      Dva mladé americké páry – Amy a Jeff a Stacy a Eric – se na dovolené v Mexiku seznámí s Řekem, který si říká Pablo, a Němcem Henrichem. Všichni společně se vydají za Henrichovým bratrem, jenž má pobývat v táboře archeologů zkoumajících prastaré ruiny hluboko v džungli. Tam ale vstoupí na zapovězenou mýtinu, a protože tím překročí tabu, vykáží je mayští vesničané na pahorek, který se uprostřed ní zdvihá, a pod hrozbou smrti jim z něho nedovolují odejít.

      Šest mladých lidí obklíčených indiány ozbrojenými puškami i luky zprvu odmítá brát tuto absurdní situaci vážně, záhy je ale realita zasáhne plnou silou: na pahorku pod příkrovem lián naleznou pozůstatky archeologické výpravy i Henrichova bratra. Nezbývá jim než čekat na pomoc zvenčí, ale skrovné zásoby vody a potravy jim nedávají šanci na delší přežití. A pak dole v šachtě vprostřed plošiny pahorku uslyší vyzvánět mobilní telefon. Když se k této naději na záchranu spouští Pablo, lano se přetrhne a on skončí na dně s přeraženou páteří. I tam, v naprosté tmě, rostou podivné liány deroucí se z boční chodby, která se táhne bůhví kam. A tyto liány poprvé zaútočí, když se na pomoc Pablovi vydává Eric. To, co o nich skupina přátel postupně zjišťuje, je čím dál děsivější: dokáží mezi sebou komunikovat, napodobovat zvuky i hlasy, předvídat, plánovat, a také zabíjet.

      První zemře Amy, druhý Pablo. Kdo bude další?

      Scott Smith

      RUINY

      KNIŽNÍ KLUB

Přeložil Pavel Medek

      THE RUINS

      Copyright © 2006 by Scott B. Smith, Inc.

      Copyright of the Czech edition © Euromedia Group k. s., 2007

      Translation © Pavel Medek, 2007

      Original excerpt from „One“ on page 281, words and music by Harry Nilsson,

      © 1968 (Renewed) Unichappell Music, Inc. All rights reserved.

      ISBN 978-80-242-1907-3

      Věnováno Elizabeth,

      která poznala, co je to hrůza.

      RUINY

      Na Mathiase narazili, když si na jeden den zajeli do Cozumelu. Najali si průvodce, který je měl vzít šnorchlovat nad místní potopený vrak, jenže bóje označující jeho polohu se v bouři utrhla a průvodce měl problémy s jeho nalezením. Plavali tedy jen tak kolem dokola a neviděli nic zvláštního. Pak k nim z hlubin jako nějaký mořský živočich vyplul Mathias s tlakovou lahví na zádech. Když mu vysvětlili, co se stalo, usmál se a zavedl je k vraku. Byl to Němec, opálený dohněda a hodně vysoký, se světlými vlasy ostříhanými na ježka a bleděmodrýma očima. Na pravém předloktí měl vytetovaného černého orla s rudými křídly. Půjčil jim svoji kyslíkovou láhev, takže se vystřídali, jeden po druhém se potopili do hloubky deseti metrů a prohlédli si vrak zblízka. Mathias byl nevtíravě přátelský a anglicky mluvil jen s nepatrným cizím přízvukem; když vylezli za průvodcem do člunu a zamířili ke břehu, přidal se k nim.

      S Řeky se seznámili večer o dva dny později, to už byli zpátky v Cancúnu, na pláži nedaleko hotelu. Stacy se opila a chvíli se s jedním z nich muchlala. K ničemu jinému nedošlo, od té doby se ale Řekové neustále objevovali v jejich blízkosti, ať byli kdekoli a dělali cokoli. Nikdo z nich samozřejmě neuměl řecky a Řekové zase neuměli anglicky, takže se komunikace většinou omezovala na úsměvy a gesta; občas se s nimi navíc podělili o něco k jídlu nebo k pití. Řekové byli tři , bylo jim stejně jako Mathiasovi a jim všem něco málo přes dvacet, a zdáli se být docela přátelští, i když je zjevně sledovali na každém kroku.

      Řekové nejen že neuměli anglicky; neuměli ani Španělsky. Přesto si říkali španělskými jmény a považovali to zřejmě za nesmírně vtipné. Představili se jako Pablo, Juan a Don Quijote, vyslovovali ta jména s vlastním podivným přízvukem a ukazovali si přitom prsty na prsa. Ten, se kterým si Stacy začala, byl Don Quijote. Všichni tři si ale byli tak podobní – měli široká ramena, byli nepatrně při těle a dlouhé tmavé vlasy měli vzadu svázané do culíků –, že i Stacy dělalo problémy poznat, který je který. Navíc se zdálo pravděpodobné, že si jména vzájemně prohazují, i to snad měla být součást jejich žertu, takže ten, který v úterý slyšel na Pabla, ve středu s úsměvem trval na tom, že je Juan.

      Přijeli do Mexika na tři týdny. Byl srpen, kdy na Yucatan jezdí jen blázni. Bylo příliš horko a vlhko. Téměř každé odpoledne se strhla náhlá bouře s deštěm; lilo tak, že se ulice během několika vteřin proměnila v jezero. A s příchodem tmy se objevili komáři, obrovská bzučící mračna komárů. Amy si zpočátku na všechny tyhle problémy stěžovala a hlasitě litovala, že nejeli do San Franciska, jak navrhovala. Pak s ní ale Jeff ztratil trpělivost, vyčetl jí, že všem ostatním kazí zábavu, a od té doby už se o Kalifornii nezmínila – o jasných svěžích dnech, o trolejbusech ani o mlze, která se přivalí za soumraku. Upřímně řečeno to zase nebylo tak zlé. Vyšlo to levně, nebylo tu moc lidí, a tak si umínila, že se pokusí co nejvíc si to užít.

      Byli celkem čtyři: Amy a Stacy, Jeff a Eric. Amy a Stacy byly nejlepší kamarádky. Nechaly se na cestu ostříhat nakrátko, nosily stejné panamské klobouky a zavěšené do sebe pózovaly při fotografování. Vypadaly jako sestry – Amy blondýna a Stacy bruneta –, obě byly drobné, vysoké sotva sto padesát centimetrů a hubené jako ptáčata. Jako sestry se dokonce i chovaly, neustále si něco potají šuškaly, vyměňovaly si důvěrnosti beze slov a zasvěcené pohledy.

      Jeff chodil s Amy a Eric zase se Stacy. Oba mladíci se přátelili, nebyli to ale opravdoví kamarádi. Jet do Mexika byl Jeffův nápad, naposledy si chtěl bezstarostně užít, než na podzim s Amy nastoupí na medicínu. Na internetu našel báječnou nabídku – tak levnou, že ji prostě nemohli nevyužít. Stráví tři zahálčivé týdny na pláži, budou se jen slunit a lenošit. Přesvědčil Amy, aby jela s ním, Amy zlákala Stacy a Stacy zase přesvědčila Erika.

      Mathias jim řekl, že do Mexika přijel s mladším bratrem Henrichem, Henrich že se ale ztratil. Byla to zmatená historka a ani jeden z nich ji nepochopil do všech podrobností. Pokaždé, když se na Henricha zeptali, začal Mathias mluvit nejasně a rozčileně. Přešel do němčiny, mával rukama a oči se mu zamžily, jako by se měl každou chvíli rozplakat. Po nějaké době se přestali vyptávat; naléhat by jim připadalo nezdvořilé. Eric měl dojem, že do toho byly nějak zapletené drogy, že se Mathiasův bratr schovává před úřady, jestli jsou to ovšem úřady německé, americké nebo mexické, tím už si jistý nebyl. Všichni se ale shodovali na tom, že došlo k nějaké hádce. Mathias se s bratrem pohádal, možná ho dokonce i uhodil, a Henrich pak zmizel. Mathias si samozřejmě dělal starosti. Čekal, až se Henrich vrátí, aby mohli odletět zpátky do Německa. Občas se zdál být plný optimismu, věřil, že se bratr dřív nebo později znovu objeví a že všechno dobře skončí, jindy tak optimistický nebyl. Povahou byl spíš rezervovaný, raději poslouchal než mluvil a ve své současné situaci měl sklon k záchvatům deprese. Všichni čtyři se ho usilovně snažili rozveselit. Eric vyprávěl zábavné historky, Stacy uplatňovala své nadání imitátorky, Jeff upozorňoval na okolní zajímavosti a Amy pořizovala nesčetné fotografie a neustále po všech chtěla, aby se usmívali.

      Přes den se opalovali na pláži a potili se jeden vedle druhého na pestrobarevných ručnících. Plavali a šnorchlovali, spálili se a začali se loupat. Jezdili na koni, pádlovali v kajacích a hráli minigolf. Jednoho odpoledne je Eric všechny přesvědčil, aby si půjčili jachtu, ukázalo se ale, že není tak zdatný jachtař, jak o sobě tvrdil, takže je zpátky k molu museli odtáhnout. Bylo to trapné a drahé. Večer jedli dary moře a pili příliš mnoho piva.

      Eric o tom, co se stalo mezi Stacy a Řekem, nevěděl. Šel toho večera hned po večeři spát a ostatní tři nechal, aby se s Mathiasem potulovali po pláži. Za jedním ze sousedních hotelů hořel velký oheň a v plážovém pavilonku hrála kapela. Tam se potkali s Řeky. Řekové pili tequilu a tleskali do rytmu s hudbou. Nabídli jim svoji láhev. Stacy se posadila vedle Dona Quijota, následoval dlouhý rozhovor v obou vzájemně nesrozumitelných jazycích, spousta smíchu, láhev kolovala z ruky do ruky, každý se otřásl, když se silné pálenky napil, a pak se Amy otočila a spatřila, že se Stacy s Řekem objímají. Netrvalo to nijak dlouho. Pět minut polibků, nesmělé pohlazení po levém ňadru, a pak kapela ukončila poslední píseň večera. Don Quijote chtěl, aby s ním šla do jeho pokoje, s úsměvem ale zavrtěla hlavou a tím to bez problémů skončilo.

      Ráno si Řekové na pláži rozložili ručníky vedle nich čtyř a Mathiase a odpoledne si všichni společně šli zajezdit na vodních skútrech. Nebýt toho, že Amy ty polibky viděla, vůbec by ji něco takového nenapadlo; Řekové si počínali velice zdvořile a uctivě. Erikovi se zjevně také zalíbili. Snažil se je přimět, aby ho naučili řecké sprosté nadávky, byl ale nespokojený, protože si stěží mohl být jistý, že slova, kterým ho učí, jsou skutečně ta pravá.

      Ukázalo se, že Henrich před odchodem zanechal vzkaz. Mathias ho jednou časně ráno ukázal Amy a Jeffovi, bylo to v druhém týdnu jejich prázdnin. Vzkaz byl psaný rukou a pod ním byla roztřeseně nakreslená mapka. Text si samozřejmě přečíst nedokázali, byl v němčině a Mathias jim ho musel přeložit. Nebylo v něm nic o drogách ani o policii – to jen Eric jako obvykle dělal ukvapené závěry, čím dramatičtější, tím líp. Henrich se na pláži seznámil s nějakou dívkou. Přiletěla toho dne ráno a měla namířeno do vnitrozemí, kde měla pracovat na jakýchsi archeologických vykopávkách. Bydlet měla ve starém hornickém táboře – těžilo se tam snad stříbro, nebo možná smaragdy, Mathias to nevěděl určitě. Henrich s dívkou strávil celý den. Pozval ji na oběd a pak si šli zaplavat. Potom ji odvedl do svého pokoje, kde se osprchovali a pomilovali. Když bylo po všem, odjela autobusem. V restauraci u oběda mu na ubrousek nakreslila mapku znázorňující místo archeologického naleziště. Tvrdila, že by tam měl také přijet, že by jeho pomoc uvítali. Když odjela, nedokázal Henrich mluvit o ničem jiném než o ní. Nevečeřel a nemohl usnout. Uprostřed noci se posadil na posteli a oznámil Mathiasovi, že pojede k vykopávkám.

      Mathias mu vynadal do hlupáků. Sotva se s tou dívkou zná, je tady na prázdninách a o archeologii vůbec nic neví. Henrich odtušil, že do toho Mathiasovi v podstatě vůbec nic není. Nežádá ho o dovolení, jen mu dává na vědomí, jak se rozhodl. Vylezl z postele a začal se balit. Pak se bratři pohádali, Henrich po Mathiasovi hodil elektrickým holicím strojkem a trefil ho do ramene. Mathias po něm skočil a srazil ho k zemi. Váleli se po podlaze hotelového pokoje, zápasili spolu, tlumeně si vulgárně nadávali, až Mathias nechtěně udeřil Henricha hlavou do úst a rozrazil mu ret. Henrich ztropil obrovskou scénu a odběhl do koupelny, kde plival do umyvadla krev. Mathias se spěšně oblékl a odběhl, aby mu přinesl led, nakonec ale sešel dolů k bazénu do baru s celonočním provozem. Byly tři hodiny ráno a Mathias měl pocit, že se potřebuje uklidnit. Vypil dvě piva, jedno rychle a druhé pomalu. Když se vrátil do pokoje, vzkaz mu ležel na polštáři. A Henrich byl pryč.

      Jeho vzkaz byl dlouhý tři čtvrtě stránky, přestože jim připadal kratší, když ho Mathias hlasitě překládal do angličtiny. Amy napadlo, že Mathias možná některé pasáže přeskakuje, protože by si jejich obsah raději nechal pro sebe, na tom ale nezáleželo – ona i Jeff pochopili jeho podstatu. Henrich psal, že si Mathias zjevně často plete roli bratra s rolí rodičovskou. Je ochoten mu to prominout, nedokáže se s tím ale smířit. Mathias ho může považovat za hlupáka, on ale má za docela dobře možné, že toho dne ráno potkal svoji životní lásku, a nikdy by si – Mathiasovi ostatně také ne – neodpustil, kdyby nic neudělal a nechal si tuhle životní šanci proklouznout mezi prsty. Vynasnaží se, aby se do data jejich odjezdu vrátil, zaručit to ale nemůže. Doufá, že se Mathias dokáže i sám po dobu jeho nepřítomnosti dobře bavit. Kdyby si snad připadal osamělý, vždycky může přijet a připojit se k nim na vykopávkách, je to jen půl dne jízdy na západ. Mapka pod vzkazem – ručně obkreslená kopie originálu, který dívka Henrichovi namalovala na ubrousek – mu ukáže jak se tam dostat.

      Když jim Mathias vykládal svůj příběh a následně překládal bratrův vzkaz, Amy poslouchala a postupně jí začalo docházet, že je žádá o radu. Seděli na verandě hotelu. Každé ráno se tady nabízela snídaně formou švédského stolu: vajíčka, palačinky a toasty z bílého chleba, ovocné šťávy, káva a čaj a obrovská hromada čerstvého ovoce. Krátké schodiště vedlo dolů na pláž. Na obloze nad nimi kroužili rackové, škemrali o drobty jídla a káleli na slunečníky nad stolky. Amy slyšela pravidelné šumění příboje a sledovala joggery, kteří občas proklusali okolo, postarší pár, který hledal mušle, i tři hotelové zaměstnance, kteří hrabali a čistili písek. Bylo časné ráno, těsně po sedmé hodině. Mathias je probudil, zavolal jim zdola domácím telefonem. Stacy s Erikem ještě spali.

      Jeff se předklonil a prohlížel si mapku. Aniž by bylo cokoli výslovně řečeno, bylo Amy jasné, že je to právě jeho rada, o kterou Mathias žádá. Amy se to nijak nedotklo; byla na podobné situace zvyklá. Jeff v sobě měl něco, co v lidech vzbuzovalo důvěru, působil schopně a sebevědomě. Amy se pohodlně opřela a sledovala, jak dlaní vyhlazuje na mapě zmačkané ohyby. Jeff měl tmavé kudrnaté vlasy a barva jeho očí se měnila podle světla. Někdy byly oříškově hnědé, jindy zelené nebo úplně světle hnědé. Nebyl tak vysoký jako Mathias a neměl tak široká ramena, přesto se z jakéhosi důvodu zdálo, že je z nich dvou ten větší. Působil vážným dojmem: byl klidný, neustále vyrovnaný. Amy si pomyslela, že půjde-li všechno podle plánu, právě tahle skutečnost z něj udělá dobrého doktora. Nebo si lidé přinejmenším budou myslet, že je dobrý.

      Mathias pohupoval nohou a koleno mu poskakovalo nahoru a dolů. Byla středa ráno. V pátek odpoledne měli s bratrem letět domů. „Pojedu,“ prohlásil. „Přivedu ho. Odvezu ho domů. Správně?“

      Jeff zvedl oči od mapy. „Do večera se vrátíš?“ zeptal se.

      Mathias pokrčil rameny a ukázal na vzkaz. Nevěděl o nic víc, než mu napsal bratr.

      Amy poznávala některá z měst na mapě – Tizimín, Valladolid, Cobá, jména, která viděla v turistickém průvodci. Vlastně ho ani pořádně nečetla, prohlédla si jen fotografie. Vzpomínala si na trosky nějaké haciendy na stránce o Tizimínu, na ulici lemovanou vápnem bílenými domy ve Valladolidu a na gigantický kamenný obličej pohřbený mezi popínavými úponky u Cobá. Na Mathiasově mapce byl křížek označující, kde se nacházejí vykopávky. Jelo se autobusem z Cancúnu do Cobá a tam jste si vzali taxíka, který vás odvezl dalších osmnáct kilometrů na západ. Pak ze silnice odbočovala tři kilometry dlouhá stezka, umožňující jen pěší chůzi. Pokud jste došli do mayské vesnice, byli jste už příliš daleko.

      Dívala se, jak si Jeff mapku prohlíží, a bylo jí jasné, o čem uvažuje. S Mathiasem ani s jeho bratrem to nijak nesouviselo. Přemýšlel o džungli, o ruinách, které v ní byly, a o tom, jaké by bylo, kdyby je mohli prozkoumat. Nezávazně o něčem podobném diskutovali hned po příjezdu: že by si mohli půjčit auto, najmout si místního průvodce a prohlédnout si všechno, co je v okolí k vidění. Bylo ale hrozné horko; představa, že se plahočí džunglí, aby si vyfotografovali obří květiny, ještěrky nebo rozpadající se kamenné zdi, se zdála ztrácet na přitažlivosti úměrně tomu, čím víc o ní mluvili. Zůstali proto na pláži. Co ale teď? Jitro bylo klamně chladné a od moře vál svěží vítr; věděla, že pro Jeffa musí být těžké připomenout si, jaké dusno se během dne udělá. Ano, bylo docela snadné uhádnout, co si myslí: to by mohlo být fajn povyražení. Pod vlivem všeho toho slunce, jídla a pití začínali upadat do letargie. Trocha dobrodružství, jaké sliboval takovýhle výlet, by mohla být tím pravým, co je probere.

      Jeff přistrčil mapku přes stůl zpátky k Mathiasovi. „Pojedeme s tebou,“ prohlásil.

      Amy nic neřekla, jen zůstala pohodlně opřená sedět. Ne, mně se nikam nechce, pomyslela si v duchu, bylo jí ale jasné, že nahlas to říct nemůže. Až příliš často si na něco stěžovala, to tvrdili všichni. Odjakživa byla pesimistka. Chyběl jí dar radovat se ze života, někde se stalo, že jí ho někdo zapomněl nadělit, a ona teď díky tomu nedostatku všechny kolem sebe otravovala. Věděla, že v džungli bude horko a špína, stinná zákoutí se budou hemžit komáry, pokoušela se na to ale nemyslet, pokoušela se nad to povznést. Mathias je přece jejich přítel, ne? Půjčil jim láhev s kyslíkem a ukázal jim, kde se mají potápět. A teď je potřebuje. Amy počkala, dokud tahle myšlenka v jejím nitru nenabrala sílu jako ruka, která bere za kliky dveří a jedny za druhými v rychlém sledu přibuchuje, dokud nezůstanou otevřené jedny jediné. Když se k ní Mathias, potěšený Jeffovými slovy, s úsměvem otočil, jako by čekal jejich potvrzení, nedokázala si pomoci. Opětovala jeho úsměv a přikývla.

      „No jasně,“ přitakala.

      Erikovi se zdálo, že nemůže usnout. Byl to sen, který se mu zdával často, sen plný zklamání a vyčerpání. Pokoušel se v něm meditovat, počítat ovečky, přemýšlet o uklidňujících věcech. V ústech cítil pachuť zvratků a chtělo se mu vstát a vyčistit si zuby. Potřeboval si také vyprázdnit močový měchýř, měl ale pocit, že kdyby se byť jen nepatrně pohnul, navždy by ztratil i tu nejmenší šanci, že ještě někdy usne. Zůstal tedy ležet, nehýbal se a přál si, aby se mu podařilo usnout, usilovně spánek přivolával, ale nespal. Pachuť zvratků a dojem přeplněného měchýře nebyly standardní součástí tohohle snu. Doprovázely ho tentokrát jen proto, že byly skutečné. Předchozího večera to přehnal s pitím, někdy těsně před rozedněním se probudil a vyzvracel se do toaletní mísy a teď se potřeboval vymočit. I ta jeho část, která ještě snila, si uvědomovala, že oba zmíněné pocity jsou neobyčejně intenzivní, jako by se ho jeho psychika snažila před něčím varovat – před hrozbou, že se zalkne dalším přívalem zvratků nebo že bude za okamžik ležet v kaluži moči.

      Byli to Řekové, kteří mu nedali pokoj, dokud ho neopili tak, že se pozvracel. Chtěli ho naučit jakousi pijáckou hru spočívající v házení kostek, protřepávaných v kalíšku. Pravidla mu vysvětlovali řecky, což bylo nepochybně jedním z důvodů, proč mu hra připadala hrozně složitá. Odhodlaně házel a posílal kalisek dál dokola, až do konce ale nepochopil, proč při některých hodech vyhrál a při jiných prohrál. Zpočátku se zdálo, že čím víc hodí, tím lépe pro něj, pak ale bez jakéhokoli systému začala vyhrávat i nižší čísla. Házel, Řekové mu někdy gestem naznačili, že se má napít, a jindy zase ne. Po chvíli už na tom vlastně ani nezáleželo. Naučili ho několik nových slov a smáli se tomu, jak rychle je zapomíná. Všichni se pořádně opili a Erikovi se nakonec nějak podařilo vrávoravě najít cestu do pokoje a usnout.

      Na rozdíl od ostatních, kteří měli na podzim vesměs pokračovat v té či oné formě dalšího studia, se Eric chystal nastoupit do práce. Dostal místo učitele angličtiny na jedné přípravce na předměstí Bostonu. Měl bydlet na internátu spolu se studenty, pomáhat v redakci studentského časopisu, na podzim trénovat kopanou a na jaře baseball. Byl přesvědčen, že se v téhle práci osvědčí. V jednání s druhými se vyznačoval klidnou sebedůvěrou. Byl vtipný, dokázal studenty rozesmát a přimět je k tomu, aby se mu snažili zalíbit. Byl vysoký a štíhlý, měl tmavé vlasy i oči a sám sebe považoval za pohledného chlapa. A navíc za chytrého, takového, který ví jak dosáhnout úspěchu. Stacy se v Bostonu chystala studovat na sociální pracovnici. Měli v plánu trávit spolu víkendy a za další rok nebo dva ji Eric chtěl požádat o ruku. Usadí se někde v Nové Anglii, Stacy si najde práci, v níž bude pomáhat lidem, a on sám bude možná dál učit, možná ale ne. To nebylo podstatné. Byl šťastný, hodlal zůstat šťastný a doufal, že budou šťastní spolu.

      Eric byl založením optimista a stále ještě neměl zkušenosti s ranami, jaké dokáže život uštědřit i těm nejpožehnanějším jedincům. Jeho životní elán mu nedovoloval trpět opravdovými nočními můrami a také tentokrát mu nabízel záchrannou síť, hlásek, který mu v hlavě šeptal Všechno je v pořádku, je to jen sen. O chviličku později začal někdo klepat na dveře. Stacy vylezla z postele, Eric rozlepil víčka a kalnýma očima se rozhlížel po pokoji. Závěsy byly zatažené a jeho i Stacyino oblečení bylo rozházené po podlaze. Stacy si s sebou ke dveřím odtáhla pokrývku z postele. Teď stála ve dveřích, pokrývku omotanou kolem nahého těla, a s někým mluvila. Eric si pomalu uvědomil, že je to Jeff. Věděl, že by měl vstát, jít se vymočit, vyčistit si zuby a zjistit, co se děje, nějak se však nedokázal přimět k pohybu. Znovu usnul, a když se zase probudil, Stacy nad ním stála oblečená v khaki kalhotách a tričku, vysoušela si ručníkem vlasy a vybízela ho, aby si pospíšil.

      „Pospíšil?“ zamumlal.

      Podívala se na budíka. „Jede nám to za čtyřicet minut,“ oznámila.

      „Co nám jede?“

      „Autobus.“

      „Jaký autobus?“

      „Do Cobá.“

      „Do Cobá…“ Namáhavě se posadil a na okamžik měl pocit, že bude znovu zvracet. Pokrývka ležela na podlaze kousek ode dveří a Eric musel chvíli vzpomínat, než mu došlo, jak se tam dostala. „Co Jeff chtěl?“

      „Abychom se nachystali.“

      „Proč sis vzala kalhoty?“

      „Říkal, že bychom se měli obléct. Kvůli hmyzu.“

      „Hmyzu?“ opakoval po ní Eric. Jen s obtížemi chápal, o čem mluví. Ještě pořád byl trochu opilý. „Jakému hmyzu?“

      „Jedeme do Cobá,“ vysvětlovala. „Do nějakého starého dolu. Prohlédnout si ruiny.“ Zamířila zpět do koupelny. Slyšel, jak pouští vodu, a tlak v měchýři zesílil. Vyškrábal se z postele a pomalu se šoural k otevřeným dveřím. Světlo lampy nad umyvadlem ho bolestivě bodalo do očí. Chvíli zůstal stát na prahu a rozpačitě pomrkával. Stacy pustila sprchu a přistrčila ho pod ni; nic na sobě neměl, takže stačilo překročit okraj vany. Pak už se automaticky mydlil a močil do prostoru mezi svýma nohama, pořád ještě ale nebyl docela vzhůru. Stacy mu přišla na pomoc a s jejím přispěním se mu podařilo vysprchovat se, vyčistit si zuby, učesat se a natáhnout si džínsy a tričko. Teprve když sešli dolů a spěšně snídali, začal si konečně uvědomovat, kam jedou.

      Všichni se sešli v hotelové hale a čekali na dodávku, která je měla odvézt na autobusové nádraží. Mathias nechal kolovat Henrichův vzkaz a ostatní si jeden po druhém prohlédli německá slova s nezvyklou spoustou velkých písmen i neuměle nakreslenou mapku pod nimi. Stacy s Erikem přišli s prázdnýma rukama a Jeff je poslal zpátky do pokoje a nařídil jim, aby si do batohu sbalili pitnou vodu, sprej proti hmyzu, opalovací krém a nějaké jídlo. Občas míval pocit, že je z nich ze jediný, kdo ví, jak si má v okolním světě počínat. Bylo mu jasné, že Eric je ještě napůl opilý. Stacy si na vysoké škole vysloužila přezdívku „Spacy“ neboli náměsíčnice a byla to přezdívka, která jí dokonale seděla. Patřila ke snílkům, kteří si rádi pobrukují nějakou melodii, sedí a dívají se do prázdna. A nakonec tu byla Amy, která měla sklon trucovat, když se jí něco nezamlouvalo. Jeff na ní viděl, že se jí do hledání Mathiasova bratra nechce. Všechno jako by jí trvalo o chloupek déle, než bylo nutné. Po snídani se zavřela v koupelně, takže musel batoh pro oba sbalit sám. Pak vyšla ven, aby se převlékla do kalhot, zůstala ale jen ve spodním prádle ležet na břiše na posteli, dokud ji nepobídl, aby začala něco dělat. Nemluvila na něj a na otázky odpovídala buď jednoslabičně, nebo pouhým pokrčením ramen. Řekl jí, že s nimi nemusí jezdit; jestli chce, může strávit den sama na pláži. Jen po něm ale střelila pohledem. Oba věděli, jak na tom je, že raději zůstane s ostatními a bude dělat něco, do čeho se jí nechce, než aby zůstala sama a dělala to, co ji baví.

      Zatímco čekali, až se Eric a Stacy vrátí s batohem, objevil se v hale jeden z Řeků. Byl to ten, který si poslední dobou říkal Pablo. Jednoho po druhém všechny objal. Všichni tři Řekové se rádi objímali, dělali to při každé možné příležitosti. Když objímání skončilo, proběhl mezi Pablem a Jeffem krátký rozhovor; každý mluvil vlastním jazykem, a pokud si nerozuměli, vypomáhali si oba pantomimou.

      „Juan?“ zeptal se Jeff. „Don Quijote?“ Rozpřáhl ruce a zvedl obočí.

      Pablo řekl něco řecky a máchl paží, jako by nahazoval prut. Pak sehrál scénku, v níž přitahoval velkou rybu a pachtil se s její váhou. Ukázal na hodinky, nejprve na šestku a potom na dvanáctku.

      Jeff s úsměvem přikývl na znamení, že pochopil: druzí dva Řekové šli na ryby. Odešli v šest a vrátí se v poledne. Vzal Henrichův vzkaz a ukázal ho Pablovi. Kývl na Amy a Mathiase, mávl rukou vzhůru, aby naznačil Stacy a Erika, pak ukázal na Cancún na mapě. Pomalu přejel prstem do Cobá a dál k namalovanému křížku, který označoval vykopávky. Nenapadalo ho jak vysvětlit účel jejich cesty, jak pantomimou vyjádřit bratr nebo pohřešovaný, takže jen dál přejížděl prstem po mapce.

      Pabla se zmocnilo obrovské vzrušení. Usmíval se, přikyvoval, ukazoval nejprve na sebe a pak na mapku a celou dobu něco řecky drmolil. Zdálo se, že chce jet s nimi. Jeff přikývl a ostatní přikývli také. Řekové bydleli v sousedním hotelu. Jeff ukázal nejprve na hotel, pak na Pablovy holé nohy a nakonec na vlastní džínsy. Pablo na něj jen nechápavě zíral. Jeff ukázal na ostatní a na jejich kalhoty a Řek začal znovu přikyvovat. Otočil se k odchodu, pak se ale náhle vrátil, natáhl ruku a popadl Henrichův vzkaz. Odnesl ho k recepčnímu pultu; viděli, jak si půjčuje pero a list papíru, sklání se a začíná psát. Trvalo to dlouho. Když byl asi v polovině, objevili se znovu Eric a Stacy se sbaleným batohem, Pablo odložil pero a rozběhl se k nim, aby se s nimi objal. Oba s Erikem potřásali rukama ve vzduchu, jako by házeli imaginární kostky. Předstírali, že pijí, pak se rozesmáli, oba zavrtěli hlavou a Pablo začal řecky vykládat nějakou historku, jíž nikdo ani v nejmenším nerozuměl. Nějakým způsobem v ní zřejmě figurovalo letadlo, nebo možná pták, rozhodně něco s křídly, a Pablovi její vypovězení zabralo několik minut. Byla to zjevně legrační historka, nebo přinejmenším Pablovi připadala legrační, protože se několikrát rozchechtal tak, že musel vyprávění přerušit. Jeho smích byl nakažlivý a ostatní se také rozesmáli, i když nevěděli, čemu se smějí. Konečně Pablo znovu zamířil k pultu a dál se věnoval Henrichovu vzkazu.

      Když se vrátil, viděli, že vyrobil vlastní kopii ručně kreslené mapky. Nad ni napsal odstaveček v řečtině; Jeff předpokládal, že je to vzkaz pro Juana a Dona Quijota, v němž jim píše, aby za nimi přijeli k vykopávkám. Pokusil se Pablovi vysvětlit, že mají v úmyslu jet jen na jeden den a že pozdě večer budou zpátky, nedokázal však najít způsob jak to jasně vyjádřit. Neustále si ukazoval na hodinky a Pablo také – domníval se zřejmě, že chce Jeff vědět, kdy se druzí dva Řekové vrátí z ryb. Oba ukazovali na dvanáctku, Jeff měl ale na mysli půlnoc a Pablo poledne. Nakonec to Jeff vzdal; bylo mu jasné, že kdyby takhle pokračovali, ujede jim autobus. Mávnutím ruky poslal Pabla k jeho hotelu a znovu ukázal na jeho holé nohy. Pablo se usmál, přikývl, všechny ještě jednou objal a pak vyběhl z haly s kopií Henrichovy mapky v ruce.

      Jeff čekal u hlavních dveří a hlídal příjezd dodávky. Mathias za jeho zády přecházel sem a tam, skládal a rozkládal Henrichův vzkaz, schovával ho do kapsy a vzápětí ho zase vytahoval. Stacy, Eric a Amy seděli pohromadě na pohovce uprostřed haly, a když na ně Jeff pohlédl, pocítil náhlé znepokojení. Uvědomil si, že by neměli nikam jezdit, byl to hrozně pitomý nápad. Erikovi neustále padala hlava – byl opilý, přetažený a jen s velkými potížemi se bránil spánku. Amy se tvářila trucovitě, paže měla založené na prsou a oči upřené na podlahu před sebou. Stacy měla sandály bez ponožek; za pár hodin bude mít nohy plné štípanců. Jeff si nedokázal představit, jak ho tahle trojice bude doprovázet na tříkilometrovém pochodu yucatanskou džunglí. Věděl, že by to měl Mathiasovi vysvětlit, omluvit se mu a požádat o prominutí. Stačilo to jen naformulovat, aby Mathias pochopil, a všichni mohli strávit další bezstarostný den na pláži. Pomyslel si, že nebude těžké najít správná slova, a právě si je v duchu začínal dávat dohromady, když se vrátil Pablo, na sobě džínsy a na zádech batoh. Následovalo další kolo objímání a všichni mluvili jeden přes druhého. Pak přijela dodávka, jeden po druhém všichni nastoupili, a najednou už bylo příliš pozdě na to, aby si s Mathiasem promluvil, příliš pozdě na to, aby nikam nejezdili. Vyjížděli na ulici a nechávali za sebou hotel, pláž a všechno ostatní, s čím se za uplynulé dva týdny tak důvěrně seznámili. Ano, už byli na cestě, odjížděli, jeli a za okamžik byli pryč.

      Stacy spěchala za ostatními k autobusovému nádraží, když ji náhle nějaký kluk popadl za ňadro. Přitočil se k ní zezadu, chytil ji a pevně, bolestivě ji stiskl. Stacy se prudce otočila a snažila se přitom shodit jeho ruku z těla. A právě o to šlo – o to, aby se otočila, rozmáchla se a nechala se těmi pohyby vyvést ze střehu. Druhému klukovi to poskytlo příležitost, aby jí z hlavy strhl klobouk i sluneční brýle. Pak oba bleskově zmizeli, hnali se po chodníku pryč – dva malí tmavovlasí kluci, kterým by hádala tak dvanáct let – a za okamžik se ztratili v davu.

      Den byl bez brýlí najednou neobvykle jasný. Stacy stála, trochu omámeně pomrkávala a na ňadru jako by stále cítila chlapcovu ruku. Ostatní už si klestili davem cestu do nádražní budovy. Stacy vyjekla – nebo alespoň měla dojem, že vyjekla –, zjevně ji ale nikdo neslyšel. Musela popoběhnout, aby je dohnala, a ruka jí reflexivně vyjela nahoru, aby přidržela na hlavě klobouk, ten klobouk, který už tam nebyl, který teď už byl někde mimo náměstí, s každou ubíhající vteřinou mizel dál a dál do neznáma na cestě do rukou nějaké nové majitelky, někoho úplně cizího, kdo o ní samozřejmě nebude vůbec nic vědět, nebude nic vědět o tomhle okamžiku, v němž běží do budovy cancúnského autobusového nádraží a bojuje s náhlým nutkáním rozplakat se.

      Uvnitř to vypadalo spíš jako na letišti než na autobusovém nádraží, bylo tam čisto, fungovala tam klimatizace a zářilo jasné osvětlení. Jeff už stačil najít příslušnou přepážku s jízdenkami; mluvil s pokladním a kladl mu otázky svou pečlivou španělštinou s precizní výslovností. Ostatní stáli v hloučku za ním, vytahovali peněženky a hledali peníze na jízdenky. „Nějaký kluk mi ukradl klobouk,“ postěžovala si Stacy, když k nim došla.

      Otočil se k ní jediný Pablo, ostatní se všichni tlačili kolem Jeffa a snažili se zachytit, co mu říká pokladní. Pablo se na ni usmál. Rozmáchlým gestem ukázal na vnitřek nádraží jako někdo, kdo upozorňuje na obzvlášť pozoruhodný výhled z balkonu.

