „Zopakuj mi to, až budu vypadat jako velryba.“

„Pokud se budeš zvětšovat i jinde, budu v pohodě, brouku.“

Lena obrátila oči ke stropu. Vtom se otevřely dveře, a tak vytrhla ruku z jeho dlaně.

Doktor Benedict přistoupil k umyvadlu, aby si umyl ruce. „Promiňte, že jsem vás nechal čekat,“ omluvil se Leně.

Jared na ni mrkl. Tohle doktor říkal vždycky, když vešel do místnosti. Dělali si legraci, že totéž nejspíš říká manželce v posteli.

„Lehněte si.“ Benedict vytáhl nástavec stolu.

Lena položila hlavu na polštář a napnula nohy. Podívala se na Jareda. Položil jí ruku na čelo. Ten pohyb byl nemotorný, spíš jako by zjišťoval, zda nemá teplotu, ale Lena si nestěžovala.

Benedict zapnul ultrazvuk a bez zbytečných okolků nadzvedl papírovou košili, kterou měla Lena na sobě. Objevilo se to, co celý týden odmítala vzít na vědomí. Spodní prádlo jí bylo těsné. Za chvíli se jí bude shrnovat pod pupkem jako kus gumy. Podívala se na Jareda a očekávala, že uslyší nějaký vtip. Manžel se ale nesmál. Sledoval monitor, i když na něm zatím nebylo nic vidět.

Benedict nad Leniným břichem zatřepal tubou s gelem. „Teď to trochu zastudí,“ řekl stejně zkušeně jako jindy a zmáčkl tubu. Nic z ní nevyteklo. „Moment,“ řekl Leně a poodjel na kolečkové židli ke dveřím. „Můžete mi přinést nový gel?“ zavolal do chodby.

Vrátil se k vyšetřovacímu stolu a studenýma rukama se dotkl Lenina břicha. Mlčky ho prohmatával a Lena opět uvažovala, zda se neměla zaregistrovat spíš u gynekoložky než u gynekologa. Na druhou stranu její praktická lékařka byla žena a chovala se jako slon v porcelánu.

Dveře se znovu otevřely. Lena byla ráda, že nemá nohy ve třmenech. Chodba byla plná lidí.

„Tady je.“ Lena uviděla sestru, která jim předtím přinesla papírové kapesníky. Nyní doktorovi podala tubu gelu. „Vzala jsem ji z ohřívače?“

Lena nevěděla, co ji rozčiluje víc – zda to, jak žena na konci věty zvedá hlas jako při otázce, nebo skutečnost, že první tubu nikdo neohřál.

Zdálo se, že Benedict nic nezaznamenal. Zatřepal tubou a zopakoval: „Trochu to zastudí.“

Když ji na kůži zahřál gel, Lena zvedla oči k Jaredovi. Jared na ni mrkl. Cítila, jak jí doktor na břicho přitiskl ultrazvukovou sondu. Zavlnil se jí uložený tuk, jehož existenci nebyla ochotná uznat. Radši se dívala na monitor, kde se pohybovaly bílé a černé záhyby.

Tohle byla opravdu ta nejpitomější věc, jakou kdy udělala. Chápala, proč doktor potřebuje vidět zobrazení dítěte, ale neexistoval jediný důvod k tomu, aby se Jared díval, jak jí někdo tlačí na vnitřnosti. Na policejní stanici měli těhotnou sekretářku, která si zarámovala každý ultrazvukový snímek, který dostala. Pokaždé, když Lena prošla místností, musela se dívat na vývoj podivné cizí kuličky. Jako by už neexistovalo žádné soukromí.

Benedict svraštil obočí. Upřeně se díval na monitor a tiskl jí sondu víc na břicho.

„Je něco v nepořádku?“ vysoukala ze sebe Lena slova, jichž se děsila.

Benedict neodpověděl, čímž situaci ještě desetinásobně zhoršil.

Sestra řekla: „Poslouchejte.“ Otočila kolečkem na přístroji. Z reproduktorů se ozvalo pomalé ua, ua, jako by se dívali na film pod vodou.

Lena se domnívala, že jí uniklo to, co měla poslouchat, ale potom se místností rozlehl rychlý tlukot srdce.

Jared zalapal po dechu. „To je…“ Podíval se na Lenu. „To tluče srdce.“ Přitiskl ruku na její hrudník a nahmatal její srdce. „Zní jinak.“

Měl pravdu. Lenino srdce tlouklo v obvyklém pomalém rytmu, zatímco srdce miminka připomínalo šelest kolibřích křídel.

Sestra se zeptala: „Vidíte svoje děťátko?“

Lena se podívala na monitor. Uprostřed záhybů byla zabořená malá černá tečka. Doktor Benedict pohnul rukou a tečka se proměnila ve fazolku. Lena viděla, jak jí září srdíčko.

„No do háje,“ zašeptal Jared. „Do háje.“

Lena si myslela to samé. Jak se jim to povedlo? Jak dokázali stvořit něco tak dokonalého?

Nedokázala od fazolky odtrhnout oči. Dívala se na zaoblení a na záhyb uprostřed, z něhož se vyvine břicho. Z fazolky brzy vyraší skutečné paže a nohy, hlavička s rozkošnými očičky a půlkruhová ústa.

Teď je to však jenom maličká třepetavá fazolka.

Její fazolka.

Lena v životě neviděla nic krásnějšího.

Doktor Benedict řekl: „Všechno vypadá dobře. Jste šest týdnů těhotná. Přijďte zase příští týden zhruba touhle dobou.“ Stiskl na přístroji nějaká tlačítka a ozvalo se vrčení tiskárny. Benedict vstal a šel si umýt ruce. „Dostanete disk se záznamem. Snímek by měl být hotový za několik minut.“

Jared se sklonil a podíval se Leně do očí. „A je to tady, lásko. Ty, já a začátek všeho.“

Leně mozek napovídal, že ta slova jsou melodramatická, ale srdcem vnímala slzy v jeho očích, přihlouplý úsměv na jeho tváři a dotek jeho ruky, když propletl prsty s jejími. Začala se sypat.

„Odteď už nic nebude stejné,“ řekl jí. „Jednoho dne budeme oba sedět v plenkách v domově důchodců a vykládat si, jak tahle chvíle úplně všechno změnila.“

Lena ho pohladila po tváři. Palcem mu přejela po rtech a pak ho jemně odstrčila. Nehodlala znovu plakat před cizími lidmi.

Jared pochopil. Mrkl na ni a žertem řekl Benedictovi: „Díky, doktore. Dobrá práce.“

„Rádo se stalo.“ Benedict očividně neměl rád narušení své rutiny. Sušil si ruce a přitom si prohlížel sestru. „Vy zaskakujete za Margery?“

„Ano, doktore.“ Žena se vřele usmála a začala Leně otírat gel z břicha. „Už jsem u vás pracovala? Jsem Cayla Martinová?“

16. kapitola

PÁTEK

Willa příšerně bolela hlava a svaly se mu stále chvěly po zásahu taserem. Alespoň že už neměl napjaté celé tělo. Přestal zatínat ruce a prsty na nohou. Mohl natáhnout kolena a lokty. I přes tento pokrok mu připadalo nemožné se posadit. Ležel na zádech na podlaze. Nad hlavou mu Cayla Martinová přecházela sem a tam po pokoji. Přinejmenším se domníval, že je to Cayla. Vedle něho ležel svázaný Paul Vickery s roubíkem v ústech. Osoba, která přecházela nahoře, měla boty s vysokými podpatky.

Tohle přinášela práce detektiva.

Pulsující bolest v hlavě musela pocházet od něčeho jiného než od taseru. Will už jednou zásah taserem dostal. Amanda sice tvrdila, že to bylo omylem, ale podle toho, jak se přitom smála, mu připadalo, že lže. Opatrně pohnul hlavou. Vzadu měl citlivé místo. Zamrkal a uvažoval, kolikrát za posledních čtyřiadvacet hodin se mu přihodilo, že vidí několikrát. Teď to však nemohl rozebírat. Vlastně nemohl rozebírat nic, protože opět nedokázal udržet jedinou myšlenku.

Benjamin.

Tohle jméno mu utkvělo v hlavě. Benjamin byl na půdě a kolem kotníku měl stále řetěz. Will mu nařídil, aby poslal zprávu Faith. Kde ksakru je? Vždyť mu přece řekla, že za ním poslala policejní auta.

Musel odsud pryč. Potřeboval sehnat policii, než Cayla zmizí. Paul Vickery tu ležel v bezvědomí a nebylo to jenom úderem, který mu Will zasadil. Ze strany měl na hlavě hlubokou řeznou ránu a potřeboval lékařskou pomoc. Navzdory Willovým domněnkám přece jenom nepracoval pro zločince. Méně jasné už bylo, zda tomu tak bylo od začátku, nebo až teď změnil názor.

Will se pokusil posadit, ale svaly ho neposlouchaly. Dokázal se jenom převalit na bok. V tu chvíli spatřil svá zápěstí. Měl je svázaná provazem, na němž se skvěly pevné uzly. Zarýval se mu do kůže. Will se pokusil pohnout nohama, ale měl spoutané i kotníky. Teď už alespoň věděl, proč necítí prsty na nohou.

Ze všech sil se snažil posadit. Nohy mu podkluzovaly a ruce nenacházely oporu. Nakonec se mu to nějak podařilo. Stačilo na chvíli zavřít oči a nevolnost se vytratila. Jakmile je však otevřel, udělalo se mu zase zle.

Na pohovce seděl nějaký muž a mířil pistolí Willovi na hlavu.

S detektivem DeShawnem Franklinem se nikdy osobně nesetkal, ale poznal ho podle fotografií ve Faithině mobilu. Byl mohutný, měl široká ramena a nohy jako kmeny stromů. Na Caylině pohovce zabral celé dva sedáky. Pistole v jeho ruce vypadala jako hračka. Will však věděl, že služební glock je velice účinný.

Znovu se podíval na Paula Vickeryho. Zůstával svázaný do kozelce. Což nevysvětlovalo, proč DeShawn Franklin míří na Willa pistolí.

Franklin spustil ruku a položil si zbraň na koleno. „Paul vás sem jel zachránit,“ řekl.

Will mu nehodlal poskytnout uspokojení z nadávek, které měl na jazyku. „Poslala ho moje parťačka?“ zeptal se.

„Vaše parťačka sem poslala všechny, kdo poslouchali.“ DeShawn se usmál. „Díky, že jste Paula vyřídil dřív, než jsem dorazil. Když pominu, že rád mlátí podezřelé, tak je to poctivý policajt. Těžko bych mu vysvětloval, proč vás musím svázat.“

Will na jeho slova nereagoval. Navigace v jeho telefonu nejspíš nefungovala. Faith věděla, že je v Caylině domě, a jistě tam vyslala policejní auta. Bylo jen otázkou času, kdy do dveří vtrhne dvacet policistů.

Franklin jako by Willovi četl myšlenky. Sebral mu možnosti jednu po druhé. „Policajtům jsem řekl, že s Paulem dům zajistíme. Naposledy jsme vás viděli, jak po svých míříte do lesa. Hledají vás na druhé straně dálnice. Celý zatracený sbor tam po vás pátrá, hochu.“

Will si rukama přejel po obličeji. Měl studené prsty, nejspíš protože provaz utažený kolem zápěstí mu zaškrcoval krevní oběh. „Vy pracujete s Caylou?“

„Prokazuju staré kamarádce službu.“

Will měl dojem, že z toho není moc nadšený. „Kde je ten chlapec?“

„To mi řekněte vy. V domě není a ve vašem BMW taky ne.“

Franklin odhalil zuby v úsměvu. „Je to pěkný bourák. Stát musí platit mnohem líp než maconská policie.“

„Vy jste Mocný běloch?“ zeptal se Will.