      Stacy se pomalu začínala uklidňovat. Srdce se jí po tom incidentu rozbušilo a tělo plné adrenalinu roztřáslo, a teď, když rozčilení konečně ustupovalo, si víc než co jiného připadala trapně, jako by to všechno byla nějak její chyba. Podobné nehody jako by ji přímo pronásledovaly. Z trajektů jí padaly fotoaparáty do moře, v letadlech si zapomínala kabelky. Ostatní nic neztráceli, nic nerozbíjeli a nikdo jim nic nekradl, tak proč se to muselo stávat právě jí? Měla si dávat větší pozor. Měla ty kluky vidět přicházet. Byla už klidnější, ale pořád jí bylo do pláče.

      „A taky brýle,“ dodala.

      Pablo přikývl a usmál se ještě zářivěji. Zdálo se, že ho nesmírně těší, že je s nimi. Vyvádělo ji z míry, když viděla, jak reaguje s tak nevědomým uspokojením na něco, co podle jejího názoru musela být očividně poplašná zpráva; na okamžik ji dokonce napadlo, jestli si z ní úmyslně neutahuje. Pohlédla mu přes rameno na ostatní.

      „Eriku!“ zavolala.

      Eric ji odbyl mávnutím, aniž by se na ni podíval. „Mám to,“ odpověděl. Podával právě Jeffovi peníze na jejich jízdenky.

      Tentokrát se jako jediný otočil Mathias. Zadíval se na ni a chvíli pozorně studoval její obličej, pak vykročil směrem k ní. Byl tak vysoký a ona zase tak malá; když k ní došel, přidřepl si k ní jako k malému děcku a zahleděl se na ni s výrazem svědčícím o opravdovém znepokojení. „Co se stalo?“ zeptal se.

      Toho večera, kdy se Stacy u ohně líbala s jedním z Řeků, to nebyla pouze Amy, koho přistihla, že se na ni dívá, ale také Mathias. Zatímco Amy měla ve tváři výraz absolutního překvapení, Mathias nehnul brvou. V následujících dnech si několikrát všimla, že si ji prohlíží a tváří se naprosto stejně: nebyl to přímo odsuzující pohled, přesto v něm bylo něco skrytého a potlačeného, co v ní vyvolávalo pocit, že byla zvážená na nějaké váze, oceněná, vyhodnocená a shledaná jako nevyhovující. Stacy byla v hloubi duše zbabělá – nedělala si v tomhle ohledu žádné iluze, věděla, že by byla ochotná hodně obětovat, aby se vyhnula problémům nebo konfliktům – a Mathiasově společnosti se co možná nejvíc vyhýbala. A vyhýbala se nejen jeho společnosti, ale i jeho očím, tomu zamyšlenému pohledu. Teď byl ale tady, dřepěl před ní a díval se na ni očima plnýma soucitu, zatímco ostatní, kteří si nebyli ničeho vědomí, se plně soustředili na nákup jízdenek. Bylo to příliš matoucí a Stacy nevěděla co říct.

      Mathias k ní vztáhl ruku, špičkami prstů se lehce dotkl jejího předloktí a nechal je na něm ležet, jako by se pokoušel uklidnit nějaké vyplašené zvířátko. „Co se stalo?“ zeptal se znovu.

      „Nějaký kluk mi ukradl klobouk,“ vypravila ze sebe Stacy. Ukázala si na hlavu a na oči. „A sluneční brýle.“

      „Zrovna teď?“

      Stacy přikývla a ukázala ke dveřím. „Venku.“

      Mathias vstal a špičky jeho prstů jí sklouzly z paže. Vypadal, jako by chtěl vyběhnout ven a kluky najít. Stacy zvedla ruku a zarazila ho.

      „Už jsou pryč,“ řekla. „Utekli.“

      „Kdo utekl?“ zajímala se Amy. Zničehonic se objevila po Mathiasově boku.

      „Kluci, co mi ukradli klobouk.“

      Eric už také stál vedle nich a podával jí nějaký papír. Vzala si ho, držela ho v ruce svěšené podél těla a vůbec si neuvědomovala, co to je, ani proč jí to Eric dává. „Podívej se,“ vyzval ji. „Je na ní tvoje jméno.“

      Stacy pohlédla na papírek. Byla to jízdenka s jejím vytištěným jménem. „Stacy Hutchinsová,“ stálo na ní.

      Eric se usmíval, spokojený sám se sebou. „Museli jsme jim říct jména.“

      „Ukradli jí klobouk,“ ozval se Mathias.

      Stacy přikývla a zase už se cítila trapně. Všichni se na ni dívali. „A taky sluneční brýle.“

      Teď už byl mezi nimi i Jeff, ale nezastavil se a prošel kolem nich dál. „Pospěšte si,“ pobídl je. „Ujede nám to.“ Mířil k nástupišti a ostatní vyrazili za ním: Pablo, Mathias a Amy, jeden za druhým. Eric se u ní zastavil.

      „Jak se to stalo?“ zeptal se.

      „Nebyla to moje vina.“

      „Já neříkám, že byla. Jen se ptám…“

      „Sebrali mi je. Prostě je sebrali a utekli.“ Stále cítila chlapcovu ruku na svém ňadru. Jeho ruku a ten podivně chladný dotek špiček Mathiasových prstů na paži. Bála se, že zeptá-li se jí Eric ještě na něco, už to prostě nevydrží. Sesype se a začne brečet.

      Eric se podíval za ostatními; už jim skoro zmizeli z dohledu. „Radši už půjdeme,“ zabručel. Počkal, dokud nepřikývla, a pak ji pevně chytil za ruku a táhl ji tlačenicí za sebou.

      Autobus vůbec neodpovídal tomu, co Amy čekala. Představovala si nějakou špinavou a rozpadající se rachotinu s drnčícími okny, vytlučenými tlumiči a zapáchajícím klozetem. Byl ale docela pěkný. Měl klimatizaci a ze stropu visely malé televizory. Číslo sedadla měla Amy vytištěné na jízdence. Seděla vedle Stacy přibližně v polovině autobusu. Pablo s Erikem seděli přímo před nimi a Jeff s Mathiasem přes uličku.

      Jakmile autobus opustil nádraží, začala hrát televize. Dávali nějaký mexický televizní seriál. Amy neuměla ani slovo Španělsky, přesto se ale dívala a představovala si příběh, který by snad mohl odpovídat užaslým výrazům herců i jejich znechuceným gestům. Nebylo to zase až tak těžké – všechny televizní seriály jsou víceméně na jedno brdo – a trochu se jí ulevilo, když se alespoň částečně nechala unést svým vymyšleným vyprávěním. Od začátku bylo zřejmé, že brunet, který byl nejspíš právník nebo něco takového, podvádí manželku s odbarvenou blondýnou, neví ale o tom, že si blondýna jejich rozhovory nahrává. Další postavou byla postarší matróna se spoustou šperků, která evidentně využívala svých peněz, aby všemi ostatními manipulovala. Vystupovala tam žena s dlouhými černými vlasy, která byla důvěrnicí oné matróny, přitom proti ní ale zjevně kula nějaké pikle. Byla spřažená s jejím lékařem, který byl pravděpodobně zároveň manželem odbarvené blondýny.

      Po chvíli, to už nechali město za sebou a ujížděli podél pobřeží na jih, měla Amy pocit, že už je dostatečně vnitřně vyrovnaná, aby se mohla natáhnout a vzít Stacy za ruku. „Nic se nestalo,“ šeptla. „Když budeš chtít, můžeš si půjčit můj klobouk.“

      A úsměv, jímž Stacy na její slova zareagovala – tak upřímný, bezprostřední a milující –, všechno změnil, celý tenhle den se náhle zdál reálný a dokonce vzrušující. Byly nejlepší kamarádky a jely spolu vstříc dobrodružství, výletu do džungle, kde si měly prohlédnout staré ruiny. Držely se za ruce a sledovaly televizní seriál. Stacy také neuměla Španělsky, a tak se spolu dohadovaly, co se na obrazovce děje, přičemž se obě snažily vymyslet co nejbizarnější zápletky. Stacy napodobovala výrazy postarší matróny, připomínající herečky z dob němého filmu, strojené a přehrávané, plné chamtivosti a zlomyslnosti; krčily se na sedadlech, chichotaly se a navzájem si pomáhaly cítit se líp, bezpečněji a šťastněji, zatímco autobus v počínajícím denním vedru neúnavně pokračoval v cestě podél pobřeží.

      Pablo měl v batohu láhev tequily. Vlastně ne: Eric zaslechl cinkání, takže tam musely být dvě láhve, ne-li ještě víc. Eric ale viděl jen jednu. Pablo ji vytáhl, ukázal mu ji a s úsměvem zvedl obočí. Evidentně chtěl, aby se o ni cestou do Cobá podělili. A nějak s tím souvisela i mince – jakási řecká mince. Pablo ji vytáhl z kapsy, naznačil pohyb, jako by jí házel, a pak zvedl láhev k ústům. Další hra. Pokud tomu Eric správně rozuměl, vypadalo to na vcelku jednoduchou hru. Budou si házet mincí. Když padne hlava, musí se napít Eric, když padne orel, napije se Řek. Eric však prokázal rozvahu, která pro něj vůbec nebyla příznačná, a Pablův návrh zavrhl. Sklopil si sedadlo dozadu, zavřel oči a usnul rychlostí pacienta, kterému podávají kapačkou anestetikum. Sto, devadesát devět, devadesát osm, devadesát sedm… a už nevěděl o světě.

      O něco později se na kratičký okamžik probudil, otevřel kalné oči a zjistil, že parkují před dlouhou řadou stánků se suvenýry. Nebyla to ještě jejich zastávka, někteří z cestujících si ale sbírali věci a vystupovali, zatímco jiní stáli ve frontě přede dveřmi a čekali, až budou moci nastoupit. Pablo vedle něj spal, ústa měl otevřená a tiše pochrupoval. Amy a Stacy se na svých sedadlech choulily k sobě a něco si tiše špitaly. Jeff si četl v jejich společném průvodci, zabraný do jeho studia, jako by se ho učil nazpaměť. Mathias měl zavřené oči, ale nespal. Eric nedokázal říct, jak to ví; prostě to věděl, a jak se tak na něj díval a přemýšlel o tom, jak je to možné, Mathias k němu otočil hlavu a pohlédl na něj. Byl to zvláštní okamžik – seděli, mezi sebou měli jen autobusovou uličku a hleděli si do očí. Pak konečně uličkou prošla jedna z cestujících, která právě přistoupila, a pomalu se štrachala k zadním sedadlům, takže na sebe chvilku neviděli. Když přešla, měl už zase Mathias hlavu otočenou přímo před sebe a oči zavřené.

      Za oknem viděl Eric cestující, kteří před okamžikem vystoupili; nejistě postávali u autobusu a rozhlíželi se kolem sebe, jako by si nebyli jistí, zda bylo moudré vybrat si právě tuhle zastávku. Obchodníci ze stánků na ně volali a výmluvnými gesty je lákali k sobě. Cestující se usmívali, přikyvovali, mávali a jiní se snažili předstírat, že pozdravné volání neslyší. Stáli a nehýbali se. Stánky nabízely nealkoholické nápoje, jídlo, oblečení, slaměné klobouky, šperky, mayské sošky, kožené opasky a sandály. U většiny z nich byly cedulky se španělskými i anglickými nápisy. Za jedním ze stánků stála ke kůlu přivázaná koza a kolem se potulovalo několik psů, kteří obezřetně pozorovali autobus i jeho dosavadní pasažéry. Dál už začínalo město. Eric viděl šedou kamennou kostelní věž a vápnem nabílené zdi domů. Představoval si fontány skryté v nádvořích, pomalu se kývající houpací sítě, ptáky v klecích, a na okamžik ho napadlo, jestli by se neměl probrat, přinutit ostatní, aby vystoupili, a nahnat je do tohohle města, které mu připadalo o tolik skutečnější než Cancún. Alespoň pro jednou by se mohli zachovat jako cestovatelé a ne jako turisté, mohli by zkoumat, objevovat a… Měl ale kocovinu, byl strašně unavený a venku bylo vedro; cítil to i přes kouřové sklo okna, viděl to na psech, kteří měli hlavy skloněné k zemi a jazyky jim visely z tlamy. A pak tu ještě byl Mathiasův bratr – hlavní důvod, proč se na tuhle expedici vydali. Eric se pootočil a napůl čekal, že uvidí, jak na něj Němec opět zírá, Mathias měl ale hlavu otočenou přímo kupředu a oči stále zavřené.

      Eric udělal totéž: otočil hlavu k čelnímu sklu autobusu a zavřel oči. Stále ještě byl při vědomí, když se dali do pohybu. Kodrcavě opsali široký oblouk a vyjeli na silnici. Pablo se ve spánku posunul, padl na něj a Eric ho musel odstrčit. Řek něco zamumlal v mateřštině, ale neprobudil se. Vyřčená slova však zněla popuzeně, jako by Erikovi něco vyčítal nebo mu nadával, a Eric si připomněl úsměvy, které si Řekové občas vyměňovali, a pocit sdíleného tajemství, který z nich čišel. Co jsou zač? pomyslel si. Už napůl spal a myšlenky se mu toulaly, kam samy chtěly, takže si ani nebyl zcela jistý, koho má vlastně na mysli. Možná Mexičany, mayské obchodníky volající od svých Stánků. Nebo Pabla a druhé dva Řeky s tím jejich neustálým brebentěním, přikyvováním, objímáním a spikleneckým pomrkáváním. Nebo Mathiase a jeho tajemně zmizelého bratra, to zlověstné tetování, ten nic neříkající výraz. Nebo – no a, proč ne? – Jeffa, Amy a Stacy? Co jsou zač?

      Usnul spánkem beze snů, a když opět otevřel oči, právě přijížděli do Cobá. Všichni kolem vstávali a protahovali se a Erikovi už předchozí otázka nevrtala hlavou, protože si na ni vůbec nevzpomínal. Bylo těsně před polednem, a když se důkladněji probral, uvědomil si, že se cítí líp než po celý dosavadní den. Měl hlad a žízeň, potřeboval se vymočit, hlavu měl ale jasnější a tělo zase plné síly; měl pocit, že je konečně připraven na všechno, co mu dnešní den může přinést.

      Taxíka našel Jeff. Byl to křiklavě žlutý pickup. Jeff vytáhl Mathiasovu mapu a ukázal ji řidiči, malému podsaditému chlapíkovi s tlustými brýlemi, který se do ní nesmírně pozorně zahloubal. Mluvil směsicí angličtiny a španělštiny. Na sobě měl tričko s krátkými rukávy, které mu těsně obepínalo svalnatý trup. V podpaží měl obrovské tmavé skvrny a obličej se mu leskl potem. Při prohlížení mapy si ho neustále otíral šátkem a zdálo se, že to, co vidí, se mu ani trochu nezamlouvá. Zamračeně si všech šest svých pasažérů prohlédl, pěkně jednoho po druhém, pak se zamračil na vlastní auto a nakonec na slunce, které viselo na obloze nad nimi.

      „Dvacet dolarů,“ prohlásil.

      Jeff zavrtěl hlavou a odbyl jeho návrh mávnutím ruky. Neměl tušení, jaká by mohla být přiměřená cena, měl ale pocit, že v každém případě musí smlouvat. „Šest,“ uvedl první částku, která ho napadla.

      Taxikář se zatvářil zděšeně, jako by se Jeff právě předklonil a plivl mu na nohy v sandálech. Vrátil mu mapu a otočil se k odchodu.

      „Osm!“ zavolal za ním Jeff.

      Taxikář se k němu otočil, ale nevrátil se. „Patnáct.“

      „Dvanáct.“

      „Patnáct,“ trval na svém taxikář.

      Autobus právě odjížděl a ostatní cestující se loudavě rozcházeli po městě. Žlutý pickup byl jediné auto v okolí, do něhož se byli všichni schopni vejít.

      „Patnáct,“ souhlasil Jeff. Cítil, že platí přemrštěnou částku, a připadal si proto jako hlupák. Viděl, že taxikář stěží skrývá uspokojení, nikdo jiný si toho ale zjevně nevšiml. Všichni už se hrnuli k autu. Nezáleželo na tom, na ničem z toho nezáleželo. Byla to jen jedna fáze jejich pouti, která brzy skončí. A najednou se vedle něj objevil Mathias, vytáhl peněženku a taxikáři zaplatil. Jeff nic nenamítal a ani se nenabídl, že zaplatí alespoň část jízdného. Koneckonců tu byli právě kvůli Mathiasovi; nebýt jeho, leželi by teď v polospánku na pláži.

      Vzadu na korbě pickupu byl připoutaný řetězem ke škvárobetonové tvárnici malý psík. Když k vozu přišli blíž, začal se na konci nataženého řetězu vztekle vzpínat, vrčel, štěkal a od huby mu létaly tlusté provazce slin. Byl velký asi jako vzrostlý kocour – černý s bílými tlapkami a chundelatou, mastně vyhlížející srstí hlasem se ale vyrovnal mnohem větším psům. Jeho vztek a touha ublížit jim působily téměř lidsky. Zarazili si, zůstali stát a nejistě na něj hleděli.

      Taxikář na ně se smíchem mávl, aby šli dál. „Není problém,“ ujišťoval je neobratnou angličtinou se silným přízvukem. „Není problém.“ Sklopil zadní hrazení, ukázal na psa a předvedl jim, že řetěz dosáhne jen do poloviny korby. Dva si mohou sednout dopředu k němu a zbývající čtyři se rozsadí tak, že zůstanou mimo dosah vzteklého psíka. Většinu těchto pokynů jim sděloval gesty rukou, doprovázenými neustálým opakováním dvou slov: „Není problém, není problém, není problém…“

      Stacy a Amy se rozběhly k přední kabině, otevřely dveře na straně spolujezdce a vlezly si dovnitř dřív, než někdo stačil cokoli namítnout. Ostatní se opatrně vyškrábali na korbu. Štěkot ještě o něco zesílil. Pes škubal řetězem takovou silou, až se zdálo, že si snad zlomí vaz. Taxikář se ho snažil uklidnit a tiše k němu promlouval v mayštině, jeho domluvy ale neměly žádný viditelný účinek. Nakonec se řidič prostě usmál, pokrčil rameny a vrátil zadní hrazení na místo.

      Než se mu podařilo nastartovat, musel třikrát otočit klíčkem v zapalování, pak se ale dali do pohybu. Vyjeli na dlážděnou silnici a zamířili ven z města. Přibližně po půl druhém kilometru zabočili doleva na štěrkovou silničku. Kolem se táhla jakási políčka – Jeff nepoznával, co na nich roste; na jednom pracoval starý rozhrkaný traktor a po dalším se vlekl pár koní. Pak se znenadání ocitli v džungli: stěna hustě olistěných a vlhce vyhlížejících stromů dosahovala až k silnici. Slunce stálo uprostřed oblohy přímo nad nimi, takže nebylo snadné odhadnout, kterým směrem jedou, Jeff ale předpokládal, že míří na západ. Mapku si taxikář nechal u sebe. Nezbývalo než věřit, že se podle ní bude schopen orientovat.

      Všichni čtyři seděli zády opření o zadní hrazení, s nohama přitaženýma k tělu, a pozorovali psa, který se k nim nepřestával vrhat, vrčel, štěkal a slintal. Bylo vedro a vzduch byl plný hutné, nepatrně zapáchající vlhkosti jako ve skleníku. Pohyb auta vyvolával dojem falešného vánku, to ale ani zdaleka nestačilo, takže po chvíli měli všichni trička propocená. Pablo čas od času na psa něco řecky křikl a všichni se nervózně rozesmáli, přestože samozřejmě neměli ponětí, co říká. Přidával se k nim dokonce i Mathias, který se jinak smál jen velice zřídka.

      Zanedlouho se štěrková vozovka proměnila v prašnou cestu, v níž se objevily hluboké výmoly. Pickup zpomalil a poskakoval na hrbolatém povrchu, takže naráželi jeden do druhého. Škvárobetonová tvárnice na každém větším hrbolu na okamžik vyskočila do vzduchu a s hlasitým prásknutím znovu dopadla na podlážku korby. Pokaždé, když k tomu došlo, se psu podařilo přitáhnout ji o pár centimetrů blíž k nim. Měli pocit, že už ujeli mnohem víc než oněch osmnáct kilometrů zakreslených na mapě. Jeli čím dál pomaleji, protože cesta se neustále zhoršovala, stromy se k nim z obou stran tlačily, větve visely přímo nad nimi a otíraly se o boky auta. Nad hlavami se jim slétlo mračno komárů, kteří se přidali k jejich pomalé jízdě a štípali je do paží a do krku, takže se všichni neustále oháněli a pleskali. Eric vytáhl z batohu sprej proti komárům, ten se mu ale vysmekl z ruky a spadl na podlážku korby. Odkutálel se přímo k psovi, narazil do tvárnice a zůstal u ní ležet. Pes ho chvíli očichával a pak začal znovu štěkat. Pablo už ho neokřikoval a nikdo se nesmál. Čas se táhl – zajeli už příliš daleko – a Jeffa se začalo zmocňovat podezření, že udělali obrovskou chybu a že je ten chlap veze někam do džungle, kde je oloupí a zabije. Děvčata znásilní a všechny je postřílí, ubodá nebo jim rozbije hlavy lopatou. Nakrmí jimi svého vzteklého psíka, jejich kosti pohřbí ve vlhké hlíně a nikdo už o nich nikdy neuslyší.

      Pak se na pravé straně silničky objevilo malé odpočívadlo, pickup na ně zajel a zůstal stát s motorem běžícím na neutrál. Z odpočívadla odbočovala mezi stromy pěší stezka. Byli na místě. Všichni čtyři už zase se smíchem rychle přelezli zadní hrazení a sprej s repelentem nechali na korbě, kde se na řetězu stále vzpínal pes, vrčel a štěkal na rozloučenou.

      Stacy nepřipadalo, že jeli nějak zvlášť dlouho. Popravdě řečeno cestu skoro nevnímala, protože myšlenky se jí toulaly úplně jinde, patnáct let v minulosti a tři tisíce kilometrů odtud. Mohla za to barva toho pickupu, která vyvolala příval vzpomínek. Žlutá jako barva úředních lejster. V autě téže barvy zemřel její strýc. Strýčka Rogera, otcova staršího bratra, zaskočila jarní massachusettská průtrž mračen. Chtěl pomalu a opatrně projet zaplaveným úsekem silnice, jenže potok, který se vylil z břehů, jeho auto zachytil, strhl je do dravého proudu, převrátil a o kus dál vyvrhl na okraji jabloňového sadu. Tam také strýčka Rogera v jeho žlutém autě našli; pás měl stále zapnutý a visel hlavou dolů jako netopýr. Utopil se.

      Stacy, její rodiče a její dva bratry zastihla zpráva o strýcově smrti na Floridě. Bylo to o jarních prázdninách – otec jim zařídil letecký výlet do Disney Worldu. Bydleli v jednom pokoji, všech pět pohromadě, otec s matkou spali v jedné posteli, oba kluci v druhé a Stacy na rozkládacím lehátku mezi nimi. Bylo jí tehdy sedm a bratrům čtyři a devět let. Vzpomínala si, jak otec zvedl telefon, volnou rukou je utišil a koktal: „Co… co… co…?“ Spojení bylo mizerné, takže musel křičet, a tázavým tónem opakoval všechno, co slyšel. „Roger… průtrž mračen… utopil se…“ Když domluvil, rozplakal se, schoulil se s očima pevně zavřenýma, poslepu se snažil vrátit sluchátko do vidlice, narazil jím do nočního stolku, pak ještě několikrát minul, až mu je nakonec Stacyina matka vzala z ruky a zavěsila sama. Stacy a její bratři seděli na druhé posteli a užasle přihlíželi. Ještě nikdy neviděli otce plakat, bylo to poprvé a také naposledy. Matka je všechny sebrala, odvedla je do hotelové restaurace na zmrzlinu, a když se vrátili, bylo po všem. Otec se mezitím vzpamatoval a právě balil zavazadla. Stačil jim už dokonce rezervovat letenky na večerní návrat domů.

      Strýček Roger byl korpulentní, předčasně prošedivělý muž, který se zjevně v přítomnosti bratrových dětí nikdy necítil ve své kůži a v komunikaci s nimi se uchyloval k předvádění stínoherních zvířat a poněkud dětinským vtípkům. Strávil u nich poslední Vánoce před svou smrtí. Pokoj pro hosty byl přímo proti Stacyině ložnici a Stacy jednou v noci probudila hlasitá rána. Zvědavá a trochu vystrašená se přikradla ke dveřím a vykoukla na chodbu. Strýček Roger ležel namol opilý na zemi a neohrabaně se snažil vstát. Po několika pokusech to vzdal. Převalil se, s hlasitým zasténáním se posunul a podařilo se mu zvednout do jakéhosi polovičního sedu, takže byl zády opřený o dveře pokoje pro hosty.

      Teprve v tom okamžiku si všiml Stacy. S úsměvem na ni zamrkal a to ji přimělo, aby otevřela dveře o trochu víc. Zůstala v nich přikrčeně stát a dívala se na něj. Vzpomínka na to, co potom řekl, se jí uchovala v paměti tak živá a nezakalená omezeným chápáním jejího sedmiletého vědomí, že si už dnes vlastně nebyla jistá, jestli se to doopravdy stalo – ta průzračnost působila spíš dojmem snu než vzpomínky. „Povím ti něco důležitého,“ prohlásil. „Posloucháš?“ Když přikývla, káravě jí zahrozil prstem. „Když si nebudeš dávat pozor, můžeš se dostat do situace, kdy budeš volit bez myšlení. Bez plánování. A skončí to tím, že nebudeš žít životem, jaký jsi chtěla. Možná takovým, jaký si zasloužíš, ale ne takovým, o jaký jsi stála.“ Znovu jí pokynul prstem. „Dbej na to, abys přemýšlela,“ vyzval ji. „Abys plánovala.“

      Pak ztichl. Nebyl to ten pravý způsob jak mluvit se sedmiletým dítětem, a strýček si to zjevně opožděně uvědomil. Nuceně se na ni usmál. Zvedl ruce a ve slabém světle, které sem zářilo ze schodiště, se pokusil vytvořit pár stínových zvířat. Vyzkoušel svého oblíbeného králíka, štěkajícího psa a letícího orla. Nešlo mu to nejlíp, což si zřejmě také uvědomoval. Zívl, zavřel oči a téměř okamžitě usnul. Stacy zavřela dveře a zalezla si zpátky do postele.

      Rodičům o tom incidentu nikdy neřekla, přesto o něm při různých příležitostech přemýšlela po celé své dětství. Přemýšlela o něm dodnes, jako dospělá, možná dokonce ještě intenzivněji. Vzpomínky na něj ji pronásledovaly, protože v tom, co strýček řekl, nebo co se jí zdálo, že řekl, cítila pravdu, přitom ale věděla, že přemýšlet a plánovat moc neumí a nikdy to umět nebude. Snadno si dokázala představit, jak se někdy v důsledku nedbalosti nebo apatie ocitne v nějaké nepředvídané pasti. Vídala například sama sebe zestárlou a zcela opuštěnou, v županu plném špinavých skvrn, jak se pozdě v noci dívá na televizi se ztlumeným zvukem a kolem ní pospává tucet koček. Nebo třeba někde na předměstí uvězněnou ve velkém domě plném ozvěnou se rozléhajících místností, s rozbolavělými bradavkami a malým děckem, které nahoře v patře pláče a dožaduje se kojení. Právě tenhle druhý obraz si v duchu představovala, když seděla ve žlutém pickupu poskakujícím po hrbolaté prašné cestě, a připadala si prázdná jako nafouknutý balon, jenjen ji propíchnout. S vypětím vůle tu představu potlačila. Její život takhle koneckonců nevypadá, ještě ne, zatím na to nedošlo. Za pár týdnů zahájí postgraduální studium a pak se může stát cokoli. Seznámí se s novými lidmi, udělá si mezi nimi pravděpodobně přátele na celý život. Několik okamžiků strávila tím, že si sama sebe představovala v Bostonu – sedí třeba v nějaké kavárně s hromadou knih na stole před sebou, je pozdě večer, kavárna je skoro prázdná a dovnitř vchází mladík, jeden z jejích spolužáků, ve tváři má plachý úsměv a přemýšlí jak ji požádat, aby si směl přisednout – když tu náhle zjistila, že už zase nevysvětlitelně myslí na strýčka Rogera, samotného na té zaplavené silnici, na ten magický okamžik, kdy se potok poprvé zmocnil jeho auta, zvedl je a vzbudil v něm pocit beztíže, ještě ne paniky, jen obyčejného překvapení a možná dokonce i špetky opojného potěšení, začátku malého dobrodružství, legrační příhody, o níž bude vyprávět sousedům, až se vrátí domů.

      Nikdy se nepokoušej přejet tekoucí vodu. Bylo tolik pravidel, která by si člověk měl zapamatovat. Nebylo divu, že se lidé dostávali do situací, v nichž se nikdy nechtěli ocitnout.

      A právě při téhle myšlence – která jí později v retrospektivě připadala jako nesmírně případná zlověstná předzvěst následujících událostí – pickup zastavil a byli na místě.

      Když pickup zaparkoval na odpočívadle, řidič přistrčil mapu k Amy. Natáhla ruku a chtěla si ji vzít, ale řidič ji nepustil. Zatáhla za ni a taxikář ji dál držel, takže se o ni chvíli přetahovali. Stacy se potýkala s kličkou dveří a nevšimla si, co se děje. Auto se nepatrně rozkolébalo, když Jeff s ostatními seskočili z korby. Amy slyšela, jak se řehtají. Pes nepřestával štěkat. Stacy se konečně podařilo otevřít dveře, vystoupila ven do vedra, dveře nechala dokořán a čekala, že ji Amy bude následovat. Řidič ale odmítal mapu pustit.

      „Tohle místo,“ promluvil a ukázal na stezku. „Proč jdete tam?“

      Amy bylo jasné, že řidič neumí příliš dobře anglicky. Předklonila se; ostatní stáli v hloučku u auta, navlékali si batohy na záda a čekali na ni. Ukázala na Mathiase. „Jeho bratr?“ řekla. „Musíme ho najít.“

      Řidič se otočil, na okamžik se na Mathiase zadíval a pak znovu pohlédl na ni. Zamračil se, nic ale neřekl. Oba stále drželi mapu.

      „Hermano?“ zkusila to Amy. Nevěděla, odkud se jí to slovo vybavilo, ani jestli je správné. Její španělština se omezovala na názvy filmů a jména restaurací. „Perdido?“ dodala a znovu ukázala na Mathiase. „Hermano perdido.“ Nebyla si jistá, co vlastně říká. Pes pořád štěkal a ji z toho začínala bolet hlava, takže se jen těžce soustředila. Chtěla už vylézt z auta, když ale opět zatáhla za mapu, řidič ji stále odmítal uvolnit.

      Zavrtěl hlavou. „Tohle místo,“ řekl znovu. „Ne dobré.“

      „Ne dobré?“ opakovala po něm. Neměla tušení, jak to myslí.

      Přikývl. „Ne dobré, že vy jdete na to místo.“

      Venku se ostatní začínali otáčet a pátravě pohlížet do kabiny. Čekali na ni. Za nimi ústila stezka. Stromy ji po obou stranách přerůstaly a vytvářely stinný tunel, v němž vládla téměř tma. Nebylo vidět příliš daleko. „Nerozumím,“ opáčila Amy.

      „Patnáct dolarů, odvezu vás zpátky.“

      „Hledáme jeho bratra.“

      Řidič důrazně zavrtěl hlavou. „Vezmu vás jiné místo. Patnáct dolarů. Všichni spokojení.“ Široce se usmál, aby ukázal, jak to myslí, a vycenil na ni zuby. Měl je velké, silné a u dásní zčernalé.

      „Tohle je to pravé místo,“ vysvětlovala Amy. „Je to přece na té mapě, ne?“ Zatáhla za mapu a řidič ji tentokrát pustil. Ukázala na namalovaný křížek a pak na stezku. „Je to tady, že ano?“

      Taxikářův úsměv zmizel. Jakoby znechuceně zavrtěl hlavou a máchl rukou k otevřeným dveřím. „Tak běžte,“ vybídl ji. „Já říkám ne dobře, ale vy stejně jdete.“

      Amy mu strčila před oči mapu a znovu ukázala na křížek. „Hledáme…“

      „Běžte,“ skočil jí do řeči taxikář zvýšeným hlasem, jako by znenadání s celým jejich rozhovorem ztratil trpělivost a začínal mít vztek. Ukazoval na dveře, obličej ale odvrátil od ní i od nabízené mapy. „Běžte, běžte, běžte.“

      A tak tedy šla. Vylezla z auta, zabouchla za sebou dveře a dívala se, jak se pickup pomalu rozjíždí a vrací se na silnici.

      Horko bylo jako ruka, která se natáhla a ovinula se kolem ní. Zpočátku to po chladném vzduchu z klimatizace bylo příjemné, velice rychle se však ruka kolem ní začala svírat. Potila se a k horku se přidali ještě komáři – létali kolem, bzučeli a štípali. Jeff vytáhl z batohu další sprej s repelentem a všechny důkladně nastříkal. Pes štěkal a škubal řetězem, ještě když pickup odjížděl, kolébal se a poskakoval přes hluboké výmoly v silnici. Slyšeli štěkot dlouho poté, co jim auto zmizelo z dohledu.

      „Co chtěl?“ zajímala se Stacy. Byla už nastříkaná. Pleť se jí leskla ochrannou vrstvou a celá voněla jako osvěžovač vzduchu. Komáři ji přesto nepřestávali štípat, takže se neustále pleskala po pažích.

      „Říkal, že bychom tam neměli chodit.“

      „Kam?“

      Amy ukázala na stezku.

      „Proč ne?“ vyptávala se Stacy.

      „Říkal, že to není dobré.“

      „Co není dobré?“

      „To místo, kam jdeme.“

      „Ty ruiny že nejsou dobré?“

      Amy pokrčila rameny; také to nevěděla. „Chtěl patnáct dolarů, aby nás zavezl někam jinam.“

      Přistoupil k ní Jeff s repelentem v ruce. Vzal si od ní mapu a začal ji stříkat. Amy k němu natáhla ruce a pak je zvedla nad hlavu, aby jí mohl nastříkat i tělo. Pomalu se otáčela kolem dokola. Když znovu stála tváří k němu, přestal stříkat a sklonil se, aby vrátil repelent do batohu. Všichni ostatní nehybně stáli a pozorovali ho.

      Amy napadla zneklidňující myšlenka. „Jak se dostaneme zpátky?“ zeptala se.

      Jeff na ni pohlédl přimhouřenýma očima. „Zpátky?“ Ukázala po silnici směrem, jímž zmizel pickup. „Do Cobá.“

      Otočil se, zadíval se na silnici a přemýšlel o její otázce. „V průvodci se psalo, že je kdekoli možné zastavit si projíždějící autobus.“ Pokrčil rameny; zjevně si uvědomoval, jak pošetile to zní. „Takže jsem předpokládal…“

      „Na téhle silnici si žádný autobus nezastavíme,“ poznamenala Amy.

      Jeff přikývl. To byla nepochybně pravda.

      „Po téhle silnici by autobus ani neprojel.“

      „Taky se tam psalo, že je možné jet autostopem…“

      „Vidíš snad, že by tu jezdila nějaká auta, Jeffe?“

      Jeff s povzdechem zavřel batoh. Vstal a přehodil si ho přes rameno. „Amy…“ začal.

      „Za celou tu dobu, co jsme sem jeli, viděls…“

      „Nějak sem přece musí vozit zásoby.“

      „Kdo?“

      „Ti archeologové. Určitě mají náklaďák. Nebo ho aspoň můžou někde sehnat. Až najdeme Mathiasova bratra, můžeme je prostě poprosit…, no…, aby nás všechny odvezli zpátky do Cobá.“

      „Kristepane, Jeffe. Uvázli jsme tady, co? A na zpáteční cestě nás čeká kolik? Třicet kilometrů pěšky? Touhle zatracenou džunglí?“

      „Osmnáct.“

      „Cože?“

      „Je to osmnáct kilometrů.“

      „To nebylo osmnáct kilometrů ani náhodou.“ Amy se obrátila k ostatním a hledala u nich podporu, jen Pablo se jí ale podíval do očí. Usmíval se, neměl však ponětí, o čem je řeč. Mathias se přehraboval v batohu, Stacy a Eric se dívali do země. Bylo jí jasné, že si všichni myslí, že si prostě zase na něco zbytečně stěžuje, a to ji rozčililo. „Nikomu jinému to starosti nedělá?“

      „Proč bych se o to měl vlastně starat právě já?“ zeptal se Jeff. „Kdo říká, že bych zrovna já měl myslet úplně na všechno?“

      Amy rozhodila rukama, jako by odpověď byla zcela nabíledni. „Protože…,“ začala, pak se ale zarazila. Proč by se o to měl starat právě Jeff? Byla si jistá, že by měl, nedokázala ale říct proč.

      Jeff se obrátil k ostatním a mávl ke stezce. „Připraveni?“ zeptal se. Všichni až na Amy souhlasně přikývli. Jeff vykročil kupředu, následován Mathiasem, pak Pablem a Erikem.

      Stacy vrhla na Amy pohled plný porozumění. „Prostě pojď, zlato,“ vybídla ji. „Co říkáš? Uvidíš, všechno to nějak dopadne.“

      Popadla ji v podpaží a přiměla ji k chůzi. Amy neodporovala; společně, ruku v ruce, vyrazily ke stezce. Jeff s Mathiasem už mizeli ve stínech před nimi a ptáci nad jejich hlavami švitořením značili cestu, jíž se nořili do hloubi džungle.

      Podle mapy měli jít po stezce tři kilometry, než narazí na další cestičku odbočující doleva. Ta je povede vzhůru. Na vrcholku kopce najdou hledané ruiny.

      Šli už skoro dvacet minut, když se Pablo zastavil, aby se vymočil. Eric se zastavil také. Shodil batoh na cestu, posadil se na něj a odpočíval. Stromy podél stezky zastiňovaly slunce, přesto bylo na tak dlouhou pěší cestu příliš horko. Tričko měl nasáklé potem a vlhké vlasy se mu lepily k čelu. Kolem létali komáři a kromě nich ještě nějaké pidimušky, které sice neštípaly, ale Erikův pot je zjevně přitahoval. Rojily se kolem něj v celém mračnu a pisklavě bzučely. Buď všechen ten postřik proti hmyzu smyl pot, nebo nebyl k ničemu.

      Když je Stacy a Amy došly, Pablo ještě močil. Eric je slyšel přicházet, o něčem se spolu bavily, když ale přišly blíž, zmlkly. Stacy se na Erika usmála, a když kolem něj procházela, pohladila ho po hlavě. Nezastavily se, dokonce ani nezpomalily, a když se jim po cestě kousek vzdálily, slyšel, že se znovu daly do řeči. Pocítil nepatrné bodnutí neklidu, měl pocit, že možná mluví právě o něm. Třeba ale ne. Třeba probírají Jeffa. Byly to ovšem tajnůstkářky, které si s oblibou tiše špitaly, a tahle jejich důvěrná blízkost byla něčím, na co si Eric dosud nezvykl. Občas se přistihl, jak se na Amy naprosto bezdůvodně mračí a cítí vůči ní nevraživost: žárlil na ni. Chtěl být tím, s kým si Stacy bude špitat, a ne tím, o kom si špitá, a rozčilovalo ho, že tomu tak není.

      Řek měl zřejmě bezedný měchýř. Stále ještě močil a u nohou se mu rozlévala velká kaluž. Drobné černé mušky zřejmě moč přitahovala ještě víc než pot; rojily se nad kaluží, klesaly k ní, čeřily její hladinu a znovu vzlétaly. Řek močil, močil a močil.

      Když skončil, vytáhl z batohu jednu z lahví tequily a otevřel ji. Rychle si zavdal a pak láhev podal Erikovi. Eric vstal, aby se napil, a po doušku pálenky mu vyhrkly slzy do očí. Rozkašlal se a vrátil ji Pablovi. Pablo se ještě jednou napil a schoval láhev do batohu. Pronesl něco řecky, zavrtěl hlavou a otřel si obličej do trička. Eric předpokládal, že si Pablo stěžuje na vedro; jeho poznámka měla odpovídající nespokojený tón.

      Přikývl. „Horko jako v pekle,“ zabručel. „Říká se to u vás taky tak? V každém jazyce na to musí být nějaký podobný výraz, nemyslíš? Hádes? Inferno?“

      Řek se jen dál usmíval.

      Eric si hodil batoh na ramena a oba se vydali na další cestu. Na mapě byla stezka zakreslená jako přímá čára, ve skutečnosti se ale neustále kroutila. Stacy a Amy byly třicet metrů před nimi a Eric je chvílemi viděl, chvílemi mu mizely. Jeff s Mathiasem po stezce vyrazili jako dva skauti, odhodlaní dorazit co nejdřív k cíli. Eric je už před sebou vůbec neviděl, ani na těch nejdelších rovných úsecích. Stezka byla široká něco málo přes metr, pod nohama měli udusanou hlínu a po obou stranách hustou džungli. Všude byla spousta velkých listů, popínavých úponků a lián, stromů, které jako by sem někdo přenesl přímo z komiksů o Tarzanovi. Pod stromy byla tma a ani mezi nimi nebylo příliš daleko vidět, čas od času ale Eric slyšel, jak něco v okolním podrostu šustí. Snad to byli ptáci, vyrušení jejich příchodem. Každou chvíli se ozvalo hlasité zakrákání a všechny ostatní zvuky podmalovávalo jakési nepřetržité cikádám podobné cvrkání, které však občas bez zjevného důvodu zcela utichlo tak podivně, že mu po páteři přejel mráz.

      Po stezce, jak se zdálo, chodil někdo poměrně pravidelně. Viděli prázdnou láhev od piva a jinde zase sešlápnutou krabičku po cigaretách. Na jednom místě narazili také na stopy kopýtek, které tam zanechalo nějaké zvíře menší než kůň. Možná osel či koza, to Eric nepoznal. Jeff by nejspíš věděl, jaké zvíře to bylo, v podobných věcech se poměrně vyznal – uměl najít na obloze souhvězdí a pojmenovat květiny. Hodně četl, pamatoval si všemožná fakta a občas se možná až trochu předváděl: v restauracích například objednával Španělsky, i když bylo zřejmé, že číšník umí anglicky, a opravoval ostatním výslovnost. Eric si stále ještě nebyl jistý, jestli se mu Jeff doopravdy zamlouvá. Nebyl si ostatně jistý ani tím – a to bylo možná ještě důležitější –, nakolik se on zamlouvá Jeffovi.

      Prošli zákrutem cesty a sestupovali po dlouhém pozvolném svahu, doprovázeni potůčkem tekoucím podél stezky, a pak je náhle do očí udeřilo plné sluneční světlo, které je po tak dlouhé době ve stínu zcela oslepilo. Džungle ustoupila, zatlačená zpět něčím, co byl zřejmě neúspěšný pokus o zúrodnění půdy. Po obou stranách stezky ležela políčka, táhnoucí se do šíře asi sta metrů, rozlehlé lány přeorané země spečené sluncem. Byla to poslední fáze jejich existence; pozemky už někdo vymýtil a vypálil, zasel na nich a sklidil a nyní se proměnily v tohle, v pustinu předcházející návratu džungle. Podrost na okrajích polí už na ni začal vysílat průzkumné oddíly tvořené liánami a občasnými po pás vysokými keři, které uprostřed všech zpřevracených hrud hlíny vypadaly odhodlaně a jaksi bojechtivě.

      Pablo i Eric začali po kapsách hledat sluneční brýle. V dáli před nimi džungle pokračovala a přehrazovala stezku jako jednolitá stěna. Jeff s Mathiasem už zmizeli v jejích stínech, Stacy a Amy však ještě byly na dohled. Amy si nasadila klobouk a Stacy si kolem hlavy ovázala šátek. Eric na ně křikl, mával na ně, ale neslyšely ho. Nebo pokud ho slyšely, neohlédly se. Drobné černé mušky zůstaly pod stromy, komáři je ale doprovázeli dál v nezmenšeném počtu.

      Byli právě v polovině vymýcených polí, když se přímo před nimi přes cestu přeplazil had. Byl to vlastně jen malý hádek, černý s tmavohnědými skvrnami, Pablo ale vyděšeně zaječel. Uskočil, srazil Erika k zemi, potom sám špatně našlápl a sesypal se přímo na něj. V okamžení zase vyskočil, ukazoval na místo, kde had zmizel, něco řecky brebentil, poskakoval z nohy na nohu a v tváři měl výraz plný hrůzy. Hadi ho evidentně děsili. Eric se pomalu sebral ze země a setřásal ze sebe hlínu. Odřel si při pádu loket a ránu měl plnou špíny, pokoušel se ji tedy z paže otřít. Pablo stále vykřikoval a gestikuloval. Takhle to s nimi chodilo se všemi třemi, občas se snažili dát gesty najevo, co mají na mysli, nebo na vysvětlenou něco nakreslit, většinou ale prostě řečnili a vůbec se jim nepokoušeli objasnit, o čem mluví. Zdálo se, že nejdůležitější je pro ně vypovídat se a že jim vůbec nezáleží na tom, jestli jim ostatní rozumějí.

      Eric počkal, dokud se Pablo neodmlčel. Ke konci jeho projevu se zdálo, jako by se omlouval, že ho povalil, a Eric se usmál a přikývl na znamení, že mu odpouští. Pak pokračovali v cestě, Pablo teď ale šel mnohem pomaleji a neustále se nervózně rozhlížel po okrajích stezky. Eric se chvíli v duchu zaměstnával tím, že se snažil představit si, co se stane, až dojdou k ruinám. Budou tam archeologové se svými pečlivě rozměřenými síťovými sektory, s malými lopatičkami a košťátky, s plastovými sáčky plnými artefaktů: plechových pohárků, z nichž horníci pili, a železných hřebů, jimiž byly kdysi stlučeny jejich chýše. Mathias najde bratra a dojde mezi nimi k nějaké konfrontaci – německy se pohádají, budou na sebe křičet a dávat si ultimáta. Už se na to těšil. Miloval dramatické situace a konflikty, vzepětí a vybíjení emocí lidí kolem sebe. Nebude to pořád jako teď, když se plahočí úmorným vedrem a odřený loket mu pulzuje v rytmu s tepem. Až najdou ruiny, den změní svoji podobu a dostane novou dimenzi.

      Dospěli na konec otevřeného prostoru a opět je obklopila džungle. Ve stínu už na ně čekaly černé mušky. Rojily se kolem nich ve velkém bzučícím mračnu, jako by chtěly dát najevo radost z opětovného setkání. Potůček už nikde nebylo vidět. Stezka se stočila doprava, pak doleva a chvíli se zase táhla přímo jako dlouhá stinná chodba, na jejímž konci byla zřejmě další mýtina, kruh slunečního světla očekávající jejich příchod, tak jasný, že měl Eric dojem, že ho slyší jako houkající klakson. Dívat se na něj bylo až bolestivé – rozbolely ho oči i hlava. Nasadil si znovu sluneční brýle. Teprve pak si všiml, že ostatní – Jeff, Mathias, Stacy a Amy – stojí společně v hloučku, v nepravidelném kruhu těsně před okrajem mýtiny, předávají si z ruky do ruky láhev s vodou a nyní se otáčejí a sledují, jak se k nim s Pablem pomalu blíží.

      Z mapy vyplývalo, že dojdou-li až k mayské vesnici, znamená to, že zašli příliš daleko, a vesnice byla teď před nimi, dole pod strání, nad níž stáli. Jeff s Mathiasem dávali za chůze pozor a hledali odbočku, nějak se jim ale zřejmě podařilo ji minout. Znamenalo to, že se budou muset vrátit po stezce zpátky, jít tentokrát pomaleji a dívat se pozorněji. Otázka, kterou právě probírali, zněla, zda by se napřed neměli zajít podívat do vesnice a možná se dokonce přeptat, jestli by se nenašel někdo, kdo by byl ochoten je k ruinám dovést. Ne že by vesnice vypadala příliš slibně. Tvořilo ji možná třicet chatrně vyhlížejících obydlí, velikostí i vnějším vzhledem téměř stejných. Chýše o jedné nebo dvou místnostech, většinou se střechami z palmových listů, i když viděli také několik střech plechových. Podlahy z udusané hlíny, pomyslel si Jeff. Nikde nebyly vidět elektrické dráty, takže předpokládal, že do vesnice není zavedená elektřina. Vodovod tam ostatně také nebyl; uprostřed vesnice byla studna s vědrem přivázaným na laně. Jak se tak krčili pod stromy a čekali, až je dojdou Eric s Pablem, viděl, jak nějaká stařena plní u studny vodou džbán, sledoval, jak otáčí kolem a spouští vědro hluboko dolů. Kolo potřebovalo promazat; i na takovou vzdálenost slyšel hlasité vrzání, když vědro klesalo níž a níž, pak se zastavilo, nabralo vodu a stejně hlučně zase stoupalo nahoru. Jeff se díval, jak si žena staví džbán na rameno a pomalu se prašnou ulicí vrací ke své chýši.

      Mayové kolem vesnice vymýtili kruhový pás džungle a na získané ploše pěstovali zřejmě kukuřici a fazole. Na polích bylo tu a tam vidět muže, ženy a dokonce i děti, skloněné k zemi a vytrhávající plevel. Ve vesnici byly kozy, slepice, několik oslů a tři koně v ohrazeném výběhu, nikde ale ani známka jakékoli mechanizace: žádné traktory či kultivátory, žádná osobní ani nákladní auta. Hned poté, co se Jeff s Mathiasem vynořili z ústí stezky, rychle se k nim rozběhl vysoký voříšek s propadlým hrudníkem a agresivně zdviženým ocasem. Zastavil se těsně mimo dosah hozeného kamene, několik minut kolem nich kroužil sem a tam, štěkal a vrčel. Na slunci ale bylo na takové počínání příliš vedro, takže po chvíli přestal štěkat, až o ně nakonec úplně ztratil zájem, loudavě se vrátil do vesnice a zhroutil se do stínu u jedné z chýší.

      Jeff měl za to, že pes svým počínáním musel vesničany na jejich přítomnost upozornit, nikdo to ale nedával otevřeně najevo. Nikdo nepřerušil práci a neotočil se k nim, nikdo nešťouchal do souseda loktem a neukazoval na ně. Muži, ženy i děti zůstali sehnutí, pokračovali v plení a pomalu procházeli mezi řadami sazenic. Muži byli většinou oblečení v bílém a na hlavách měli slamáky. Ženy měly tmavé šaty a vlasy zakryté uvázanými šátky. Děti byly bosé a vypadaly nedotčené civilizací. Mnozí chlapci neměli ani košili a byli tak opálení, že zdánlivě splývali se zemí, kterou obdělávali; na moment jako by pokaždé zmizeli a znovu se objevili.

      Stacy chtěla jít dál, dojít do vesnice a podívat se, jestli nenajdou chladnější místečko, kde by se posadili a odpočinuli si, možná si dokonce koupili i něco studeného k pití, Jeff ale váhal. Skutečnost, že je nikdo nevítá, pocit, že celá vesnice se je usilovně snaží nebrat na vědomí, to všechno ho naplňovalo obezřetností. Poukázal na nepřítomnost elektrického vedení a poznamenal, že ve vesnici stěží budou lednice nebo klimatizace, což znamená, že je poněkud nepravděpodobné, že by nabízela studenou limonádu a chládek k posezení a odpočinku.

      „Alespoň bychom tam ale mohli najít průvodce,“ namítla Amy. Vytáhla z batohu fotoaparát a začala pořizovat snímky. Několikrát vyfotografovala stojící skupinku, pak Pabla s Erikem, kteří se k nim blížili, a nakonec jednoho z Mayů pracujících na poli. Jeff viděl, že už má lepší náladu; Stacy se podařilo její nervozitu rozehnat. Amyiny nálady přicházely a odcházely zcela nevypočitatelně, a přestože předpokládal, že v nich nějaká logika být musí, už dávno se ji přestal pokoušet hledat. Nazýval ji svojí „medúzou“, klesající do hlubin a zase stoupající na hladinu. Někdy to považovala za roztomilé a jindy zase ne. Teď se ho právě chystala vyfotografovat a prohlížela si ho hledáčkem tak dlouho, že málem upadl do rozpaků. Pak cvakla spouští. „Taky by se mohlo stát, že po té stezce budeme chodit sem a tam celý den,“ poznamenala. „A co potom? Máme se tady někde snad utábořit?“

      „A třeba by nás potom mohli zavézt zpátky do Cobá,“ přidala se Stacy.

      „Vidíš snad někde auto nebo náklaďák?“ zeptal se Jeff.

      Všichni strávili další chvíli zkoumáním vesnice pod sebou. Než stačil někdo říct cokoli dalšího, připojili se k nim Pablo s Erikem. Pablo se se všemi objal, okamžitě začal nesmírně vzrušeně brebentit řecky a rozpažoval, jako by chtěl ukázat délku ryby, kterou chytil. Poskakoval sem a tam a předstíral, že naráží do Erika. Pak znovu rozpřáhl paže.

      „Viděli jsme hada,“ vysvětloval Eric. „Takhle dlouhý ale nebyl. Možná poloviční.“

      Ostatní se tomu zasmáli, což Pabla zjevně povzbudilo. Začal znovu od začátku, nesrozumitelně brebentil, poskakoval a narážel do Erika.

      „Má z nich strach,“ dodal Eric.

      Nechali kolovat láhev s vodou a čekali, až Pablo skončí. Eric se dlouze napil a pak si trochou vody omyl loket. Rána byla zkrvavená, ale nijak zvlášť hluboká, osm centimetrů dlouhá, srpovitě zakřivená podle ohybu lokte. Amy ji vyfotografovala.

      „Půjdeme si do vesnice najít průvodce,“ oznámila.

      „A nějaké chladné místečko k posezení,“ přidala se Stacy. „S chlazenou limonádou.“

      „Třeba budou mít i citrony,“ napadlo Amy. „Vymačkáme ti na tu ránu šťávu z citronu a ta všechno to svinstvo v ní zlikviduje.“

      Obě se se Stacy odvrátily od Erika a usmály se na Jeffa, jako by ho provokovaly. Nic na to neřekl – jaký by to mělo smysl? Evidentně už bylo rozhodnuto, že do vesnice půjdou. Pablo konečně domluvil a Mathias šrouboval uzávěr na láhev s vodou. Jeff si hodil batoh na záda. „Půjdeme?“ zeptal se.

      A tak tedy vyrazili po stezce dolů do vesnice.

      V jednom okamžiku, těsně poté, co se vynořili ze stínu stromů, celá vesnice jako by zkameněla, muži, ženy i děti na polích, všichni se na kratičký zlomek vteřiny zastavili a pohlédli na šest postav, které se k nim po stezce blížily. Pak bylo po všem a zdálo se, jako by ten okamžik nikdy ani nenastal, až na to, že Stacy si byla jistá, že ano, vlastně možná ne tak docela jistá, možná že její jistota klesala s každým dalším krokem, jímž se blížila k vesnici. Práce na polích pokračovala, všude viděli ohnutá záda, monotónní vytrhávání plevele a nikdo se na ně nedíval, dokonce ani děti ne. Takže se to možná přece jen nestalo. Stacy měla bujnou fantazii a věděla to o sobě – měla povahu snílka, stavitele vzdušných zámků. Nečekají je tu žádné klimatizované místnosti, žádné vychlazené pití. A stejně pravděpodobné bylo, že nebyl ani žádný okamžik kradmého zkoumání, žádný zastřený a rychle odvrácený kolektivní pohled.

      Znovu se objevil pes, tentýž, který na ně už jednou štěkal. Opět vyběhl z vesnice, tentokrát se ale jeho počínání diametrálně změnilo. Vrtěl ocasem a jazyk měl vyplazený na znamení přátelství. Stacy měla psy ráda. Dřepla si, aby tohohle voříška pohladila, a dovolila mu olíznout jí tvář. Mrskal ocasem ještě energičtěji, až se celá zadní polovina jeho těla pohupovala sem a tam. Ostatní se nezastavili a dál kráčeli po stezce dolů. Stacy si všimla, že je pes plný klíšťat. Byly jich tucty a visela mu z břicha jako hrozinky: tlustá a nacucaná krví. Viděla i další, která se mu hemžila v srsti; honem vstala a psa od sebe odstrčila, už ale bylo pozdě. Tím kratičkým projevem náklonnosti si psa dokonale získala, takže ji přijal za svou. Když vyrazila na další cestu, tiskl se k ní, motal se jí mezi nohama, kňučel a vrtěl ocasem, až ji málem povalil. Stacy spěchala, aby dohonila ostatní, a byla nucena zahnat nutkání zvíře nakopnout, praštit je po čenichu a zahnat je na útěk. Měla pocit, jako by klíšťata lezla i po jejím těle, a musela sama sebe přesvědčovat, že to není pravda, musela si to v duchu těmito slovy říct: Není to pravda. Náhle zatoužila, aby byla zpátky v Cancúnu, ve svém pokoji, a mohla si vlézt do sprchy. Představovala si horkou vodu, vůni šamponu, malou kostku mýdla v papírovém obalu, čistou osušku čekající na konzole.

      Na začátku vesnice se stezka rozšířila a proměnila se v něco, co se téměř dalo nazvat silnicí. Po obou stranách ji lemovaly chýše. Některé měly dveřní otvory zakryté pestrobarevnými přikrývkami, jiné byly otevřené dokořán, nebylo v nich ale vidět o nic víc, protože vnitřek se utápěl ve stínech. Pod nohama jim běhaly kvokající slepice. Objevil se další pes, připojil se k prvnímu a častoval Stacy stejně zbožňujícími pohledy; oba po sobě začali ňafat, jako by se o ni chtěli porvat. Druhý pes byl šedivý a vypadal trochu jako vlk. Jedno oko měl modré a druhé hnědé, což jeho pohledu dodávalo zlověstnou pronikavost. Stacy už si v duchu oba pojmenovala: byli to Špindíra a Podvraťák.

      Zpočátku se zdálo, že je vesnice úplně vylidněná a všichni její obyvatelé pracují na poli. Jejich kroky se na udusané hlíně hlasitě a jaksi nepatřičně rozléhaly. Nikdo nemluvil, dokonce ani Pablo, který vždy působil dojmem, že ho nedokáže umlčet vůbec nic. Pak spatřili ženu sedící ve dveřích jedné chýše s malým děckem v náručí. Vypadala sešle a svraštěle, v dlouhých černých vlasech se jí leskly prameny šedin. Procházeli kolem ní středem prašné silnice ve vzdálenosti asi tří metrů, přesto k nim vůbec nezvedla oči.

      „¡Hola!“ zavolal na ni Jeff.

      Nic. Ticho, oči odvrácené stranou.

      Děcko nemělo téměř žádné vlasy a holou hlavu mělo posetou ošklivě vyhlížející vyrážkou; vypadala, jako by kojenci někdo pomazal lebku vrstvou džemu. Stacy nechápala, proč děcko nepláče, a z nějakého důvodu, jemuž sama nerozuměla, ji to neobyčejně rozčilovalo. Jako hadrová panenka, pomyslela si – nehýbe se, nepláče – a pak jí došlo, proč ji jeho mlčení vyvádí z míry: působilo to dojmem, že je snad kojenec mrtvý. Odvrátila oči, znovu si připomněla, co si už jednou říkala, a přinutila se v duchu to zopakovat: Není to pravda. To už ženu minuli a Stacy se neohlédla.

      Zastavili se u studny přímo uprostřed vesnice, rozhlíželi se a čekali, až k nim někdo přistoupí; nikdo z nich dost dobře nevěděl, co si počít, pokud se tak nestane. Studna byla hluboká. Když se Stacy naklonila přes roubení, nedohlédla na dno. Musela v sobě potlačit nutkání plivnout nebo sebrat kamínek, hodit ho dovnitř a čekat na vzdálené šplouchnutí. Na mokrém a slizkém laně bylo přivázané dřevěné vědro; vypadalo tak odpudivě, že by se ho Stacy ani za nic nedotkla. Nad hlavami jim nehybně viselo hejno komárů, jako by i oni čekali, co se bude dít dál.

      Amy udělala pár snímků: vyfotografovala okolní chýše, studnu a oba psy. Podala aparát Erikovi a požádala ho, aby ji a Stacy vyfotografoval, jak stojí zavěšené do sebe. Než se všichni vrátí domů, měl z toho být seriál snímků, na nichž se obě pevně objímaly a usmívaly do aparátu – nejprve bledé, pak opálené a později napůl sloupané. Tohle byl první snímek, na němž neměly stejné klobouky, a pomyšlení na to Stacy na okamžik rozesmutnilo – vzpomněla si na kluky prchající přes náměstí, na šok, když jí ta malá ručka zmáčkla ňadro.

      Pes, kterého pojmenovala Podvraťák, ten s jedním hnědým a jedním modrým okem, se přikrčil a vytlačil na zem vedle studny dlouhou tenkou stužku výkalů. Stužka se hýbala; víc než výkalů v ní bylo červů. Špindíra ji s obrovským zájmem začal očichávat a pohled na něj konečně přiměl Pabla k řeči. Začal něco řecky vykřikovat a divoce rozhazoval rukama. Přistoupil blíž a se rty znechuceně zkřivenými si prohlédl kroutící se hromádku. Zvedl hlavu k obloze, mluvil dál, jako by promlouval k bohům, a nepřetržitě přitom ukazoval na oba psy.

      „Možná to nebyl nejlepší nápad,“ poznamenal Eric.

      „Měli bychom jít,“ přikývl Jeff. „Budeme prostě muset…“

      „Někdo jde,“ ozval se Mathias.

      Po prašné cestě se k nim blížil nějaký muž. Přicházel zřejmě z pole, otíral si ruce o kalhoty a zanechával na bílé látce dvě hnědé šmouhy. Byl malý a ramenatý, a když smekl slamák, aby si setřel z čela pot, viděla Stacy, že i on má hlavu takřka holou. Zastavil se nějakých šest metrů od nich, kriticky si je prohlížel a mlčel. Nasadil si klobouk zpátky na hlavu a kapesník vrátil do kapsy.

      „¡Hola!“ pozdravil ho Jeff.

      Muž odpověděl něco maysky, byla to zřejmě otázka, protože pozvedl obočí.

      Vcelku logicky se dalo předpokládat, že se ptá, co chtějí, a Jeff se mu to pracně snažil vysvětlit, nejprve Španělsky, pak anglicky a nakonec pantomimou. Muž nijak nedával najevo, že by kterémukoli z jeho pokusů rozuměl. Stacy se naopak zmocnil zvláštní pocit, že mu rozumět nechce, že se všemožně snaží nepochopit, co je sem přivedlo. Naslouchal Jeffovým slovům, při některých z jeho mimických gest se dokonce pousmál, přesto však v jeho celkovém postoji bylo něco zřetelně odmítavého. Choval se zdvořile, nikoli však přátelsky a Stacy cítila, že se nemůže dočkat, až odejdou, a lituje, že se tu vůbec objevili.

      Konečně si to zjevně uvědomil i Jeff. Vzdal se snahy o komunikaci, otočil se k nim a pokrčil rameny. „Takhle to nepůjde,“ konstatoval.

      Nikdo se s ním nepřel. Hodili si batohy na záda a zamířili zpět k džungli. May zůstal stát u studny a díval se, jak odcházejí.

      Znovu prošli kolem ženy, která je odmítala vzít na vědomí, když přicházeli. I tentokrát měla oči odvrácené a dítě se skvrnitou čepičkou z rudého džemu jí nepohnutě spočívalo v náručí. Mrtvé, pomyslela si Stacy, a pak, když se přinutila odtrhnout od nich pohled: Není to pravda.

      Psi běželi za nimi. A následovaly je i dvě děti, což je překvapilo. Ozvalo se jakési pištivé vrzání, a když se Stacy ohlédla, zjistila, že za nimi po stezce vzhůru jedou dva chlapci na kole. Větší z dvojice šlapal do pedálů, zatímco menší se krčil na řídítkách. Oba měli propadlé hrudníčky a povislá ramínka, kostnatá kolena a lokty a kolo pro ně bylo příliš velké a těžké a chyběla mu sedačka. Chlapec vzadu se musel do pedálů opírat vestoje, namáhavě oddechoval a potil se. Řetěz potřeboval promazat – právě ten tak hlasitě vrzal.

      Celá šestice se zastavila a otočila, napadlo je, že se chlapců zeptají, kudy se jde k ruinám, jenže ti zastavili také – patnáct metrů od nich, vyhublé postavičky s tmavýma očima vyvalenýma jako dvě sovy. Jeff na ně zavolal a máváním se je pokusil přilákat blíž, zvedl dokonce v jedné ruce dolarovou bankovku, aby je navnadil, chlapci ale dál čekali a sledovali je, menší stále usazený na řídítkách. Konečně to vzdali a pokračovali v chůzi. O chviličku později se znovu začalo ozývat pravidelné vrzání, už si ho ale nevšímali. Na polích pokračovalo vytrhávání plevele. Pouze jeden muž u studny a dva chlapci na kole projevili o jejich odchod zájem. Podvraťák se od nich odloučil, jakmile se vnořili do džungle, Špindíra šel ale vytrvale za nimi. Neustále se otíral o Stacy a ta ho zase neustále odháněla. Špindíra to evidentně považoval za hru, do níž se zapojoval se stále větším nadšením.

      Stacy už si prostě nemohla pomoci a došla jí trpělivost. „Ne,“ křikla a plácla voříška přes čenich. Pes vykvikl a ohromeně uskočil. Zůstal stát uprostřed stezky a díval se na ni s výrazem, který jí připadal až bolestně lidský. Zrada – to byl evidentně vzkaz, který jí očima předával. „Ach, chudinko,“ zabručela Stacy a zamířila k němu s nataženou rukou, už ale bylo pozdě. Pes před ní couval, náhle plný opatrnosti, s ocasem staženým mezi nohama. Ostatní pokračovali dál po zastíněné stezce a pomalu se blížili k první zatáčce; v příštích několika okamžicích už by jí zmizeli z dohledu. Pocítila záchvěv strachu, jako když se malé dítě bojí, aby se samo neztratilo v lese, otočila se, dala se do klusu a honem se je snažila dohnat. Když se ohlédla, pes stále stál uprostřed stezky a díval se za ní. Chlapci na rozvrzaném kole kolem něj projeli tak blízko, že se o něj málem otřeli, pes se ale nepohnul a jeho žalostný pohled jako by ji doprovázel, když mizela za zatáčkou.

      Amy se pokoušela vymyslet nějaký scénář, podle něhož by jejich den dospěl ke šťastnému konci, nebylo to ale snadné. Buď ruiny najdou, nebo je nenajdou. Pokud ne, skončí zpátky na té prašné silničce, do Cobá to budou mít osmnáct nebo ještě víc kilometrů a každou chvíli se začne stmívat. Možná na ně ta silnička zapůsobila nesprávným dojmem, třeba je na ní větší provoz, než jim připadalo. To by mohl být jeden šťastný konec, pomyslela si, pokud se jim podaří svézt se stopem do Cobá. Dojedou tam těsně před západem slunce a buď si najdou na noc nějaké ubytování, nebo chytí večerní autobus zpátky do Cancúnu. Amy se ale nebyla schopná přinutit, aby téhle pohádkové vizi příliš věřila. V duchu si představila, jak v naprosté tmě pochodují po silnici nebo táboří pod širákem, bez stanů, spacích pytlů a moskytiér, a usoudila, že by snad nakonec bylo lepší, kdyby se jim podařilo ruiny najít.

      U ruin by se setkali s Henrichem, s jeho novou přítelkyní a s archeology. Ti by pravděpodobně uměli anglicky, přivítali by je a nabídli by jim pomoc. Zařídili by jim přepravu zpátky do Cobá, a kdyby už na to bylo příliš pozdě, ochotně by se s nimi podělili o svoje stany. Ano – proč ne? –, archeologové by je dokonce pozvali na večeři. Seděli by kolem táborového ohně, popíjeli a smáli by se a ona by pořídila spoustu fotografií, které by po návratu domů všem ukazovala. Bylo by to dobrodružství, velkolepé vyvrcholení jejich výpravy. Na tenhle šťastný konec usilovně myslela, když pochodovala zpátky po stezce a viděla, jak se před nimi otevírá mýtina, na niž budou brzo muset vyjít, kruh slunečního světla tak intenzivního, že museli mhouřit oči.

      Zastavili se v úkrytu posledního stínu před mýtinou. Mathias vytáhl láhev s vodou a nechal ji opět kolovat. Všichni se potili a Pablo začínal páchnout. Vrzání za jejich zády utichlo. Amy se otočila a viděla, že je oba chlapci ze vzdálenosti patnácti metrů pozorují. Prašivý pes, co si tak oblíbil Stacy, tam byl také. Krčil se ale na stezce ještě o kus dál, takže se málem ztrácel ve stínu.

      Byla to právě Amy, kterou napadlo prozkoumat pole. Když se jí ta myšlenka vynořila v hlavě, cítila náhlý nával hrdosti, pocit, který si pamatovala z dětství, když se v maličké školní lavici předkláněla s rukou zdviženou nad hlavu a mávala, aby přilákala pozornost učitelky. „Třeba ta pěšina ústí někam do pole,“ řekla a ukázala ven do slunečních paprsků.

      Ostatní se otočili, zadívali se na mýtinu a přemýšleli o tom. Pak Jeff přikývl. „Možné by to bylo,“ souhlasil a usmíval se, jako by ho její nápad doopravdy potěšil, což v ní vzbudilo ještě větší hrdost.

      Popadla fotoaparát, který měla pověšený kolem krku, a nahnala všechny do neuspořádané skupinky. Pak si je zády ke slunci srovnala do hledáčku a přiměla je k úsměvu – dokonce i zamračeného Mathiase. V posledním okamžiku, těsně předtím, než zmáčkla spoušť, se Stacy ohlédla přes rameno na stezku za sebou, směrem k chlapcům, psovi a mlčenlivé vesnici, takže se odvrátila od objektivu. To ale nevadilo. Amy věděla, že to i tak bude hezký snímek: přišla na správné řešení, nalezla cestu k onomu šťastnému konci. Přece jen ty ruiny najdou.

      Po pochodu na pevně udusané stezce jim cesta přes pole dělala velké problémy. Hlínu někdo zřejmě zcela nedávno zkypřil bránami. Povrch pole byl nerovný – rozrytý a zbrázděný – a zcela nečekaně a nevysvětlitelně naráželi na rozbahněné úseky. Bláto se jim lepilo na boty a postupně vytvářelo čím dál větší koláče, takže se museli zastavovat a oškrabávat je. Eric na takové dobrodružství vůbec nebyl ve formě. Trpěl kocovinou, únavou z nedostatku spánku a okolní horko na něj začínalo velice nepříjemně doléhat. Bušilo mu srdce a bolela ho hlava. Každou chvíli ho přepadaly záchvaty nevolnosti. Právě si začínal uvědomovat, že už o moc dál nedojde, a přemýšlel, jak by měl tuto skutečnost sdělit ostatním, když ho před takovým ponížením zachránil Pablo, který se náhle zastavil. Pravá bota se mu vyzula a zůstala vězet v bahně. Stál tam uprostřed pole, balancoval na jedné noze jako volavka a klel. Eric mnohé z obscénních výrazů poznával z lekcí, které mu Řekové dávali.

      Jeff, Mathias a Amy už byli kus před nimi – kráčeli podél okraje džungle se zdánlivou lehkostí, která Erika překvapovala –, Stacy se ale držela vzadu s ním a s Pablem. Teď se spolu s Erikem zastavila a šla Řekovi na pomoc, přidržovala ho za loket a pomáhala mu udržovat rovnováhu, zatímco Eric se sklonil a snažil se vytáhnout botu ze zajetí hlíny. Když za ni několikrát usilovně zatáhl, vynořila se konečně ven s hlasitým mastným mlasknutím, které je všechny tři rozesmálo. Pablo si botu znovu obul. Pak beze slova zamířil pryč z pole, zpátky na stezku. Stacy s Erikem se podívali za ostatními, kteří teď už byli dobrých patnáct metrů před nimi a metodicky postupovali podél linie stromů. Následovala tichá a velice krátká debata a Eric natáhl ke Stacy ruku. Chopila se jí, usmála se a oba vyrazili přes pole zpět v Pablových stopách.

      Jeff za nimi něco volal, Eric a Stacy ale jen mávli rukama a šli dál. Pablo už na ně na stezce čekal. Batoh měl otevřený a tequilu vytaženou a připravenou. Uzávěr byl odšroubovaný a Pablo podal láhev Erikovi, který se – navzdory svému lepšímu přesvědčení a vědomí, že by to neměl dělat – důkladně napil, otřásl a předal ji Stacy. Když se Stacy zrovna chtěla předvést, dokázala vypít obrovské množství alkoholu, a to teď chtěla. Zaklonila hlavu, láhev otočila dokonale kolmo a pak už bylo slyšet jen žbluňkání tequily, která jí tekla přímo do hrdla. Zarazila se teprve, když se potřebovala nadechnout, rozkašlala se a nakonec se se zrudlým obličejem rozesmála. Pablo jí obdivně zatleskal, poplácal ji po zádech a láhev si vzal zpátky.

      Oba mayští chlapci byli stále ještě s nimi. Dojeli o něco blíž, pořád ale zůstávali ve stínu džungle. Slezli z kola a stáli bok po boku, přičemž ten větší přidržoval kolo za řídítka. Pablo jim pokynul zdviženou láhví a něco na ně řecky zavolal, ale nepohnuli se; zůstali stát a mlčky je pozorovali. Pes byl přímo vedle nich a také se na ně díval.

      Jeff, Mathias a Amy mezitím došli ke vzdálené stěně džungle, přímo na protějším konci pole. Začínali právě postupovat podél ní, rovnoběžně se stezkou, a pátrali po tajemné pěšině. Pablo zastrčil láhev zpátky do batohu a všichni tři zůstali chvíli stát a sledovali, jak se ostatní pachtí rozbahněným polem. Eric nevěřil, že ruiny najdou. Nevěřil dokonce ani tomu, že nějaké ruiny existují. Někdo jim zalhal, nebo si z nich vystřelil, ať už to ale byl Mathias, Mathiasův bratr či jeho možná imaginární přítelkyně, na tom nezáleželo. Chvíli se docela dobře bavil, teď ale chtěl, aby to už skončilo, chtěl sedět v bezpečí klimatizovaného autobusu do Cancúnu a usínat. Nebylo mu zcela jasné, jak toho dosáhne, věděl jen, že to chce a že první, co pro to musí udělat, je vrátit se nejkratší možnou cestou zpátky na silnici. A na tu nedojde, bude-li se brodit přes rozbahněné pole.