Franklin se pobaveně zasmál. „Já jsem leda tak Mocný černoch, vy pitomče. Jste snad barvoslepý?“

Will nevěděl, co by měl říct. „Kdo je Mocný běloch?“

Franklin mu neodpověděl hned. Podíval se na pistoli na svém koleni a otočil ji. „Kamarádil jsem s jeho synem. Chuck a já jsme spolu vyrostli. Oba jsme ve stejný rok udělali akademii. Stoupali jsme spolu po kariérním žebříčku. Hodnost nadporučíka si vysloužil dřív než já, ale tak to někdy chodí.“

Will zavrtěl hlavou. Pokoušel se na něco rozpomenout.

„Před osmi, možná devíti měsíci jsme byli venku běhat. Chuckovi najednou praskla noha, jako by to byla větev. Zničehonic prostě praskla.“

Will o podobných věcech už slyšel. „Leukémie?“ uhodl.

„Vidím, že vám to dochází.“

„Vůbec ne,“ přiznal Will.

„Chuck měl převzít rodinný podnik. Ale když je pryč, kdo ví?“

„Chuck,“ zopakoval po něm Will. To jméno mu připadalo hodně povědomé.

„Myslel jsem, že vy kluci od státu jste chytřejší.“

„Mám za sebou pár špatných dnů,“ řekl Will.

„Je mi to jasné, kamaráde. Nevypadá to, že ty další budou o moc lepší.“

Will zaslechl, jak nahoře na podlahu dopadlo cosi těžkého. Jako by se mu při té ráně najednou rozsvítilo. Řekl Franklinovi: „Cayla Martinová mi povídala, že jela po Tamiami Trail s chlápkem jménem Chuck.“

Franklin se usmál. „Možná přece jenom nejste tak blbý.“

Will si uvědomil, že má za zády stěnu. Přisunul se k ní, aby se o ni mohl opřít. Přestalo mu být zle. „Náčelníku Grayovi nedávno umřel syn,“ poznamenal. Vzpomněl si na něco, co mu předešlého rána sdělila Faith. „Gray si vás speciálně vybral, abyste s ním přešel do Maconu, když tam převzal velení.“

Franklin čekal.

Will uhodl: „Náčelník Gray je Mocný běloch.“

Franklin jeho objev nepotvrdil, ale řekl mu: „Lonnie pracoval v Jacksonville, ale bydlel ve Folkstonu. Já, moje malá sestřička a naše máma jsme žili u Funnelu. Moc černých dětí tam nebylo, ale Lonnie ani nemrkl okem, když mě našel u svého stolu.“

„Měl byste být rád, že vás neunesl a neznásilnil.“

Franklin zvedl pistoli a znovu ji namířil Willovi na hlavu.

„Vy jste nevěděl, že Lonnieho zajímají děti, viďte?“ zeptal se Will.

Franklin na něho chvilku nepřátelsky hleděl. Nakonec pistoli vrátil na koleno. „Vychovával mě víc než můj vlastní otec.“ Na tváři se mu objevilo znechucení. „Lonnie o dětech nikdy nemluvil. Nikdy jsem ho neviděl, že by se na ně díval nebo s nimi mluvil, prostě nic. Uměl dobře lhát cizím lidem a kamarádům ještě líp.“

„Jaký jste měl pocit, když jste na to přišel?“ zeptal se Will.

Franklin mu odpověděl mlčením.

„Být hajzlem, co prodává drogy, a vrahem k tomu je jedna věc,“ řekl Will. „Ale znásilňovat děti, to je něco úplně jiného.“ Poznal, že Franklin s ním souhlasí. „To už přesahuje hranice. Když nějaký feťák natáhne brka, sám si o to vlastně řekl, ale děti jsou nevinné. O nic si nekoledují.“

„Řekl jsem vám, že jsem o tom nevěděl.“

„Ale Denise Bransonová ano.“

„Myslíte, že tu blbou lesbu někdo poslouchá?“

Will si nechal pro sebe, že ta blbá lesba měla celou dobu pravdu.

„Lonnie byl pro mě bůh. Pro nás všechny. Netušil jsem, že je…“ Franklin to ani nedokázal vyslovit. „Jsem rád, že se to Chuck nikdy nedozvěděl. Zabilo by ho to, kdyby neumřel na tu nemoc.“

„Jak jste na to přišel vy?“

„V tom domě,“ řekl Franklin. Měl na mysli drogové doupě. „Před zátahem jsem tam poslal svého člověka, aby oddělal Wallera a jeho kumpány.“

Will uhodl, že ten jeho člověk byl Tony Dell. V téhle hře byl největší zabiják on.

„Co ten váš člověk zjistil?“ zajímal se Will.

„Jen to, co jsme čekali. Tři seděli v obýváku a koukali na televizi. To bylo jednoduché. Můj chlapík je v tichosti oddělal. Pak šel do sklepa hledat Wallera a místo něho tam našel dva malé kluky.“ Franklin zavrtěl hlavou a Will na něm viděl, že je z toho skutečně zmatený. „Jeden z nich už byl mrtvý. Prý tam jenom ležel.“

Will myslel na chlapce na Lilině farmě. Předstíráním, že je mrtvý, se zachránil před dalšími nesčetnými hrůzami.

„Ten druhý sotva dýchal,“ pokračoval Franklin. „Můj člověk ho sem přivezl, aby se o něj Cayla postarala.“

Willa napadlo, jestli tuší, jak to Caylino starání vypadalo.

„Ten kluk identifikoval Mocného bělocha?“ Franklin přikývl a Will se snažil nemyslet na to, že Benjamin si musel připadat v bezpečí, protože Franklin měl policejní odznak. „Ten váš člověk vám řekl, že Waller ve sklepě není?“

„Správně. Jenže zrovna s tím klukem odcházel zadem, když zaslechl, jak Waller vpadl dovnitř předními dveřmi.“ Franklin pokrčil rameny. „Waller letěl do sklepa, aby se podíval, jestli tam pořád má prachy. Můj člověk zavřel dveře, dal na ně závoru a uvěznil ho tam. Potom odešel.“

„Proč jste chtěl Wallerovu bandu vyřídit ještě před zátahem?“

Franklinovi se nechtělo odpovídat, ale nakonec řekl: „Bál jsem se, aby se něco nestalo Leně.“

Na Willovi musely být vidět pochybnosti.

„Nejsem zvíře, člověče. Mám dvě neteře. Když mi umřel táta, pomáhal jsem vychovat svoji sestru,“ řekl Franklin. „Věděl jsem, že Lee je těhotná. Cayla často zaskakuje u doktorů za jejich sestřičky. Zaslechla, jak Jared říká Leně, že si myslí, že Lonnie je Mocný běloch.“

Will si jeho slova ještě jednou přehrál v hlavě, aby se ujistil, že jim dobře rozuměl. „Cayla ho poslouchala?“

„Ale ne. Jared stál v otevřených dveřích. Půlka čekárny slyšela, jak mluví o Lonniem.“

„A Cayla to vzala vážně, když tu svoji teorii jen tak plácl přede všemi u doktora?“

„Přesně to Cayla říkala.“

„Co jste si o tom myslel?“

„Že Jared jenom kecal.“ Franklin pokrčil rameny. „Je hrozně užvaněný. Všichni kluci od motorek jsou takoví. Myslí si, že se vyrovnají těm, co mají moc, ale vědí úplné houby.“

Will potřeboval ještě chvíli, aby informaci zpracoval. Pokud DeShawn nelhal, Lena měla pravdu. Nebyla to ona, kdo na ně tohle neštěstí uvalil. Vinu nesl Jared Long. „Věřila Lena Jaredovi?“

„Myslím, že ne. Aspoň mně ani klukům nic neřekla,“ přiznal DeShawn. „Ale když něco vyčuchá, chová se chytře. Jared jí zasel do hlavy myšlenku, takže si možná začala všímat věcí, na které dřív nekoukala. Musel jsem ji nějak zaměstnat. Hrozně chtěla dostat Wallera. Věděl jsem, že jakmile dostane příležitost zlikvidovat ho, skočí po ní.“

Willovi konečně začínalo všechno docházet. „Takže Cayla vám řekla o tom rozhovoru u doktora a vy jste sáhl po Tonym Dellovi, který je závislý na prášcích. Zatkli jste ho. Za dvě hodiny práskl Wallera a Lena měla potřebné důkazy, aby mohla vyrazit do toho drogového doupěte.“

„Já vím, že si myslíte, že mám srdce z kamene, ale snažil jsem se ji ochránit,“ vysvětlil mu Franklin. „Říkal jsem si, že když Lena dostane Wallera, bude mít papírování na půl roku. V té době by byla těhotná. A potom, až by porodila, by se třeba rozhodla být maminou na plný úvazek a nevrátila by se do práce.“

Will uvažoval, zda v životě Leny Adamsové existuje jediný muž, který by kvůli ní nebyl ochoten riskovat. „Lena potratila.“

„Já vím.“ Zdálo se, že Franklinovi je to líto. „Cayla jí zavolala a pokusila se ji přemluvit, aby si na nějakou dobu vzala volno. Neposlechla ji. Ta holka nikdy nikoho neposlouchá.“

S tím Will musel souhlasit. „A co Jared?“

„Co s ním? Dává pokuty a zametá ze silnice rozbité sklo z aut. Není schopen začít vyšetřovat.“

„Lonnie Gray to nemohl nechat jen tak,“ uhodl Will. Na vlastní oči viděl, jak drsný ten člověk dokáže být. „O rozhovoru u doktora jste mu neřekl vy, ale Cayla. Graye na rozdíl od vás přesvědčila.“

Franklin nedopověděl, ale oba věděli, že Cayla je zákeřná. Franklin se vyjádřil smířlivěji: „Cay šest let chodila s Chuckem a byla mu oporou, když umíral. Nakonec se sblížila s Lonniem. Záleží jí na něm.“

O to by se Will klidně vsadil. Cayla měla sklon k dramatičnu. „Proto jste tady. Prokazujete službu staré kamarádce.“

„Nemůžu dopustit, aby ji zavřeli. Dlužím to Chuckovi.“

Will věděl, že i mezi zločinci existují určitá nepsaná pravidla, ale připadalo mu nepravděpodobné, že by za to Cayla Martinová někomu stála. „Lonnie poslal na Lenu s Jaredem ty burany,“ řekl.

Franklin přikývl.

„Nařídil jim, aby umučili Erika Haigha.“

Franklinův obličej potemněl. „Pohodili ho jako pytel odpadků.“

„Lonnie se snaží zamést stopy,“ poznamenal Will. „Včera večer vás napadli před kinem. Někdo střílel po Vickerym. Tony Dell se volně pohybuje kolem. Mocný běloch neskončí, dokud nebudete všichni mrtví.“

„Lonnie se mě ani nedotkne. Hledal ty kluky. Věděl, že je v tom sklepě někdo našel. Oba viděli jeho obličej a poznali by ho. Netvrdím, že je to správné, ale mohlo by se mu to vymstít.“

„Bylo by něco špatného na tom, kdyby se to Lonniemu vymstilo? Kdyby přestal ubližovat dětem?“

Franklin pokrčil rameny, ale očividně nemluvil jen tak.

„Vy jste o těch dětech až do zátahu nevěděl,“ řekl Will.

„No a?“

„Rozhodl jste se zlikvidovat Sida Wallera a jeho lidi dřív, než jste se dozvěděl o těch dětech.“ Will usoudil, že obchodní model Mocného bělocha nakonec přece jenom má frančízu.

„Po Chuckově smrti se hodně změnilo,“ řekl Franklin. „Už jsme si s Lonniem nebyli tak blízcí. Nejdřív jsem si myslel, že za to může jeho zármutek, ale pak mi došlo, že je v tom něco jiného.“

„Waller a Lonnie byli pedofilové. Nedělali to kvůli penězům. Lonnie riskoval, pouze když si připravoval nové dítě.“

„Máte pravdu,“ přitakal Franklin. „Teprve po Wallerově smrti jsem zjistil, že to dělali spolu.“

„Společně pronásledovali ty děti?“

„Všechno dělali společně.“ DeShawn se zatvářil, jako by chtěl vyplivnout pachuť, kterou měl v ústech. „Lonnie tvrdil, že takhle skvěle se ještě nebavil.“

Will usoudil, že oba muži spolu vedli několik dlouhých rozhovorů, které pro DeShawna Franklina nedopadly dobře. „Před zátahem se to začalo hroutit,“ řekl. „Věděl jste, že něco je špatně a že Lonnie s Wallerem k sobě začínají mít blízko. Bál jste se, aby Lonnie nepředal podnik Wallerovi.“

Franklin si posměšně odfrkl. „Nebál jsem se. Věděl jsem, že už se to děje. Lonnie mi to oznámil před zátahem. Předtím, než Cayla zaslechla Jareda. Ještě předtím, než k těm hovadinám došlo, jsme si sedli a on mi řekl, že podle něho Waller všechno zvládá líp. Chtěl, abych tomu hajzlovi z vidlákova dělal dvojku. A ještě dělal, jako by mi prokazoval kdovíjakou službu.“ Franklin se trpce zasmál. „Přece jenom mě nemiloval jako vlastního syna.“

„Kdo tě nemiloval?“ zeptala se Cayla Martinová. S dupáním sešla po schodech a nesla velký kufr. Příliš ho nacpala a neudržela ho. Seskákal ze schodů a zastavil se až u domovních dveří.

Cayle to zřejmě nevadilo. Opatrně sešla po schodech, protože měla boty s vysokými podpatky. Vyšňořila se, nebo alespoň Willovi to tak připadalo. Těsná kožená minisukně vypadala úplně nově a hedvábná halenka měla tak hluboký výstřih, že bylo vidět růžovou mašličku na Caylině podprsence.

„Počkej v autě,“ řekl jí Franklin.

„Kdepak.“ Vytáhla z kabelky krabičku cigaret. „Musím říct, Bude, žes mě fakt nasral, když jsi nechal Benjiho takhle utýct.“

Will se podíval na Franklina, ale ten mlčel.

„Jedna rodina z Německa za něj byla ochotná vypláznout třicet táců.“

„Rodina?“ Will nevěděl, jestli je tak naivní, nebo úplně hloupá.

„Klika, že jsem si koupila tu podělanou letenku.“ Cayla si do úst strčila cigaretu, ale nezapálila ji. „Kdyby mě Shawn nevyzved ve špitále, nejspíš bych skončila v lapáku. Není to tak, brouku?“

Franklin neodpověděl. Jenom seděl na pohovce a dělal, že nedokáže vstát. V hloubi duše alespoň částečně zůstal policajtem. Pokusil se ochránit Lenu. Paula Vickeryho jenom svázal, nezabil ho. Dělal, co mohl, aby neprozradil Tonyho Della. A pak tu byl nepopiratelný fakt, že Will stále dýchá.

DeShawn Franklin s tím vším skončil. Možná to způsobily děti, možná zrada Lonnieho Graye. Každopádně byl konec.

„Kurva, Shawne.“ Cayla zřejmě vycítila, že jeho odhodlání ochabuje. Dopotácela se na vysokých podpatcích k Franklinovi. „Víš, že to musíš udělat.“

Franklin sáhl do kapsy a vytáhl z ní klíče od auta. „Nech ho na parkovišti.“

„Tak to ne, sakra.“ Cayla začala kroutit hlavou ze strany na stranu. „Tak to ne, milej zlatej.“

Franklin řekl: „Odjíždíš pryč. Co budu dělat já, je moje věc. S tebou to nemá nic společného. Dlužím to Chuckovi. Musím zařídit, že s tím nikdo nebude spojovat tvoje jméno.“

„Kuurva, nemůžeš udělat vůbec nic, Shawne, a já nehodlám zbytek svýho zatracenýho života jíst řízky.“ Cayla cvakla zapalovačem a přiblížila plamínek k cigaretě. „No tak, skonči to. Nemáme čas čekat, až si to vyříkáš se svým svědomím.“

„Nehodlám…“

Cayla popadla jeho pistoli a čtyřikrát vystřelila směrem na Paula Vickeryho.

Výstřely se odrážely od stěn malé místnosti, až se vzduch chvěl. Vickery sebou prudce trhl, když ho kulky zasáhly do zad.

Will si rukama rychle zakryl tvář a pokrčil kolena, jako by se z nějakého zákoutí jeho mozku vynořila myšlenka, že když se schoulí do klubíčka, kulky ho minou. Čekal, až na něho Cayla vystřelí. Čekal.

Nic se nedělo.

Zvedl oči a předpokládal, že pistole bude mířit na něho.

Místo toho uviděl, že Franklin Cayle zbraň sebral. Prudce oddechoval, i když se očividně nepoprali. „Do prdele, Caylo!“ zařval. „Cos to kurva udělala?“ Klekl si vedle Vickeryho a přitiskl prsty k jeho krku. „Tys ho zabila!“

„Jasně, že jo, ty hajzle.“ Cigareta Cayle poskakovala v ústech. „Zeshora jsem tě slyšela, Shawne. Úplně všechno jsi jim vykecal. Vůbec se nedivím, že ti Lonnie nechtěl přenechat podnik.“

„Drž hubu!“ Franklin na ni namířil pistoli. „Prostě drž hubu!“

Cayle vypadla cigareta z úst. „Nemiř mi tou bouchačkou do ksichtu.“

„Řekl jsem, že máš držet hubu!“ Franklin jí pistoli přitiskl k hrudníku. „Povídal jsem, že to máš nechat na mně. Že máš jednou ve svým podělaným životě držet hubu a nechat mě dělat, co umím.“

„A co uděláš, Shawne?“ zeptala se Cayla. „Půjdeš svědčit proti nám ve prospěch státu? Nebo půjdeš za poldama a omluvíš se jim?“

„Mlč.“

„Střelíš mě do prsou, Shawne? To jsi slíbil Chuckovi? Že mě zavraždíš?“ Chrlila silná slova, ale ustupovala. „Víš, že se ho musíme zbavit, nebo poběží rovnou za poldama.“

„Za žádnýma poldama nepůjde!“ zařval Franklin. „Je to kriminálník. Je v podmínce!“

Will se podíval na podlahu, aby se neprozradil. Netušil, proč ho Franklin kryje.

Neměl se to nikdy dozvědět.

Létací dveře do kuchyně rozrazil Tony Dell. Will nedokázal odhadnout, jak dlouho za nimi stál, ale očividně slyšel dost.

Třemi kroky se přenesl přes místnost a vrazil Franklinovi do krku nůž.

Franklin otevřel ústa a upustil pistoli. Jednou rukou se chytil za krk a druhou se pokusil udržet nůž na místě.

Tony mu zbraň vytáhl z krku.

Z rány vystříkl proud krve jako z vodní pistole.

Franklin padl na koleno a zalapal po vzduchu. Will slyšel, jak mu v otevřené ráně sípe dech.

„Ježkovy oči, skonči to, Tony,“ řekla Cayla.

Tonymu se ale nechtělo. Vstřebával podívanou, jakou mu skýtalo Franklinovo umírání. Očima hltal, jak mu z krku stříká krev a jak se mu chvějí prsty, když napřáhl ruku, aby mu někdo pomohl. Nakonec ztratil rovnováhu, celý se naklonil a koleno ho neudrželo. Dopadl ramenem na zem a kolem hlavy se mu rozlila krev. Prsty se mu nepřestávaly třást a ve vzduchu byl cítit čpavý zápach. Franklinův rozložitý hrudník se naposledy zvedl v nádechu, ale na výdech už bylo pozdě.

Nastal konec.

„Kruci,“ zašeptal Tony. „Myslím, že se posral.“

Cayla mu dala pohlavek. „Kolikrát ti mám volat? Přísahám, že jsem myslela, že mě Shawn před špitálem fakt zabásne. Povídala jsem ti, že je mu to proti srsti.“

„Co kdybys na mě přestala štěkat a radši mi poděkovala, že jsem nasadil vlastní krk, abych se sem dostal?“ Tony si otřel nůž do džínsů a zastrčil si ho do boty. „Na druhý straně dálnice je dvacet policejních auťáků. Musel jsem jet zadem.“

„No jo, ty chudáčku malej.“ Cayla zvedla ze země cigaretu, která stále hořela. Popadla Franklinovu pistoli a hodila ji do kuchyně. „Oddělej Buda a vem mi kufr. Jestli pojedem po vedlejškách, nestihnu letadlo.“

„Do prdele, dyť tam nemusíš být čtyři hodiny dopředu. To je pro ně, ne pro tebe,“ opáčil Tony.

„Ty jsi nikdy neletěl mimo Státy, co?“ zeptala se ho Cayla. Tonyho prozradil výraz jeho obličeje. „Hlavně sebou hoď a nezapomeň na můj kufr.“ Otevřela dveře, ale nevyšla z nich. Přistoupila k Willovi a vrazila prsty do přední kapsy jeho košile. Snažil se ani nepohnout. Cayla vytáhla klíče od Sářina BMW. „Když už, tak pojedu ve velkým stylu.“

Tony ji plácl přes zadek. „Máš recht, krásko.“

Cayla vrhla na Willa zlý pohled. Místo vysokého zpěvavého hlásku zavrčela jako stará ježibaba: „A ať to bolí, brouku. Kvůli tomuhle debilovi jsem přišla o třicet táců.“

Zabouchla za sebou dveře.

Will v nastalém tichu slyšel jakési cvakavé zvuky. Uvědomil si, že je to jeho přerušovaný dech.

Tony zavrtěl hlavou. „Ta holka je teda číslo, to ti povím.“

Will mlčel. Už dvakrát viděl, čeho je Tony Dell schopen. Když byl svědkem toho, jak bodá Erika Haigha, dokázal myslet jenom na to, že by nikdy nechtěl umřít takhle. Když teď viděl jinou možnost, nebyl si tak jistý.

Tony si zhluboka povzdechl. „Vstaň, Bude. Nebudu tě mordovat na zemi.“

Will se s námahou pokusil kleknout. Tony ho nakonec popadl za paži a trhl jím vzhůru. Will se ho snažil odstrčit, ale k ničemu to nevedlo. Měl svázané ruce i nohy. Byl v pasti. Zemře v tomhle domě, na téhle podlaze vedle Paula Vickeryho a DeShawna Franklina.

Uklidňovalo ho jedině vědomí, že Benjamin je v bezpečí na půdě. Má jeho telefon. Najdou ho a odvezou k bratrovi. Oba chlapci se brzy vrátí domů.

Ale Sáře nic nezbude. Will je stále oficiálně ženatý s Angií Polaskiovou. Soudům bude jedno, že ji celé měsíce neviděl a že najal rozvodového právníka, aby ji našel. Jeho žena na něho měla veškerá práva – nejen na jeho tělo, ale i na jeho vzpomínky. Angie s Willem vyrostla. Čistě z blízkého soužití o něm věděla víc než kdokoli jiný na světě. Byla jeho Pandořinou skříňkou, která se otevřela, pouze aby mu působila bolest.

Sára měla Willova psa, jeho kartáček na zuby a oblečení, které nechal v jejím bytě.

„Takže.“ Tony vytáhl nůž z boty. „Snad bychom to mohli skončit, ne?“ Zvedl zbraň Willovi před obličej, aby na ni viděl. Očividně to odkoukal od tlusťocha z drogového doupěte. A stejně jako předtím i teď to zafungovalo. Willovi se sevřel žaludek.

Tony se nad jeho reakcí usmál. „Bojíš se, Bude?“

Will se pokusil povolat zpátky Billa Blacka. Nemohl zemřít jako zbabělec. „Tak do toho, chlape. Neprotahuj to.“

Tony vždycky dělal opak toho, co se mu říkalo. Spustil ruku s nožem. „Řek bych, že jsi někoho pořádně nasral.“ Ukázal na Willův obličej. „Máš dva monokly a přeraženej nos. Vím, že tohle ti neudělal Junior.“

Will polkl. Pořád ho bolelo v krku. Myslel na whisku, kterou mu vnutila Sára. Měla pravdu. Bylo mu po ní lépe. Po všem, co dělala, mu bylo mnohem lépe.

„Kdo se do tebe pustil, Bude?“ zeptal se Tony.