      Vykročil a zamířil dál po stezce. Můžou na ostatní počkat ve stínu na opačné straně mýtiny; třeba by si tam mohl i na chviličku zdřímnout. Šli a drželi se se Stacy za ruce.

      „Takže…,“ začala Stacy, „byla jedna dívka, která si koupila klavír.“

      „Jenže na něj neuměla hrát,“ zareagoval Eric.

      „Takže se zapsala na hodiny klavíru.“

      „Jenže si je nemohla dovolit.“

      „Takže si sehnala práci v továrně.“

      „Jenže ji vyhodili, protože chodila pozdě.“

      „Takže se chtěla živit prostitucí.“

      „Jenže se zamilovala do prvního zákazníka.“

      Byla to jejich stará oblíbená hra, historky typu takže-jenže. Neměla žádný smysl, bylo to jalové ubíjení času v nejčistší podobě, dokázali se jí ale bavit bez přerušení celé hodiny a přehazovat si míček tam a zase zpátky. Byl to jejich vlastní vynález, kterému nikdo jiný nerozuměl. Dokonce i Amy to rozčilovalo. Představovalo to však něco, v čem Eric i Stacy vynikali: pošetilost a hravost. V jakémsi zasutém a ne zcela přístupném koutku své mysli si Eric uvědomoval, že jsou jako dvě malé děti a že Stacy jednoho dne dospěje, že už dokonce proces jejího dospívání začíná. Pokud šlo o něj, nemyslel si, že někdy dokáže dospět, a nechápal, jak to ostatní dělají. Bude učit děti a sám navždy zůstane dítětem, zatímco Stacy se nezadržitelně změní v dospělou osobu a nechá ho za sebou. Dokázal snít o tom, že se jednou vezmou, byla to ale jen pohádka, kterou si vyprávěl, další příklad jeho vrozené nezralosti. Někde v budoucnosti číhal rozchod, dopis na rozloučenou, poslední bolestné setkání. Bylo to něco, co se pokoušel nevidět, co věděl, nebo alespoň předpokládal, že ví, před čím ale reflexivně zavíral oči.

      „Takže ho požádala, aby si ji vzal.“

      „Jenže on už byl ženatý.“

      „Takže ho prosila, aby se rozvedl.“

      „Jenže on svoji manželku miloval.“

      „Takže si umínila, že ji zabije.“

      Pes se rozštěkal, až to Erika vylekalo. Otočil se a podíval se na stezku za sebou. Oba chlapci i pes se vynořili z džungle a všichni tři teď stáli v plném slunečním světle. Nedívali se ale Erikovým směrem, upřeně hleděli přes otevřený prostor pole na Jeffa, Mathiase a Amy. Mathias právě z okraje lesa odtahoval velký vějířovitý palmový list a odhazoval ho do pole. Když se sehnul a chystal se sebrat další, Jeff se otočil, křikl na ně cosi nesrozumitelného a gesty naznačoval, aby šli k nim.

      Eric, Stacy ani Pablo se nepohnuli. Žádnému z nich se nechtělo znovu brodit blátem. Mathias zvedal jeden palmový list za druhým a odhazoval je stranou. V linii stromů se postupně otevírala mezera – pěšina.

      Než si Eric stačil plně uvědomit, co to znamená, zaznamenal na stezce za sebou nějaký pohyb. Ohlédl se. Větší z obou chlapců vylezl na kolo, šlápl do pedálů a velkou rychlostí teď ujížděl pryč a ztrácel se v džungli. Na stezce zanechal svého menšího společníka, který Jeffa a ostatní pozoroval s jednoznačně znepokojeným výrazem, pohupoval se ze strany na stranu a bradu si opíral o sepnuté ruce. Eric to všechno zaregistroval, nedávalo mu to ale žádný smysl. Jeff už na ně zase mával a přivolával je k sobě. Zjevně neměli na vybranou. Eric s povzdechem ještě jednou vykročil do rozbahněného pole. Stacy a Pablo ho následovali a všichni tři se společně začali mlaskavě pachtit k linii stromů.

      Pes za nimi nepřestával štěkat.

      Byl to Mathias, který si těch palmových listů všiml; Jeff kolem nich prošel bez povšimnutí. Teprve když vycítil, že Mathias za ním váhá, otočil se, sledoval Němcův pohled a spatřil je. Ještě si uchovávaly zelenou barvu. Byly důmyslně naaranžované a konce jejich stvolů byly zapíchnuté do hlíny, takže působily dojmem keře, který tam na okraji lesa roste, a skrývaly ústí pěšiny. Jeden z listů se ale převrátil a stvol vyklouzl z půdy. Právě toho si Mathias všiml. Přistoupil o krok blíž, vytrhl ze země další list, a hned jim bylo vše jasné. V tom okamžiku se Jeff otočil, zavolal na ostatní a mával na ně, aby šli k nim.

      Když listy odházeli stranou, viděli už pěšinu zcela zřetelně. Byla úzká, vinula se džunglí sem a tam a postupně stoupala vzhůru. Mathias, Amy i Jeff si dřepli do stínu u jejího ústí. Mathias opět vytáhl láhev s vodou a všichni tři se napili. Chvíli zůstali nehybně sedět a dívali se, jak se k nim přes pole pomalu blíží Eric, Pablo a Stacy. Amy byla první, kdo vyslovil nahlas otázku, o níž nepochybně přemítali i druzí dva.

      „Proč to bylo zakryté?“ zeptala se.

      Mathias právě vracel láhev s vodou do batohu. Požadovali-li po něm odpověď, museli se ho zeptat přímo, protože když někdo oslovil neadresně celou skupinu, dělal, že neslyší. Podle Jeffa to bylo vcelku pochopitelné; koneckonců nebyl doopravdy jedním z nich.

      Jeff s předstíranou lhostejností pokrčil rameny. Snažil se vymyslet něco, čím by od této skutečnosti odvedl pozornost, nic ho ale nenapadalo, takže mlčel. Obával se, že Amy odmítne po pěšině jít.

      Bylo mu ovšem jasné, že pouhým mlčením ji neuspokojí. A měl pravdu. „Ten kluk odjel,“ oznámila. „Viděls ho?“

      Jeff přikývl. Nedíval se na ni – sledoval Erika s ostatními, jak se k nim pachtivě blíží –, cítil ale její upřený pohled. Nechtěl, aby o těch věcech přemýšlela: o klukovi, který ujel na kole, ani o zamaskované pěšině. Věděl, že ji to jen vystraší, a když měla z něčeho strach, chovala se vždy umíněně a jankovitě, což nebyla právě nejvhodnější kombinace. Dělo se tady něco divného, Jeff ale doufal, že když si toho prostě dokážou nevšímat, nevyklube se z toho třeba nic zlého. Věděl, že to nejspíš není nejmoudřejší postup, bylo to ale to nejlepší, co ho momentálně napadalo. Takže si s tím prostě budou muset vystačit.

      „Někdo tu pěšinu chtěl skrýt,“ pokračovala Amy.

      „Vypadá to tak.“

      „Nasekali palmové listy a zastrkali je do země, aby to vypadalo, že tady roste nějaký keř.“

      Jeff mlčel a přál si, aby mlčela také.

      „To chtělo spoustu práce,“ dodala Amy.

      „Asi jo.“

      „Nepřipadá ti to zvláštní?“

      „Tak trochu.“

      „Možná to není ta správná pěšina.“

      „To uvidíme.“

      „Třeba je v tom něco, co souvisí s drogami. Třeba se tudy jde na pole s marihuanou. Vesničani tam pěstujou trávu a ten kluk se pro ně vrátil a oni se sem teď nahrnou s puškami a…“

      Jeff to konečně vzdal a otočil se k ní. „Amy,“ skočil jí do řeči a Amy zmlkla. „Je to ta správná pěšina, rozumíš?“ Samozřejmě to takhle jednoduše skončit nemohlo. Provrtala ho nevěřícným pohledem. „Jak to můžeš vědět?“ Jeff mávl rukou směrem k Mathiasovi. „Je zakreslená na té mapě.“

      „Je to ručně načmáraná mapka, Jeffe.“

      „No dobře, ale…“ Zarazil se, protože nevěděl co říct, a tak jen znovu mávl rukou. „Vždyť víš…“

      „Pověz mi, proč byla ta pěšina zakrytá. Vymysli jeden jediný možný scénář, podle kterého je to ta správná pěšina a existuje nějaký logický důvod, proč někdo její ústí zamaskoval.“

      Jeff se na okamžik zamyslel. Eric s ostatními už byli skoro u nich. Na protější straně pole stále postával mayský chlapec a upřeně se na ně díval. Pes konečně přestal štěkat. „Tak dobrá,“ přikývl. „Co třeba takhle? Archeologové začali narážet na nějaké cenné nálezy. Nebo ten důl ještě není vytěžený. Nacházejí stříbro. Nebo možná smaragdy. Prostě to, co se tam původně těžilo. A obávají se, že by se tam někdo mohl vypravit a pokusit se je oloupit. Tak tu pěšinu zamaskovali.“

      Amy o navrhovaném scénáři chvíli uvažovala. „A co ten kluk na kole?“

      „Zjednali si Maye, aby jim pomohli a nikoho za nimi nepustili. Platí je za to.“ Jeff se na ni usmál, spokojený sám se sebou. Ničemu z toho, co říkal, ovšem doopravdy nevěřil, upřímně řečeno vůbec nevěděl, čemu by měl věřit. Přesto ho tahle teorie potěšila.

      Amy o tom stále ještě přemýšlela. Viděl na ní, že mu ani ona nevěří, na tom ale nezáleželo. Ostatní konečně došli až k nim. Všichni se potili a ze všech nejvíc Eric, který se zdál být bledý a vyčerpaný. Řek je samozřejmě musel jednoho po druhém obejmout a ovinout jim kolem ramen vlhké paže. A veškerá debata jako by tím skončila. Koneckonců, jakou měli jinou možnost?

      Po dalších několika minutách odpočinku se sebrali a vyrazili po pěšině do džungle.

      Pěšina byla tak uzoučká, že byli nuceni jít za sebou husím pochodem. První šel Jeff, za ním Mathias, pak Amy, Pablo a Eric. Skupinku uzavírala Stacy.

      „Jenže její milenec to řekl policii,“ ozval se Eric.

      Stacy mu upřeně hleděla do týla. Měl na hlavě baseballovou čepici bostonských Red Sox, nasazenou kšiltem dozadu. V duchu se snažila představit si, že je to jeho obličej, na který se dívá, zarostlý hnědými vlasy, za nimiž se skrývají jeho oči, ústa i nos. Usmála se na tu chlupatou tvář. Byla to jejich hra, samozřejmě, a okamžitě ji napadla odpověď, Takže utekla do jiného města, nevyslovila ji ale nahlas. Amy si z ní už tolikrát dělala legraci, posměšně napodobovala, jak s Erikem říkají „takže“ a „jenže“, že se jí už nechtělo v její přítomnosti ve hře pokračovat. Nic tedy neřekla a Eric mlčky šel dál. Někdy to prostě takhle chodilo: jeden z nich nadhodil „takže“ nebo „jenže“ a ten druhý neodpověděl, a to bylo také v pořádku. I to patřilo ke hře a k jejím neformulovaným pravidlům.

      Neměla se do té tequily tak opřít, to byl pitomý nápad. Nejspíš měla chuť se předvést, udělat na Pabla dojem tím, jak umí pít. Teď se jí trochu točila hlava a maličko se jí zvedal žaludek. Všude kolem ní bylo plno zeleně – na její vkus až moc – a to jejímu stavu také nijak nepomáhalo: hustě rostoucí listy po obou stranách, stromy tak blízko pěšiny, že se jí větve každou chvíli otřely o ramena nebo ruce. Tu a tam ji ovál závan větru, foukajícího nad pěšinou, a rozvlnil listí, které začalo tiše šeptat. Snažila se rozeznat, co listy říkají, pokoušela se těm zvukům přiřadit slova, ale mozek ji neposlouchal, nedokázala se soustředit. Byla trochu opilá a všude bylo tak moc, příliš moc zeleně. Cítila, že ji začíná bolet hlava – bolest si pomalu protahovala svaly a dychtivě čekala na příležitost, aby zesílila. A zeleň měla i pod nohama; pěšina byla porostlá mechem, takže místy byla dost kluzká. Když se začala sklánět do malého údolíčka, Stacy na vlhkém mechu málem upadla. Vypískla a stěží udržela rovnováhu; ohromeně si všimla, že se nikdo z ostatních neohlédl, aby se ujistil, že se jí nestalo něco vážného. Co kdyby upadla, uhodila se do hlavy a ztratila vědomí? Jak dlouho by jim trvalo, než by si uvědomili, že už za nimi není? Předpokládala, že dřív nebo později by se vrátili, našli by ji a přivedli by ji k vědomí. Co kdyby se ale něco vynořilo z džungle a odneslo ji to v zubech, ještě než by se stačili vrátit? V džungli se totiž nepochybně potulovaly různé potvory; Stacy si byla vědoma jejich přítomnosti, cítila, jak pozorně sledují její pochod po pěšině.

      Ničemu z toho, co si představovala, samozřejmě doopravdy nevěřila. Ráda sama sebe strašila, jen ale jako malé děcko, které celou dobu ví, že je to všechno jen hra. Nevšimla si chlapce, který odjel na kole, a nepoznala ani, že bylo ústí pěšiny zamaskované. Nikdo o tom nemluvil. Na mluvení bylo příliš velké vedro, všechny síly vypotřebovali na to, že kladli jednu nohu před druhou. Jediná nebezpečí, jimiž si Stacy mohla nahánět strach, byla tudíž ta, která si vymyslela sama.

      Proč si vzala na cestu sandály? To byla pitomost. Nohy měla v hrozném stavu, mezi prsty jí uvázla spousta bláta.

      Když šla přes pole, bylo to docela příjemné – bahno bylo teplé, poddajné a podivně uklidňující, teď už tak ale vůbec nepůsobilo. Teď to byla prostě jen hlína, páchnoucí neurčitě po latríně, jako by šlápla do hromady výkalů.

      Zelená byla barva závisti, barva nevolnosti. Jako malá byla Stacy u skautek a dost často musela ve své zelené uniformě chodit na túry zelenými lesy. V té době zpívaly spoustu písniček. Snažila se na některou z nich si vzpomenout, ale bolavá hlava jí to nedovolila.

      Přešli přes potok, skákali z kamene na kámen. I voda v potoce byla zelená, plná řas. Kameny byly ještě zrádněji kluzké než pěšina, do vody ale nespadla. Skočila jednou, dvakrát, třikrát, a byla na druhém břehu.

      Komáři a malé černé mušky byli tak neúnavní a byla jich taková spousta, že už se dávno neobtěžovala jejich zabíjením a odháněním. Pak ale, těsně poté, co překročili potok, se znenadání ztratili. Připadalo jí, že k tomu došlo zcela naráz: v jednom okamžiku byli všude kolem ní, bzučeli a rojili se, v příštím okamžiku byli jako mávnutím kouzelného proutku pryč. Když zmizeli, dalo se lépe snášet i okolní vedro, dokonce i ta neúprosná zeleň a pach výkalů z jejích nohou, a na kratičkou chvíli bylo téměř příjemné kráčet jeden za druhým mezi šepotajícími stromy. Hlava se jí nepatrně pročistila, takže v šumících listech rozeznávala slova.

      Vezmi mě s sebou, jako by říkal jeden ze stromů.

      A další: Víš, kdo jsem?

      Pěšina se stočila a za zatáčkou se třicet metrů před nimi náhle objevila další mýtina, kruh slunečního světla, působící v horkém vzduchu na pohled rozechvěle a rozmazaně.

      Jeden ze stromů po levé ruce jako by ji oslovil jménem. Stacy, zašeptal tak zřetelně, že k němu otočila hlavu a po páteři jí nahoru i dolů přeběhlo zamrazení. Za zády se jí ozval další šustivý hlas: Ztratila ses? A pak už s ostatními vycházela do slunečního svitu.

      Na téhle mýtině žádné pole nebylo. Připomínala spíš silnici, ale nebyla to ani silnice. Vypadalo to, jako by se tady pracovní četa chystala silnici vybudovat, vymýtila džungli a srovnala terén, pak si to ale náhle rozmyslela. Mýtina byla dvacet metrů široká a táhla se oběma směry, doleva i doprava, kam až Stacy dohlédla, v dáli se pak konečně stáčela z dohledu. Na její protější straně se zvedal nízký pahorek. Byl kamenitý, nerostly na něm kupodivu žádné stromy a celý byl pokrytý jakýmisi liánovitými rostlinami – jasně zelenými, s dlaňovitými listy a drobnými kvítky. Liány se plazily po celém pahorku a tak těsně se vinuly k zemi, že se téměř zdálo, jako by ji svíraly a tiskly. Květy velikostí i barvou připomínaly květy máku – byly zářivě rudé jako barevná sklíčka v kostelních oknech.

      Všichni zůstali stát, dívali se a stínili si oči před sluncem. Byl to překrásný pohled: pahorek tvaru gigantického ňadra, pokrytý kobercem rudých květů. Amy vytáhla aparát a začala fotografovat.

      Vymýcená půda měla jinou barvu než pole, přes které procházeli předtím. Na polích byla hlína rudohnědá, místy téměř oranžová, zatímco tady byla temně černá, posetá bílými skvrnami připomínajícími námrazu. Za mýtinou pěšina pokračovala a kroutila se vzhůru po úbočí pahorku. Stacy si náhle uvědomila, že kolem zavládlo zvláštní ticho – ptáci zmlkli. Dokonce i kobylky přestaly se svým neustálým cvrkáním. Oáza klidu. Zhluboka se nadechla, pocítila ospalost a posadila se. Eric se také posadil a po něm i Pablo, takže seděli všichni tři v řadě. Mathias nechal opět kolovat láhev s vodou. Amy dál fotografovala – pahorek, hezké kvítí a pak i je všechny, jednoho po druhém. Vyzvala Mathiase, aby se usmál, ten ale měl oči upřené k pahorku.

      „Není to stan?“ zeptal se.

      Otočili se a pohlédli tím směrem. Na samém vrcholku kopce byl sotva viditelný čtverec oranžové látky. Třepetal se ve větru jako lodní plachta. Z téhle vzdálenosti a z místa, kde jim ve výhledu částečně bránilo úpatí pahorku, se stěží dalo poznat, co to je. Stacy napadlo, že to vypadá jako drak, který se zachytil v kvetoucích liánách, ale stan byl samozřejmě mnohem pravděpodobnější. Nikdo ještě nestačil promluvit a všichni se dosud s očima přimhouřenýma proti slunci dívali nahoru do kopce, když se za nimi z džungle ozval podivný zvuk. Zaslechli ho všichni naráz, když k nim doléhal ještě relativně tlumeně, téměř jediným synchronizovaným pohybem se otočili a s hlavami nakloněnými na stranu poslouchali. Byl to povědomý zvuk, několik vteřin ho ale nikdo z nich nedokázal identifikovat.

      Byl to teprve Jeff, který ho konečně pojmenoval. „Kůň,“ konstatoval.

      A pak už to jasně slyšela i Stacy: dusot kopyt, blížících se cvalem po úzké pěšině za nimi.

      Amy měla ještě vytažený fotoaparát. Hledáčkem sledovala, jak se k nim kůň blíží, a vyfotografovala ho, když vyběhl na mýtinu. Byl to velký hnědák, který se těsně před nimi zarazil, až se vzepjal na zadní. Na hřbetě mu seděl muž, který za nimi ve vesničce přišel ke studni. Teď ale vypadal jinak. Ve vesnici byl klidný a nevzrušený, téměř lhostejný a ve způsobu, jímž s nimi jednal, bylo něco skoro shovívavého, jako když unavený rodič oslovuje zlobivé děti. Nyní měla jeho tvář výraz naléhavosti, málem paniky. Bílá košile a kalhoty byly poseté zelenými skvrnami, jak se chvatně na koni prodíral mezi stromy. Někde ztratil klobouk a holá hlava se mu leskla potem.

      Kůň byl také nepokojný: z tlamy mu létala pěna, odfrkoval a koulel očima. Dvakrát se vzepjal na zadní a všechny je vystrašil, takže před ním uskočili a couvli až daleko na mýtinu. Muž začal hulákat a mávat rukou. Kůň měl otěže, neměl ale sedlo, muž mu seděl přímo na hřbetě a nohama svíral velké boky jako v kleštích. Kůň se znovu vzepjal a muž tentokrát napůl spadl a napůl seskočil na zem. Stále držel otěže, kůň před ním ale couval, škubal hlavou a snažil se mu vytrhnout.

      Amy pořídila snímek následující přetahované, při níž se muž pokoušel zvíře uklidnit, kůň ho ale vytrvale, krok za krokem, táhl zpátky k pěšině. Teprve když se přestala dívat do hledáčku, všimla si, že má muž na opasku zbraň: černou pistoli v hnědém pouzdře. Ve vesnici ozbrojený nebyl, tím si byla jistá. Pistoli si vzal, až když se je vydal pronásledovat. Kůň byl příliš vystrašený, muži se nedařilo ho upokojit, takže se nakonec vzdal a otěže prostě pustil. Zvíře se okamžitě otočilo a cvalem zmizelo v džungli. Slyšeli, jak se s hlasitým praskotem prodírá mezi stromy a dusot jeho kopyt postupně slábne. To už na ně muž zase něco křičel, mával rukama nad hlavou a ukazoval zpátky k pěšině. Nebylo snadné pochopit, co se jim snaží říct. Amy napadlo, jestli to nemá něco společného s jeho koněm, jestli je z nějakého důvodu neviní z toho, že se zvíře splašilo.

      „Co chce?“ zeptala se Stacy. Znělo to vystrašeně – jako když se vyptává malá holčička – a Amy se otočila a pohlédla na ni. Stacy se držela Erika za ruku a stála krůček za ním. Eric se na Maye usmíval, jako by byl přesvědčený, že celý incident musí být nějaký žert, a jako by čekal, až to muž přizná.

      „Chce, abychom se vrátili,“ vysvětloval Jeff.

      „Proč?“ podivila se Stacy.

      „Třeba chce peníze. Něco jako mýtné nebo tak nějak. Nebo chce, abychom si ho najali jako průvodce.“ Jeff sáhl do kapsy kalhot a vytáhl peněženku.

      Muž dál hulákal a vehementně ukazoval zpátky k pěšině.

      Jeff vytáhl z peněženky desetidolarovku a nabídl mu ji. „¿Dinero?“ zeptal se.

      Muž si peněz nevšímal. Mávl rukou v naléhavém gestu, jako by je chtěl všechny z mýtiny vyhnat. Zůstali nejistě stát a ani jeden z nich se nepohnul. Jeff pečlivě zastrčil bankovku zpátky do peněženky a peněženku vrátil do kapsy. Po několika dalších vteřinách muž přestal křičet; došel mu dech.

      Mathias se otočil ke květy pokrytému pahorku a přiložil si ruce k ústům. „Henrichu!“ křikl.

      Nikdo neodpověděl a na pahorku se nic nepohnulo s výjimkou líného třepotání té oranžové látky. Zdáli se opět ozval dusot kopyt, přibližujících se k nim. Buď se mužův kůň vracel, nebo se měl za okamžik objevit další vesničan.

      „Co kdyby ses tam nahoru zašel podívat, jestli ho nenajdeš?“ navrhl Mathiasovi Jeff. „My počkáme tady a pokusíme se zjistit, o co jde.“

      Mathias přikývl, otočil se a vyrazil napříč mýtinou. May se znovu rozkřičel a pak, když se Mathias stále nezastavoval, vytáhl pistoli z pouzdra, zvedl ji nad hlavu a vystřelil do vzduchu.

      Stacy zaječela, zakryla si rukou ústa a o několik kroků ucouvla. Všichni ostatní sebou škubli a instinktivně se přikrčili. Mathias se otočil, aby se podíval, co se děje, spatřil, že muž mu teď míří přímo na prsa, a zůstal stát, jako by zkameněl. Muž na něj mával a něco křičel a Mathias se s rukama zdviženýma nad hlavou vrátil k ostatním. Pablo také zvedl ruce nad hlavu, když ho ale nikdo další nenapodobil, pomalu je zase spustil dolů.

      Dusot kopyt se ozýval blíž a blíž a na mýtinu náhle tryskem vjeli další dva jezdci. Jejich zvířata byla stejně vyděšená jako zvíře prvního muže: protáčela oči, frkala a na bocích se jim leskl pot. Jeden kůň byl světle šedý a druhý černý. Jezdci seskočili na zem a ani jeden z nich se nesnažil podržet otěže; koně se okamžitě otočili a cvalem se vrátili do džungle. Oba noví příchozí byli podstatně mladší než holohlavý muž, měli tmavé vlasy a vypracované svaly. Na prsou měli zavěšené luky a vedle nich toulce s tenkými a křehce vyhlížejícími šípy. Jeden z nich měl knír. Dali se do řeči s prvním mužem, mluvili velice rychle a na něco se ho vyptávali. Muž stále ještě držel pistoli namířenou přibližně Mathiasovým směrem a druzí dva, aniž by přestali mluvit, sejmuli luky a nasadili na tětivy šípy.

      „Co to do hajzlu znamená?“ vyjel pobouřeným tónem Erie.

      „Tiše!“ okřikl ho Jeff.

      „Jsou to…“

      „Počkej,“ zarazil ho Jeff. „Počkáme a uvidíme.“

      Amy namířila na muže fotoaparát a udělala další snímek. Měla ale pocit, že dostatečně nezachytila dramatičnost okamžiku, že musí o pár kroků ustoupit, aby dostala do záběru nejen ozbrojené Maye, ale také Jeffa a ostatní, jak tam stojí otočení obličejem k nim a všichni se teď tváří nesmírně vyděšeně. Udělala několik kroků dozadu a sledovala je přitom hledáčkem. Připadala si tak bezpečnější, vzdálenější, jako by už nebyla součástí té podivné situace. Další čtyři kroky, Jeff se ocitl v hledáčku a spolu s ním i Pablo a Mathias s rukama stále nad hlavou. Stačilo už jen popojít o další kousek, aby se v záběru objevili Stacy s Erikem, pak může zmáčknout spoušť a bude mít přesně to, co chtěla. Ustoupila o další krok, potom ještě o jeden, a pak náhle Mayové znovu spustili pokřik, tentokrát všichni tři křičeli na ni, první muž na ni mířil pistolí a druzí dva napínali luky. Jeff s ostatními se otočili a překvapeně na ni hleděli – ano, teď už měla na pravé straně hledáčku i Stacy – a Amy postoupila o další krok.

      „Amy!“ zavolal Jeff a Amy se téměř zastavila. Zaváhala a začala spouštět aparát k zemi. Byla ale přesvědčená, že je téměř na správném místě, udělala tedy jeden poslední krok a bylo to dokonalé: už měla v záběru i Erika. Stiskla spoušť a slyšela její cvaknutí. Byla sama se sebou spokojená, stále měla zvláštní pocit, jako by k té dramatické scénce nepatřila, a líbilo se jí to. Když ale zvedala oko od hledáčku, pocítila podivné napětí kolem kotníku, jako by ji tam držela něčí ruka. Pohlédla dolů a zjistila, že zacouvala přes celou mýtinu. To, co cítila, byla ta kvetoucí liána. Kolem kotníku měla obtočený dlouhý zelený úponek. Stoupla přímo do něj jako do oka a nějak se jí podařilo utáhnout si ho kolem nohy.

      Následoval okamžik podivného ticha. Mayové přestali křičet, oba luky sice zůstaly napjaté, muž s pistolí ale zbraň pomalu sklonil k zemi. Cítila, že se na ni upřely oči všech ostatních, a navedla jejich pohled ke své pravé noze, která se už propadla až po kotník, jako by ji liány pohltily. Shýbla se, aby ji osvobodila, a právě se zase zvedala, když slyšela, jak se Mayové zase dali do křiku. Křičeli nejdřív na ni, pak už jeden na druhého. Zdálo se, že se hádají a že se oba lukostřelci spojili proti holohlavému muži.

      „Jeffe!“ zavolala.

      Umlčel ji zdviženou rukou, aniž by na ni pohlédl. „Nehýbej se!“ přikázal jí.

      A tak se tedy nehýbala. Holohlavý muž se jednou rukou držel za ucho, tahal se za ně, mračil se a vrtěl hlavou, zatímco v levé ruce stále držel pistoli a pevně si ji tiskl k boku. Zdálo se, že nechce slyšet, co mu říkají druzí dva. Ukázal na Amy, pak na ostatní a mávl rukou směrem k pěšině. V jeho gestech však už nebyla dřívější rozhodnost, jako by si byl předem vědom prohry. Amy viděla, jak jeho odhodlání polevuje a jak spor pomalu vzdává. Zmlkl a muži s luky také přestali mluvit. Stáli a dívali se na Jeffa a Mathiase, na Erika a Stacy, na Řeka. A také na ni. Pak holohlavý muž zdvihl pistoli a namířil Jeffovi přímo na hruď. Druhou rukou mávl gestem vybízejícím k pohybu, tentokrát ale opačným směrem, k Amy a k pahorku za ní.

      Nikdo se nepohnul.

      Holohlavý muž se dal do křiku a mával směrem k pahorku. Trochu sklonil pistoli a vystřelil do hlíny u Jeffových nohou. Všichni sebou škubli a začali couvat. Pablo už měl zase ruce nad hlavou. Druzí dva Mayové také křičeli, mávali luky sem a tam, mířili luky nejprve na jednoho z nich a pak na jiného a krok za krokem je zaháněli směrem k Amy. Jeff i ostatní pozpátku couvali a nedívali se, kam šlapou. Když došli k okraji mýtiny, všichni zaváhali, protože cítili, jak se jim kolem chodidel a nohou ovíjejí liány. Sklopili oči a zastavili se. Eric stál vlevo od Amy, Pablo vpravo. Pak následoval zbytek: Stacy, Mathias a Jeff. A za Jeffem byla pěšina. Právě na ni nyní ukazoval holohlavý muž, gesty je vybízel, aby se po ní vydali vzhůru a vyšplhali na pahorek. Tvářil se podivně zarmouceně, jako by mu bylo do pláče – vlastně ne, doopravdy se rozplakal. Otřel si oči rukávem a dalším mávnutím je hnal kupředu. Bylo to všechno strašně zvláštní, absolutně nepochopitelné, a nikdo neřekl ani slovo. Zamířili k pěšině, Jeff jako první a ostatní za ním.

      A pak, stále mlčky, všichni v řadě za sebou, začali pomalu stoupat k vrcholu pahorku.

      Eric šel jako poslední a neustále se za chůze ohlížel přes rameno. Mayové stáli a dívali se, jak stoupají vzhůru, a ten holohlavý si rukou stínil oči proti slunci. Na pahorku nerostly žádné stromy, byly tam jen všechno porůstající liány, tlusté provazce lián s tmavozelenými listy a zářivě červenými květy. Slunce je koupalo ve svých horkých paprscích – nikde nebyl ani kousek stínu – a za nimi, dole pod úbočím, stáli tři ozbrojení muži. Nic z toho všeho nedávalo smysl. Holohlavý muž se jim nejdřív snažil přikázat, aby se vrátili, a pak je naopak poslal dál. Evidentně to měli nějak na svědomí ti lukostřelci, kteří se s holohlavým mužem pohádali a přiměli ho, aby změnil názor. Přesto to pořád nedávalo smysl. Všech šest se pachtilo po pěšině vzhůru; potili se námahou a kráčeli bez jediného slova, protože byli vyděšení a nikdo z nich neměl ostatním co říct.

      Dřív nebo později se budou muset vrátit z kopce dolů, přejít mýtinu, vrátit se úzkou pěšinou k polím a pokračovat po širší stezce zpátky k silnici, jak se jim ale něco takového podaří, to Eric vůbec netušil. Je možné, napadlo ho, že jim archeologové budou schopni vysvětlit, co se stalo. Třeba to dokonce bylo něco docela prostého, něco, co se snadno vyřeší a čemu se už za pár minut budou všichni smát. Nedorozumění. Nepochopení. Neopatrnost. Misunderstanding, miscommunication, mistake, opakoval si anglicky Eric a pokoušel se vzpomenout si na další slova začínající na mis-, pokoušel se vzpomenout si, co přesně tahle předpona znamená. Za pár týdnů bude učit angličtinu a něco takového by přece měl vědět. Špatně, hádal, nebo nesprávně – něco takového –, nebyl si tím ale úplně jistý. A něčím takovým si bude muset být jistý, protože nejspíš bude mít studenty, kteří to vědět budou, vždycky se najdou dva nebo tři takoví, kteří jsou připravení nachytat učitele při chybě, kteří dokonce na takovou příležitost dychtivě čekají. Eric věděl o knihách, které si chtěl tohle léto přečíst, o knihách, o nichž vedoucího katedry ujistil, že je má přečtené, jenže léto bylo skoro u konce a on se ani na jednu z nich nepodíval.

      Misstep. Misplace. Misconstrue.

      To poslední bylo skvělé slovo. Přál si, aby znal víc takových slov, aby se dokázal stát učitelem, který podobná slova běžně používá, jehož studenti se musí namáhat, aby mu rozuměli, a učí se jen tím, že ho poslouchají, věděl ale, že takovým učitelem nikdy nebude. Bude vždy jen přerostlým chlapcem, baseballovým trenérem, tím, který spiklenecky mrká a usmívá se, když jeho studenti vyvádějí nějaká alotria, pravděpodobně oblíbeným, ale ne doopravdy dobrým učitelem. Rozhodně ne takovým, který by je někdy mohl naučit něco důležitého.

      Mischief. Misanthrope. Misconception.

      Jeho strach s každým dalším krokem pomalu ustupoval a Eric to nesmírně vítal, protože na okamžik nebo na dva byl tam dole doopravdy hrozně vyděšený. Když ten holohlavý muž vystřelil do hlíny u Jeffových nohou, Eric se právě ohlížel na Stacy, aby se přesvědčil, že je v pořádku. Neviděl, jak muž sklonil pistoli k zemi, slyšel jen výstřel a na chviličku si myslel, že ten chlap střelil Jeffa, že ho trefil do prsou a zabil ho. A všechno další se seběhlo tak rychle – přinutili je couvat a nahnali je na pěšinu –, takže se mu srdce teprve teď začínalo pomalu zklidňovat. Někdo určitě něco vymyslí. Nebo jim pomohou archeologové. A tohle všechno nebude nic znamenat.

      Misrepresent. Mislead. Misguide.

      „Henrichu!“ zavolal Mathias a všichni se zastavili, dívali se nahoru před sebe a čekali na odpověď.

      Žádná se neozvala. Ještě několik vteřin váhali a pak znovu vyrazili.

      Byl to opravdu stan. Když teď vyšplhali o něco výš, viděl ho už Eric naprosto zřetelně, měl jasně oranžovou barvu dopravního kužele a vypadal poněkud omšele. Musel tu stát poměrně dlouho, protože liány si už našly cestu vzhůru po hliníkových tyčích a využily jich jako pergoly. Stan pro čtyři osoby, odhadoval Eric. Stál k nim obrácený zadní stěnou.

      „Haló?“ zavolal Jeff a všichni se znovu zastavili a poslouchali.

      Byli už tak blízko, že slyšeli, jak stanem cloumá vítr, doléhalo k nim pleskání, jaké vydává natažená plachta. To ale bylo všechno, žádné jiné zvuky se neozývaly a nikde nebyla stopa po lidech. V okolním tichu si Eric poprvé všiml něčeho, co si Stacy uvědomila už dřív: komáři zmizeli. A ty malé černé mušky také. To mu logicky mělo přinést alespoň drobnou úlevu, z nějakého důvodu tomu tak ale nebylo. Zapůsobilo to na něj naopak skoro přesně opačně: zvýšilo to jeho nervozitu a vyvolalo to podivný návrat strachu, který cítil, když se na mýtině otočil a čekal, že na zemi uvidí ležet Jeffovo tělo. Připadalo mu zvláštní, že tady celý zpocený stojí v polovině kopce uprostřed džungle a ty maličké hmyzí potvory ho vůbec neobtěžují. A právě teď si tedy rozhodně nechtěl připadat zvláštně, chtěl, aby všechno dávalo nějaký přijatelný smysl. Chtěl, aby mu někdo řekl, proč komáři zmizeli, proč je ti muži přinutili šplhat na pahorek a proč teď tam dole u paty pěšiny stojí a dívají se za nimi se zbraněmi v rukou.

      Misery se nepočítá. Miser také ne. Eric krátce zauvažoval o tom, jestli obě slova pocházejí ze stejného kořene. Nejspíš z latiny, pomyslel si. Což byla další věc, kterou by měl vědět a nevěděl.

      Rána na lokti ho začínala bolet. Znovu v jejích stazích pocítil, jak mu buší srdce, teď už o něco pomaleji, stále ještě ale příliš rychle. Pokusil se představit si archeology, jak se všichni smějí téhle podivné situaci, která už zakrátko nebude vypadat tak podivně, jakmile se všechno řádně vysvětlí. Předpokládal, že v tom oranžovém stanu budou mít lékárničku. Někdo z nich mu ránu vyčistí a ováže ji bílým obvazem. A pak, až se vrátí do Cancúnu – při tom pomyšlení se usmál –, koupí gumového hada a strčí ho Pablovi pod ručník.

      Liány pokrývaly úplně všechno kromě pěšiny a oranžové stanové celty. Místy byly tak řídké, že skrz jejich úponky Eric viděl kousky země – byla kamenitější, než by byl čekal, a vysušená skoro jako v poušti –, jinde ale jako by se kupily jedna na druhou, hromadily se vrstvu po vrstvě a vytvářely po pás vysoké kupy, propletené shluky připomínající zelené mohyly. A všude z nich jako zvonečky visely chomáče zářivých krvavě rudých květů.

      Ohlédl se a znovu se podíval z kopce dolů; právě včas, aby viděl, jak na kole přijíždí čtvrtý muž. Jako ostatní byl oblečený v bílém a na hlavě měl slamák. „Přijel další,“ upozornil ostatní.

      Všichni se zastavili, otočili se a zadívali se dolů. To už se objevil pátý muž a pak i šestý, oba také na kolech. Všechny nové posily měly přes rameno přehozené luky. Následovala krátká porada, kterou zjevně řídil holohlavý muž. Nějakou dobu mluvil, gestikuloval rukama a všichni ostatní ho poslouchali. Pak ukázal nahoru na pahorek, jeho společníci se otočili a pohlédli na ně. Eric pocítil nutkání odvrátit oči, což byla ale samozřejmě naprostá hloupost, reflexivní reakce typu „takhle civět je neslušné“, která v jejich současné situaci absolutně nebyla na místě. Sledoval, jak holohlavý muž odměřenými gesty armádního důstojníka ukazuje oběma směry, pak se muži s luky rozdělili a rychlým tempem se vydali podél okraje mýtiny, dva doprava a tři doleva, takže u úpatí pěšiny nechali holohlavého muže samotného.

      „Co to dělají?“ zeptala se Amy. Nikdo jí neodpověděl.

      Z džungle se vynořil chlapec, který zůstal stát na cestě, když z ní odbočili na pole. Postavil se k holohlavému muži a oba se zahleděli nahoru na jejich hlouček. Holohlavý muž položil chlapci ruku na rameno. Působili dojmem, jako by pózovali pro fotografii.

      „Možná bychom se měli rozběhnout zpátky dolů,“ navrhl Eric. „Rychle. Dokud je tam jen on a ten kluk. Mohli bychom se na ně vrhnout.“

      „Má pistoli, Eriku,“ připomněla Stacy.

      Amy přikývla. „A mohl by zavolat ostatní.“

      Opět se odmlčeli, dívali se z kopce dolů a usilovně se snažili něco vymyslet; pokud ale jejich momentální situace měla nějaké řešení, nikdo na ně nepřišel.

      Mathias přiložil ruce k ústům a ještě jednou zavolal ke stanu: „Henrichu!“

      Stanová celta dál volně povlávala ve větru. Od úpatí pahorku na vrcholek nebylo příliš daleko, možná sto padesát metrů, ne víc, a oni už byli víc než v polovině. Rozhodně dost blízko, aby byl jejich křik slyšet, pokud nahoře někdo byl. Nikdo se ale neobjevil a nikdo na volání neodpověděl. A jak vteřiny míjely a ticho trvalo čím dál déle, byl Eric nucen přiznat si něco, co si pravděpodobně mysleli i všichni ostatní, i když žádný z nich dosud nenašel dost odvahy, aby to řekl nahlas. Nikdo tam nahoře není.

      „Tak jdeme,“ vybídl je Jeff a ukázal kupředu.

      Vyrazili dál do kopce.

      Pahorek byl na vrcholku zploštělý a vytvářel široké plató, jako by se v tvárném okamžiku jeho stvoření natáhla z nebes gigantická ruka a jemně ho uhladila. Plošina byla větší, než Jeff čekal. Pěšina vedla kolem oranžového stanu a za ním, o nějakých patnáct metrů dál, ústila na malé a holé kamenité návrší. Stál tam druhý stan, pro změnu modrý, vypadal ale stejně ošuměle jako ten oranžový. Žádní lidé samozřejmě nikde nebyli a Jeff měl hned při prvním pohledu pocit, že tam nikdo není už dost dlouho.

      „Haló?“ zavolal znovu. A pak všech šest zůstalo stát pouhých pár metrů před oranžovým stanem, formálně čekali na odpověď, i když nevěřili, že se doopravdy nějaké dočkají.

      Stoupání sice nebylo bůhvíjak namáhavé, přesto byli ale všichni trochu zadýchaní. Chvíli nikdo nepromluvil a nepohnul se, bylo jim příliš vedro, byli zpocení a vystrašení. Mathias vytáhl láhev s vodou, nechali ji kolovat a dopili zbytek. Eric, Stacy a Amy se posadili na hlinitou zem a opřeli se o sebe. Mathias došel ke stanu. Chlopně vchodu byly zatažené na zip a Mathiasovi chvíli trvalo, než přišel na to, jak je otevřít. Jeff mu přišel na pomoc. Zzzzzzzzzzzip. Oba strčili hlavu dovnitř. Na podlaze ležely tři rozložené spací pytle. Petrolejová lampa. Dva batohy. Cosi, co vypadalo jako plastová schránka s nářadím. Čtyřlitrová láhev na vodu, do poloviny plná. Pár turistických bot. Nicméně bylo zřejmé, že ve stanu už hodně dlouho nikdo nebyl. Byl by je o tom stačil přesvědčit zatuchlý vzduch uvnitř, ještě mnohem přesvědčivěji to ale dokládaly kvetoucí liány. Nějak se jim podařilo proniknout do zavřeného stanu a pevně se v něm usadit – některé věci obrůstaly a jiné nechávaly nedotčené. Boty se pod nimi téměř ztrácely. Jeden z batohů byl otevřený a liány z něj visely ven.

      Jeff s Mathiasem vytáhli hlavy ze stanu a podívali se po sobě, nic ale neřekli.

      „Co je vevnitř?“ zavolal na ně Eric.

      „Nic,“ odpověděl Jeff. „Jen pár spacáků.“

      Mathias už mířil přes plochý vrcholek pahorku k modrému stanu a Jeff ho následoval, přičemž se snažil celou situaci si nějak srovnat v hlavě a vysvětlit. Archeologům se zjevně něco přihodilo. Možná došlo k nějakému konfliktu s Mayi a ti na ně zaútočili. Proč by jim ale v tom případě přikazovali, aby vylezli nahoru? Nesnažili by se je naopak od pahorku odehnat? Možná se obávali, že už i zdola viděli příliš mnoho. Jenže proč je potom rovnou nezabili? Bylo by přece docela jednoduché jejich vraždu utajit, pomyslel si Jeff. Nikdo neví, kde jsou. Jen Řekové, pokud jim Pablo před odjezdem skutečně napsal vzkaz. I tak mu to ale připadalo poměrně snadné. Zabít je a pohřbít v džungli. Předstírat nevědomost, kdyby je někdo přece jen někdy přišel hledat. Jeff se přiměl připomenout si svoje obavy ohledně taxikáře, který je sem vezl, obavy stejného druhu, které se ukázaly jako neopodstatněné. Proč by tedy současná situace nemohla být právě tak nevinná?

      Mathias roztáhl zip u vchodu do druhého stanu a strčil hlavu dovnitř. Jeff se mu naklonil přes rameno a podíval se také. Vypadalo to tam stejně – spací pytle, batohy, kempinkové vybavení. Vzduch uvnitř byl stejně zatuchlý a liány také některé předměty obrůstaly a jiné nechávaly nedotčené. Vytáhli hlavy ven a zatáhli zip.

      Deset metrů za stanem byla v zemi vykopaná díra. Vedle ní někdo sestrojil improvizovaný rumpál s bubnem vyrobeným z vodorovně uloženého kovového barelu s klikou přivařenou ke dnu. Na bubnu byly v tlusté vrstvě navinuté smyčky lana. Lano vedlo k malé kladce zavěšené na jakési dřevěné koze nad ústím díry a pak kolmo padalo do země. Jeff s Mathiasem opatrně přistoupili k díře a pohlédli do ní. Měla tvar obdélníku o stranách třikrát dva metry a byla velice hluboká; na dno Jeff nedohlédl. Předpokládal, že jde o šachtu vedoucí do dolu. Ze země na ně dýchal mírný průvan, jako by si zlověstná temnota chladně odfukovala.

      Ostatní už také vstali a následovali je přes vrchol pahorku. Jeden po druhém všichni nakoukli do díry.

      „Nikdo tady není,“ konstatovala Stacy.

      Jeff přikývl. Stále ještě přemýšlel. Třeba to nějak souviselo s ruinami? S nějakým náboženským rituálem? S porušením kmenových zákonů? Tohle ale přece nebyly ruiny takového druhu, ne? Byl to starý hornický tábor, šachta vykopaná do země.

      „Řekla bych, že je to opuštěné už delší dobu,“ přidala se Amy.

      „Tak co podnikneme?“ zeptal se Eric.

      Všichni se podívali na Jeffa, dokonce i Mathias. Jeff pokrčil rameny. „Pěšina pokračuje dál.“ Mávl rukou směrem za díru a všichni se otočili a podívali se, kam ukazuje. Holá planina končila jen pár metrů od nich; dál byla země opět porostlá liánami a uprostřed lián se táhla pěšina. Klikatila se až k okraji pahorku a mizela za ním.

      „Půjdeme po ní?“ zeptala se Stacy.

      „Já se stejnou cestou určitě vracet nebudu,“ prohlásila Amy.

      Rozešli se tedy dál po pěšině, zase jeden za druhým v čele s Jeffem. Jeff chvíli neviděl k úpatí pahorku, pak se ale pěšina sklonila dolů – klesala tady srázněji než na opačné straně – a Jeff spatřil přesně to, co se obával, že spatří. Ostatní se překvapeně zarazili, zůstali stát na místě a dívali se dolů. Jeff se zastavil s nimi, překvapený ale nebyl. Jakmile slyšel, jak ten holohlavý May vysílá lučištníky poklusem podél mýtiny pryč, věděl, o co jim jde. Jeden z nich stál na spodním konci pěšiny, díval se na ně a čekal, až přijdou blíž.

      „Do prdele,“ ulevil si Eric.

      „A co teď?“ zeptala se Stacy.

      Nikdo neodpověděl. Z místa, kde stáli, to vypadalo, že byla džungle vyklučená kolem dokola celého pahorku, takže jsou od ní oddělení kruhem holé zeminy. Mayové se rozestoupili po obvodu tohoto kruhu a obklíčili je ze všech stran. Jeffovi bylo jasné, že nemá smysl pokračovat dál z kopce – ten chlap evidentně neměl v úmyslu nechat je projít –, nenapadalo ho ale nic jiného, co by mohli udělat. Pokrčil tedy rameny a kývl na ostatní. „Uvidíme,“ zabručel.

      Pěšina tady byla mnohem strmější a byly na ní dokonce krátké úseky, kde se museli posadit na zadek a jeden po druhém sklouznout dolů. Jeff si uvědomoval, že šplhat zpátky nahoru bude pořádná dřina, pokoušel se na to ale nemyslet. Když došli blíž, shodil May luk z ramene a nasadil do tětivy šíp. Něco na ně křikl, zavrtěl hlavou a mávnutím je odháněl zpátky. Pak se otočil doleva a vykřikl slovo, které znělo jako něčí jméno. O několik vteřin později se objevil další lučištník, který klusal po mýtině, aby se k němu připojil.

      Oba muži na ně čekali u úpatí pahorku s nataženými luky.

      Na pokraji mýtiny se všichni zastavili, otírali si pot z obličeje a Pablo pronesl něco řecky. Na konci zvýšil hlas, takže to znělo jako otázka, nikdo mu ale samozřejmě nerozuměl. Zopakoval tatáž slova ještě jednou a pak to vzdal.

      „Tak co,“ zahučela Amy.

      Jeff nevěděl co si počít. Byl přesvědčen, že mířit na někoho šípem je jedna věc a vypustit ten šíp z luku něco jiného – předpokládal dokonce, že je v tom podstatný rozdíl –, a krátkou chvíli si pohrával s myšlenkou, že si tohle svoje přesvědčení vyzkouší v praxi. Mohl udělat krok dopředu na mýtinu, pak další a ještě další, a v určitém okamžiku by dospěl k místu, kdy by ho ti dva muži museli buď zastřelit, nebo nechat projít. Možná to byla jen otázka odvahy a Jeff se pokoušel tu odvahu v sobě najít a udělat to. Měl pocit, že už mu k tomu mnoho neschází, pak se ale zleva objevil další přibíhající lukostřelec a ona krátká chvíle pominula. Vytáhl peněženku, přestože věděl, že je to zbytečné; prostě to jen musel zkusit. Vyndal z ní všechny bankovky a ruku, v níž je držel, natáhl k Mayům.

      Neudělali vůbec nic.

      „Pojďme se na ně vrhnout,“ navrhl znovu Eric. „Všichni najednou.“

      „Sklapni, Eriku,“ okřikla ho Stacy.

      Eric ji ale neposlouchal. „Nebo si vyrobíme štíty. Kdybychom měli štíty, mohli bychom…“

      Podél okraje mýtiny se k nim poklusem blížil další muž, vousatý a statnější než ostatní; byl to někdo, koho dosud neviděli. V ruce nesl pušku.

      „Ach bože,“ zasténala Amy.

      Jeff uložil peníze zpátky do peněženky a peněženku vrátil do kapsy. Liány tady pronikly až na mýtinu a přímo uprostřed ní si vytvořily předsunuté stanoviště. Tři metry od pěšiny byl jeden z těch podivných kupovitých útvarů, o něco menší než ostatní. Dosahoval jen do výše kolen a byl hustě posetý květy. Mayové zaujali postavení na jeho opačné straně a čekali tam s napjatými luky. A teď se k nim přidal i muž s puškou.

      „Pojďme zpátky nahoru,“ ozvala se Stacy.

      Jeff ale upřeně hleděl na liány, na ten izolovaný ostrůvek, a věděl už, co to je, v hloubi duše to věděl, aniž by si to zatím vědomě připouštěl.

      „Chci se vrátit,“ trvala na svém Stacy.

      Jeff vykročil kupředu. Byly to tři metry a on je urazil čtyřmi kroky. Šel s pažemi nataženými před sebou, jako by chtěl muže uklidnit a ukázat jim, že jim nemá v úmyslu ublížit. Nevystřelili po něm; věděl, že nevystřelí, že mu dovolí, aby se podíval, co se skrývá pod liánami. Ano, chtěli, aby to viděl.

      „Jeffe,“ zavolala Amy.

      Nevšímal si jí a přidřepl k mohylce. Vztáhl ruku, ponořil ji mezi květy a rozhrnul je. Popadl jeden úponek, zatáhl za něj, odtrhl ho od ostatních a zahlédl tenisku, ponožku a spodní polovinu mužského lýtka.

      „Co je tam?“ chtěla vědět Amy.

      Jeff se otočil a zadíval se na Mathiase. Mathias také věděl, co tam je, Jeff mu to viděl na očích. Němec vykročil k němu, dřepl si vedle něj a začal tahat za liány, nejprve opatrně a pak agresivněji, škubal je a rval a z hrdla se mu začalo drát tiché sténání. Sedm metrů od nich Mayové přihlíželi. Objevila se druhá teniska a druhá noha. Džínsy, přezka opasku, černé tričko. A pak konečně mladý mužský obličej. Byl to Mathiasův obličej, jen trochu jiný: měl stejné rysy, příbuzenská podoba byla zřetelně patrná i teď, přestože část Henrichovy tváře něco jako by podivně rozežralo, takže byla vidět lícní kost a bílá jamka levého očního důlku.

      „Ach ježíši,“ hlesla Amy. „Ne.“

      Jeff ji gestem ruky umlčel. Mathias se krčil nad bratrovým tělem, nepatrně se pohupoval ze strany na stranu a neustále přerývaně sténal. Tričko, uvědomil si Jeff, nebylo ve skutečnosti černé, dočerna je zbarvila sražená zaschlá krev. A z Henrichovy hrudi trčely, jako by mezi hustými liánami ukazovaly vzhůru k obloze, tři štíhlé šípy. Jeff položil Mathiasovi ruku na rameno. „Jen klid,“ zašeptal. „Rozumíš? Klidně a pomalu. Vstaneme a půjdeme. Vrátíme se nahoru na pahorek.“

      „To je můj bratr,“ šeptl Mathias.

      „Já vím.“

      „Zabili ho.“

      Jeff přikývl. Ruku měl stále položenou na Mathiasově rameni a skrz tričko cítil, jak se Němcovi napínají svaly. „Klid,“ opakoval.

      „Proč…“

      „Nevím.“

      „Byl to…“

      „Psst,“ zarazil ho Jeff. „Tady ne. Až nahoře, ano?“ Mathias jako by měl potíže s dechem. Snažil se dostat do plic trochu vzduchu, dýchal ale velice mělce. Jeff ho držel za rameno a nepouštěl ho. Konečně Němec přikývl a oba vstali. Stacy a Amy se držely za ruce, tvářily se zdrceně a oči měly upřené pod sebe na Henrichovu mrtvolu. Stacy se dala do tichoučkého pláče a Eric ji objal.

      Mayové drželi zbraně připravené – šípy nasazené, tětivy napjaté, pušku přiloženou k líci – a mlčky sledovali, jak se Jeff s ostatními otočili a začali šplhat zpátky na pahorek.

      Výstup nahoru jim trochu pomohl – tělesná námaha, nutnost soustředit se na strmější úseky, kde občas museli lézt po čtyřech a přitahovat se vzhůru rukama –, a jak se Stacy pomalu posouvala po úbočí výš, postupně se jí podařilo pláč potlačit. Neustále se ohlížela přes rameno dolů na mýtinu, snažila se nedívat se tam, ale nedokázala se ovládnout. Měla strach, že se ti muži rozběhnou a budou je pronásledovat. Zabili Mathiasova bratra, a tak jí připadalo jedině logické, že zabijí i ji. Zabijí je všechny, všech šest, a nechají liány, aby pohřbily jejich těla. Muži ale nehybně stáli uprostřed mýtiny a dívali se za nimi.

      Na vrcholku pahorku se situace znovu zhoršila. Nejdřív se rozplakala Amy a po chvíli se k ní přidala i Stacy. Seděly na zemi, držely se za ruce a naříkaly. Eric si dřepl vedle Stacy a šeptal jí ujištění typu „Nějak to vyřešíme“ nebo „Nic se nám nestane“. Pouhá slova, v podstatě prázdné a nesmyslné fráze, které ji měly utěšit a uklidnit, jenže když viděla strach v jeho obličeji, rozeštkala se ještě usedavěji. Slunce ale pálilo, nikde nebyl stín, do něhož by se schovali, a Stacy byla po výstupu vyčerpaná, takže po chvíli ji to všechno dohromady zmohlo natolik, že už nedokázala ani plakat. Když přestala, Amy se utišila také.

      Jeff s Mathiasem se vzdálili na opačnou stranu vrcholku. Stáli tam, dívali se dolů na mýtinu a o něčem rozmlouvali. Pablo zmizel v modrém stanu.

      „Máme ještě vodu?“ zeptala se Amy.

      Eric se chvíli přehraboval v batohu a vytáhl láhev. Všichni tři se napili.

      „Dobře to dopadne,“ zopakoval.

      „Jak?“ chtěla vědět Stacy a okamžitě si to sama vyčetla. Věděla, že by si takové otázky měla nechat pro sebe. Lepší bylo zůstat zticha a nechat Erika, aby spřádal svoje sny.

      Eric se na okamžik usilovně zamyslel. „Třeba až zapadne slunce, mohli bychom se vrátit dolů a potmě kolem nich proklouznout.“

      Vypili ještě trochu vody a přemýšleli o tom. Na přemýšlení bylo ale příliš vedro a Stacy navíc úporně zvonilo v uších. Uvědomovala si, že by se měla schovat před sluncem, zalézt do jednoho ze stanů a lehnout si, jenže stany jí naháněly hrůzu. Věděla, že ať je tady na pahorku postavil kdokoli, teď už byl téměř určitě mrtvý. Když je mrtvý Henrich, jsou archeologové určitě také mrtví. Jiný závěr si představit neuměla.

      Eric to zkusil znovu. „Kdyby to nevyšlo, vždycky můžeme počkat,“ prohlásil. „Řekové dřív nebo později přijdou.“

      „Jak to víš?“ otázala se Amy.

      „Pablo jim nechal vzkaz.“

      „Jak to ale můžeš vědět tak jistě?“

      „Překreslil jim tu mapku, ne?“

      Amy na to nic neřekla. Stacy seděla a přála si, aby znovu promluvila, aby dodala něco, co by tu otázku nějak vyjasnilo, co by Erikovu logiku buď vyvrátilo, nebo uznalo, Amy ale zůstala zticha a dívala se přes vrcholek pahorku na Jeffa a Mathiase.

      „Ještě v životě jsem neviděl mrtvolu,“ poznamenal Eric. „Člověk by předpokládal, že ho něco sežere, nemyslíte? Že něco vyleze z džungle a…“

      „Nech toho!“ zarazila ho Stacy.

      „Je to ale zvláštní, nemyslíš? Leží tam tak dlouho, že ho ty liány…“

      „Prosím, Eriku.“

      „A kde jsou všichni ostatní? Kde jsou ti archeologové?“ Stacy natáhla ruku a položila mu ji na koleno. „Prostě toho nech, ano? Nic neříkej.“

      Jeff s Mathiasem se vraceli k nim. Mathias držel ruce natažené před sebou, jako by je měl umazané od barvy a nechtěl si potřísnit oblečení. Když přišli blíž, viděla Stacy, že jeho ruce i zápěstí mají tmavě rudou barvu syrového masa.

      „Co se stalo?“ zeptal se Eric.

      Jeff s Mathiasem si k nim přidřepli. Jeff sáhl po láhvi s vodou, maličko nalil Mathiasovi na ruce, které si pak Mathias s bolestivým úšklebkem otřel do trička.

      „V těch liánách je nějaké svinstvo,“ vysvětloval Jeff. „Když je z Henricha strhával, dostala se mu na ruce jejich míza. Je jako kyselina. Popálila mu kůži.“

      Všichni sklopili oči a pohlédli na Mathiasovy ruce. Jeff podal vodu zpátky Stacy. Ta si sundala z hlavy šátek a právě nad ním začala naklánět láhev, protože si říkala, že mokrá látka by jí mohla hlavu trochu ochladit, když ji Jeff zadržel.

      „Nech toho,“ napomenul ji. „Vodou musíme šetřit.“

      „Šetřit?“ opakovala po něm. Měla pocit, že zpitoměla horkem, protože nechápala, co tím chce říct.

      Přikývl. „Nemáme jí nijak moc. Budeme potřebovat přinejmenším dva litry na osobu denně, to znamená na každý den celkem dvanáct litrů. Budeme muset vymyslet nějaký způsob, jak chytat dešťovou vodu.“ Pohlédl na oblohu, jako by hledal mraky, žádné na ní ale nebyly. Ode dne, kdy do Mexika přijeli, pršelo každé odpoledne, ale teď, když déšť potřebovali, byla obloha dokonale čistá. „Musíme si zavést nějaký pevný režim,“ prohlásil Jeff. „Teď hned, dokud jsme ještě čerství.“

      Ostatní na něj jen tupě hleděli.

      „Bez jídla vydržíme, důležitá je voda. Budeme se muset schovávat před sluníčkem, co nejvíc času trávit pod těmi stany.“

      Stacy poslouchala a dělalo se jí nanic. Počínal si, jako by tady měli zůstat bůhvíjak dlouho, jako by byli v pasti, a při tom pomyšlení se jí zmocňovala panika. Zachtělo se jí zakrýt si uši rukama a přála si, aby už Jeff nic neříkal. „Nemohli bychom se potají vytratit, až se setmí?“ zeptala se. „Erik říkal, že by to šlo.“

      Jeff zavrtěl hlavou. Ukázal na opačnou stranu pahorku k místu, kde předtím s Mathiasem stáli. „Přicházejí další,“ sdělil jim. „Je jich čím dál víc. Všichni jsou ozbrojení a ten holohlavý je rozestavuje kolem mýtiny. Mají nás obklíčené.“

      „Proč nás prostě nezabijou?“ zeptal se Eric.

      „To nevím. Vypadá to, že to nějak souvisí s tímhle pahorkem. Jakmile na něj jednou vstoupíš, už ti nikdy nedovolí odejít. Něco takového. Sami se na něj taky neodváží, ale když jsme teď na něm, nepustí nás pryč. Když se pokusíme utéct, zastřelí nás. Musíme vymyslet způsob jak přežít, než někdo přijde a najde nás.“

      „Kdo?“ chtěla vědět Amy.

      Jeff pokrčil rameny. „Třeba Řekové – to by bylo nejrychlejší. Nebo jinak, když se nevrátíme domů, rodiče nás budou…“

      „Chtěli jsme tu zůstat ještě celý další týden,“ připomněla Amy.

      Jeff přikývl.

      „A pak by nás museli přijet hledat.“

      Jeff opět přikývl.

      „Tak jak dlouho máš na mysli – měsíc?“

      Pokrčil rameny. „Možná.“

      Amy to zjevně vyvedlo z míry. Hlas jí poskočil o oktávu výš. „Měsíc tady nepřežijeme, Jeffe.“

      „Když se pokusíme odejít, zastřelí nás. To je jediná věc, kterou víme jistě.“

      „Co ale budeme jíst? Jak se budeme…“

      „Třeba přijdou Řekové,“ přerušil ji Jeff. „Co my víme, možná přijdou už zítra.“

      „A co potom? Skončí tady s námi ve stejné pasti.“

      Jeff zavrtěl hlavou. „Budeme držet hlídky na úpatí pahorku. Abychom je včas varovali.“

      „Ti chlapi nám to ale nedovolí. Donutí je…“

      Jeff opět zavrtěl hlavou. „To bych neřekl,“ namítl. „Abychom na ten pahorek vylezli, k tomu nás přinutili teprve po tom, co jsi šlápla mimo mýtinu. Zpočátku se nám v tom naopak snažili zabránit. Myslím, že se v tom budou snažit zabránit i Řekům. Stačí prostě, když vymyslíme nějaký způsob jak se s nimi dorozumět, jak jim dát vědět, co se stalo, a můžou jít a přivést pomoc.“

      „Pablo,“ ozval se Eric.

      Jeff přikývl. „Pokud mu dokážeme vysvětlit, co je třeba udělat, může je varovat.“

      Všichni se otočili a zadívali se na Pabla, který se před chviličkou vynořil z modrého stanu a bezcílně přecházel sem a tam po vrcholku. Zdálo se, že mluví sám se sebou, velice tiše si něco mumlá. Ruce měl zastrčené v kapsách kalhot a ramena svěšená. Vůbec si nevšiml, že se na něj dívají.

      „Taky by nad námi mohlo přeletět nějaké letadlo,“ pokračoval Jeff. „Můžeme mu poslat signál něčím, co odráží světlo. Nebo bychom mohli vytrhat nějaké liány, usušit je a zapálit. Tři ohně uspořádané do trojúhelníku – to se považuje za nouzový signál.“

      Po těchto slovech se odmlčel, protože další nápady už neměl. Stacy ani ostatní neměli nápady vůbec žádné, všichni tedy zůstali dlouhou chvíli mlčky sedět. V nastalém tichu si Stacy postupně začala být vědoma jakéhosi zvláštního cvrlikání – vytrvalého, naléhavého a sotva slyšitelného. Nějaký pták, pomyslela si, okamžitě jí ale bylo jasné, že to pták není. Nikdo jiný si toho zvuku zjevně nevšiml a Stacy se právě otáčela, aby zjistila, odkud přichází, když se Pablo dal do křiku. Vzrušeně poskakoval u šachty a ukazoval do ní.

      „Co to dělá?“ podivila se Amy.

      Stacy chvíli sledovala, jak si tiskne ruku k hlavě a přikládá si ji k uchu, jako by napodoboval telefonování, pak vyskočila a rychle se k němu rozběhla. „Honem!“ houkla na ostatní a mávnutím ruky je vybídla, aby běželi za ní. Náhle jí totiž došlo, co to vytrvalé cvrlikání znamená: někde na dně té díry – zázračně a nevysvětlitelně – zvonil mobilní telefon.

      Amy tomu odmítala věřit. Slyšela cvrlikání, které se ozývalo z díry, a – stejně jako ostatní – musela přiznat, že to zní jako mobilní telefon, přesto ale nevěřila, že je něco takového možné. Když se před odjezdem balili, Jeff jí řekl, aby mobil nechala doma, protože volání z Mexika by vyšlo příliš draho. To samozřejmě neznamenalo, že tu nejsou místní mobilní sítě, a proč by tedy nebylo možné, že to, co slyší, je mobil napojený na některou z nich? Možné by to být mělo a Amy se o tom sama sebe vší silou snažila přesvědčit. Jenže to nefungovalo. Někde uvnitř, v hloubi duše, už se propadla do hlubin věčného zatracení a nějaké ubohé pípání ze tmy nestačilo, aby ji z nich vysvobodilo. Když nahlédla do díry, nepředstavovala si tam dole telefon, ale ptáče s rozevřeným zobáčkem, které křičí, protože chce nakrmit – píp… píp… píp – prostě něco, co vyžaduje pomoc, místo aby ji nabízelo.

      Všichni ostatní ale překypovali nadšením a kdo byla Amy, aby o nich pochybovala? Zůstala tedy zticha a spolu s nimi předstírala naději.

      Pablo už z díry vytáhl konec provazu a obtáčel si ho kolem hrudníku. Zjevně chtěl, aby ho spustili dolů.

      „Nebude umět odpovědět,“ napadlo Erika. „Musíme tam poslat někoho, kdo se domluví Španělsky.“ Natáhl se po provazu, Pablo se ho ale odmítal vzdát. Vázal si na prsou jeden uzel za druhým – velké a neohrabané konopné smyčky. Nezdálo se, že by se ve vázání uzlů příliš vyznal.

      „Na tom nezáleží,“ usoudil Jeff. „Stačí, když ho vynese nahoru, a zkusíme zavolat odtud.“

      Cvrlikání utichlo a všichni zůstali stát nad dírou, čekali a poslouchali. Po dlouhé odmlce se ozvalo znovu. Všichni se na sebe začali usmívat, Pablo přešel k okraji šachty a nedočkavě čekal, až se bude moci spustit dolů. Kolem rumpálu se ovíjely kvetoucí liány a jejich úponky pokrývaly provaz, nápravu, kliku, dřevěnou kozu i malou kladku. Jeff většinu z nich strhal a dával si přitom dobrý pozor, aby se mu míza nedostala na kůži. Mathias zmizel v modrém stanu. Když se znovu objevil, nesl v ruce petrolejku a krabičku zápalek. Postavil lampu na zem vedle díry, jednu zápalku rozškrtl a opatrně zapálil knot. Pak lampu podal Pablovi.

      Rumpál byl velice primitivní pomůckou: vyrobený z improvizovaných materiálů a na pohled chatrný. Stál vedle šachty na malé ocelové desce, která byla zjevně jakýmsi způsobem zajištěná šrouby zapuštěnými do země, tvrdé jako kámen. Buben byl nasazený na nápravě, která byla místy zrezivělá a evidentně potřebovala promazat. Klika neměla brzdu; v případě, že by bylo třeba zastavit rumpál na poloviční cestě nahoru nebo dolů, bylo nutno udělat to jen hrubou silou. Amy nevěřila, že by něco takového mohlo udržet Pablovu váhu; čekala, že Pablo vykročí do prázdného prostoru nad šachtou a celý ten krám se zhroutí. Pablo se zřítí do tmy – bude padat, padat a padat – a oni už ho nikdy neuvidí. Po dlouhé výměně mnoha posunků, znamení a povzbudivých gest, když Pablo konečně začal sestupovat dolů, však rumpál zasténal, zapřel se do nosné konstrukce a pak se s hlasitým skřípěním začal otáčet. Jeff s Erikem pevně drželi kliku a spouštěli Řeka do šachty.

      Fungovalo to. A Amy navzdory svým předtuchám cítila, že se jí ulevilo. Třeba to doopravdy je mobilní telefon. Pablo ho tam dole ve tmě najde, ostatní ho vytáhnou zpátky nahoru a pak si zavolají pomoc: policii, americké velvyslanectví, rodiče. Telefon mezitím znovu přestal pípat a tentokrát se už neozval, na tom ale nezáleželo. Byl tam dole. Amy začínala věřit – chtěla tomu věřit, dovolila si věřit –, že se dočkají záchrany. Stála u díry a sledovala, jak se Pablo kousek po kousku noří do země. Petrolejka, kterou držel, osvětlovala stěny šachty: hlína byla nahoře černá a plná kamení, jak ale klesal níž, byla spíše tmavohnědá, pak kaštanová a nakonec jasně žlutooranžová. Tři metry, pět, sedm, osm a stále neviděli na dno. Pablo se na ně nahoru usmál, zhoupl se a natáhl ruku, aby se zastavil o stěnu šachty. Amy a Stacy mu zamávaly, Mathias ale ne. Mathias upřeně zíral na pomalu se odvíjející provaz.

      „Stát!“ zařval najednou a všichni sebou škubli.

      Jeff s Erikem se pachtili s klikou, oba už byli zalití potem a vlasy se jim lepily k čelu. Amy viděla, jak Jeffovi na krku vyvstávají šlachy, a dokázala si podle toho představit, jak obrovsky se provaz namáhá, když přitažlivost drží Řeka ve svém sevření a táhne ho dolů.

      Mathias byl čím dál rozrušenější a hulákal: „Vytáhněte ho! Nahoru!“

      Jeff s Erikem nejistě zaváhali. „Cože?“ vyhrkl Eric a přihlouple na něj zamrkal.

      „Ty liány!“ křičel Mathias naléhavě a máváním jim naznačoval, aby začali Pabla vytahovat zpět nahoru. „Podívejte se na provaz!“

      A pak to uviděli. Jeff z rumpálu strhal většinu lián, ne ale úplně všechny. Úponky, k nimž se nedostal, byly zavrtané mezi smyčky provazu, a jak se nyní rumpál otáčel, tlak provazu je drtil, prýštila z nich mléčně bílá míza, temně barvila konopná vlákna provazu a rozežírala je.

      Pablo na ně zdola něco zakřičel, krátkou sekvenci řeckých slov, pravděpodobně otázku, a Amy ho na chviličku zahlédla, jak se tam osm metrů pod ústím šachty mírně pohupuje ze strany na stranu s petrolejkou v ruce. Pak už se i se Stacy a Mathiasem hnali k rumpálu, všichni se honem snažili přiložit ruku k dílu, vzájemně si překáželi, ale dělali, co mohli. Míza se teď do provazu propalovala přímo viditelně – nezadržitelně, příliš rychle, rychleji, než byli schopni táhnout. Pablo se sotva začal trhaně pohybovat vzhůru, když přišlo náhlé příšerné škubnutí, všichni se sesypali na jednu hromadu a rumpál, který se zbavil zátěže, se za nimi roztočil jako šílený. Následovala dlouhá – hrozně dlouhá, příliš dlouhá – chvíle ticha a pak se ozvalo žuchnutí, které spíš cítili než slyšeli, jako by se pod nimi otřásla země, vzápětí následované třeskem rozbité petrolejky. Rozběhli se k díře a zadívali se do ní, neviděli však vůbec nic.

      Tma. Ticho.

      „Pablo?“ zavolal Eric a jeho hlas se ozvěnou nesl šachtou.

      A pak, jakoby odněkud z nemožné dálky, zároveň ale jaksi blízko, dusivě blízko, jako by se to ozývalo uvnitř Amyina vlastního těla, začal Řek ječet.

      Ječení naplnilo Erika pocitem paniky. Pablo byl dole v díře, ve tmě, měl strašlivé bolesti a Erika nenapadalo, co by měl dělat, na koho by se měl obrátit, jak by mohl situaci nějak vylepšit. Potřebovali mu poskytnout pomoc a trvalo jim to příliš dlouho. Pomoc by měla přijít hned, teď, okamžitě, ale nepřicházela, nemohla přijít. Nejdřív museli vymyslet nějaký plán a nikdo zjevně nevěděl jak na to. Stacy prostě stála s vykulenýma očima u rumpálu a hryzala se do ruky. Amy se dívala dolů do díry. „Pablo?“ volala znovu a znovu. „Pablo?“ Křičela, ale skoro ji nebylo slyšet přes jeho ječení, které odmítalo přestat, pokračovalo dál a dál, bez přestávky a stále stejně intenzivně.