Will věděl, že chce slyšet odpověď. Nebyla to součást jeho zabijácké hry. „Ten polda. Včera večer po mně skočil. Zmlátil mě.“ Podíval se na Paula Vickeryho. „Už to asi nezopakuje.“

Tony se zasmál. „To bylo dobrý, Bude. Řek bych, že máš pravdu.“ Začal si nožem čistit nehty. Špičkou se píchl do kůže na palci. Ani se nezachvěl a jenom se díval, jak se mu tam sbírá kapka krve. „Jak jsi přišel k tomu pěknýmu autu?“

Sářino BMW. V přihrádce měla malý technický průkaz. „Ukrad jsem ho jedný ženský v kantýně.“

„Fakt?“

„Nechala klíčky na stole. Šel jsem na parkoviště a mačkal čudlík, dokud jsem to auto nenašel.“

„To je dobrej fígl, ten si musím zapamatovat.“ Tony potěžkal nůž v ruce a pak s ním začal rychle točit. „Jedno mi nejde do hlavy, Bude.“ Ohlédl se přes rameno, jako by se chtěl ujistit, že jsou sami. „Nejsem vůbec teplej, ale všim jsem si, že se upravuješ.“ Na vysvětlenou dodal: „V klubu, když tě Denny přinutil, aby sis svlík spodky, víš?“

Will zavrtěl hlavou. „Cože?“

„Přijde mi, že chlap se takhle neupravuje, pokud nemá ženskou. Je to tak?“

Will znovu polkl. Nedokázal přijmout, že by se před smrtí měl vybavovat o svých genitáliích.

Tony dál točil nožem. „Cayla mě jednou přemluvila, abych si oholil koule. Tak příšerně mě svědily, že jsem si je málem udrbal.“ Pokrčil rameny. „Tys to asi proved líp.“

Will nevěděl, jestli se ho ptá, nebo jenom konstatuje fakta.

Tony chytil nůž za rukojeť. Usmál se, jako by mu právě něco došlo. „Pořád jsi vedle z tý dámy v Tennessee, co?“

Will se pokusil o odpověď hodnou Billa Blacka, ale pak si vzpomněl, že muže jako Bill Black by čekala přesně takováhle smrt. „Ano,“ odpověděl. „Miluju ji. Taky jsem měl do Tennessee namířeno. Nechci, aby moje dítě vyrůstalo bez táty.“

„Myslel jsem si to,“ řekl Tony. „Jenom jsi chtěl, aby žárlila. Proto sis začal s Caylou.“

Will přikývl. „Ano.“

„Přijel jsi sem, abys to Cayle řek, viď? Že mezi váma nic nebude.“

„Vím, že je to tvoje holka, Tony.“ Will zoufale hledal nějakou výmluvu, proč je tady. „Ve špitále jsem se doslech, že ji hledaj. Přijel jsem, abych jí řek, že by na sebe na chvíli neměla upozorňovat. Chtěl jsem se o ni postarat pro případ, že ty bys nemoh.“

Tony zkřivil ústa a uvažoval o jeho slovech. Nakonec prohlásil: „Jsi opravdovej džentlmen, Bude, když se o ni takhle staráš. Vždycky jsem věděl, že jsi dobrej chlap.“ Odmlčel se. „Proč odjíždíš?“

Will polkl a snažil se neotřást. „Chtěl jsem vyrazit do Tennessee hned, jak varuju Caylu. V Maconu pro mě nic není.“

„Fakt?“ zeptal se Tony. „Ty jsi chtěl zdrhnout, i když jsi v podmínce?“

„Je tu na mě moc horko. Moc mrtvejch poldů najednou. Je otázkou času, kdy se mi to pokusej přišít.“

„Vždycky s nima můžeš spolupracovat.“

„Já na svý kamarády nepráskám. A nebudu…“ Will se zarazil dřív, než začal prosit. Tonymu dělalo dobře, když lidé žadonili. „Chci vidět, jak mý dítě roste. Nemám důvod, proč se do Maconu ještě někdy vracet.“

„To je fakt roztomilý, Bude. Vsadím se, že by z tebe byl dobrej táta.“

„Nikdy jsem nechtěl nic jinýho,“ zalhal Will. Dětem se mohlo přihodit tolik zlých věcí, že žádné vlastní nechtěl. Přesto Tonymu řekl: „Můj táta ode mě utek, když jsem byl malej. Svýmu dítěti to udělat nechci.“

Tony si ho pozorně prohlížel. „Můj táta taky utek,“ řekl nakonec.

Willovi se napjaly všechny svaly na krku. Snažil se udržet hovor a vymyslet nějakou pohádku o ženě v Tennessee a jejich báječném společném životě.

Jenomže věděl, že je příliš pozdě. Tony už přestal poslouchat. Snažil se rozhodnout. Bylo to zřejmé z toho, jak těkal očima sem a tam, jako by Willovi dokázal číst myšlenky.

Nakonec si zastrčil nůž zpátky do boty. „Dávej bacha na horskejch silnicích.“

Will pootevřel ústa. Jako mávnutím proutku se vrátil dobrácký Tony.

„Slyšel jsem, že Tennessee je moc hezký.“ Tony šel ke dveřím, ale pak si vzpomněl na Caylin kufr. Musel ho popadnout oběma rukama. „Kurva, ona do toho snad zabalila úplně všechno, co bylo v baráku.“

Will mlčel.

„Mám tě rád, Bude,“ řekl Tony. „Škoda, že už tě nikdy v životě neuvidím.“ Upřeně se na Willa podíval. „Jasný?“

Will zuřivě přikyvoval. „Jasný.“

Tony vytáhl Caylin kufr ze dveří domu. Neobtěžoval se je za sebou zavřít.

Will poslouchal, jak se kufr škrábavě sune po verandě. Zakymácel se. Zavazadlo bouchlo o betonové schody a sunulo se po příjezdové cestě.

Se Sářinými klíči neuměli zacházet. Spustili alarm, ale podařilo se jim pronikavou sirénu vypnout dřív, než nabrala na hlasitosti. Několikrát se otevřely a zavřely dveře vozu.

Ozval se motor a skřípění pneumatik, když Tony šlápl na plyn.

Will si pomalu zvykal na skutečnost, že ho nikdo neubodá k smrti. Musel se opřít o ruce a pomáhat si v pohybu koleny, aby se dostal k domovním dveřím. Uviděl rozsvícená brzdová světla Sářina BMW, když Tony zpomalil, aby mohl odburácet pryč.

Dřepl si, zavřel oči a jenom dýchal. Srdce mu tlouklo tak prudce, že měl pocit, jako by mu naráželo do žeber.

Benjamin.

Chlapec byl stále na půdě.

Will na něho nechtěl volat pro případ, že by si Tony své rozhodnutí rozmyslel. Kromě toho měl svázané ruce i nohy a nemohl dost dobře vyběhnout po schodech a chytit chlapce, až z půdy seskočí.

Navíc dole ležela dvě mrtvá těla. Benjamin už zažil dost hrůz, na které nezapomene do konce života.

Paul Vickery ležel na boku. Rána v jeho hlavě přestala krvácet. Měl jasně červená zápěstí v místech, kde se mu do nich zařezával provaz.

Will přitiskl ruce k podlaze a táhl po ní kolena. Myslel na to, že se pohybuje jako housenka. Nemohl uvěřit, že před několika hodinami druhému chlapci vykládal vtip o fotbale. Teď už je nejspíš v Gradyho nemocnici a Sára je také v bezpečí. Na ničem jiném mu nezáleželo.

Will se zastavil u Vickeryho a prohledal mu kapsy, jestli v nich nemá mobil. Našel peněženku, klíče od auta a nějaké drobné, ale telefon ne. Poplácal mu na hrudník. Policista měl pod košilí něco tvrdého.

Vickery zaúpěl a Will ucukl, jako by se ho pokusil uštknout had.

„Uva.“ Vickery si vyndal z úst roubík. Utrousil ještě několik nadávek a uvolnil si límec. Will pod jeho košilí spatřil černou neprůstřelnou vestu. „Co se sakra stalo?“

„Dostal jste několik zásahů.“ Will se mu podíval na záda. Ve vestě byly uvízlé čtyři zploštělé kulky.

„Od vás?“ zeptal se Vickery.

„Ne.“ Will si znovu klekl. „Včera večer jsem vás viděl, jak se na ulici bavíte s Tonym Dellem.“

Vickery zamrkal, jako by mu nerozuměl. „To teda ne.“

„Seděl jste v bílé hondě. Tonyho auto vám překáželo v jízdě.“

„Víte, kolik bílých hond tady jezdí?“ Vickery se pokusil převalit na záda. „Proč jste mi neřekl, že jste policajt?“

„Protože mě v tu chvíli někdo příšerně mlátil.“

Vickery se zasmál, jako by to byla příjemná vzpomínka. Potom se podíval na DeShawna Franklina a veselí ho přešlo. „Tomu hajzlovi jsem bezmezně věřil.“

Will mu neřekl, že pravděpodobně dělal dobře. „Kde máte telefon?“

„V přední kapse kalhot.“ Vickery se pokusil sáhnout dolů, ale provaz mu v tom zabránil.

Will stejně věděl, že v kapse nic nemá.

Neochotně se doplazil k Franklinovu tělu. Mrtvému přestala téct krev, když se mu zastavilo srdce. Z rány na krku mu jenom odkapávala. Will se snažil neotřást, když začal tělo prohledávat. Se zápěstími těsně u sebe to neměl snadné. Uběhla celá věčnost, než v kapse Franklinovy košile objevil telefon.

Ani se na přístroj nepodíval a odskočil od mrtvého. Telefon musel držet oběma rukama. Palcem přejel po displeji. Místo klávesnice se na něm objevila ikona mikrofonu. Červené tlačítko pod ní blikalo. Objevily se stopky odčítající sekundy a pod nimi rovná čára jako na displeji kardiografu.

Čára se zahýbala nahoru a dolů, když Will sdělil Vickerymu: „Myslím, že nás nahrál.“

Vickery zavrtěl hlavou, ale neodpověděl.

Dvanáct minut a třiadvacet sekund. Tak dlouho zařízení nahrávalo. Franklin ho musel zapnout, když se Will probral po zásahu taserem.

„Tak zavoláte někomu, nebo co?“ řekl Vickery.

Will se dotkl červeného tlačítka a stopky zmizely. V operačním systému telefonu se neorientoval, ale všechny si byly hodně podobné. Palcem se dotkl ikony domu a pak symbolu telefonního sluchátka. Objevila se klávesnice. Will vyťukal Faithino číslo, a zatímco čekal na spojení, položil si ruku na obličej.

Vzala to hned po prvním zazvonění. „Co je, Frankline?“

„To jsem já,“ řekl jí Will. „Jsem v Caylině domě.“

„Wille?“ zatrylkovala Faith. „V lesích tě hledá šedesát policajtů. Nemůžeme stanovit přesnou polohu tvého telefonu.“

„Musíte vyhlásit pátrání po Sářině autu. Ukradli ho Tony Dell s Caylou Martinovou. Po vedlejších silnicích jedou na letiště v Atlantě. Na terminál pro mezinárodní lety. Martinová letí do Německa.“

Faith se neobtěžovala zakrýt telefon, když svému týmu udělovala rozkazy. Jakmile skončila, zeptala se Willa: „Co Benjamin?“

„Je v bezpečí.“ Will se podíval na Paula Vickeryho. Stále mu nedůvěřoval. „Co ta druhá věc?“

„Jsou v Gradyho nemocnici. Sára mi před hodinou zavolala. Oba jsou v pořádku.“

Will pocítil úlevu.

„Chlapec začal v sanitce mluvit,“ pokračovala Faith. „Jmenuje se Aaron Winser. Amanda měla pravdu, jeho rodiče žijí v Newfoundlandu. Zrovna se nepěkně hádali o to, kdo dostane děti do péče. Otec odjel na ryby a matka se domnívala, že kluky unesl. Policie se ho chystala zatknout.“ Faith si nejspíš uvědomila, že mluví příliš rychle. Trochu zpomalila. „Rodiče jsou na cestě do Atlanty. Ježkovy oči, Wille. Tys mě k smrti vyděsil.“

„Počkej.“ Will už nemohl dál klečet. Nechtěl si sednout, a tak se opřel o zeď a pomalu se postavil. Vickery sledoval každičký jeho pohyb. Z dálky k nim dolehl zvuk sirén.