      Mathias odběhl k oranžovému stanu a zmizel uvnitř. Jeff vytahoval provaz z šachty zpátky nahoru. Odmotal ho z rumpálu a v širokých protáhlých smyčkách ho rozprostřel na plošině. Pak začal pečlivě odstraňovat všechny zbytky lián, zkoumal ho centimetr po centimetru a hledal místa, kde mohla míza konopí narušit. Byla to pomalá práce a Jeff k ní přistupoval zoufale metodicky, jako by vůbec neměl naspěch, jako by snad ani neslyšel Řekovo naříkání. Eric stál vedle něj, příliš zkoprnělý na to, aby byl schopen nějaké účinné pomoci, nehýbal se, a přece měl dojem, jako by uvnitř utíkal – jako by se hnal bezhlavým tryskem. Srdce mu za žebry bušilo, div se nerozskočilo. A ječení ne a ne ustat.

      „Podívej se po nějakém noži,“ vybídl ho Jeff.

      Eric k němu nechápavě sklopil oči. Po noži? To slovo se mu nehybně vznášelo v hlavě, jako by bylo vyřčeno nějakým cizím jazykem. Jak má asi najít nůž?

      „Prohledej stany,“ poradil mu Jeff. Nevzhlédl k němu, oči měl neustále upřené na provaz, nad nímž se hrbil a vyhledával spálená místa.

      Eric zamířil k modrému stanu, roztáhl zip u vchodu a vlezl dovnitř. Vzduch ve stanu byl zatuchlý jako někde na půdě, nehybný a horký. Modrá nylonová celta filtrovala sluneční paprsky, tlumila jejich intenzitu a propůjčovala všemu snový, lehce rozplizlý nádech. Na podlaze ležely čtyři spací pytle, tři z nich roztažené a otevřené, jako by z nich spáči teprve před chviličkou vylezli. Už jsou mrtví, pomyslel si Eric a honem ta slova vytlačil z mysli. Bylo tam tranzistorové rádio a Eric musel zahnat pokušení je zapnout, zkusit, jestli funguje, a pokusit se naladit nějakou stanici, třeba trochu hudby, něco, co by přehlušilo Pablovy skřeky. Byly tam dva batohy, jeden tmavozelený a druhý černý; dřepl si k prvnímu z nich, začal se v něm hrabat a připadal si jako zloděj. Byl to prastarý instinkt z úplně jiného světa, pocit nepatřičnosti pramenící z toho, že prohledával věci zcela cizích lidí. Už jsou mrtví, pomyslel si znovu a tentokrát ta slova sám přivolal, hledal v nich odvahu, nijak si ale nepolepšil a dosáhl jen toho, že prohřešek, jehož se dopouštěl, nabyl jiných rozměrů. Zelený batoh patřil zřejmě muži a černý ženě. Probíral se oblečením těch neznámých lidí, z mužových triček cítil cigaretový kouř a z ženiných parfém. Napadlo ho, jestli patřily té ženě, s níž se Mathiasův bratr seznámil na pláži, té, jejíž údajná přítomnost je sem všechny přilákala – a možná je odsoudila k smrti.

      Některé z věcí, které našel, byly porostlé liánami – ovíjely je tenké zelené úponky plné bledě červených, téměř růžových kvítků. V ženině batohu jich bylo podstatně víc než v mužově, hemžily se mezi jejími bavlněnými halenkami, ponožkami i hlínou umazanými džínsy. V mužově batohu našel šedou větrovku s modrými pruhy na rukávech, přesně takovou měl i on, visela v bezpečném úkrytu skříně v domě jeho rodičů, teď tak absolutně nedostupná, a čekala, až se k ní vrátí. Nůž, musel si připomenout a nechal hromadu šatstva být, začal prohledávat ostatní kapsy, otevíral jejich zipy a obsah vysypával na podlahu stanu. Fotoaparát s dosud založeným filmem. Půltucet kroužkových poznámkových bloků – zřejmě deníků – téměř zcela zaplněných mužovým špičatým písmem. Psal modrým a černým inkoustem, občas dokonce červeným, všechno to ale bylo v nějaké řeči, kterou Eric nejen neznal, ale nedokázal ani identifikovat – snad to byla holandština, nebo nějaký skandinávský jazyk. Balíček karet. Lékárnička. Plastikový házecí talíř. Tuba opalovacího krému. Složené brýle s kovovými obroučkami. Lahvička vitamínů. Prázdná čutora. Baterka. Ale žádný nůž.

      Vylezl ze stanu s baterkou v ruce a musel přimhouřit oči v náhlém slunečním jasu, v tom prostoru, který jako by se kolem něj po dusném a stísněném prostředí stanu najednou rozevřel. Pokusil se baterku rozsvítit a zjistil, že nefunguje. Zatřásl jí a zkusil to ještě jednou, opět bezvýsledně. Pablo přestal křičet – na dobu asi tak dvou nadechnutí – a pak začal znovu. Ta chvilka ticha byla skoro stejně zlá jako jeho ječení, pomyslel si Eric a vzápětí se opravil: ticho bylo ještě horší. Odhodil baterku na zem a všiml si, že Mathias se už zase objevil a přinesl z oranžového stanu druhou petrolejku, velký nůž a další lékárničku. Oba teď s Jeffem byli zaměstnaní tím, že odřezávali naleptané kusy provazu; pracovali jako tým, tiše a efektivně. Mathias vyřezával oslabená místa, Jeff po něm provaz znovu svazoval a křivil obličej námahou, jak uzly pevně utahoval. Eric stál nad nimi a pozoroval je. Připadal si jako idiot: měl přinést lékárničku i z modrého stanu, nebo měl přinejmenším zkontrolovat její obsah. Vůbec mu to nemyslelo. Chtěl pomáhat, chtěl zastavit Pablovo ječení, byl ale hloupý a neužitečný a s tím se prostě nedalo nic dělat. Pocítil nutkání přecházet nervózně sem a tam, přinutil se ale zůstat na místě a dívat se. Stacy a Amy vypadaly přesně stejně, jak se cítil on sám: vyděšené, bezradné a neschopné pohybu. Všichni přihlíželi, jak Jeff s Mathiasem pracují na provazu, řežou, vážou a utahují. Trvalo to hrozně dlouho, nemožně dlouho.

      „Já tam vlezu,“ ozval se Eric. Nebyla to nabídka, kterou by si promyslel, než ji vyslovil nahlas, bylo to prostě něco, co se zrodilo z jeho paniky, z touhy nějak všechno uspíšit. „Spustím se dolů a vytáhnu ho.“

      Jeff k němu zvedl oči a zatvářil se překvapeně. „To nebude třeba,“ namítl. „Můžu to udělat já.“

      Jeffův hlas zněl tak klidně, tak bizarně nevzrušeně, že Erikovi na okamžik dělalo potíže pochopit, co říká. Bylo to, jako by napřed musel jednotlivá slova převést do vlastního vystrašeného stavu. Pak zavrtěl hlavou. „Jsem lehčí,“ prohlásil. „A taky se s ním líp znám.“

      Jeff se nad oběma Erikovými argumenty zamyslel a zjevně uznal jejich váhu. Pokrčil rameny. „Vyrobíme pro něj závěsnou smyčku,“ řekl. „Možná mu do ní budeš muset pomoct. Až ho dostaneme ven, spustíme provaz zpátky a vytáhneme i tebe.“

      Eric přikývl. Znělo to nesmírně jednoduše a on se pokoušel věřit, že to tak i proběhne, chtěl tomu věřit, ale nějak se mu to tak úplně nedařilo. Znovu pocítil nutkání přecházet sem a tam; zaťal zuby a s obrovským vypětím vůle se mu podařilo zůstat v klidu.

      Pablo přestal křičet. Jedno nadechnutí, dvě, tři a pak zase začal.

      „Mluv s ním, Amy,“ houkl Jeff.

      Amy jako by ta představa vylekala. „Mám s ním mluvit?“ zeptala se.

      Jeff ukázal k díře. „Prostě vystrč hlavu přes okraj. Aby tě viděl. Aby věděl, že jsme se na něj nevykašlali.“

      „A co mu mám říkat?“ chtěla vědět Amy.

      „To je jedno – něco uklidňujícího. Stejně ti nebude rozumět. Jde jen o to, aby slyšel tvůj hlas.“

      Amy přešla k díře. Spustila se na čtyři a naklonila se nad šachtu. „Pablo?“ zavolala. „Přijdeme tě vytáhnout. Dáváme do pořádku ten provaz a pak se k tobě Eric spustí a vytáhneme tě.“

      Pokračovala ve stejném tónu, krok za krokem vysvětlovala, co se chystají podniknout, jak mu pomůžou do smyčky a vytáhnou ho zpátky na povrch země, a po chvíli Pablo přestal křičet. Jeff s Mathiasem už byli skoro hotoví, dospěli právě k poslednímu kusu provazu. Jeff utáhl závěrečný uzel, pak zatáhl za jeden konec, zatímco Mathias pevně držel druhý, oba do toho vložili veškerou sílu a chviličku se přetahovali, utahovali uzly a testovali nosnost provazu. Ten byl teď navázaný na pěti místech. Uzly se nezdály být obzvlášť pevné, Eric se ale snažil na to nemyslet. Byl to dobrý pocit, být tím, kdo se tam spustí, kdo bude něco dělat, a věděl, že kdyby příliš dlouho přemýšlel o uzlech a jejich zjevné chatrnosti, ještě by si to nakonec mohl rozmyslet.

      Mathias namotával provaz zpátky na rumpál a zároveň ještě jednou kontroloval, jestli na něm nezůstala nějaká spálená místa. Konec znovu přehodil přes malou kladku nad dřevěnou kozou. Pak Jeff pro Erika uvázal závěsnou smyčku, pomohl mu přetáhnout si ji přes hlavu a pevně mu ji zasunul do podpaždí.

      „Všechno bude zase dobré, Pablo,“ křičela Amy. „Už pro tebe jde. Už je skoro tam.“

      Stacy se přikrčila, zapálila druhou petrolejku a podala ji Erikovi; plamínek v malém skleněném cylindru slabě blikotal.

      Eric už stál nad dírou a díval se dolů do tmy. Mathias s Jeffem se postavili za rumpál a pevně se zapřeli za kliku. Byli připravení a provaz byl pevně napjatý. Nejtěžší ze všeho bylo udělat krok do prázdna a čekat, jestli ho provaz udrží, a Eric si na okamžik nebyl jistý, jestli má dost odvahy, aby to udělal. Pak si ale uvědomil, že není možné to neudělat: v okamžiku, kdy si přetáhl smyčku přes hlavu, uvedl do pohybu něco, co už teď prostě nešlo zastavit. Sestoupil z okraje šachty, zůstal viset pod kozou, provaz se mu zařízl do podpaždí, a pak – rumpál při každém pootočení kliky skřípěl a třásl se – ho začali spouštět dolů.

      Zhruba po třech metrech začala teplota klesat a vzduch mu ochlazoval pot – a s tím chladlo i jeho zanícení pro tuhle akci. Nechtěl už pokračovat dál, přiznával si, že má strach a že teď lituje, že nenechal Jeffa, aby se do šachty spustil on. Do stěn šachty byly zatlučené dřevěné výztuže, které zdánlivě zcela náhodně a v podivných úhlech hlínu zpevňovaly. Vypadaly jako staré železniční pražce napuštěné kreozotem a Eric v jejich rozmístění nebyl schopen rozeznat žádný systém. Sedm metrů pod povrchem s úžasem zahlédl, že se ve stěně vedle něj nachází ústí nějaké chodby, štoly táhnoucí se kolmo k šachtě, do níž se nořil. Zvedl petrolejku, aby si ji lépe prohlédl. Středem chodby se táhly dvě železné kolejnice, místy se lesknoucí mezi vrstvou rzi. Na samotném konci kruhu světla z lampy leželo na jedné kolejnici zprohýbané kovové vědro. Štola se stáčela doleva a mířila mimo jeho dohled do země. Vanul z ní stálý proud chladného vzduchu, hutného a vlhkého; plamínek lampy se pod jeho náporem náhle rozhořel, pak se zatřepetal a málem zhasl.

      „Je tu další štola,“ zavolal nahoru na ostatní, nikdo mu ale neodpověděl, slyšel jen vytrvalé skřípění rumpálu, který ho spouštěl dolů do tmy. Ze stěn šachty sem tam vyčnívaly kameny velikosti lidské hlavy: byly matně šedé a ohlazené tak, že vypadaly skoro jako ze skla. Liány se uchytily dokonce i tady, ovíjely se kolem některých dřevěných výztuží a jejich listy i květy byly mnohem bledší než na pahorku nahoře, téměř průsvitné. Když vzhlédl, viděl, že se za ním Stacy a Amy dívají, zarámované v obdélníku oblohy. Všechno nad ním se s každým trhavým pohybem, jímž klesl níž, pomalu zmenšovalo. Provaz se začal pomalu pohupovat jako kyvadlo v hodinách a lampa se rozkývala s ním; v jejím míhajícím se světle se zdálo, jako by se stěny šachty závratně roztančily. Eric pocítil, jak se mu zvedá žaludek, a musel se zadívat dolů na vlastní nohy, aby ho uklidnil. Slyšel, jak Pablo někde pod ním sténá, ještě dlouhou dobu ale Řek zůstával ztracený ve tmě. Eric byl stěží schopen odhadnout, jak hluboko už se asi dostal – počítal, že to bude nejmíň patnáct metrů –, a pak, právě když se pod ním vynořilo dno, stále ještě zastíněné, jen jako ještě hlubší temnota, v níž se začínalo rýsovat Pablovo zhroucené tělo – bílé tenisky a světle modré tričko –, provaz se s trhnutím zastavil.

      Eric zůstal viset a pohupoval se ze strany na stranu. Zvedl oči a mžouravě pohlédl k malému obdélníčku oblohy nad sebou. Viděl Stacy a Amy a pak se objevil i Jeffův obličej.

      „Eriku?“ zavolal Jeff.

      „Co je?“

      „Jsme na konci provazu.“

      „Ještě nejsem na dně.“

      „Vidíš ho?“

      „Celkem dobře.“

      „Je v pořádku?“

      „To takhle nepoznám.“

      „Jak jsi nad ním vysoko?“

      Eric pohlédl dolů a snažil se odhadnout vzdálenost, která ho dělila ode dna. V podobných odhadech nijak zvlášť nevynikal, obvykle prostě pleskl první číslo, které ho napadlo. Bylo to marné, jako by se snažil uhádnout, kolik desetníků má někdo v kapse. Kdyby se náhodou strefil, bylo by to pouhé štěstí. „Šest metrů?“ zkusil to.

      „Hýbe se?“

      Eric znovu pohlédl dolů. Čím déle se na Řeka díval, tím víc podrobností rozeznával, teď už nejen boty a tričko, ale také Pablovy paže, jeho obličej a krk, působící ve tmě podivně bledě. Světlo Erikovy lampy se zalesklo na drobných střípcích ležících kolem Řekova těla, na kouscích jejího roztříštěného dvojčete. „Nehýbe se,“ křikl Eric. „Jen tam leží.“

      Nikdo mu neodpověděl. Vzhlédl a zjistil, že obličeje z díry zmizely. Slyšel je mluvit, nerozeznával jednotlivá slova, nesl se k němu jen šum jejich hlasů. Zdálo se, že si vyměňují názory a o něčem diskutují, jako by ani neměli naspěch. Erikovi připadalo, že jsou ještě dál, než ve skutečnosti byli, a pocítil kratičký záchvěv paniky. Třeba se chystají odejít, třeba ho tady chtějí nechat…

      Podíval se pod sebe právě včas, aby viděl, jak Pablo zvedl ruku a vztáhl ji k němu – pomalu, jako pod vodou, jako by pro něj i tak nepatrný pohyb představoval nesmírnou námahu.

      „Zvedl ruku,“ zavolal.

      „Cože?“ To byl Jeffův hlas, jeho hlava se opět objevila nad šachtou. Pak se k němu přidala Stacy, Amy a nakonec i Mathias. Rumpál nikdo nedržel. Nikdo ho nemusí držet, uvědomil si Eric. Je konec. Se mnou i s provazem, pomyslel si. Nedokázal se té myšlenky zbavit, slova se mu sama formovala v mysli. Vtipné, ale ne moc k smíchu.

      „Zvedl ruku,“ křikl znovu.

      „Vytáhneme tě ven,“ zavolal Jeff. Všechny čtyři hlavy zmizely.

      „Počkejte!“ zahulákal Eric.

      Jeffův obličej se znovu objevil, pak se ukázaly i Stacy a Amy. Byli všichni tak malincí, jak se rýsovali proti obloze. Nerozeznával jejich rysy, nějak ale přesto věděl, kdo je kdo. „Musíme nějak vymyslet, jak ten provaz nastavit,“ zavolal Jeff.

      Eric zavrtěl hlavou. „Bude lepší, když tu s ním zůstanu. Seskočím dolů.“

      Znovu se ozvalo tlumené mumlání, jak vysoko nad ním probíhala další porada. Pak šachtou zazněl Jeffův hlas. „Ne – vytáhneme tě.“

      „Proč?“

      „Co kdyby se nám ho nepodařilo nastavit? Byl bys tam dole jako v pasti.“

      Na to Eric nenacházel žádnou odpověď. Pablo už tam dole byl. Kdyby se jim nepodařilo ten provaz nastavit…, to by přece znamenalo… Uvědomil si, co by z toho vyplývalo, a odmítal o tom přemýšlet.

      „Eriku?“ zavolal Jeff.

      „Co je?“

      „Začínáme tě vytahovat.“

      Hlavy se zase ztratily a pak sebou provaz škubl, jak začali otáčet rumpálem. Eric se podíval pod sebe. Lampa už zase byla rozhoupaná, takže pořádně neviděl, zdálo se mu ale, že se Pablo dívá nahoru k němu. Ruku už zvednutou neměl. Eric začal škubat smyčkou a kopat nohama. Nepřemýšlel o tom, co dělá, věděl, že je to pěkná pitomost, nemohl tam ale Pabla nechat. Nemohl ho tam nechat samotného, zraněného a ještě ke všemu potmě. Zvedl levou paži k obloze a smyčka mu odřela kůži, jak mu sklouzla přes hlavu nahoru. Stále ještě byl zavěšený za druhou paži a pomalu stoupal, dno šachty se ztrácelo ve tmě a petrolejku si musel přehodit z jedné ruky do druhé. Pak provaz pustil a seskočil do prázdna; plamínek lampy při pádu zhasl.

      Na dno to bylo dál, než si představoval, přesto jako by se objevilo příliš brzy, vynořilo se z temnoty a narazilo do něj dřív, než měl možnost se na dopad připravit. Podlomily se mu nohy a náraz mu vyrazil z plic všechen vzduch. Dopadl po Pablově levici – měl dostatek duchapřítomnosti a stačil na to místo zamířit ještě dřív, než lampa zhasla –, po dopadu na dno se mu ale nepodařilo udržet rovnováhu. Spadl, odrazil se od stěny šachty a dopadl na Řekův hrudník. Pablo se pod ním zaškubal a dal se znovu do křiku. Eric se neohrabaně snažil vyškrábat se na nohy a ustoupit stranou, potmě se ale velice těžko orientoval. Nic jako by nebylo tam, kde to být mělo; šmátral kolem sebe rozpaženýma rukama, čekal, že nahmatá jednu ze stěn, stále ale jen sahal do prázdna. „Omlouvám se,“ vydechl. „Ach bože, kristepane, moc se omlouvám.“ Pablo pod ním pronikavě ječel a mával jednou paží, zatímco spodní polovina jeho těla zůstávala absolutně nehybná. Ta nehybnost Erika děsila, dokázal si totiž představit, co znamená.

      Podařilo se mu zvednout na kolena a pak se vytáhnout do podřepu. Za zády měl jednu ze stěn, druhou po levé ruce a třetí po pravé, ale naproti sobě, někde za Pablem, cítil otevřený prostor: byla tam další štola, která se zavrtávala do země pod pahorkem. Také z jejího ústí k němu vanul proud chladného vzduchu, bylo v něm ale ještě něco, cítil v něm jakýsi tlak, jako by tam bylo něco živého, něco, co ho sledovalo. Chviličku strávil tím, že poulil oči do tmy a snažil se rozeznat, jaký tvar či podobu má ta věc, která se v ní skrývá, ale samozřejmě tam nic nebylo, to jen děs vyvolával v jeho mysli fantomy, a nakonec se mu podařilo sama sebe o tom přesvědčit.

      Slyšel, jak nad ním Jeff něco křičí, zaklonil hlavu a zadíval se k ústí šachty. Bylo teď vysoko nad ním, pouhé maličké okénko oblohy. Proti němu bylo vidět, jak se provaz lehce pohupuje sem a tam. Jeff zase něco křičel, Eric mu ale nerozuměl, nerozeznával slova přes Pablovo vřískání, které se odráželo ozvěnou od stěn šachty, zdvojnásobovalo se a ztrojnásobovalo, až začal mít dojem, jako by byl lapený v jeskyni plné ječících ubožáků.

      „Jsem v pořádku!“ houkl nahoru, pochyboval ale, že ho někdo z nich uslyší.

      A byl skutečně v pořádku? Věnoval okamžik tomu, že se snažil tuhle otázku zodpovědět a udělat inventuru všech nejrůznějších bolestí, jimiž se mu tělo začínalo ohlašovat. Musel se uhodit do brady, protože měl pocit, jako by do ní dostal pěstí, a následky pádu jednoznačně cítil v kříži. Byla to ale pravá noha, která se nejnaléhavěji dožadovala pozornosti, nepříjemně svíravý a pálivý pocit těsně pod kolenem, doprovázený podivným dojmem vlhkosti. Eric si nohu opatrně ohmatal a zjistil, že do ní má zaražený velký skleněný střep. Byl velký asi jako hrací karta, lehce prohnutý jako okvětní lístek, prořízl mu nohavici džínsů a zaryl se mu půl druhého centimetru do masa. Eric si pomyslel, že zřejmě pochází z Pablovy rozbité lampy; musel při tom pádu přistát přímo na něm. Sebral odhodlání, zaťal zuby a vytáhl střep z rány. Cítil, jak mu po lýtku stéká podivně chladná krev; byla to spousta krve a ponožku měl za okamžik úplně promáčenou.

      „Řízl jsem se do nohy,“ zakřičel, čekal a naslouchal, ale žádná odpověď k němu nedolehla.

      Nezáleží na tom, pomyslel si. Z toho se dostanu. Byla to prázdná útěcha, jaká by dokázala uklidnit jen malé děcko, a Eric to věděl, přesto si ta slova v duchu několikrát opakoval. Byla strašná tma, ze štoly naproti němu se valil studený vzduch a schovávalo se v ní něco, co ho neustále sledovalo, pravá bota se mu pomalu plnila krví a Pablo vřískal, jako by nikdy nechtěl přestat. Je se mnou konec, pomyslel si. A pak si znovu opakoval: Nezáleží na tom. Z toho se dostanu. Jen slova, hlavu měl plnou slov.

      V levé ruce stále držel petrolejku, nějak se mu podařilo ji nerozbít. Položil ji na zem vedle sebe, natáhl se, nahmatal Řekovo zápěstí a pevně je stiskl. Pak tam zůstal shrbený sedět ve tmě, konejšil ho slovy No tak, no tak, klid, jsem tady, jsem tu s tebou a čekal, až přestane naříkat.

      Slyšeli, jak na ně Eric něco křičí, ale přes Pablův nářek nerozuměli, co jim chce říct. Jeff věděl, že Řek dříve nebo později naříkat přestane – že se unaví a zmlkne – a potom že budou moci zjistit, co se tam dole stalo, jestli Eric sám skočil nebo spadl a jestli je teď zraněný i on. Momentálně na tom vlastně nezáleželo. Jediné, na čem záleželo, byl provaz. Dokud nevymyslí nějaký způsob jak ho nastavit, nemohou ani pro jednoho z nich nic udělat.

      Jeff nejdřív pomyslel na oblečení, napadlo ho, že by mohli vyprázdnit batohy, které tu nechali archeologové, a svázat všechno – kalhoty, košile i bundy – v jeden improvizovaný provaz. Bylo mu jasné, že to není nejlepší řešení, v prvních několika minutách ho ale nic lepšího nenapadalo. Potřebovali takových sedm metrů, pro jistotu spíš asi víc, možná dokonce deset, a to by asi chtělo obrovskou spoustu oblečení. Pochyboval, že by takový provaz byl dost pevný, aby unesl člověka, a že by uzly vůbec držely.

      Deset metrů.

      Jeff s Mathiasem stáli u rumpálu, oba usilovně přemýšleli a ani jeden z nich nic neříkal, protože prozatím nebylo o čem mluvit, nenabízelo se žádné řešení, o němž by mohli diskutovat. Amy a Stacy klečely na kolenou u šachty a dívaly se dovnitř. Stacy v nepravidelných intervalech volala na Erika jménem a Eric jí občas zdola něco křikem odpovídal, nikdy mu ale nebylo rozumět, protože Pablo stále ječel.

      „Co takhle jeden z těch stanů?“ ozval se konečně Jeff. „Mohli bychom ho strhnout a rozřezat tu nylonovou celtu na pruhy.“

      Mathias se otočil, zkoumavě se zahleděl na modrý stan a uvažoval. „Budou dost pevné?“ zeptal se.

      „Můžeme splést několik pruhů dohromady – tři pruhy na každý kus provazu – a pak kus po kusu navázat k sobě.“ Jeff při těch slovech pocítil příval potěšené hrdosti, jako by mezi tolika maléry konečně slavil úspěch. Byli tu na pahorku jako v pasti, víceméně bez vody a jídla, dva z nich byli uvěznění na dně šachty starého dolu, přinejmenším jeden z nich byl zraněný, na okamžik ale jako by na ničem z toho nezáleželo. Měli plán a byl to plán, který vypadal rozumně, a to v Jeffovi alespoň na chvíli zvedlo vlnu energie a optimismu, která je všechny přiměla k činnosti. Začali s Mathiasem vyprazdňovat modrý stan, vytáhli na malou holinu nejprve spací pytle, pak batohy, poznámkové bloky a rádio, fotoaparát a lékárničku, házecí talíř a prázdnou čutoru a všechno nanosili na jednu hromadu. Pak začali strhávat stan, vytáhli ze země kolíky a rozebrali tenké hliníkové tyče. Řezání se ujal Mathias. Chvilku diskutovali o tom, jak by měly být pruhy široké, a dohodli se nakonec na deseti centimetrech. Nůž snadno projížděl nylonem, Mathias pracoval rychlými energickými tahy a řezal třímetrové pruhy, z nichž Jeff splétal provaz. Dával si záležet, pevně prameny utahoval k sobě a měl hotovou asi polovinu prvního kusu, když Pablo konečně zmlkl.

      „Eriku?“ zavolala Stacy.

      Erikův hlas k nim dolehl dutou ozvěnou. „Tady jsem,“ křikl.

      „Spadl jsi?“

      „Skočil jsem.“

      „Nestalo se ti nic?“

      „Pořezal jsem si koleno.“

      „Hodně?“

      „Botu mám plnou krve.“

      Jeff odložil pruhy nylonu a přistoupil k ústí šachty. „Pořádně si to zmáčkni,“ zakřičel do díry.

      „Cože?“

      „Sundej si košili. Zmačkej ji do koule a přimáčkni ji k té ráně. Pořádně.“

      „Je tu moc zima.“

      „Zima?“ opakoval po něm Jeff. Domníval se, že se přeslechl. Sám měl celé tělo kluzké potem.

      „Je tu další štola,“ volal Eric. „Odbočuje z hlavní šachty. Fouká z ní studený vzduch.“

      „Počkej!“ křikl na něj Jeff. Přešel k hromadě věcí z modrého stanu, chvíli se v ní přehraboval, našel lékárničku a otevřel ji. Nebylo v ní nic zvlášť užitečného. Jeff sám nevěděl, co vlastně doufal, že najde, ať to ale bylo cokoli, rozhodně to nenašel. Byla tam krabička náplastí, které byly na Erikovu ránu nejspíš moc malé. Byla tam tuba neosporinu, jímž mu případně mohli zranění ošetřit, až ho vytáhnou nahoru. Byly tam lahvičky s aspirinem a peptobismolem, pár tablet soli, teploměr a malé nůžtičky.

      Jeff se s lahvičkou aspirinu vrátil k šachtě a svlékl si tričko. „Co se stalo s lampou?“ křikl.

      „Zhasla.“

      „Hodím ti dolů tričko. Zavážu do něj lahvičku aspirinu. A taky krabičku sirek. Rozumíš?“

      „Jasně.“

      „Tričko použij k tomu, aby sis ovázal tu ránu. Tři aspiriny dej Pablovi a tři si vezmi sám.“

      „Jasně,“ přisvědčil znovu Eric.

      Jeff vložil aspirin a zápalky do trička, zavázal je na uzel a vyklonil se nad díru. „Připraven?“ zavolal.

      „Připraven.“

      Jeff tričko pustil a díval se, jak mizí ve tmě. Trvalo dlouhou chvíli, než Eric zavolal: „Mám ho.“

      Mathias mezitím nařezal celý stan na pruhy a ujal se jejich splétání, od něhož Jeff odešel. Jeff se otočil k Amy a Stacy, které se dosud dívaly dolů do šachty. „Pomozte mu,“ vyzval je a ukázal na Mathiase; dívky přešly k zlikvidovanému stanu a posadily se vedle Němce. Mathias jim ukázal, jak mají pruhy splétat, a obě se pustily do práce.

      Dole v šachtě se objevila slabá záře, která nabývala na intenzitě. Erikovi se podařilo zapálit lampu. Jeff ho teď už viděl, jak se sklání nad Pablem; oba mu připadali hrozně malí.

      „Je v pořádku?“ zavolal.

      Následovala chvíle ticha, než Eric odpověděl, a Jeff viděl, jak Řeka prohlíží a petrolejku drží těsně nad jeho nehybným tělem. Pak zvedl hlavu. „Myslím, že má zlomenou páteř,“ křikl nahoru.

      Jeff se odvrátil od šachty a podíval se po ostatních. Přerušili práci a opětovali jeho pohled. Stacy měla ruku přiloženou k ústům a vypadala, jako by se měla každou chvíli znovu rozplakat. Amy vstala a zamířili k Jeffovi. Oba se zadívali do díry.

      „Pohybuje rukama,“ zavolal na ně Eric, „nohama ale ani nehne.“

      Jeff a Amy se po sobě podívali. „Ať mu zkusí chodidla,“ šeptla Amy.

      „Mám dojem, že se nejspíš… No, víte, co myslím.“ Eric se odmlčel, jako by hledal to pravé slovo. Konečně se zase ozval: „Páchne to, jako by se podělal.“

      „Chodidla,“ zašeptala znovu Amy a šťouchla do Jeffa. Z nějakého důvodu to odmítala zavolat sama.

      „Eriku?“ křikl Jeff.

      „Co je?“

      „Sundej mu jednu botu.“

      „Botu?“

      „Zuj mu ji… a taky mu stáhni ponožku. Pak mu přejeď nehtem po chodidle. Pořádně ho škrábni. A podívej se, jestli na to bude reagovat.“

      Amy s Jeffem se vyklonili nad šachtu a dívali se, jak se Eric sklání k Pablovým nohám a stahuje mu nejprve tenisku a pak ponožku. Stacy se přidala k nim a sledovala to také. Mathias pokračoval ve splétání provazu.

      Eric k nim zvedl hlavu. „Nic,“ oznámil.

      „Ach bože,“ šeptla Amy. „Kristepane.“

      „Musíme vyrobit fixační desku,“ obrátil se k ní Jeff. „Z čeho ji můžeme udělat?“

      Amy zavrtěla hlavou. „To ne, Jeffe. Ani náhodou. Nesmíme s ním hýbat.“

      „Musíme… Nemůžeme ho tam dole jen tak nechat.“

      „Jenom to zhoršíme. Bude to s ním házet a…“

      „Použijeme ty stanové tyče,“ navrhl Jeff. „Přivážeme ho k nim a pak…“

      „Jeffe!“

      Zarazil se a zadíval se na ni. Přemýšlel o stanových tyčích, snažil se představit si, jak z nich vyrobí fixační desku. Nevěděl, jestli to půjde, nenapadalo ho ale nic jiného, co by mohli použít. Pak si vzpomněl na batohy a jejich kovové kostry.

      „Musíme ho dopravit do nemocnice,“ hlesla Amy.

      Jeff na její slova nereagoval, jen se na ni dál upřeně díval a v duchu přemítal o tom, jak rozebrat kostry batohů a zpevnit je stanovými tyčemi. Jak si asi představuje, že ho dostanou do nemocnice?

      „Tohle je děsná situace,“ postěžovala si Amy. „Vážně děsná.“ Rozplakala se, snažila se ale pláč potlačit, hřbetem ruky si otírala slzy a vrtěla hlavou. „Když s ním pohneme…,“ začala, ale nedořekla.

      „Tam dole ho nechat nemůžeme, Amy,“ opáčil. „To přece víš, ne? To by nešlo.“

      Na dlouhý okamžik se nad tím zamyslela a pak přikývla.

      Jeff se vyklonil nad díru. „Eriku?“ zavolal.

      „Co je?“

      „Musíme vyrobit fixační desku, než ho vytáhneme nahoru.“

      „Rozumím.“

      „Uděláme to, jak to nejrychleji půjde, ale asi to bude chvilku trvat. Jen na něj pořád mluv.“

      „Už mi v lampě nezbývá moc petroleje. Jen trocha.“

      „Tak ji sfoukni.“

      „Mám ji sfouknout?“ To pomyšlení Erikovi zjevně nahánělo strach.

      „Budeme ji potřebovat později. Až slezeme dolů. Budeme ji potřebovat, abychom ho naložili na tu desku.“

      Eric neodpovídal.

      „Rozumíš?“ zavolal Jeff.

      Eric možná přikývl, těžko se to dalo poznat. Viděli, jak se sklání k lampě, a pak se dno šachty znovu ztratilo ve tmě.

      Stacy a Amy se vrátily ke splétání nylonových pruhů a Jeff s Mathiasem se pachtili s výrobou fixační desky. Polohlasně spolu diskutovali a probírali různé možnosti. Měli k dispozici stanové tyče, kostru jednoho z batohů a roli izolační pásky, kterou Mathias mezi vybavením archeologů našel. Vytvářeli z těch pár pomůcek všemožné kombinace a zase je rozebírali. Stacy a Amy pracovaly mlčky. Za normálních okolností by jejich činnost nejspíš působila uklidňujícím účinkem – byla tak jednoduchá, že o ní nemusely přemýšlet, prostě střídavě přehmatávaly doprava a doleva, doprava a doleva –, čím déle to ale trvalo, tím se Stacy cítila hůř. V žaludku stále cítila tequilu, kterou do sebe nalila, měla sucho v ústech, kůže ji svědila horkem a bolela ji hlava. Chtělo se jí poprosit o trochu vody, měla ale strach, že Jeff odmítne. Navíc začínala mít hlad, trochu se jí hlady točila hlava. Přála si, aby se mohla najíst, dát si něco studeného k pití, najít nějaké stinné místečko a lehnout si, a skutečnost, že nic z toho nebylo možné, v ní vyvolávala pocit bezmoci a úzkosti, od něhož nebylo daleko k panice. Pokoušela se vzpomenout si, co měli s Erikem v batohu: malou láhev vody, sáček preclíků, plechovku míchaných oříšků a dva trochu přezrálé banány. Budou se o to samozřejmě muset podělit s ostatními, všichni se budou muset podělit. Dají všechno jídlo dohromady a rozpočítají je tak, aby vydrželo co nejdéle.

      Doleva, doprava, doleva, doprava, doleva, doprava…

      „Do prdele,“ zaslechla naprosto zřetelně Jeffa z protější strany holiny; pak oba začali vztekle rozebírat svůj poslední pokus o fixační desku, hliníkové tyče o sebe přitom narážely s dutým cinkotem. Stacy se na ně nedokázala ani podívat. Pablo měl zlomenou páteř a to bylo něco, s čím se prostě nemohla vyrovnat. Potřebovali pomoc. Potřebovali zdravotnický tým, který by pro ně přiletěl vrtulníkem a přepravil ho do nemocnice. Místo toho byli nuceni vytáhnout ho z té díry sami a celou cestu nahoru s ním třást a házet. A až ho vytáhnou ven – co si počnou pak? Předpokládala, že ho uloží do oranžového stanu, kde bude sténat nebo hlasitě naříkat, a oni pro něj nebudou schopni vůbec nic udělat.

      Aspirin. Pablo měl zlomenou páteř a Jeff mu hodil lahvičku aspirinu.