„Jak daleko jsou policejní auta?“ zeptal se Will.

„Budou tam nejpozději za pět minut. Zavolej Sáře,“ odpověděla Faith.

„Nejspíš nemá čas.“

„Nebuď pitomý.“

Když zavěsila, v telefonu to cvaklo. Will se podíval na Paula Vickeryho. Stále ležel na zádech s lokty a koleny pokrčenými v nepříjemném úhlu.

„Co kdybyste mi pomohl? Příšerně to bolí,“ ozval se Vickery.

„Rozhodně to tak vypadá.“ Will cítil, že provaz, který se mu zařezává do kotníků, trochu povolil. Po několika neúspěšných pokusech se mu podařilo odskákat do kuchyně.

„Kam jdete?“ zařval Vickery. „Vraťte se!“

Will se nezastavil, dokud se za ním nezavřely létací dveře. Opřel se o kuchyňskou linku, aby popadl dech. Také se jí potřeboval přidržet, protože skákání bylo náročnější, než se zdálo.

Na telefonu DeShawna Franklina se objevil spořič displeje. Byl to obrázek dvou holčiček s ušima Mickeyho Mouse. Will nechtěl myslet na to, jak někdo Franklinovým neteřím vysvětlí, co se stalo jejich strýci. Prstem přejel po displeji a vyťukal Sářino číslo.

Byla zvyklá, že jí na služební telefon volají podivíni. Přesto její hlas zněl podrážděně, když se ohlásila: „Doktorka Lintonová.“

„Jsem v pořádku,“ řekl Will tónem, z něhož bylo zcela zřejmé, že nemluví pravdu.

„Určitě?“

„Jo.“ Teď, když ji slyšel, mu všechno začalo docházet. Sára ho na poslední chvíli zachránila.

„Wille?“

„Všechno je v pořádku,“ řekl silnějším hlasem. „Jenom mám poněkud svázané ruce.“ Musel se držet, aby se svému vtipu nezasmál, zejména protože si byl jistý, že Sáře by to moc legrační nepřipadalo. „Ale nevím, co je s tvým autem.“

„Lásko, myslíš, že mi záleží na nějakém autě?“

Will doufal, že bude mít stejné pocity i ve chvíli, až zapne televizní zprávy a uvidí v nich své BMW, jak jede po I-75. „Jsi v nemocnici?“

„Jsem doma. Denise mě svezla, zatímco Amanda vyslýchala chlapce. Vrací se do nemocnice a zůstane tam s Aaronem, dokud nepřijedou jeho rodiče. Řekla ti o tom Faith?“

„Ano.“ Will zavřel oči. Těšilo ho, že Sára je v bezpečí domova. „Co děláš?“

„Ležím na pohovce. Chtěla jsem se osprchovat, ale mám pocit, jako by mě přejel náklaďák. Všechno mě bolí, takže se sotva pohnu.“

Will myslel na předešlý večer. „Můžu za to já?“

„Trochu,“ přiznala. „Kdy se vrátíš do Atlanty?“

„Dneska večer.“ Will se v tu chvíli rozhodl, že pokud to bude nutné, dá kvůli tomu výpověď. „Zavolám ti, až budu deset minut od města.“ Rukou zakryl spodní část telefonu, což nebylo tak složité, když měl zápěstí těsně u sebe. Přesto ztišil hlas. „Až zavolám, natoč vanu,“ požádal Sáru.

Překvapeně odpověděla: „Dobře.“

„Až přijedu, chci, aby sis do ní se mnou vlezla.“

Tentokrát přitakala trochu jiným tónem.

„Potom si promluvíme.“

Znovu změnila tón hlasu. „Budeme jenom mluvit?“

„Odpovím na všechny tvoje otázky.“

„Na všechny?“ zopakovala po něm. „To nám vystydne voda.“

„Připustíme teplou,“ odpověděl. „Myslím to vážně, Sáro. Žádná další tajemství.“ Vyhlédl z kuchyňského okna a v dálce uviděl přijíždějící policejní auto, kolem něhož se zvedala oblaka prachu. Jeho rozhodnost začínala slábnout. Připadalo mu, jako by našlapoval na visutém laně. Měl tak zpocené ruce, že v nich sotva udržel telefon.

Přesto se mu podařilo říct jednu věc, kterou jí měl povědět nejdřív. „Důvěřuju ti.“

Sára neodpověděla, ale Will v telefonu slyšel její dech.

Začalo se mu svírat hrdlo. Nejspíš by měl zavěsit. Chtěl to udělat, ale zeptal se: „Co myslíš? Zní to dobře?“

„Lásko,“ vydechla. „Myslím, že je to skvělý způsob, jak začít zbytek našich životů.“

17. kapitola

O PĚT DNŮ POZDĚJI

Macon, Georgie

Lena seděla u stolu naproti dalšímu vyšetřovateli z oddělení pro vnitřní záležitosti. Brock Patterson byl černobíle oblečený a připomínal jí ženu, která ji vyšetřovala před týdnem. Mají snad nařízený způsob oblékání nebo všichni v noci potají pracují jako číšníci? Pokud berou tolik, co Lena, je to docela dobře možné.

„Vyšetřovatelko Adamsová?“ ozval se Patterson. Očividně se Leny na něco ptal. Přestala ho vnímat, když zjistila, že má při výslechu tendenci opakovat se. Každých dvacet minut jí položil stejnou otázku jako předtím, jenom změnil tón hlasu nebo použil jiná slova.

Kdy jste našla toho chlapce?

Toho chlapce jste našla kdy?

Kde byl ten chlapec, když jste ho našla?

Chlapec. Aaron Winser. Už se nacházel v bezpečí, ale všichni byli tak vyděšení, že nedokázali jeho jméno vyslovit nahlas, aby se neobjevilo v záznamu.

Lena na něho po pravdě už nikdy nechtěla ani pomyslet. Ne ze zášti, ale z pudu sebezáchovy. Čtyři dny dokola omílala každičký příšerný detail z drogového doupěte – mrtvá těla, chladný strach, který jí sevřel žaludek, když zírala na Sida Wallera. Nejhorší ze všeho byla chvíle, kterou vypustila během prvního vyšetřování – chvíle, kdy našla toho chlapce.

Stále ji pronásledovaly hrozné sny, v nichž odtrhla desku ve sklepě a uviděla dvě vyděšené oči. Aaron měl zorničky černé jako uhel a zasazené do načervenalých bělm. Když ho Lena vyndala z díry, neřekl jediné slovo. Připadal jí velice lehký, jako by držela deku. Chovala ho v náruči a chlácholivě na něho mluvila. Nikdy v životě na sobě nepozorovala mateřské sklony, ale s Aaronem jí to připadalo přirozené. Pohladila ho po vlasech a políbila ho na suché čelo. Rukou mu podepírala záda a cítila, jak mu rychle tluče srdce. Myslela na malou fazolku navždy zachycenou na ultrazvukovém snímku, kterou si uložila do počítače v kanceláři.

„Vyšetřovatelko Adamsová?“ oslovil ji Patterson. „Mohla byste se prosím soustředit?“

„To se nemůžete prostě podívat do svých poznámek a napsat si, co jsem vám řekla poprvé?“

„Poprvé, když jsem vás vyslýchal, nebo poprvé, když jste nelhala?“

Měl pravdu.

Lena se opřela. Židle byla nepohodlná. Místnost měla studené stěny z tvárnic, natřené malířskou barvou, u podlahy je lemovala odřená vinylová lišta. Zadívala se na zrcadlo za Pattersonem a uvažovala, kdo je asi sleduje. Poslední spor s krysí četou se odehrál v zasedací místnosti. Když teď Lonnie Gray seděl ve vězení, k celému policejnímu sboru se chovali jinak.

Na stole stála poloprázdná láhev koly. Lena se zhluboka napila a postavila ji zpátky. „Povězte mi, proč se tohle stalo.“

Patterson svěsil koutky úst. Vypadal jako zamračený smajlík.

„Nikdo mi není schopen říct, proč mě a Jareda napadli,“ řekla Lena. „Bylo to kvůli tomu chlapci? Mysleli si, že víme, kde je?“

Patterson neustoupil, což se dalo čekat. „Ptát se mám já.“

„A mám já opravdu odpovídat?“ zeptala se Lena. Už měla plné zuby neinformovanosti. Nedokázala myslet na nic jiného. Co provedla, že se jim tohle stalo? Jaké hloupé chyby se dopustila? Kterého hajzla naštvala?

„Málem mi zabili manžela,“ řekla Pattersonovi. „Napadli mě v mém vlastním domě. Nemyslíte, že si zasloužím vědět proč?“

„Ten útok vyšetřuje můj kolega. Jak jistě víte, my dva jsme tady kvůli něčemu jinému.“ Patterson nasadil neproniknutelný výraz bankéře, který klientovi odmítá dát půjčku. „Když budete spolupracovat, hodně vám to pomůže při…“

„Při čem?“ přerušila ho. „S tímhle jsem neměla nic společného. Plnila jsem příkazy své nadřízené.“

„Lhala jste pod přísahou.“

„Vážně?“ Lena se usmála. Na to byla příliš opatrná. První vyšetřovatelka se na chlapce nezeptala. Pokud jí bylo známo, neexistoval žádný zákon, který by člověku přikazoval, že musí dobrovolně poskytnout informace.

Patterson se opřel. Očividně se snažil napodobit její uvolněné chování. „Oba jsme na stejné lodi, vyšetřovatelko Adamsová.“ Snažil se mluvit rozumně, ale oba věděli, že má své želízko v ohni. Kdyby dokázal potřít další nepoctivé policajty, čekalo by ho pořádné povýšení. Od začátku dával jasně najevo, že Leně nedůvěřuje. „Jenom chceme mít jistotu, že pan Gray bude opravdu odsouzen. Připadá mi, že sledujeme stejný cíl.“

„Pan Gray,“ zopakovala po něm Lena. Nikdo o něm už nemluvil jako o náčelníkovi. Nikdo se k němu nehlásil. „Mým cílem je vrátit se za manželem. Mimochodem je mu líp. Jsem ráda, že vás to zajímá.“

Patterson si přitiskl bradu na hrudník. Udělal to pokaždé, když ho odrazila. Projevoval tak, že neví, jak dál. Krátce vydechl ústy a pak sklepl dohromady několik papírů na stole. „Za chvilku se vrátím,“ řekl a vstal. „Klidně si dojděte na toaletu, jestli potřebujete.“

Když odcházel, Lena zasalutovala. Očividně se šel poradit s tím, kdo se schovával za zrcadlem. Nejspíš to byla Amanda Wagnerová. Zástupkyně ředitele bude zatčení Lonnieho Graye považovat za svůj úspěch, ačkoli ve skutečnosti si uznání zasloužil Will Trent. On riskoval život.

Také Leně zabránil v zabití člověka.

Lena si ruce krví nepotřísnila poprvé, ale když se vrhla na dva burany, kteří se jí vloupali do domu, bylo to jiné. Když o tom příliš dlouho přemýšlela, znovu začala žíznit po krvi. Cítila, jak se v ní vzdouvá touha s někým si to vyřídit. Napjala svaly a zaťala ruce v pěst. I ve chvíli, kdy na jednotce intenzivní péče stála u Jaredovy postele, bojovala s nutkáním sejít o patro níž a dodělat zrůdu, která chtěla zabít jejího manžela.

I když Jared přežil.

Doktor jí sdělil, že Jared se nějakým zázrakem úplně uzdraví. Čekalo ho několik měsíců fyzioterapie, ale pomohlo mu pevné zdraví a mládí. Tytéž dvě věci teď samozřejmě pracovaly proti němu. Jared byl necelých šestatřicet hodin doma a už začínal dělat nepřístojnosti – zůstával moc dlouho vzhůru, příliš se pohyboval a strkal nos do jejích záležitostí.