      Jeff na okamžik přerušil práci, přešel přes holý vršek a zadíval se z pahorku dolů. Všichni nechali toho, co právě dělali, a sledovali ho. Jsou pryč, pomyslela si Stacy s kratičkým záchvěvem naděje, vtom se ale Jeff otočil, beze slova se k nim vrátil a znovu si přidřepl k Mathiasovi. Stacy slyšela cinkání tyčí a drásavý zvuk, jak odtrhli další kus pásky. Mayové tam samozřejmě stále byli, to bylo Stacy jasné předem. Dovedla si představit, jak čekají rozestavení kolem úpatí pahorku a s děsivě prázdnými výrazy se dívají po svahu vzhůru. Zabili Mathiasova bratra. Prostříleli ho těmi svými šípy. A Mathias teď klečel kousek od ní, přidržoval hliníkové tyče, aby je Jeff mohl spojit páskou, plně soustředěn na nesnadný úkol, na vyřešení problému. Vůbec nechápala, jak něco takového dokáže, nechápala, jak kdokoli z nich dokáže dělat to, co dělá. Eric byl dole na dně šachty, potmě, s botou plnou krve, a ona tady splétala pruhy nylonu, překládala ruku přes ruku a neustále upletený provaz utahovala.

      Doleva, doprava, doleva, doprava, doleva, doprava…

      Slunce už zahájilo nezadržitelný pád k západu. Jak dlouho už to vlastně trvá? Stacy nevěděla, kolik je hodin; hodinky nechala ležet na nočním stolku u postele. Když si na ně vzpomněla, pocítila chvilkový záchvěv obav při pomyšlení, že by je pokojská mohla ukrást – dostala je od rodičů k maturitě. Neustále se obávala, že jí hotelové pokojské něco ukradnou, a přece se to při žádné z jejích cest nikdy nestalo, ani jedinkrát. Beztrestně něco ukrást možná nebylo tak snadné, jak se zdálo, nebo byli lidé prostě poctivější, než si myslela. V duchu slyšela hodinky tikat, představovala si, jak leží na skleněné desce stolku, trpělivě odpočítávají vteřiny, minuty a hodiny a čekají, až se k nim vrátí. Pokojské jim vždycky časně večer rozestlaly postele na spaní, na polštáře položily malé čokoládičky a rádio nechaly hrát tak tiše, že si toho někdy Stacy všimla, až když zhasli.

      „Kolik je hodin?“ zeptala se.

      Amy přerušila práci a pohlédla na hodinky. „Půl šesté a pět minut,“ odpověděla.

      Až skončí se splétáním, budou muset vytáhnout provaz z díry a navázat na jeho konec nylonovou část. Pak se někdo bude muset spustit do šachty s improvizovaným fixačním prknem a pomoci Erikovi zvednout na něj Pabla a nějak ho připoutat ke kovové kostře, aby ho mohli bezpečně vytáhnout zpátky nahoru. Potom spustí provaz znovu dolů a jednoho po druhém vytáhnou i ty zbylé dva.

      Stacy se pokusila představit si, jak dlouho bude tohle všechno trvat, a bylo jí jasné, že příliš dlouho, že se jim začíná nedostávat času. Protože jestli teď je půl šesté a pět minut, do příchodu tmy jim zbývá tak půl druhé hodiny.

      Nakonec museli uplést celkem pět nylonových pásů. První tři přivázali na konec provazu, který pak hodili do šachty, Eric na ně ale zavolal, že na něj stále ještě nedosáhne. Upletli tedy čtvrtý pás, a teprve když přišel čas k tomu, aby na něj zavěsili improvizovanou fixační desku, došlo jim, že budou na spodním konci provazu potřebovat dva pásy, aby mohli jeden přivázat k hornímu dílu hliníkové kostry a druhý ke spodnímu.

      Zatímco Mathias spěšně splétal poslední pás, odvedl Jeff Amy stranou. „Zvládneš to?“ zeptal se.

      Stáli spolu na obdélníku hlíny, na němž byl předtím postavený modrý stan. Slunce už bylo téměř u obzoru, stále ale bylo jasné světlo a horko. Amy věděla, že tak to ve zdejším kraji chodí: neexistoval tu žádný postupný přechod mezi dnem a nocí, žádný příjemný večerní soumrak. Slunce začalo pálit ihned po východu a nepolevilo až do chvíle, kdy se dotklo západního okraje oblohy. A pak mohli příchod tmy klidně odpočítat jako v ringu – tak rychle se tady snášela noc. Jediná lampa, kterou měli, byla dole s Erikem a bylo v ní málo petroleje. Ještě čtvrt hodiny, odhadovala Amy, a budou muset pracovat poslepu.

      „Co jestli zvládnu?“ zeptala se.

      „Budeš se muset spustit dolů,“ vysvětloval Jeff.

      „Dolů?“

      „Do šachty.“

      Amy na něj zůstala civět neschopná slova. Místo trička, které hodil Erikovi, si oblékl jednu z košil ze zásob archeologů a vypadal v ní divně, skoro jako někdo docela jiný. Košile byla z jakéhosi matně lesklého materiálu, vpředu měla knoflíky a na hrudi po obou stranách objemné kapsy. Amy si pomyslela, že by to mohlo být vhodné oblečení pro lovce na safari. Nebo možná pro fotografa, který by si do těch zvláštních kapes nacpal roličky filmu. Nebo snad pro vojáka. Jeff v ní každopádně vypadal starší – a dokonce větší. Na nose se mu loupala kůže, a přestože vypadal unavený a vysušený sluncem, vyzařoval z něj jakýsi neklid, aura zvýšené pohotovosti.

      „Já s Mathiasem musíme točit rumpálem,“ vysvětloval. „Takže zbýváte ty a Stacy. A Stacy, no, však víš…“ Odmlčel se a pokrčil rameny. „Mám prostě dojem, že bys to měla zkusit ty.“

      Amy stále neodpovídala. Samozřejmě se jí tam dolů nechtělo, děsilo ji pouhé pomyšlení, že se ponoří pod zem, do tmy. Vlastně se jí na tuhle výpravu vůbec nechtělo – a měla sto chutí to Jeffovi připomenout. Kdyby bylo po jejím, nehnuli by se na krok z pláže. A když pak objevili tu zamaskovanou pěšinu, pokoušela se ho přece varovat, ne? Pokoušela se ho přesvědčit, že by se po ní neměli vydávat, on ji ale odmítl vyslechnout. Takže to všechno byla vlastně jeho chyba, ne? Neměl by to tedy být on, kdo se do té díry spustí? Jenže současně s tím, jak si v duchu kladla tyto otázky, si vzpomínala, co se stalo u úpatí pahorku, jak s okem přiloženým k hledáčku fotoaparátu zacouvala přes celou mýtinu, až se jí noha zachytila ve změti lián. Nebýt toho, možná by je Mayové nebyli přinutili k výstupu na pahorek. Nebyli by teď tady – Pablo by neležel s přeraženou páteří na dně šachty a Erikova bota by nebyla plná krve. Byli by už bůhvíkolik kilometrů odtud, každým krokem by se tomuhle místu vzdalovali a všech šest by bylo přesvědčeno, že komáři, malé černé mušky a počínající puchýře na nohou jsou to nejhorší, na co si mohou stěžovat.

      „Dělala jsi přece plavčíci, ne?“ naléhal na ni Jeff. „Měla bys vědět, co v takovýchhle případech dělat.“

      Plavčíci. Vlastně ano, svým způsobem měl pravdu. Amy jedno léto ve svém rodném městě strávila brigádou u bazénu jistého obytného komplexu. Byl to jen maličký oválný bazén s dvěma metry vody na hlubší straně a bylo zakázáno do něj skákat. Vysedávala u něj na lehátku, od deseti dopoledne do šesti hodin večer se pět dnů v týdnu opalovala, napomínala děti, aby se nehonily, necákaly po sobě a nestrkaly se pod hladinu, a dospělým připomínala, že k bazénu není dovoleno si nosit alkohol. Většina dětí i dospělých jejích pokynů nedbala. Byl to malý komplex, který neustále kolísal na pokraji bankrotu, plný lidí, kteří na společenském žebříčku jejího města pomalu klesali níž a níž, alkoholiků a rozvedených paniček, a působil na ni silně depresivně. Nebylo v něm příliš mnoho dětí a našly se i dny, kdy k bazénu nepřišel vůbec nikdo. Amy takové dny strávila na lehátku a četla si. Pokud byl kolem obzvlášť velký klid, vlezla si často do mělké části bazénu, položila se na vodu a na nic nemyslela. Než tu práci dostala, musela samozřejmě absolvovat kurz první pomoci. A v rámci kurzuje nepochybně učili i o zraněních páteře, o tom, jak zraněného zajistit pomocí fixační desky. Jenže si na to vůbec nevzpomínala.

      „Použijeme opasky,“ vysvětloval Jeff.

      Jestli Amy něco chtěla, bylo to rozběhnout se z pahorku dolů. Představovala si v duchu, jak se o to pokouší, jak vybíhá na mýtinu a staví se proti mužům, kteří tam čekají. Vysvětlila by jim, co se stalo, našla by si nějaký způsob, jak jim sdělit, co všechno je tady nahoře postihlo, přehrála by jim to znakovou řečí. Bylo by to samozřejmě obtížné, nějak by je ale přiměla, aby pochopili její strach, aby ho sami pocítili. A to by je obměkčilo. Sehnali by pomoc. Nechali by je všechny odejít. Mathiasův bratr ležel na opačné straně pahorku, jeho mrtvé tělo bylo probodané šípy, přesto se Amy na kratičký okamžik podařilo tomu výplodu vlastní fantazie uvěřit. Nechtěla být tím, koho spustí dolů do šachty.

      Jeff ji chytil za ruku. Otevíral ústa a chystal se něco říct – věděla, že ji chce přesvědčovat, nebo snad vysvětlit, že nemá na vybranou –, když se náhle ze dna šachty znovu ozvalo cvrlikání telefonu.

      Všichni s výjimkou Mathiase se rozběhli k díře. Mathias už měl skoro upletený poslední pás; vůbec se nezastavil a pokračoval v práci.

      „Eriku?“ zavolal Jeff. „Našels ho?“

      Eric chvíli neodpovídal. Představovali si, jak se tam dole pohybuje a pátrá po zdroji toho zvuku. „Je každou chvíli jinde,“ zavolal na ně pak. „Chvilku mi připadá, že se ozývá zleva, a pak je najednou napravo.“

      „Neměl by se rozsvítit, když zvoní?“ zeptala se Amy Jeffa tak tiše, že prakticky šeptala.

      „Nevidíš světlo?“ křikl Jeff. „Dívej se po světle.“

      Znovu nastala odmlka. „Nic nevidím,“ vykřikl pak zklamaně Eric. A potom, o vteřinu později, právě když si to uvědomovali i oni nahoře, dodal: „Už to přestalo.“

      Všichni nepohnutě čekali, jestli se telefon znovu ozve, ale ten mlčel. Slunce se dotklo obzoru a všechno kolem nich se zbarvilo dočervena. Do tmy zbývalo pouhých několik minut. Mathias právě skončil s pletením. Sledovali, jak přivazuje poslední pás k ostatním a pak na oba volně visící konce zavěšuje provizorní fixační desku. Byl s tím hotov přesně v okamžiku, kdy den zahájil svoji náhlou proměnu v noc. Jeff pak přidržel kliku, zatímco Mathias a Stacy zvedli desku nad ústí šachty. Na okamžik se zarazili a dívali se, jak tam visí a pohupuje se: Mathias hliníkovou kostru vypolstroval tím, že přes ni přetáhl jeden ze spacích pytlů archeologů. Na horní stranu spacího pytle vyrovnali všechny čtyři svoje opasky. Amy věděla, že byť Jeffův návrh ještě nikdo formálně neodsouhlasil, je už rozhodnuto. Všichni byli připravení a od ní se očekávalo, že bude připravená také. Mathias se u rumpálu připojil k Jeffovi a popadl kliku. Stacy stála, paže měla ovinuté kolem těla a přihlížela.

      „Prostě na to vylez,“ vybídl ji Jeff.

      A tak to tedy Amy udělala. Připravila se na nejhorší, v duchu se povzbuzovala odvážnými představami, vykročila nad otvor šachty, přikrčila se na hliníkové kostře a pevně se chytila spletených nylonových pruhů. Deska pod její tíhou zaskřípěla a rozkývala se ze strany na stranu, ale udržela ji. A pak – než měla Amy čas se vzpamatovat či si dokonce svoje rozhodnutí rozmyslet – se rumpál začal otáčet a spouštěl ji z houstnoucí temnoty venkovního dne do mnohem hlubší temnoty v díře.

      Trvalo jim to hrozně dlouho, ale teď se k němu konečně někdo spouštěl. Eric nevěděl přesně, jak dlouhou dobu tady strávil, ale připadalo mu to jako věčnost. V odhadech času nevynikal ani za normálních okolností – neměl v sobě prostě vnitřní hodiny –, ale tady dole v díře a ve tmě, pod tlakem všeho, co už je za dnešní den stačilo potkat, to bylo ještě stokrát obtížnější. Věděl jen to, že tam nahoře se pomalu snáší noc, že modrý obdélníček oblohy se na kratičkou chvíli rudě zarděl a pak vybledl v modrošedou, břidlicově šedou a konečně černošedou skvrnu.

      Určitě uběhlo několik hodin, pomyslel si Eric. Pablo dlouho sténal a pak přestal, potom na něj dolů křičela Stacy, chvíli se spolu domlouvali a Jeff mu přikázal, aby sfoukl lampu. Poté všichni zmizeli, aby vyrobili fixační desku a nastavili provaz – trvalo jim to tak dlouho! – a on sám si nejprve přidřepl k Pablovi a pak se vedle něj posadil, celou dobu ho přitom ale držel za zápěstí. A také na něj mluvil, každou chvíli něco řekl. Dělal Řekovi společnost, snažil se mu dodat odvahu a vzbudit v něm – možná nejen v něm, ale i v sobě – naději, že všechno zase bude v pořádku.

      Samozřejmě bylo ale jasné, že všechno v pořádku nebude, a ať se Eric jakkoli snažil naplnit svůj hlas optimismem – a snažil se skutečně usilovně, vědomě se pokoušel napodobit ten hravě bezstarostný tón, jímž Řekové mezi sebou neustále mluvili a žertovali spolu –, nedokázal se od tohoto nepříjemného faktu oprostit. Připomínal mu ho především ten zápach. Páchlo to tu výkaly – a také močí. Pablo si přerazil páteř a ztratil kontrolu nad vnitřnostmi. Potřeboval zavést katétr, po straně postele by mu měl viset sáček, ošetřovatelky by ho měly vyprazdňovat a čistit. Potřeboval operaci – a i teď hned už možná bylo pozdě. Potřeboval, aby se u něj střídali lékaři a fyzioterapeuti a nepřetržitě ho sledovali. A co Pablovi mohli poskytnout ti nahoře? Celé odpoledne strávili tím, že vyráběli fixační desku, a teď se ho na ní konečně chystali vytáhnout z téhle díry, jenže čeho tím dosáhnou? Vytažený z díry, tam nahoře mezi stany a kvetoucími liánami, bude pořád mít přeraženou páteř a ze střev i z měchýře mu pořád budou unikat výkaly a moč. A nebylo nic, co by s tím mohli udělat.

      Koleno konečně přestalo krvácet. Cítil v něm neustálou pulzující bolest, která se brutálně zhoršila pokaždé, když se pohnul: Jeffovo tričko bylo ztvrdlé zaschlou krví a Eric je odložil na zem vedle sebe. V botě měl stále vlhko.

      Vykládal Pablovi o tom, jak se lidem všechna zranění nezadržitelně hojí, jak tím nejhorším okamžikem je samotná nehoda, pak se ale tělo dá do práce, mobilizuje síly a regeneruje. A přesně to se začíná dít už teď, zatímco tu spolu mluví. Vyprávěl mu o všech kostech, které si jako malý kluk zlámal. Vylíčil mu, jak upadl na mokrém chodníku a naštípl si kost v předloktí – nevzpomínal si už, která kost to byla, možná vřetenní nebo loketní, na tom ale nezáleželo. Šest týdnů měl ruku v sádře, bylo to zrovna koncem léta; vzpomínal si, jak páchla, když sádru rozřízli a sundali, potem a plísní, jak měl předloktí bledé a hrozně slabé, jaký měl strach z otáčející se a bzučící pilky. Klíční kost si zlomil, když si hrál na Supermana a hlavou napřed se spustil ze skluzavky na hřišti. Nos si zase přerazil při pádu z dětského skákadla. A všechny tyto nehody teď Pablovi podrobně popisoval, líčil mu, jaké měl bolesti a jak se z následků každé z nich postupně vzpamatovával, jaký byl průběh jeho nezadržitelné a nevyhnutelné rekonvalescence.

      Pablo z toho všeho samozřejmě nerozuměl jedinému slovu. Sténal a tiše něco mumlal. Čas od času zvedl paži, za kterou ho Eric nedržel, a zdálo se, že šmátrá po něčem vedle sebe, přestože Erika absolutně nenapadalo, co by to mohlo být. Eric se snažil jeho pohybů, sténání a mumlání si nevšímat – a prostě mluvil dál, vkládal do toho veškerou svoji energii, hlas měl vysoký a falešně optimistický. Nic jiného, co by mohl udělat, ho nenapadalo.

      Vyprávěl Pablovi o dalších nehodách, jichž byl svědkem: o chlapci, který vjel na skateboardu mezi auta na ulici (otřes mozku a několik zlomených žeber), o sousedovi, který spadl ze střechy, když čistil okapy (vykloubené rameno a dva zlomené prsty), o děvčeti, které špatně odhadlo, kdy se má pustit lana, na němž se zhouplo, takže místo do řeky dopadlo na kamenitý břeh (rozdrcený kotník a tři vyražené zuby). Vykládal mu o městě, v němž vyrůstal, jaká to byla ubohá, ošklivá a maloměstská díra, přitom ale přes veškerou ošklivost svým způsobem malebná a přes veškerou maloměstskou zaostalost svým způsobem světácká. Když se někde ozvala siréna, lidé vyběhli ze dveří na verandu před domem a zastínili si oči, aby se podívali, co se děje. Děti honem vyskočily na bicykly a hnaly se za sanitkou, hasičskou stříkačkou nebo policejním vozem. Byli samozřejmě zvědaví, dokázali ale zároveň být soucitní. Když si tehdy Eric zlomil ruku, chodili ho sousedé navštěvovat a nosili mu dárky: komiksy, aby měl co číst, a videa, aby se měl na co dívat.

      Mluvil a pravou rukou neustále držel Pabla za zápěstí, občas je trochu zmáčkl, když chtěl něco obzvlášť zdůraznit, a ani na okamžik je nepustil. Levou rukou přehmatával sem a tam mezi petrolejkou a krabičkou zápalek, v nepřetržitém a neúnavném cyklu se dotýkal střídavě jednoho i druhého předmětu a lehce po nich přejížděl prsty, jako by to byly korálky růžence. V tom gestu také skutečně bylo něco podobného modlitbě a jako modlitba zněla i dvě slova v jeho hlavě. Celou dobu, po kterou tím sebevědomým a asertivně optimistickým tónem vyprávěl Pablovi svoje příběhy, si ta dvě slova tiše opakoval, odříkával je v duchu, zatímco se jeho ruka přesouvala od lampy k zápalkám, od zápalek k lampě a od lampy k zápalkám: Jsou tady, jsou tady, jsou tady, jsou tady…

      Líčil Pablovi, jaké to bylo, když na kole pronásledoval sirény a blikající světla. Jaké cítil vzrušení – popisoval mu ten opojný pocit dramatu a neštěstí. Vyprávěl mu o všem, co vzalo dobrý konec. O sedmileté Mary Kellyové, která sice uměla vylézt na strom, ale nevěděla jak slézt dolů, ze strachu se s pláčem škrábala pořád výš a výš, vytahovala své drobné tělíčko nahoru až do výše nějakých dvanácti metrů, do vrcholku koruny prastarého dubu, zatímco se pod ní shromažďoval dav lidí, kteří na ni volali a vybízeli ji, aby slezla dolů, a zatímco se zvedl vítr a nabíral na síle, až se větve pod ní roztřásly. Předvedl Pablovi, jak to v davu zašumělo, když uklouzla, téměř spadla a nesnesitelně dlouhou řadu vteřin visela jen za ruce, než se jí podařilo znovu se zachytit nohama; nepřestávala plakat, sirény se blížily a za nimi chlapci na kolech. Líčil, jak se objevil hasičský vůz, jak se jeho žebřík pomalu vysunul k obloze, jak lidé jásali, když se záchranář vyklonil, sáhl hluboko mezi listí, popadl holčičku za paži, přitáhl ji k sobě a přehodil si ji přes rameno.

      V okolní tmě měl Eric náhle pocit, jako by se ho zezadu v kříži dotkla něčí ruka. Škubl sebou a málem vyjekl, včas se ale zarazil. Byly to jen ty liány. Nějak se jim podařilo uchytit se i tady dole, na dně šachty. Zřejmě se o jednu z nich za řeči opřel a to v něm vyvolalo dojem, že se natáhla a dotkla se ho, přejela mu dole po páteři, téměř jako by ho hladila. Bylo úplně nemožné se tady dole orientovat, připadal si jako slepec. Jediné, podle čeho se mohl řídit, bylo Pablovo zápěstí a – jsou tady, jsou tady, jsou tady – petrolejka a krabička zápalek. Poposedl dopředu, aby unikl doteku liány – byl nepříjemný, běhal mu z něj mráz po zádech a to se mu vůbec nelíbilo. Posouval se tak dlouho, až byl prakticky přimáčknutý k Pablovu zmrzačenému tělu. Jakmile se pohnul, vystřelila mu v koleni ostrá bodavá bolest a opět začal krvácet. Šmátral po zemi, až našel Jeffovo tričko, a znovu si je přitiskl k ráně.

      Ještě jednou se vrátil k dívce, která se tehdy zhoupla na laně, byla to třináctiletá Marci Brandová. Nosila rovnátka a dlouhé hnědé vlasy měla stažené do ohonu. Vyprávěl Pablovi, jak se všichni zpočátku smáli, když ji viděli spadnout, on i ostatní děti. Bylo na tom něco hrozně komického, jako z kreslené grotesky. Viděli, jak padá, slyšeli ten ošklivý pleskavý náraz, když dopadla na kameny, a všem muselo být jasné, že si ublížila. Přesto se všichni smáli, jako by to chtěli popřít, jako by to chtěli vrátit, a přestali teprve, když viděli, jak se pokouší vstát a nemotorně se hroutí k zemi; svalila se na bok a sklouzla po kamenitém břehu do vody. Měla rozbitá ústa – narazila na kameny obličejem – a ve vodě se kolem ní pomalu šířil kalný závoj krve, když ležela na mělčině a tloukla kolem sebe rukama. Eric si vzpomínal, že měla pevně zavřené oči a obličej zkřivený v grimasu bolesti. Ale neplakala, nevydala ani hlásek, dokonce ani když ji vytáhli z vody zpátky na břeh a jeden z nich nasedl na kolo a jel pro pomoc. Když si později vzpomínali, jak se smáli, cítili se provinile, zejména když se zdálo, že už nikdy nebude chodit. Jenže ona chodit začala, nezadržitelně a nevyhnutelně, možná jen maličko pokulhávala, ale vlastně to vůbec nebylo vidět, pokud jste nevěděli, co se jí stalo, a obzvlášť bedlivě jste ji nepozorovali.

      Tu a tam měl Eric dojem, jako by v temnotě něco viděl – jako by jí proplouvaly nějaké nepatrně světélkující stíny, podobné balonům. Zdálo se mu, že se přibližují, pak se před ním chvíli nehybně vznášejí a pomalu zase odplouvají pryč. Některé měly modrozelený nádech, jiné byly matně žluté, až skoro bílé. Věděl, že si to s ním jen zahrávají jeho vlastní oči, že je to fyziologická reakce na tmu, ale nemohl si pomoci: kdykoli to vypadalo, jako by se přiblížily těsně k němu, pustil Pablovo zápěstí a pokusil se po nich hmátnout. Jakmile ale zvedl ruku, stíny zmizely, objevily se znovu někde jinde, dál od něj, a opět se k němu pomalým, nepatrně rozkolísaným pohybem blížily. Odtáhl tričko od pořezaného kolene, rána už zase přestala krvácet. Okamžitě sáhl po lampě a po zápalkách: jsou tady, jsou tady…

      Vyprávěl Pablovi i další historky, příběhy, které neměly tak šťastný konec – nezadržitelně a nevyhnutelně –, a kvůli zraněnému je měnil, aby dopadly lépe. Malého Stevieho Stahla, kterého voda stáhla do odpadního kanálu, když si hrál na zatopeném poli, tentokrát nenašli napůl pohřbeného v naplaveném bahně a nafouklého k nepoznání. Ne, objevil se po pěti minutách přes kilometr od místa, kde zmizel, když ho proud vyplivl do řeky, samozřejmě zhmožděného, potlučeného a uplakaného, jinak ale zázračně nezraněného. A Ginger Rubyovou – která podpálila strýčkovu garáž, když si hrála se zápalkami, a pak dezorientovaná kouřem a vlastní narůstající panikou utekla ode dveří, jimiž mohla snadno uniknout, a zemřela přikrčená u zadní zdi za řadou popelnic – v Erikově podání zachránil hasič, vynesl ji za jásotu okolního davu z ohně, přidušenou, rozkašlanou a zmazanou sazemi, s ožehlou košilkou i vlasy, jinak ale (ano, zázračně) nezraněnou.

      Chladný vzduch vanoucí z otevřené štoly za Pablovým tělem nefoukal neustále. Občas foukat přestal, jako by zadržoval dech, a teplota v díře pak okamžitě začala stoupat. Eric se při každé takové přestávce zpotil, pot mu promáčel tričko, pak se ale vždy chladný vzduch náhle vrátil. Ten neustále přerývaný rytmus Erika znepokojoval a děsil, protože temnotě ve štole dodával hrozivě živoucí podobu. Pokaždé, když průvan zmizel, měl pocit, že je v ústí štoly někdo – nebo něco –, co ji blokuje, něco živoucího, co se zastavilo těsně před ním, co ho váhavě zkoumá a vyhodnocuje. Jednou měl dokonce dojem, že slyší, jak to odfrkuje a větří jeho pach. Věděl, že ho jen znovu klamou vlastní smysly, přesto stěží odolával nutkání zapálit lampu; ruka mu ustrnula na místě, roztřásla se, pak ale pokračovala v pravidelném přehmatávání sem a tam: jsou tady, jsou tady, jsou tady.

      Vyprávěl Pablovi o svém příteli Garym Holmesovi, který toužil stát se pilotem. Gary přesvědčoval rodiče, otravoval je a nedával jim pokoj a jejich odpor rok za rokem ochaboval, až konečně svolili a k šestnáctým narozeninám mu zaplatili pilotní kurz. Každou sobotu jezdil na kole na místní letiště, kde strávil celé odpoledne a pronikal do tajů svého nového světa. Trvalo to už tři měsíce, když Eric jednu sobotu hrál fotbal – byla to dorostenecká liga a hrály se čtyři zápasy najednou, na hřištích ležících rovnoběžně vedle sebe. Velice nízko, těsně nad hlavami, jim přelétlo malé letadlo a všichni na okamžik reflexivně přerušili hru, podvědomě se přikrčili a pak zvedli oči k obloze. Letadlo pokračovalo dál, opsalo oblouk, přelétlo nad nimi ještě jednou, a pak mu vynechal motor, zakašlal a zcela se odmlčel. A pak – po pouhých několika vteřinách, v nichž se sotva stačili nadechnout, vydechnout a znovu se nadechnout – se odněkud ze zalesněné oblasti na západ od nich ozvala rána, doprovázená sloupcem dýmu. Ve verzi, o niž se Eric dělil s Pablem, tomu tak ovšem nebylo. Ne, v Erikově podání někomu došlo, co se děje, už při tom prvním nízkém přeletu. Nejprve to pochopil jeden z trenérů a pak i další. Rozběhli se, gestikulovali, rozhodčí se k nim přidali se svými píšťalkami, všichni najednou křičeli a utíkali. Letadlo mělo problémy a pokoušelo se o nouzové přistání. Bylo třeba vyklidit hřiště, a to se také stalo. Než stačilo letadlo zatočit a vrátit se k druhému přeletu, všichni už se mačkali za postranními čarami. Letadlo tvrdě dopadlo na zem, poskočilo a narazilo do jedné z dřevěných branek, přední kola se zabořila do měkké hlíny, takže se málem převrátilo, konečně ale znehybnělo s nosem na zemi, s ohnutou vrtulí a prasklým předním sklem. Na tomhle místě Eric na okamžik zaváhal a snažil se představit si, jaká asi mohli Gary s instruktorem utrpět zranění, jak by se ten náhlý návrat letadla na zem na tělech v pilotní kabině podepsal. Roztříštěné koleno, usoudil. Vykloubené rameno, naprasklá pánevní kost, lehký otřes mozku. Už když zranění vypočítával, mluvil o nich jaksi přezíravě. Všechna se zahojila, ujistil Pabla, jako se taková zranění zahojí vždycky – ano, už to tu bylo zas, nezadržitelně a nevyhnutelně.

      Ostatní měli nahoře napilno, splétali pruhy nylonu, které nařezali z modrého stanu, vyráběli fixační desku a neměli čas na přemýšlení. Zato Eric byl tady dole ve tmě a společnost mu dělal pach Pablových výkalů a moči, jeho sílící a zase slábnoucí sténání a mumlání. Bylo tudíž nejspíš přirozené, že jako první začal přemýšlet o tom, jestli se nemůže stát, že Řek jejich dobrodružství nepřežije, jestli už jeho tělo neopustilo onu hájenou oblast nezadržitelného a nevyhnutelného, jestli nakonec v následujících hodinách či dnech přece jen nezemře, zatímco oni budou jen bezmocně přihlížet.

      Zdálo se, že Pablo možná usnul – nebo ztratil vědomí. Každopádně přestal sténat, přestal tiše mumlat, přestal se natahovat do tmy po čemsi, co si zřejmě představoval, že tam je a čeká, až to chytí. Eric také přestal mluvit, seděl vedle Pabla, jednou rukou ho držel za zápěstí a druhou se dotýkal lampy a zápalek. Čas bez zvuku jeho hlasu, který se k němu ozvěnou vracel od stěn úzké šachty, jako by ubíhal ještě pomaleji. Vrátil se v myšlenkách ke Garymu Holmesovi, k fotografii havarovaného letadla, která vyšla na titulní stránce místních novin, ke shromáždění, které se k uctění jeho památky konalo v přednáškové síni střední školy.

      Gary byl jeho přítel, ne sice blízký kamarád, ale víc než jen obyčejný známý, a měsíc po pohřbu ho k nim domů přišla Garyho matka navštívit. „Eriku,“ zavolala na něj jeho matka, „máš tady návštěvu.“

      Když Eric honem seběhl po schodech dolů, zjistil, že ve vstupní hale stojí paní Holmesová. Přišla se zeptat, jestli by nechtěl Garyho jízdní kolo. Bylo to zvláštní, rozpačité setkání. Erikova matka tam stála, sledovala jejich rozhovor a vypadala, jako by neměla daleko k slzám. Neustále vztahovala ruku a pokládala ji paní Holmesové na rameno. Erika její žádost překvapila a podivným způsobem vyvedla z míry – koneckonců se s Garym zase až tak dobře neznal. Chtěl nabídku odmítnout, rychle si to ale rozmyslel, když viděl, jak zdrceně se paní Holmesová zatvářila, když poprvé váhavě zavrtěl hlavou. Ano, přisvědčil. To se rozumí, že si to kolo vezme. Poděkoval jí a pak se matka doopravdy rozplakala. A paní Holmesová také.

      Kolo pořád ještě stálo na letišti, připoutané řetězem k drátěnému plotu, kde je Gary toho posledního dne nechal. Erika tam jednou brzy po ránu zavezl otec cestou do práce. Eric pracně luštil trojcifernou kombinaci číselného zámku, kterou mu na papírek napsala paní Holmesová, a pak odjel do školy, do níž to bylo pětadvacet kilometrů; přijel s několikaminutovým zpožděním, bylo už po prvním zvonění a chodby byly tiché a prázdné. Kolo pro něj mělo příliš vysoko nastavené sedlo, takže sotva dosáhl nohama na pedály, řetěz potřeboval promazat a ráfky po měsíci působení venkovního povětří začínaly rezivět. Rozhodně to nebylo nic, čím by se mohl pyšnit, a kromě toho měl svoje vlastní kolo – možná to bylo právě díky tomu, nebo možná jen proto, že přijel pozdě, každopádně ale kolo po příjezdu do školy nezamkl. Opřel je prostě o stojan a spěchal dovnitř. Večer je tam, stále nezamčené, nechal stát dál a domů jel autobusem. A ráno už tam nebylo.

      Znovu si uvědomil ten tlak na zádech, jako by se ho dotýkala něčí ruka. Cítil, jak mu poskočilo srdce v hrudi, a honem se v duchu uklidňoval. Jsou to jen ty liány. Nejspíš se posunul dozadu a zase se k nim přimáčkl. Chtěl si poposednout blíž k Pablovi, zjistil ale, že sedí tak těsně u něj, že už se blíž posunout nemůže. Liána se nějak pohnula a připlazila se k němu, možná ji přitahovalo jeho tělesné teplo. Uvažovat o liánách, jako by měly vlastní vůli či téměř rozum, bylo nepříjemné a trochu děsivé a Eric zatoužil dostat se z té díry okamžitě pryč. Užuž se chystal křiknout nahoru, v posledním okamžiku se ale zarazil; měl strach, že by tím probudil Pabla.

      Garyho matka obcházela jeden dům za druhým a rozdávala synovy věci chlapcům, kteří nevěděli co si s nimi počít. Chlapcům, kteří svetry a bundy jejího syna, jeho baseballovou rukavici a plavecké brýle hleděli co nejrychleji ztratit, kteří darované věci předávali dál, nebo je rovnou vyhazovali, strkali je na dno skříní a truhlic a odnášeli je do sklepa. Takhle to zřejmě v případě smrti chodí vždycky, pomyslel si Eric. Ti, co zůstali naživu, dělají všechno možné, aby jim její připomínky zmizely z očí. I nejbližší Garyho přátelé dál žili vlastními životy, na nichž se jeho odchod nijak podstatně neprojevil, postupovali z ročníku do ročníku, pak se rozešli na vysoké školy a pomalu na něj zapomínali, pamatovali si jen fotografii zříceného letadla a to náhlé ticho na fotbalových hřištích před jeho pádem.

      Erikovi se chtělo čurat. Bál se ale vstát, otočit se ke stěně šachty a vymočit se, zmocnil se ho iracionální strach, že až se vrátí, nenajde Řeka, lampu nebo zápalky tam, kde je nechal. Rozepnul si opasek, aby uvolnil tlak na měchýř, a pokoušel se zaměstnat mysl hrou se slovíčky, vymýšlel test slovní zásoby pro svoje budoucí studenty a začal od A, deset slov jako malá prověrka znalostí do začátku týdne, pět bodů za definici významu a dalších pět za správný pravopis.

      Albatross, pomyslel si. Avarice. Annunciation. Alacrity. Armament. Adjacent. Arduous. Accentuate. Acommodate. Allegation.

      Právě přecházel k B – Boisterous. Bravado. Bandoleer. Botanist –, když se znovu ozvalo to elektronické cvrlikání, probudilo Pabla a oba je vylekalo. Eric pustil Řekovo zápěstí, vstal a rána na koleni způsobila, že zavrávoral a našlapoval, jako by měl nohu chromou. Zdálo se mu, že cvrlikání přichází odněkud zprava, když tam ale kulhavě zamířil, uvědomil si, že se mýlí. Teď se ozývalo někde za ním. Začal se otáčet, najednou si ale nebyl jistý. Cvrlikání jako by kolem něj kroužilo a otáčelo se kolem stěn šachty.

      „Eriku?“ zavolal na něj shora Jeff. „Našels ho?“

      Eric zvrátil hlavu dozadu. Viděl, jak se naklánějí do obdélníku modré oblohy. Zavolal na ně a vysvětlil, že se cvrlikání přesouvá z jedné strany na druhou.

      „Nevidíš světlo?“ křikl Jeff. „Dívej se po světle.“

      Telefon jako by se teď ozýval z otvoru za Pablovým tělem, jako by ležel těsně za ústím štoly. Eric Pabla kulhavě obešel a cítil, že vzduch znatelně ochladl. Cvrlikání ustupovalo, jako by se ho snažilo vtáhnout do štoly. Zaváhal a náhle dostal strach. „Nic nevidím,“ zavolal. A pak cvrlikání utichlo. „Už to přestalo,“ křikl. Napočítal v duchu do deseti a čekal, jestli se telefon ozve znovu, ale neozval se. Když vzhlédl vzhůru k ústí díry, hlavy už tam nebyly a obloha se začínala zbarvovat nepatrně doruda. Slunce se chýlilo k západu.

      Dobelhal se zpět k ležícímu Pablovi. Cítil, že se ve tmě pohybuje a zvedá hlavu, zůstal ale zticha. Nezačal znovu sténat ani mumlat a to Erika děsilo.

      „Pablo?“ oslovil ho. „Jsi v pořádku?“ Přál si, aby Řek začal znovu mluvit, Pablo už ale zase jen nepohnutě ležel. Eric se natáhl pro lampu, našel ji, sáhl po zápalkách a… zápalky tam nebyly. Šmátral po kamenitém dně šachty, opisoval rukou neustále se rozšiřující kruh a cítil sílící příval paniky.