Nejradši by ho poslala k matce. Lena k ní už necítila takovou nenávist jako dřív, možná proto, že jedině díky Darnell Longové měla funkční kuchyni. Jaredova matka naštěstí zřejmě chápala, že mezi sebou udrží příměří, pouze pokud budou vzdálené desítky kilometrů. Odjela do Alabamy a zůstane tam. Pokud bude Lena mít štěstí, Nell se do Maconu vrátí až na soudní proces.

Ačkoli Lena si myslela, že žádný proces nebude. Zrovna dnešního rána se druhý střelec, Fred Zachary, rozhodl za nižší trest spolupracovat s policií a udal burany z Tipsie’s. Chlapi zatím odmítali mluvit, ale nejspíš bylo pouhou otázkou času, kdy začnou.

Zůstával Tony Dell, pan Práskač, který dal jasně najevo, že o žádnou dohodu s policií nestojí. Přiznal, že té noci, kdy Jareda postřelili, byl na ulici. Přiznal, že ubodal Erika a DeShawna. Potvrdil všechno, co DeShawn prozradil Willu Trentovi o Mocném bělochovi a Sidu Wallerovi. V podstatě udal všechny včetně sebe. Nebude trvat dlouho a někdo se rozhodne, že Dell by měl zavřít zobák. Lena usuzovala, že se rozhodl spáchat sebevraždu. Tony Dell totiž neměl co ztratit.

Atlantská policie Della s Caylou Martinovou dohnala před mezinárodním terminálem na letišti Hartsfielda a Jacksona v Atlantě. Dell byl očividně psychopat, ale zároveň měl silnou vůli přežít. Věděl, že je po všem. Zvedl ruce nad hlavu a vystoupil z auta.

Cayla Martinová se nehodlala vzdát tak snadno. Skočila za volant a pokusila se policii uniknout. Bohužel vjela do protisměru. Lena uvažovala, co asi zdravotní sestře prolétlo hlavou, když uviděla, jak se přímo proti ní řítí autobus. Podle hlášení o nehodě se zhruba dvě sekundy před čelní srážkou Martinová pokusila otočit volantem. Lena věděla, jaké to je, když si člověk myslí, že zemře. Dvě sekundy představovaly celou věčnost. Martinová nebyla připoutaná. V další sekundě nejspíš po hlavě vletěla do autobusu a srazila si vaz o opěrku sedadla.

Lena si nedokázala pomoci, ale nejlepší jí na tom nepřipadala brutální smrt Martinové, ale skutečnost, že BMW Sáry Lintonové za pětašedesát tisíc dolarů se proměnilo v nejdražší Rubikovu kostku na světě.

Lenu v hrdle zalechtal smích, když se zvedla ze židle. Začala přecházet po místnosti a nutila se nepočítat kroky, protože už věděla, že prostor je přes tři a půl metru dlouhý a tři metry široký. Podívala se do kamery a usmála se, i když v duchu vrčela. Chtěla se prokousat hromadou papírů na svém stole a podívat se na Jareda. Toužila jet domů a dělat věci, které jí pomáhaly cítit se jako normální člověk – vysmýčit celý dům, vyprat a obstarat předzahrádku. Za chvíli začne zima. Lena by nejspíš měla vytrhat petúnie, ale teď neměla sílu cokoli sprovodit ze světa.

V poslední době se zúčastnila příliš mnoha pohřbů.

Tělo DeShawna Franklina bylo bez ceremonií zpopelněno v krematoriu za Maconem. Kromě funebráka mu přišla na pohřeb jenom Lena. Jeho sestra si nepřála, aby se s ním rozloučily její děti. Jeho bývalá žena nehodlala ani vyslovit jeho jméno a současná manželka se nechtěla ukazovat na veřejnosti. Jared nechtěl, aby tam Lena šla, ale ani jí to nezakázal. V životě udělala spoustu chyb a říkala si, že DeShawn se nakonec pokusil zachovat správně. Zapnul nahrávání na svém mobilu. Lena nevěděla, co všechno zaznamenal – nevěděl to nikdo na celé stanici – ale DeShawn podle všeho Willu Trentovi poskytl dostatek důkazů k tomu, aby se mu podařilo zničit organizaci Mocného bělocha. Jen tímhle detailem si DeShawn vysloužil, že ho do nebe sledovaly dvě rozjasněné oči.

Eric Haigh dopadl o poznání jinak. Stát ho očistil těsně před včerejším pohřbem, takže ho vypravili, jak se sluší a patří. Doprovodili ho kolegové ve svátečních uniformách a kompletní policejní eskorta. Lena odhadovala, že není jediná z přítomných, kdo myslí na to, že naposledy šli na pohřeb Chucku Grayovi. Lonnieho syn před třemi měsíci zemřel na leukémii. Lena při obřadu plakala – ne proto, že by Chucka měla ráda. Byl to rozmazlený hajzl, jak se dalo čekat u náčelníkova syna. Bylo jí hrozně líto Lonnieho Graye.

Předpokládala, že Lonnie se určitě velice lituje. Obhajovala ho vynikající právnická firma, ale i když byl chytrý, dopustil se jedné obrovské chyby. Podle Leny ho zničila jeho arogance. Lonnie si nikdy nemyslel, že by GBI mohla zabavit jeho domácí počítač. I kdyby nevraždil, neunášel děti a neobchodoval s drogami, státní policie na jeho pevném disku našla tolik dětské pornografie, že za to mohl jít sedět na sto let.

Pitomý, úchylný zmetek.

Lena minulý měsíc s Lonniem startovala a taky absolvovala běh na deset kilometrů. Vybírali peníze na výzkum leukémie. Lonnie byl o třicet let starší, ale do cíle doběhl dřív než ona. Lena si vychutnávala představu, že jeho silné srdce bude vesele tlouct, aby Lonnie mohl do konce svého bídného života sedět za mřížemi. Doufala, že nějaký velký, odporný kriminálník Lonniemu Grayovi udělá přesně to, co provedl Marii Sorensenové a všem nebohým dětem. Doufala, že mu to ve vězení budou dělat každou sekundu každého dne, dokud nepadne vyčerpáním. A oni ho seberou a začnou znovu.

Lena by si ráda myslela, že Lonnieho uvěznění pomůže mámě Marie Sorensenové a rodině Winserových lépe v noci spát, ale ze zkušenosti věděla, že někteří démoni člověka nikdy neopustí.

Dveře se znovu otevřely. Patterson v nich stál s jednou rukou na klice. Dovnitř nevešel. Tvářil se velice naštvaně, což bylo naprosto výmluvné.

„Zdá se, že krysa žádný sýr nedostala,“ poznamenala Lena.

Nečekala na Pattersonovu reakci. Prošla kolem něho a zazubila se na něj stejně jako před chvílí na kameru. Věděla, že by neměla pokoušet štěstí. Ještě jí nic neprošlo, ale pokaždé, když člověk odešel od krysí čety s neporušeným odznakem, měl důvod k oslavě.

Když na chodbě uviděla Denise Bransonovou, úsměv jí okamžitě zmrzl na rtech. Věděla, že Denise je v budově, ale ze všech sil doufala, že tu ženskou už nikdy v životě neuvidí. Její modlitby ovšem běžně zůstávaly nevyslyšeny.

Nikdy Denise Bransonovou neviděla tak nesvou. Nebyl na ni příjemný pohled. Přešlapovala z jedné nohy na druhou a nedívala se Leně do očí. Působila poníženě, jako by jí za poslední čtyři dny tolikrát dali co proto, že zapomněla, jaké to je znovu se narovnat.

„Paní Bransonová?“ řekl Patterson.

Mluvil naštvaně, což se Leně nelíbilo. Kdyby mlčel, Lena by s Denise nejspíš už nikdy nepromluvila. Takhle se jí zeptala: „Nepotřebuješ si zajít na toaletu?“

Denise její otázka očividně překvapila. Přesto přikývla a obě vyrazily na místo, kam za nimi Brock Patterson nemohl. Lena viděla zklamaný výraz jeho obličeje, když se za nimi zavíraly dveře dámských toalet.

Denise šla k jádru věci. Její hlas měl tón člověka, který je zvyklý se omlouvat. „Promiň. Pro to, co jsem ti udělala, nemám žádnou omluvu.“

„Ale?“ vybídla ji Lena.

„Žádné ale,“ řekla rezolutně Denise. Přestala se sebevědomě naparovat. „S tím chlapcem jsem tě oklamala. Zatáhla jsem tě do toho, i když jsi o tom nic nevěděla. Poslala jsem na tebe krysí četu, i když jsi nic neprovedla.“

Lena jí položila otázku: „Proto se pokusili zabít mne a Jareda? Protože si mysleli, že vím, kde ten kluk je?“

Denise zavrtěla hlavou a pokrčila rameny. „To nevím, Lee. Nechápu, proč místo po mně šli po vás.“

Lena pořád docházela ke stejnému závěru. Připadala si jako pes, který honí svůj vlastní ocas. „Komu jsi o chlapci ještě řekla?“

„Přátelům. Lidem, kterým jsem mohla věřit.“

„Myslela jsem, že k nim patřím.“

Tentokrát měla Denise připravenou výmluvu. „Myslela jsem si, že tě chráním.“

„To je lež,“ řekla Lena. „Nevěřila jsi nikomu v práci. Ani mně, ani Lonniemu. Věděla jsi, že je něco špatně. Myslela sis, že je mezi námi špicl, a podle tebe to mohl být kdokoli včetně vedení.“

Denise si ztěžka povzdechla. Vypadala, jako by nedokázala sebrat dost sil, aby se dál přela.

„Podezírala jsi Lonnieho, že je Mocný běloch?“ zeptala se Lena.

„Nevím,“ přiznala Denise. Lena z výrazu jejího obličeje poznala, že nelže. „Připadalo mi zvláštní, že Mocný běloch vždycky zjistí, co chceme udělat. Myslela jsem si, že to možná dělá některá Lonnieho sekretářka nebo někdo z tvého týmu.“

„Nebo já?“

Denise se zadívala kamsi za Lenu. „To jsem si nemyslela, ale šlo o hodně, takže jsem nechtěla riskovat.“

Lena si Denise Bransonovou prohlížela a již poněkolikáté ji napadlo, že se vlastně dívá na sebe samu před pěti lety. Stará Lena by se určitě pokusila všechno vypátrat sama. Nikomu nedůvěřovala a o nikoho se neopírala. Nikdy od nikoho nežádala pomoc. Myslela si, že na celém světě existuje jediná osoba, která dovede věci dělat správně. Stále k tomu měla sklony. Strávila hodně času bojem se svými přízemnějšími popudy. Někdy zvítězila. Často prohrávala. Uklidňovala se vědomím, že se alespoň snaží.

„Slyšela jsem, že Lonnie byl u starosty, když si pro něho přišli,“ řekla Lena. „Vyvedli ho rovnou ze dveří radnice, aby ho všichni hezky viděli.“

Denise se pousmála. Očividně o tom věděla. „Zatkla ho ta blondýnka, agentka Mitchellová. Vsadím se, že ho celou dobu kopala do prdele.“

Lena o tom nepochybovala. „Kdyby Lonnie byl jen z poloviny takový chlap, jak se dělal, našel by si způsob, jak se zabít, a ušetřil by soudům starosti.“

„Kdybych měla kudlu, udělala bych to sama.“

„Tak to se za mne postav do fronty.“ Lena dlouze vydechla. „Už s tím hajzlem nehodlám ztrácet čas. Jak se mají ti kluci?“

Denisin obličej se rozzářil čirou radostí. „Jsou v pořádku, Lee. Aarona jsem osobně předala jeho mamince do náruče. Má kolem sebe rodinu a bratra. Bude to pro ně hodně těžké, ale mají jeden druhého.“

Lena znovu měla ten zvláštní pocit, že se dívá na sebe. Žonglování s míčky stálo za to, když je člověk dokázal udržet ve vzduchu. Sledovat je, jak létají vzduchem, bylo lepší než jakákoli droga. Opojení samozřejmě nikdy netrvalo dlouho. Nikdo nedokázal dlouho žonglovat s mnoha míčky najednou. Když člověku jeden upadl, chtělo se mu umřít. Když následoval druhý, cítil se špatně. Potřetí a počtvrté si našel jiný míček, vyhodil ho do vzduchu a pokračoval.

Leně v životě upadlo tolik míčků, že už je přestala počítat.

„Odpouštím ti,“ řekla.

Denise se zatvářila překvapeně a pak obezřetně. „A co?“

„Vůbec nevím,“ přiznala Lena. Byla živým důkazem toho, že druhé šance existují, ale nikdy nebyla schopná uznat, že by to mohlo platit i pro někoho jiného než pro ni. Když ztratila Jeffreye Tollivera, mnohému se naučila, ale možnost ztráty Jareda ji srazila k zemi.

„Chceš o tom přemýšlet?“ zeptala se Denise.

„Ne,“ odpověděla Lena zcela po pravdě. „DeShawn a Eric jsou mrtví. Z Lonnieho se vyklubal satan. Paul zažádal o místo u atlantské policie. Jared málem umřel.“ Leně se v krku utvořil knedlík. Svou fazolku vynechala, ale vzpomínka na ni byla stále čerstvá. „Myslím, že si nemůžu dovolit ztratit někoho dalšího.“

Denise zůstávala skeptická. „Za to, že vás s Jaredem málem zabili, nejspíš můžu já. Málem tě kvůli mně vyhodili. Jediné štěstí je, že ti pitomci z vnitřních věcí ti uvěřili.“

„Myslíš, že mi věří?“ Lena se zasmála. „Neskončila jsem na ulici nebo ve vězení jenom díky tomu, že mi nemůžou nic dokázat.“ Přistoupila k umyvadlu a otočila kohoutkem. Tekla z něj ledová voda. Lena se sehnula a napila se.

„Vím, že jsem nebyla dobrá kamarádka,“ řekla Denise a ztišila hlas. „A vím, že sis lecčím prošla. Před tímhle vším.“

Lena zavřela vodu. Denise nebyla jediná, kdo měl potíže s důvěrou. Lenu nikdy nenapadlo, že by s někým mohla mluvit o ztrátě svého dítěte – s Jaredem, s Denise nebo sama se sebou. Po pravdě jí to připadalo jako příliš velký nezdar, jako něco, za co by se měla stydět.

I kdyby takový pocit neměla, nehodlala si vylévat srdce na dámských záchodech na policejní stanici.

„To nic,“ odpověděla. „Musela jsem si tím projít sama.“

„Chápu.“ Denise také nehodlala sedět se založenýma rukama. „Kdyby sis chtěla promluvit, jsem tu pro tebe.“

Lena se podívala na svou ruku. Položila ji na umyvadlo, místo aby si ji přitiskla na prázdné břicho. Uvažovala, zda se věci mění postupně. Sestra od doktora Benedicta měla v jedné věci pravdu – bolest nezmizela, ale došlo k určité změně.

Znovu dlouze vydechla, podívala se do zrcadla nad umyvadlem a pomyslela si, že od chvíle, kdy všechno začalo, zestárla o dvacet let. „Jared mi příšerně leze na nervy. Docela ráda se vymluvím, že musím někam jet.“

Denise zachytila její pohled v zrcadle. „Já taky.“

Lena čekala.

Denise si odkašlala a s námahou promluvila. „Jmenuje se Lila. Nějakou dobu spolu chodíme.“

Lena nenaléhala. „Jak dlouho tě tu budou vnitřní záležitosti držet?“

„Jak dlouho bude třeba.“

„Až skončíš, zavolej mi. Zajdeme si k Barneymu.“

Denise odvrátila zrak a zase se začala tvářit zničeně. K Barneymu chodili samí policajti. Rozhodně nechtěla, aby ji viděli muži, jimž kdysi velela.

„Víš co?“ Lena popadla několik papírových utěrek. „Pokud vím, byla jsi jediná z celého sboru, kdo poznal, že s Lonniem něco nehraje. Tomu unesenému klukovi jsi zachránila život. Ukryla jsi ho do bezpečí a vrátila jsi ho rodině. Matka Marie Sorensenové už ví, jak vypadá ten, co si říká Mocný běloch. Zbavila jsi ulice krutého predátora. Dala jsi to státu jako dáreček, na němž stačí rozvázat stužku.“ Hodila použité utěrky do koše. „Je to tak? Udělalas to?“

„Je to jedna z možností, jak to říct.“

„Pokud vím, je to jediná možnost, jak to říct každému pitomci, který se zeptá.“

Denise zavrtěla hlavou. Věděla, kam Lena míří. „Lidi z vnitřních záležitostí ve mně hrdinku vidět nebudou, Lee. Co nejdřív mě vyhodí.“

„V tom případě jim řekneš, že půjdeš do televizních novin na každé stanici, která tě vezme. Klidně do celonárodní televize, kruci. Nebo do Kanady. Povíš jim, jak jsi toho chlapce zachránila, a pak je pošleš za maconskou policií, ať jim vysvětlí, proč tě za to vyhodili.“ Lena se při té myšlence zasmála. „Když budou potřebovat někoho, kdo by to dosvědčil, dej jim moje telefonní číslo.“

Denise na ni nepokrytě zírala. „Ty jsi fakt bláznivá, víš to?“

„Možná.“ Lena položila ruku na dveře, ale neotevřela je. „Ve stejné situaci jako ty jsem se ocitla tolikrát, že vím, jak se z ní vysekat.“

„Ty si vážně myslíš, že to zafunguje?“

„Nikdy nepodceňuj averzi moderní policie vůči negativnímu mediálnímu obrazu,“ odpověděla Lena a pomyslela si, že by si to mohla nechat vytesat na pamětní desku vedle kanceláře. „Nedovol jim, aby ti sáhli na důchod. Po tom půjdou ze všeho nejdřív. Nepřipusť, aby ti nechali nižší hodnost, než je vyšetřovatel.“ Lena se usmála, protože ji něco napadlo. „Jakou má podle tebe Paul šanci, že ho vezmou do sboru v Atlantě?“

Denise se také usmála. „Běloch, chlap, bývalý voják? Rozvinou před ním červený koberec.“

„Každopádně budu potřebovat nového parťáka.“

„Trochu pepře a soli?“

„Spíš jako Chico and the Man.“ Lena otevřela dveře a podruhé toho dne jí zmrzl úsměv na tváři.

O stěnu se opíral Will Trent s úplně rozbitým obličejem. Měl na něm černé a modré podlitiny a tmavě červené fleky, jež velikostí a tvarem odpovídaly kloubům na mužské ruce.

„Kvůli tomu pivu mi zavolej,“ řekla Lena Denise.

„Určitě se ozvu.“ Denise se na Willa ani nepodívala a vyrazila k výslechové místnosti. Ve dveřích hlídkoval Patterson. Vrhl na Lenu nepřátelský pohled. Nejradši by na něho vyplázla jazyk.

Will počkal, až Denise zavře dveře, a pak Leně řekl: „Vidím, že Jared už je v pořádku.“ Musela se tvářit zmateně, protože dodal: „Právě jsem ho zahlédl, jak jde do šatny.“

Lena zaťala zuby. Ona snad Jareda zabije! Po všem, co její pitomý manžel přežil, ho nakonec zaškrtí holýma rukama.

Will kývl do chodby směrem k Denise. „Ustojí to?“

„Co myslíte?“ zeptala se Lena. Neútočila na něho. V Denisině případě bude mít rozhodující vliv stát.

„Podle mě má místní policie dost špatnou pověst i bez toho, aby naštvala někoho, jako je Denise Bransonová,“ podotkl Will.

Kolik toho slyšel, když stál na chodbě? „Připadá mi, že je připravená přijmout následky.“

„Ze zkušenosti vím, že takoví lidé většinou nezůstanou dlouho poražení.“ Will se na ni významně podíval. Oba věděli, že Lena je zvyklá vstávat z popela.

„Fajn.“ Lena se podívala na hodinky, i když jediné, co teď potřebovala udělat, bylo popadnout svého pitomého manžela za límec a odtáhnout ho domů. „Nechám vás pracovat.“

„Už jsem skončil. Čekám tu, abych si s vámi promluvil.“

Lenu zaplavila hrůza. „O čem?“

„Chci vám říct, že jste měla pravdu.“

Zasmála se, protože si myslela, že to je nějaký vtip. „V čem?“

„S tím útokem. Lidi z vnitřních záležitostí chtěli, abych počkal, až budete očištěná, a řekl vám to až pak.“

Lena se přestala smát. „Co mi máte říct?“

„Že jste to nezavinila. Ti dva muži tehdy v noci vrazili do vašeho domu, protože Jared něco řekl, když jste byli u doktora.“

Leně jeho slova nedávala smysl. Jako by mluvil japonsky.

Will jí to vysvětlil: „Za zdravotní sestru u doktora Benedicta zaskakovala Cayla Martinová. Zaslechla, jak Jared mluví o Mocném bělochovi.“

Lena údivem otevřela ústa dokořán. Cayla Martinová. Když Lena před třemi dny to jméno zaslechla, připadalo jí povědomé, ale vůbec si to nespojila. „Myslela jsem, že pracuje jenom v nemocnici. Že je to nevlastní sestra Tonyho Della.“

„U doktora Benedicta pracovala na půl úvazku,“ řekl Will opatrně, jako by to vysvětloval malému dítěti. „Cayla zaslechla, jak vám Jared povídá, že Lonnie Gray je Mocný běloch.“

„To ne.“ Lenu v krku zaškrábal chraptivý smích. Rozhovor jí čím dál tím víc připadal jako velice špatný vtip. „Nemyslel to vážně.“

„Cayla to viděla jinak. Řekla to DeShawnovi Franklinovi, který tvrdil, že nejspíš o nic nejde. Pak to pověděla Lonniemu Grayovi, který na vás a vašeho muže poslal ty chlapy.“

Vůbec to nechápala. „Jak se jí…“

„Cayla chodila s Chuckem Grayem, než umřel na leukémii. Měla blízko k Lonniemu. Nebo tak blízko, jak k sobě můžou mít dva lidi tohohle typu.“ Will zastrčil ruce do kapes. „Osobně si myslím, že Cayla patřila k ženám, které rády dělají humbuk.“

Lena kroutila hlavou a snažila se informace vstřebat. Na návštěvu lékaře si vzpomínala. Pamatovala si, že Jared mlel nesmysly. A také to, že ho na chvíli brala vážně, ale pak jeho teorii zavrhla, stejně jako zavrhla každou přihlouplou teorii, o níž jí řekl.

„Nevěřím vám,“ vypravila ze sebe. Na víc se nezmohla.

„Proč ne?“ zeptal se Will. „Je to pravda.“ Neusmíval se a výraz jeho tváře nenaznačoval, že přijde pointa vtipu. „Vy za nic nemůžete a Jared podle mě taky ne. Prostě se to stalo.“

Lena se přitiskla zády ke stěně. Celou dobu zuřivě pátrala v paměti, kde udělala chybu a co provedla. Nakonec se zjistí, že byla úplně bez viny. „Jenom jsem si říkala…“ Znovu zavrtěla hlavou. Začínala se z ní stávat figurka s kývající hlavou. „Myslela jsem, že to má něco společného s prací.“

„To je pochopitelná úvaha,“ souhlasil Will. „Všichni jsme se domnívali, že to má něco společného s prací. Ale bylo to jinak.“

„Byli jsme…“ Leně odumřel hlas. Nedokázala vyřknout tu nejpřekvapivější věc – člověk očekával, že na ulici se dějí špatnosti, ale u doktora? Domnívala se, že tam se jim nemůže nic stát.

„Ani si nevzpomínám, že bych se s ní někdy setkala,“ řekla. „Viděla jsem její obličej ve všech zprávách, a vůbec mi to nedošlo.“ Najednou se jí vybavila jakási vzdálená vzpomínka. „Myslím, že mi dokonce volala.“

„Pokud vám to pomůže, naštvala jste moji parťačku,“ řekl Will. „Celou kariéru tvrdí, že náhody neexistují.“

Lena dál kroutila hlavou. Sama v náhody také nevěřila.

„Takže máte nějaké otázky?“ chtěl vědět Will.

Lenu napadla jenom jedna. „Ví Sára, že to není moje vina?“

Zaváhal, ale odpověděl: „Ano.“

Lena se ani nesnažila potlačit úsměv. „A ví, že jste mi to přišel říct?“

„Ano.“

„Nesnažila se vám v tom zabránit?“

„Měl bych vyrazit zpátky do Atlanty.“ Will se odlepil od zdi. Bylo na něm vidět, že se mu o tomto tématu nechce mluvit. „Jsem rád, že jste to s Jaredem zvládli.“

Nemohla ho nechat odejít. „Proč jste mi jenom nezavolal? Nebo nenapsal e-mail?“

Chápavě se na ni podíval. „Vždycky se s vámi líp jedná mimo záznam.“

Lena ho nemusela žádat o vysvětlení. V paměti jí rychle vytanula vzpomínka na noc, kdy doma nad hlavou třímala kladivo. Jared krvácel na zemi a jeden muž byl už mrtvý. Lenu ještě dnes bolela modřina na koleně, jak plnou vahou klekla Fredu Zacharymu na páteř. Kdyby na to myslela dostatečně dlouho, zaslechla by křupání kostí.

Podle georgijských zákonů mohl každý člověk vetřelce usmrtit, pokud choval přesvědčení, že jeho život je v ohrožení.

Will Trent věděl stejně dobře jako Lena, že Fred Zachary už žádné ohrožení nepředstavoval.

Will se nenápadně uklonil, aby dal najevo, že pravda zůstane mezi nimi. „Takže nashle příště.“

„Žádné příště nebude.“

„Pevně doufám, že máte pravdu, Leno,“ řekl skoro melancholicky.

S rukama v kapsách odcházel. Lena si vzpomněla na jejich první setkání. Svými třídílnými obleky a mírným chováním jí připomínal spíš funebráka než policajta. Stále se snažila poučit ze svých chyb a Will Trent jí vždycky uštědřil pořádnou lekci. Ten funebrák ji málem poslal za mříže.

A měl k tomu dobrý důvod.

Dala Willovi dostatek času k opuštění budovy a potom přistoupila k výslechové místnosti. Bedlivě naslouchala, ale nic neslyšela. Denise měla tichý hlas a Brock Patterson mluvil melodickým tónem prastaré jeptišky. Lena přitiskla dlaň na dveře jako výraz tiché solidarity. Kolikrát se ocitla na jejich druhé straně! Kolikrát věděla, že na ni za nimi nikdo nečeká!

„Nazdar.“

Otočila se a s úžasem zjistila, že za ní stojí Jared. Rychle se z toho šoku otřepala. „Ty pitomče! Co tady děláš? Jak jsi…“

Ledabyle ji políbil, aby ji umlčel.

Lena se zamračila a odtáhla se. Jared měl na sobě modré tepláky a křiklavě oranžovou mikinu. Odmotal si obvazy a vzadu na hlavě se mu z vlasů udělal kačer. Kůži na hlavě měl sešitou velkými stehy jako Frankensteinovo monstrum. Ostatně už se objevily na několika facebookových stránkách.

„Jak ses sem dostal?“ zeptala se. „Máš zakázáno řídit.“

„Estefan mě vyzvedl a jeli jsme se podívat na nové harleye.“

„Estefan,“ zabručela Lena. Ti dva měli dohromady polovinu mozku. „Musíš se vrátit domů.“

„Tak mě tam odvez.“ Objal ji v pase.

„Jarede.“

„Odvez mě domů.“ Chytil ji za zadek, aby sebou hnula. Lena ho plácla přes ruku. Skoro v celé budově všechno snímaly kamery. Představovala si, jak seržant v recepci právě teď tiskne tlačítko nahrávání.

„Měl bys ležet doma a spát. Byl jsi v nemocnici. Málem jsi umřel.“

„Nechce se mi spát.“

„Kecáš. Vždyť se ti zavírají oči.“

„Zato tobě se nezavírá pusa.“

Pronikavě se na něho podívala, ale pochopila. Strávila dost času s Nell a věděla, jak se jako manželka nechce chovat. Podle jejího názoru bylo rozhodně dobré mužského usadit, ale Jaredův otec byl tak vycepovaný, že nejspíš i čural vsedě.

Jared se o ni cestou k východu opřel. „Na těch motorkách se bude skvěle jezdit, brouku. Na kufrech mají tlačítka a všechny mají super výkonný motor…“

Lena ho neposlouchala. Myslela na Willovo odhalení. Cayla Martinová. Ordinace doktora Benedicta. Ať se snažila sebevíc, nevzpomínala si, že by se s tou ženou setkala. Patřila k lidem bez tváře, kteří splývali s pozadím.

Jared si ji také nepamatoval. Alespoň ji nijak nekomentoval, když se jednou díval s Lenou na televizní zprávy. Na obrazovce se objevil obličej Cayly Martinové a on vypnul televizi dřív, než o ní komentátoři začali mluvit.

Zdálo se, že Jareda na rozdíl od Leny nezajímá, proč je napadli. Soustředil se pouze na to, že je šťastný, že je střelci nezabili. Asi se domníval, že za to může Lena, ale nechtěl, aby se kvůli tomu cítila špatně.

Lena ho ochotně nechala žít v blahé nevědomosti. Protože Fred Zachary se s policií dohodl na spolupráci, žádný soudní proces nebude. Žádný svědek nevypoví, proč někdo vyslal dva muže zabít Lenu s Jaredem. Její manžel se nemusí vůbec nikdy dozvědět, že všechnu tu hrůzu rozpoutal on. Druhým odpouštěl snadno, ale sám sobě ne. Lena byla zvyklá žít s pocitem viny.

Když lhala manželovi, provinilost ji nepronásledovala.

Konečně došli do předního vestibulu. Jared se zastavil a opřel se rukou o stěnu, aby udržel rovnováhu. Oba věděli, že je nezabírá bezpečnostní kamera. Každý policajt v budově se uměl vyhnout zachycení na záznam.

Místo aby udělal něco oplzlého, Jared Leně řekl: „Jsi trochu cítit potem.“

„Mockrát díky.“ Udeřila ho pěstí do ramene.

Sladce se usmál. „Mělas vždycky hnědé oči?“

„Byls vždycky takový idiot?“

Přestal se usmívat, ale vějířky vrásek v koutcích očí mu úplně nezmizely. „Chci to zkusit znovu.“

Lena se začervenala. Nemusel jí vysvětlovat, co má na mysli. „Myslíš, že je to dobrý nápad?“

„To vůbec,“ zasmál se. „Ale poprvé nás to taky neodradilo.“

Lena nevěděla, jak má zareagovat. Nebyla si jistá, jak se vlastně cítí, jestli je na to připravená nebo ne. Posledně se to stalo náhodou. Zkusit to záměrně jí připadalo jako přílišné pokoušení osudu.

„Lee.“ Jared ji vzal za ruku. Poslední dobou to dělal často. Lena pořád čekala, že ji to začne rozčilovat, ale většinou byla ráda, že cítí jeho pevný stisk, který napovídal, že bude v pořádku.

„Chci s tebou mít dítě,“ řekl. „Chci, abychom spolu žili a měli rodinu.“

Stačilo slyšet ta slova a Lena po tom všem hned zatoužila. Příliš se však bála odpovědět a byla příliš zděšená, aby zase začala doufat.

Proto řekla jenom: „Dobře.“

Jared se zazubil. „Vážně?“

„Ano.“ Zopakovala to, aby měla jistotu. „Ano.“

Políbil ji a tiskl ústa k jejím rtům déle než obvykle. Vzal její obličej do dlaní a podíval se jí do očí. Palcem přejel po jejích rtech. „Taky chci předělat kuchyň, protože to táta udělal špatně.“

Lena začala chrlit nadávky, které přehlušilo troubení motorek, jež přijely na parkoviště. Skleněnými dveřmi viděla, jak se staví jedna vedle druhé. Ve slunečním světle se lesklo šest harley-davidsonů, které policie koupila za peníze, jež Sid Waller ukryl ve sklepě drogového doupěte.

„No krucinál!“ vykřikl Jared jako student, který je poprvé na večírku u bazénu. Kulhal na parkoviště a cestou se opřel o židli, pak o kliku a o cokoli jiného, aby se dostal k motorkám.

Lena zavrtěla hlavou a vytáhla z kapsy klíč. Do míst, kde byli vězni, se nesmělo se zbraněmi, a tak u vchodových dveří stála řada uzamykatelných skříněk. Lena klíč zasunula do příslušného zámku. Nikdy nenosila kabelku. Svou velkou tašku strkala do maličké skříňky tak často, že plátno bylo od kovových hran celé ošoupané. Ze zvyku rychle zkontrolovala obsah tašky a přesvědčila se, že v ní má služební pistoli, peněženku, klíče a propisovačky.

Potom ji ještě napadlo podívat se do vnější kapsy, jestli v ní stále má pohlednici. Byla tam – i se známkou, připravená k odeslání. Lena ji s sebou nosila tři dny. Přendávala ji z tašky do kapsy, házela ji na prádelník. Teď ji vyndala a podívala se na fotografii centra Maconu na jejím líci. „Jsme rádi, že jste navštívili srdce Georgie“ stálo nahoře vlnitým žlutým písmem.

Lena pohlednici obrátila. Napsala na ni stejnou adresu v Atlantě, na kterou před lety poslala jistou obálku.

Dopis.

Lena věděla, že názorům Sáry Lintonové vždycky přisuzovala příliš velkou důležitost. Celé roky dobrovolně žila ve stínu viny za Jeffreyovu smrt. Jednou se ocitla na samém dně. Poslala Sáře dopis, v němž ji prosila o odpuštění a o rozhřešení. Napsala ho úplně stejně, jako by svůj případ předkládala k přezkoumání u soudu. Dosvědčila svůj dobrý charakter, předložila důkazy a zdůraznila rozporuplnosti. Obratně otočila neurčitá fakta ve svůj prospěch. Nepsala omluvu. Prosila o navrácení své duše.

Pohlednice byla něco jiného. Nesestávala ze tří stránek, skvěla se na ní jenom dvě slova. Lena něco dávala, o nic neprosila.

Ve skutečnosti svou duši uzdravila sama. Když se teď podívala na svůj život, viděla jenom samé klady. V práci jí to šlo a chovala se dobře ke svým přátelům. Vzala si hodného muže, i když příliš mluvil. Časem spolu budou mít dítě. Možná nezůstane u jednoho. Založí rodinu a společně přetrpí každou Nellinu návštěvu. O Vánocích a na Den díkůvzdání budou pořádat večírky, budou slavit narozeniny. Ať si Sára Lintonová myslí o Leniných volbách, co chce, Lena bude vždycky vědět, že se zachovala správně.

Slušnost představovala rozhřešení.

Vedle skříněk se nacházela poštovní schránka, na níž byla nahoře mosazná cedule s vyrytými písmeny U.S. MAIL. Každý den kolem poledne z ní žena z kanceláře vybrala dopisy a odnesla je na poštu. Byla to jedna z výhod práce na policejní stanici, obzvlášť když člověk rád dlouho obědval.

Lena se zadívala na pohlednici a chvilku si říkala, že ji roztrhá. Nedokázala se k tomu přimět. Byla v pořádku. To Sára potřebovala odpustit. Pořád ji nedokázala nechat na pokoji. A přitom to nic nestálo.

Zastrčila pohlednici do otvoru ve schránce. Chvilku ji držela a pak ji nechala spadnout dovnitř.

Venku zařvala motorka. Seděl na ní Jared. Za ním seděl Estefan, protože Jared by stroj sám neudržel.

Lena si přehodila tašku přes rameno a vykročila ke dveřím.

Vstříc Jaredovi.

Vstříc svému životu.

Usmála se při představě, jak si Sára čte pohlednici. Byl na ní jednoduchý vzkaz. Lena ho stejně dobře mohla napsat i sama sobě.

Vyhrála jsi.