      Nahoře nad ním se ozvalo nějaké zaskřípění, takže zvedl hlavu. Obloha se rychle zatmívala, přesto ale viděl, jak se na jejím pozadí něco rýsuje, jakýsi podlouhlý tvar, který otvor téměř zcela vyplňoval. Měli už hotovou tu fixační desku a přivazovali ji k provazu. Dál šmátral po zemi, natahoval se stále dál a dál od sebe, pak se rukou vracel k lampě a začínal znovu. Zápalky ale nikde nebyly.

      Skřípění zesílilo a nabylo na pravidelnosti a Eric znovu vzhlédl. Spouštěli fixační desku do šachty. „Eriku?“ zaslechl Amyino volání.

      „Co je?“ zahulákal.

      „Rozsviť lampu!“ Uvědomil si, že se krčí na desce a pomalu klesá k němu.

      Vstal a belhavě postoupil o krok kupředu, protože ho napadlo, že možná právě zápalky držel v ruce, když se ozvalo to cvrlikání, že je možná odnesl s sebou, když začal pátrat, odkud se telefon ozývá, a pak je bezmyšlenkovitě odložil někde jinde. Nedávalo to smysl a Eric tomu doopravdy nevěřil, pak ale udělal další krok a nohou do něčeho narazil, nakopl to a podle zvuku, který to udělalo, podle toho, jak mu to odlétlo od nohy, mu bylo jasné, že to byla krabička se zápalkami. Opatrně se spustil na čtyři, začal šmátrat po zemi a hledat.

      Skřípění neustávalo. Obloha už úplně potemněla, takže desku neviděl, cítil ale, že se k němu blíží. „Rozsviť tu lampu, Eriku,“ zavolala znovu Amy. Byla blíž a mluvila naléhavým tónem. Měla zjevně strach.

      Pokračoval v prohledávání země kolem sebe. Byl v koutě šachty, v němž se liány poměrně agresivně rozbujely, takže se mu ruce neustále zaplétaly do jejich úponků, až to v něm vzbuzovalo strašidelný dojem, že se mu úmyslně snaží zabránit, aby zápalky našel. Když krabičku konečně nahmatal, byl pohřbená pod vrstvou lián, které ji téměř kompletně zakrývaly. Musel ji zpod nich vydolovat a několik šlahounů přetrhnout; lepkavá míza mu ulpěla na prstech levé ruky, zpočátku působila chladivě, pak ale najednou začala pálit.

      „Eriku?“ křikla opět Amy. Byla už skoro u něj.

      „Momentíček,“ zavolal na ni. Dobelhal zpátky k lampě, přikrčil se k ní a zvedl skleněný cylindr. Neuvědomoval si, jak strašně se mu třesou ruce, dokud nerozškrtl první zápalku: třásla se tak, že okamžitě zhasla. Musel chviličku počkat, dvakrát se zhluboka nadechnout a silou vůle se zklidnit, než to zkusil znovu. Tentokrát se mu to podařilo – zapálil lampu a spatřil Amy, která byla sotva pět metrů nad ním, nervózně k němu shlížela a klesala dolů, dál a dál.

      Po tolika hodinách sezení ve tmě musel od jasného světla lampy odvrátit oči, přesto měl ale dojem, že je plamínek jaksi slabší, než si pamatoval – nebo možná než doufal. Velká část šachty zůstávala zahalená neproniknutelnými stíny. Míza z lián ho pálila na ruce. Otřel si ruku o kalhoty, ale nepomohlo to.

      Když byla deska tak blízko, že na ni dosáhl, uchopil ji a nasměroval ji nepatrně doprava, aby dosedla na zem hned vedle Pabla, jenže pak, necelý metr nad zemí, se zastavila s tak prudkým škubnutím, že z ní Amy málem spadla.

      „Amy?“ zavolal shora Jeff.

      „Co je?“ křikla.

      „Už jsi u nich?“

      „Skoro. Ještě kousek.“

      Následovalo krátké ticho, jak Jeff její informaci vstřebával. „Kolik ještě?“ ozvalo se pak.

      Amy se naklonila a shlédla z desky dolů na Pablovo pochroumané tělo. „Nevím. Tak metr?“

      „Jsme na konci provazu,“ zavolal Jeff. Na okamžik se odmlčel. „Zvládnete to takhle?“ zeptal se poté.

      Amy s Erikem se po sobě podívali. Fixační desku vyráběli právě proto, aby Pablovu páteř udrželi v přímé poloze, až ho budou vytahovat ven; bez ní by se páteř ohýbala nebo kroutila, což by samozřejmě vedlo k dalšímu poškození. Kdyby se ale rozhodli počkat, znamenalo by to, že bude nutno vytáhnout desku zpátky nahoru, odvázat ji od provazu, uplést další nylonový pás, pak desku zase přivázat a všechno ještě jednou spustit dolů do šachty. A o tohle všechno by se museli pokoušet v naprosté tmě.

      „Co myslíš?“ zeptala se Amy Erika. Stále ještě se krčila na desce, přestože už klidně mohla sklouznout na zem. Vypadalo to, jako by se jí do toho nechtělo, jako by měla pocit, že se tím neodvolatelně přihlásí ke splnění úkolu, jemuž by se stále ještě nejradši vyhnula.

      Eric se úporně snažil o něco, co by se alespoň vzdáleně podobalo přemýšlení, ale nebylo to snadné. Všiml si, že u protější stěny šachty stojí opřená skládací polní lopatka, a dlouhý okamžik promarnil tím, že na ni zíral a pokoušel se představit si něco, k čemu by jim mohla být užitečná. Nenapadalo ho ale vůbec nic, a když se mu v hlavě náhle vynořilo slovo hrobař, málem sebou škubl, jako by položil ruku na rozpálenou plotnu.

      „Mohli bychom to prkno odvázat,“ prohlásil. „Položit ho na něj, pak ho zvednout a zase přivázat.“

      „Sami dva?“ opáčila Amy. Z jejího tónu bylo zřejmé, že to považuje za nemožné.

      Eric zavrtěl hlavou. „Budou sem muset spustit ještě někoho, kdo nám pomůže. Nejspíš Stacy. Dva ho budou zvedat a třetí uváže uzly.“

      Chvíli o tom přemýšleli, představovali si všechny potřebné kroky a čas, který by zabraly.

      „Budeme muset sfouknout tu lampu,“ pokračoval Eric. „Počkat na ni potmě.“

      Amy se zavrtěla a prkno se rozhoupalo. Eric natáhl ruku a zastavil je. Myslel, že se Amy chystá slézt dolů, ale neudělala to.

      „Nebo ho prostě můžeme sami na tu desku zvednout,“ dodal.

      Amy nic neříkala, jen hleděla dolů na Pabla. Eric si přál, aby něco řekla. Sám tohle zvládnout nemohl.

      „Je to jen kousek.“

      „Jestli si zkroutí…“

      „Mohl bych ho vzít za ramena. Ty bys ho vzala za nohy. Raz, dva, tři – a bude to.“

      Amy se nejistě zamračila.

      Eric zvedl lampu, naklonil ji a prohlížel si nádržku se stále se zmenšující loužičkou petroleje. „Musíme se rozhodnout,“ zabručel. „Světlo nám dlouho nevydrží.“

      „Amy?“ zavolal Jeff.

      Oba zvrátili hlavu a pohlédli nahoru, byla už ale taková tma, že nic neviděli.

      „Zkusíme to,“ křikla Amy.

      Když slézala, Eric jí přidržel prkno a pak postavil petrolejku na zem. Amy posbírala ze spacího pytle opasky a položila je vedle lampy. Pablo jejich počínání sledoval a přejížděl očima sem a tam od jednoho k druhému.

      „Zvedneme tě,“ promluvila k němu Amy. Oběma rukama s roztaženými dlaněmi naznačila pohyb vzhůru a potom ukázala na fixační desku. „Položíme tě na tohle a pak tě odtud vytáhneme ven.“

      Pablo se na ni upřeně díval.

      Eric si stoupl k Řekově hlavě. Amy mu stála u nohou.

      „Chyť ho za boky,“ poradil jí Eric.

      Amy zaváhala. „Myslíš?“

      „Když ho chytíš za nohy, tak se prohne v pase.“

      „Když ho ale chytím za boky, tak se mu páteř taky prohne!“

      Hleděli na Pabla a představovali si rozdíl mezi oběma možnými scénáři. Erikovi bylo jasné, že je všechno špatně. Měli desku poslat nahoru a počkat, až provaz nastaví. Nebo měli přinejmenším zavolat Stacy, aby se k nim přidala. Pohlédl na lampu. Petrolej už pomalu docházel.

      „Tak pod koleny,“ rozhodl nakonec.

      Amy o tom chvíli uvažovala, ale po několika málo vteřinách se sehnula a popadla Pabla pod koleny. Eric se také sklonil a zasunul ruce pod Řekova ramena. Cítil, jak se mu řezná rána na noze napíná, trhá a znovu začíná krvácet. Pablo zasténal a Amy ho užuž chtěla pustit, Eric ale zavrtěl hlavou.

      „Rychle,“ pobídl ji. „Na tři.“

      Počítali společně: „Raz… dva… tři!“

      A pak ho zvedli.

      Byla to katastrofa – ještě mnohem horší, než se Eric obával. Zdálo se, že to trvá věčně, přitom se ale všechno semlelo hrozně rychle. Sotva ho nadzvedli ze země, dal se Pablo do křiku – křičel snad ještě hlasitěji než předtím, vyrážel skřeky čiré bolesti. Amy to málem vzdala, téměř ho položila zpátky na zem, Eric na ni ale houkl „Ne!“ a Amy znovu zabrala. Pablovo tělo se v pase prověsilo; začal kolem sebe mlátit rukama. Jeho vytí sílilo a stupňovalo se. Byl pro Amy příliš těžký, nedokázala s Erikem držet krok. Řekova ramena už byla ve výši desky, kolena měl ale ještě dobrých třicet centimetrů pod ní a vypadalo to, že už je Amy výš zvednout nedokáže. Úhel, v němž byl Pablo zlomený v pase, se zvětšoval. Pravou paží, jíž kolem sebe mával, narazil do desky, která se začala zběsile kymácet sem a tam.

      „Zaber!“ zařval Eric a Amy se pokusila zvednout Pablovy nohy výš, zabrala, Řekův trup se překroutil a jeho skřeky přešly do ještě vyšší tóniny.

      Později si Eric nebyl vůbec schopen vybavit, jak to dokázali. Bylo to, jako by se mu ty poslední okamžiky v paměti propadly do nějaké černé díry. Měl pocit, že nakonec jim nezbylo nic jiného než jakýmsi společným rozmachem Řekovo tělo na rozkývanou desku prostě hodit. Věděl jen, že si v tu chvíli připadal příšerně, jako by z roztržitosti šlápl na malé děcko. Amy se dala do pláče, zůstala nehybně stát a tvářila se zdrceně.

      „Vypadá to dobře,“ konejšil ji Eric. „Bude v pořádku.“ Napadlo ho, že ho nejspíš neslyší, protože Pablo nepřestával ječet. Chtělo se mu zvracet, jazyk mu zdřevěněl a do krku mu stoupala žluč. Přinutil se k nadechnutí. Noha mu už zase krvácela, krev mu čvachtala v botě a znovu si náhle uvědomil přeplněný měchýř. „Musím se vyčurat,“ oznámil.

      Amy na něj vůbec nepohlédla. Stála s rukou přiloženou k ústům a sledovala naříkajícího Pabla; spodní polovina jeho těla byla absolutně nehybná, zatímco paže se mu míhaly sem a tam, takže deska se neustále houpala ze strany na stranu. Eric odkulhal ke stěně, rozepnul si zip a začal močit. Když skončil, začal se Pablo uklidňovat. Oči měl pevně zavřené a na čele mu stály kapky potu.

      „Musíme ho přivázat,“ ozvala se Amy. Přestala plakat a rukávem si otírala oči.

      Na zemi vedle petrolejky ležely čtyři opasky. Eric si sundal svůj a přihodil ho k ostatním. Amy dva z nich sebrala a spojila je k sobě, takže vytvořily jeden dlouhý popruh. Ten přetáhla Pablovi přes prsa ve výši hrudní kosti, pevně ho utáhla a zavázala na uzel. Řekovy oči zůstaly zavřené. Eric spojil další dva opasky a podal je Amy, která celou proceduru zopakovala a připoutala Pabla přes stehna.

      „Potřebujeme ještě jeden,“ prohlásil Eric a zvedl zbývající opasek.

      Amy se naklonila k Pablovi, opatrně mu povolila přezku a začala opasek vytahovat z poutek. Řek ani teď neotevřel oči. Eric jí podal opasek, který držel v ruce, a Amy poslední pár použila k tomu, aby Pablovi fixovala hlavu kolem čela. Pak oba ustoupili a prohlíželi si svoji práci.

      „Vypadá to dobře,“ prohlásil znovu Eric. „Bude v pořádku.“ Uvnitř se ale cítil strašně. Přál si, aby Pablo otevřel oči, aby zase začal něco mumlat, Pablo ale jen nehybně ležel, lehce se na fixační desce pohupoval, na čele mu dál vyvstávaly kapky potu, které pomalu narůstaly a stékaly mu po spáncích dolů. Eric cítil, jak se mu bota plní krví. Bolel ho loket a pálila ho ruka. Na bradě měl oděrku a svědila ho záda – po dlouhém pochodu džunglí byl samý štípanec. Měl žízeň a hlad a chtěl domů – ne pouze zpátky do relativního bezpečí hotelu, ale domů. A věděl, že to není možné. Věděl, že nic nebude v pořádku. Pablo byl strašlivě zraněný a oni mu ublížili ještě víc. Erikovi bylo do pláče.

      Amy zvedla hlavu k temnotě nad nimi. „Připravení!“ zavolala. „A tahejte pomalu!“ dodala ještě.

      Právě ho začali vytahovat, ozvalo se první zaskřípění rumpálu, fixační deska projela kolem Erikova obličeje a pokračovala výš, nad něj a mimo jeho dosah, když petrolejka potemněla, zaprskala a zhasla.

      „Jeffe,“ ozvala se Stacy tiše, téměř šeptem, ale zároveň nervózně – cítil napětí v jejím hlase.

      Otáčeli s Mathiasem klikou rumpálu, snažili se postupovat pomalu a pravidelně, a Jeff odpověděl, aniž by se na ni podíval. „Co je?“

      „Lampa zhasla.“

      Tentokrát se otočil, otočili se s Mathiasem oba, přestali točit a zahleděli se k ústí šachty. Zavládla v ní tma, stejná jako všude kolem. Obloha byla jasná a zářily na ní hvězdy, měsíc ale dosud nevyšel. Jeff se snažil vzpomenout si, jestli ho viděl za předchozích večerů, v jaké je právě fázi a v kolik hodin by se měl objevit, jenže jediné, co se mu vybavilo, byl obrázek melounového dílku visícího těsně nad obzorem v jeden z jejich prvních večerů na pláži. Jestli ale vycházel nebo zapadal, jestli dorůstal nebo ubýval, to neměl tušení. „Zavolej na ně,“ přikázal Stacy.

      Stacy se vyklonila nad díru a přiložila si dlaně k ústům. „Co se stalo?“ zavolala.

      Ozvěnou se k ní šachtou donesl Erikův hlas. „Došel petrolej.“

      Jeff se snažil mít na paměti úplně všechno, ale prostě to nešlo. Rád by byl měl kus papíru a čas na to, aby si tu spoustu věcí sepsal, udělal si seznam a vnesl alespoň trochu řádu do toho chaosu, v němž se ocitli. Ráno by snad mohl použít jeden ze zápisníků těch archeologů, prozatím byl ale nucen všechno si procházet v hlavě a neustále měl pocit, že na nějakou životně důležitou maličkost zapomněl. Musel promyslet jak zajistit vodu, jídlo a přístřeší. Pak tu byli ti Mayové kolem úpatí pahorku a Henrichova mrtvola prostřílená šípy. Byl tu Pablo s přeraženou páteří. Byli tu zbývající dva Řekové, kteří je možná přijdou a možná nepřijdou zachránit. A teď tu byla petrolejka bez petroleje, kterým by si posvítili.

      Začali s Mathiasem znovu otáčet rumpálem. „Dej nám vědět, až ho uvidíš,“ požádal Jeff Stacy.

      Přemýšlení teď momentálně není důležité, řekl si v duchu. Přemýšlení by ho jedině zmátlo, zpomalilo a vyvolalo v něm pochybnosti. S přemýšlením může počkat do rána, až bude světlo. Teď se potřeboval postarat o to, aby vytáhli všechny ven z šachty, uložili je do oranžového stanu a pak se pokusili alespoň trochu se prospat.

      Rumpál se s nepřetržitým skřípěním otáčel a provaz se pomalu navíjel na buben. Stacy se stále neozývala, Pablo se ještě nevynořil ze tmy. Jeff ho ale náhle ucítil: pach výkalů a moči k němu dolehl jako závan od latríny. Když řezali a splétali pruhy nylonu a páskou spojovali hliníkové tyče, celou dobu si říkal, že se třeba Eric mýlí, že Pablo páteř vůbec zlomenou nemá. Teď ale, když se k němu z šachty linul ten hrozný zápach, o tom přestal pochybovat.

      Nech toho, okřikl se v duchu. Prostě všechny vytáhni ven. Nažeň je do stanu. Pošli je spát.

      „Vidím ho,“ šeptla Stacy.

      „Až bude nad dírou,“ instruoval ji Jeff, „musíš tu desku chytit a nasměrovat ji dolů na zem.“

      Dál točili klikou.

      „Stačí,“ ozvala se Stacy a oba přestali točit a ohlédli se na ni. Fixační deska visela nad šachtou, těsně pod dřevěnou kozou. Tmavý obrys Pablovy postavy na ní ležel zcela nehybně jako mumie. Stacy přidržovala spací pytel za jednu z hliníkových tyčí pod ním. „Spusťte ho trochu níž,“ požádala je.

      Pootočili klikou opačným směrem a deska začala znovu klesat. Stacy ji přitáhla k sobě a naváděla ji k okraji díry.

      „Opatrně,“ napomínala je. „Pomalu.“

      Spustili ho pomaličku dolů na zem, Mathias s Jeffem k němu přistoupili a všichni tři si přidřepli k desce. Pablo vypadal ještě hůř, než se Jeff obával. Tváře měl propadlé, obličej ztrhaný a neobyčejně bledý, až se téměř zdálo, že v temnotě světélkuje. I jeho tělo se zdálo být menší, jako by mu zranění nějak ubralo na váze a svaly už začaly atrofovat. Oči měl zavřené.

      „Pablo?“ oslovil ho Jeff a položil mu ruku na rameno.

      Řekova víčka se roztřeseně otevřela; vzhlédl nejprve k Jeffovi a pak ke Stacy a k Mathiasovi. Za okamžik zase oči zavřel.

      „Je to zlé, co?“ zeptala se Stacy.

      „Nevím,“ odpověděl Jeff. „Těžko říct.“ A pak, protože to vyznělo jako lež, dodal: „Asi ano.“

      Mathias zůstal zticha a s vážným výrazem ve tváři upíral na Pabla oči. Zvedl se mírný větřík a noční vzduch se pomalu začínal ochlazovat. Pot na Jeffově těle osychal a na pažích mu naskakovala husí kůže.

      „Co teď?“ zeptala se Stacy.

      „Uložíme ho do stanu. Můžeš u něj zůstat sedět, než vytáhneme ostatní.“ Jeff na ni pohlédl, jako by čekal, jestli nebude protestovat, nic na to ale neřekla. Stále ještě se dívala na Pabla. Jeff se naklonil k díře a zavolal do ní: „Odneseme ho do stanu. Pak se vrátíme. Rozumíte?“

      „Pospěšte si!“ křikla Amy.

      Pachtili se a pokoušeli se povolit uzly, jimiž byla fixační deska přivázaná ke spleteným nylonovým pásům, až nakonec Mathias vytáhl nůž a prostě ji odřízl. Pak spolu s Jeffem Pabla odnesli přes vrchol pahorku k oranžovému stanu; šli pomalu a snažili se s ním netřást, Stacy kráčela za nimi a šeptala: „Opatrně…, opatrně…, opatrně.“

      Před stanem ho položili na zem a Jeff rozevřel zip na vstupní celtě. Protáhl se dovnitř, aby na podlážce udělal místo pro desku, ale jakmile se nadechl zatuchlého vzduchu, okamžitě mu došlo, že to není dobrý nápad. Otočil se a vylezl zase ven. „Tam ho uložit nemůžeme,“ prohlásil. „Za chvíli by se tam nedalo dýchat.“

      Mathias i Stacy sklopili oči k Pablovi. „Tady venku ho ale nechat nemůžeme,“ namítla Stacy.

      „Budeme mu muset postavit něco jako přístřešek.“ Jeff mávl rukou zpět k druhé straně vrcholku. „Můžeme použít to, co zbylo z druhého stanu.“

      Pablo měl zavřené oči a dýchal teď chraptivě, jako by měl hrdlo plné hlenů.

      „Vytáhneme Amy a Erika a pak něco vymyslíme, ano?“

      Stacy přikývla. Pak se všichni tři rozběhli zpátky k šachtě.

      Pablo se roztřásl. Jednu chvíli prostě ležel se zavřenýma očima – nespal sice, to Stacy poznala, ale také se nehýbal – a v příštím okamžiku se náhle třásl tak divoce, že se začala obávat, jestli nedostal nějaký záchvat. Nevěděla co dělat. Měla chuť zavolat na Jeffa, slyšela ale skřípění rumpálu. Vytahovali Amy a Erika z díry a Stacy bylo jasné, že je nemůže vyrušovat. Opasky kolem Pablova těla – stehen, hrudníku a čela – byly dosud pevně utažené a Stacy měla chuť je povolit, nebyla si ale jistá, jestli by to situaci ještě nezhoršilo. Když sáhla Pablovi na ruku, otevřel oči a podíval se na ni. Řekl něco řecky a hlas mu zněl slabě a chraptivě. Stále se třásl; viděla na něm, že se s tím snaží bojovat, ale nedokázal tomu zabránit.

      „Je ti zima?“ zeptala se Stacy. Objala se oběma rukama kolem těla, stáhla hlavu mezi ramena a naznačila zimomřivé zachvění.

      Pablo zavřel oči.

      Stacy vstala a odběhla do stanu. Uvnitř byla ještě větší tma než venku, když se ale spustila na všechny čtyři a šmátrala kolem sebe, podařilo se jí nahmatat jeden ze spacích pytlů. Popadla ho, vstala a chystala se vyběhnout zase ven a přehodit ho přes Pabla, když vtom pocítila náhlé zaváhání, pokušení stočit se v tom zatuchlém tichu do klubíčka, vypnout, schovat se. Bylo to lákavé, ale trvalo to jen chviličku. Věděla, že by to bylo zbytečné, že se před realitou schovat nemůže, a s vypětím vůle se přes ten okamžik přenesla. Když zase vyšla ven, Řek se stále třásl. Stacy mu přes tělo rozprostřela spací pytel, pak se k němu posadila, natáhla se a vzala ho za ruku. Napadlo ji, že by měla něco říct, měla by najít slova, která by ho ukonejšila, nenapadalo ji ale vůbec nic. Ležel s přeraženou páteří ve vlastních výkalech a moči, obklopen cizinci, kteří se s ním jeho jazykem nedomluvili. Jak mohla doufat, že na tom něco vylepší?

      Povíval mírný vánek a stanová celta se v něm lehce vlnila. Liány také jako by se pohybovaly: plazily se a šeptaly. Byla taková tma, že vůbec nic neviděla, byla tu jen ona, Pablo a stan a někde mimo její dohled na druhém konci pahorku monotónně skřípající rumpál. Brzy se ze stínů vynoří Amy nebo Eric, přijde si k ní a Pablovi sednout a všechno hned bude snazší. To si alespoň Stacy v duchu říkala: Tohle je ten nejhorší okamžik, přesně teď, když jsem s ním tady úplně sama.

      Ty šustivé zvuky se jí vůbec nelíbily. Měla pocit, jako by se tu dělo něco víc, než se dalo vysvětlit pouhým větrem. Kolem se pohybovalo něco neznámého a stále se to nenápadně přibližovalo. Stacy pomyslela na Maye, na jejich luky a šípy, a musela potlačit nutkání utéct, pustit Pablovu ruku a tryskem přeběhnout vrchol pahorku k Jeffovi a ostatním. To byla ovšem samozřejmě hloupost, stejná jako ta její fantastická představa, že by se mohla schovat ve stanu. Nebylo kam utéct. Jestliže byly ty zvuky tím, co si myslela, pak by pokus o útěk její hrůzu jen prodloužil a protáhl by její utrpení. Lepší by bylo skončit to teď hned a rychle, nechat se zabít šípem ze tmy. Napjatě seděla a naslouchala, čekala, zda uslyší tiché zadrnčení tětivy, mezi liánami dál něco podezřele šustilo, šíp ale stále nepřilétal. Nakonec už Stacy prostě napětí ani čekání nevydržela. „Haló?“ zavolala.

      „Co je?“ donesl se k ní přes vrchol pahorku Jeffův hlas. Rumpál přestal skřípat.

      „Nic!“ křikla. A pak, když se skřípění ozvalo znovu, to slovo opakovala, tentokrát ale šeptem. „Nic, nic, nic.“

      Pablo se pohnul a vzhlédl k ní. Jeho ruka jí připadala studená a podivně vlhká, jako něco plesnivého, co člověk najde ve sklepě. Olízl si rty. „Nis?“ zachroptěl.

      Stacy s úsměvem přikývla. „Přesně tak,“ přitakala, „nic to není.“ A pak už jen seděla, čekala, až se k ní přidají ostatní, a všemožně se snažila uvěřit, že je to pravda, že to skutečně nic není, jen vítr a její představivost, že si všechny ty noční nestvůry jen vymýšlí. „Nic to není,“ šeptala znovu a znovu. „Nic to není. Nic to není. Nic to není.“

      Amy Erika poprosila, jestli by se ho mohla držet za ruku. Vysvětlila mu, že nemá strach, jen jí vadí, že je tady dole v díře taková tma, a potřebuje nějaký tělesný kontakt, pouhý zvuk jeho hlasu nestačí k tomu, aby ji přesvědčil, že je tu s ní. Eric samozřejmě souhlasil, a přestože se Amy zpočátku cítila tak trochu nesvá při pomyšlení, že sedí na kamenitém dně šachty a drží se za ruku s přítelem své nejlepší kamarádky, za chvíli jí to úplně přestalo vadit.

      Tak tu tedy seděli a čekali, až se Jeff s Mathiasem vrátí z oranžového stanu a spustí provaz zpátky do díry. Celou tu dobu se s Erikem bavili – usilovně a neúnavně, jako by i v té nejkratší pomlce cítili nějaké nebezpečí. Nebezpečí, že začnou přemýšlet, napadlo Amy, že se zamyslí nad svou situací a zhodnotí všechno, čemu jsou nuceni čelit. Připadala si, jako by seděli na hrozivě vysokém útesu, cítili zemi kdesi daleko pod sebou, ale snažili se tam dolů nedívat a nevidět ji. Mluvení se zdálo být bezpečnější než přemýšlení, přestože se nakonec bavili přesně o tom, čím by se jinak byli zabývali v myšlenkách, protože když mluvili, měli alespoň možnost navzájem se utěšovat, uklidňovat se a dodávat si odvahu způsobem, jaký se jim ve vlastních samostatných úvahách nenabízel. A v případě nutnosti měli navíc možnost zalhat. Povídali si o Erikově kolenu (bolelo, když na ně přenesl váhu, ale přestalo už zase krvácet a Amy ho ujišťovala, že to nebude nic vážného). Mluvili o tom, jakou mají žízeň a jak dlouho jim asi vydrží voda (žízeň měli strašnou a vody jen tak asi na jeden den, oba se ale shodli na tom, že se jim pravděpodobně podaří nachytat dostatek dešťové vody a s tou že vystačí). Diskutovali o tom, jestli se ráno objeví ostatní Řekové (Eric se domníval, že nejspíš ano, a Amy s ním souhlasila, přestože jí bylo jasné, že je to pouhé jejich zbožné přání). Probírali možnost, že se jim podaří dát znamení prolétajícímu letadlu, že někdo z nich uprostřed noci proklouzne mayským obklíčením, nebo že se o ně Mayové prostě z nějakého důvodu přestanou zajímat, ztratí se zase v džungli a oni budou moci odejít.

      Jediné, o čem nemluvili, byl Pablo. Pablo a jeho přeražená páteř.

      Bavili se o tom, co budou dělat, až se jim konečně podaří vrátit se do hotelu, co bude ta úplně první věc, na kterou se těší, diskutovali o výhodách a nevýhodách různých alternativ tak dlouho, až začalo být příliš bolestné na to myslet – pochoutky, jimiž se v duchu krmili, v nich vzbuzovaly ještě větší hlad, při představě vychlazeného piva měli ještě větší žízeň a při zmínce o sprše si připadali ještě špinavější.

      Poryvy studeného vzduchu se zvedaly a zase ustávaly, nedařilo se jim ale vyvětrat z šachty pach Pablových výkalů. Amy byla nucena dýchat ústy, přesto ji však zápach celou prostupoval; měla dojem, že už se ho nikdy nezbaví. Eric se jí zeptal, jestli ve tmě něco nevidí, poskakující světélka, která plují vzduchem k nim. „Támhle,“ řekl, nahmatal její bradu, pootočil jí hlavu doleva a pevněji přidržel. „Taková modravá koule, jako balónek. Vidíš ji?“ Nic ale neviděla, protože tam nic nebylo.

      Shora na ně zavolal Jeff a sdělil, že už jsou zpátky. Jen spletou z provazu smyčku a pak je hned vytáhnou ven.

      Amy s Erikem diskutovali o tom, kdo by měl přijít na řadu první, a oba si to privilegium vzájemně nabízeli. Amy přesvědčeně tvrdila, že by to měl být Eric. Je koneckonců zraněný a beztak už v té díře o samotě strávil spoustu hodin. Zapřísahala se, že nemá strach, přesvědčovala ho, že to bude jen minutka nebo dvě a že jí to vůbec nevadí. Eric o něčem takovém vůbec nechtěl slyšet. Rázně to odmítl a Amy po chvíli s tajnou úlevou – protože měla strach a protože jí to vadilo – jeho rozhodnutí akceptovala.

      Rumpál začal skřípat. Jeff s Mathiasem k nim spouštěli provaz.

      Byla příliš velká tma, takže nemohli sledovat, jak se k nim smyčka blíží. Seděli, dívali se nad sebe a nic neviděli, a po chvíli skřípání utichlo. „Máte ji?“ zavolal Jeff.

      Eric a Amy vstali, stále ještě se drželi za ruce, volné paže natáhli před sebe a pomalu jimi otáčeli sem a tam, až Amy ucítila chladný nylon smyčky; zdálo se, jako by se při jejím doteku zhmotnila ze tmy. „Tady je,“ vyhrkla a navedla k ní Erika. Chvíli nehybně stáli a drželi smyčku. „Máme ji!“ křikla Amy nahoru.

      „Zavolejte, až budete připravení,“ odpověděl Jeff.

      Amy za sebou slyšela Erikovo oddechování. „Určitě mám jít já?“ zeptala se.

      „Jasně,“ ujistil ji. A pak se rozesmál, nebo se o to alespoň pokusil. „Hlavně mi ji nezapomeňte poslat zpátky.“

      „Co mám udělat?“

      „Přetáhni si ji přes hlavu. Zastrč si ji pod ramena.“ Pustila jeho ruku, prostrčila paže smyčkou a přetáhla si ji přes hlavu. Eric jí pomohl narovnat provaz v podpaží. „Určitě ti to nevadí?“ ujišťovala se znovu.

      Nějak i ve tmě vycítila, že zavrtěl hlavou a nechce už o tom mluvit. „Mám zavolat?“

      „Já sama,“ odmítla. Eric neodpověděl. Stál vedle ní, jednu ruku měl lehce položenou na jejím rameni a čekal, až zavolá. Zaklonila hlavu a křikla: „Hotovo!“

      A pak se znovu ozvalo skřípění rumpálu, náhle se vznesla vzhůru a nohy se jí volně houpaly ve vzduchu, Erikova ruka jí spadla z ramene a ztratila se v temnotě pod ní.

      Opět se ozvalo cvrlikání telefonu. Nejdřív se zdálo, že přichází odněkud shora nad Erikem, a pak bylo náhle přímo před ním, u jeho nohou. Natáhl se směrem k tomu zvuku, šmátral před sebou oběma rukama, narazil ale jen na další liány s listy na dotek vlhkými či dokonce slizkými jako kůže nějakého v temnotách přebývajícího obojživelníka.

      Rumpál přestal skřípat a Amy mu zůstala viset někde nad hlavou.

      „Vidíš ho?“ zahulákal Jeff.

      Eric neodpověděl. Cvrlikání už se zase vzdálilo, mířilo k otevřené štole před ním, pak se vnořilo do ní, mizelo stále dál a sláblo.

      „Eriku?“ zavolala Amy.

      Vlevo od něj se kolébal světle žlutý balónek. Nebyl samozřejmě skutečný, byl to jen trik jeho očí a Eric to věděl. Tak proč by mělo být skutečné to cvrlikání? Rozhodně neměl v úmyslu vlézt za tím zvukem do štoly, vůbec neměl v úmyslu se pohnout, byl odhodlán zůstat tam, kde právě dřepěl, s jednou rukou na lampě bez petroleje a druhou na krabičce zápalek, a čekat, až se smyčka znovu snese dolů k němu.

      „Nevidím ho,“ křikl na ně.

      Rumpál opět začal skřípat.

      V poraněném kolenu mu neustále škubalo. Bolela ho hlava, měl hlad a žízeň. A byl už také hrozně unavený. Pokoušel se nemyslet na to všechno, o čem se bavili s Amy, pokoušel se zaplnit si hlavu pouhým nic neříkajícím šumem, protože teď, když byl dole úplně sám, bylo mnohem těžší uvěřit všem těm nadějným scénářům, které si vymysleli. Mayové určitě neodejdou – který z nich dvou vlastně s takovou pitomostí přišel? A jak si vůbec mohli představovat, že by se jim podařilo vyslat nouzový signál letadlu, které takovou rychlostí letí tak vysoko nad nimi jako maličká tečka na obloze? Chiropractor, pomyslel si v zoufalé snaze ty otázky umlčet. Credentials. Collision. Cadaver. Circumstantial. Curvaceous. Cumulative. Cavalier. Circumnavigate.

      Cvrlikání ustalo. A pak, o chviličku později, se odmlčel i rumpál. Eric slyšel, jak pomáhají Amy vylézt ze smyčky.

      Co když Řekové nepřijdou? Nebo co když přijdou a ocitnou se tady na pahorku v pasti spolu s nimi? Derisive, pomyslel si. Dilapidated. A co když nebude pršet? Jak si v takovém případě opatří vodu? Delectable, pokračoval. Divinity. Druid. Jeff mu říkal, že si ten rozříznutý loket musí umýt, protože i do takhle malého zranění se ve zdejším klimatu snadno dostane infekce, a teď měl na koleni mnohem hlubší ránu a vůbec neměl možnost si ji vyčistit. Mohla by z toho být sněť. Mohl by o tu nohu přijít. Dovetail, říkal si v duchu. Disastrous. Devious.

      A Pablo… Co bude s Pablem a jeho přeraženou páteří?

      Skřípění se ozvalo znovu a Eric vstal. Effervescent, pomyslel si. Eunuch. Zápalky držel v jedné ruce, petrolejku v druhé, zvedl paže, držel je poslepu natažené před sebou a čekal, až smyčka klesne až k němu.

      Stacy a Amy seděly vedle sebe na zemi jen malý kousek od Pablovy fixační desky. Držely se za ruce a přihlížely, jak Jeff prohlíží Erikovo koleno. Eric si opatrně spustil kalhoty a bolestně se zašklebil, když se látka odlepila od zaschlé krve. Jeff se k němu sklonil a bezúspěšně se potmě snažil vyhodnotit, jak je Erikovo zranění vážné. Po chvíli to vzdal; muselo to prostě počkat do rána. Momentálně bylo nejdůležitější, že rána přestala krvácet.

      Mathias budoval úkryt pro Pabla a s pomocí izolační pásky vytvářel ze zbytků modré stanové celty a hliníkových tyčí dost chatrně vyhlížející přístřešek.

      „Někdo by asi měl zůstat vzhůru a hlídat, až budou ostatní spát,“ ozval se Jeff.

      „Proč potřebujeme, aby někdo hlídal?“ podivila se Amy.

      Jeff kývl hlavou směrem k Pablovi. Opasky už dali pryč a Pablo ležel na fixační desce se zavřenýma očima. „Pro případ, že by něco potřeboval,“ vysvětloval Jeff. „Nebo kdyby…“ Pokrčil rameny a pohlédl přes holinu k pěšině vedoucí z pahorku dolů. Mayové, pomyslel si, nechtěl to ale říct nahlas. „Nevím. Prostě mi to připadá rozumnější.“

      Nikdo na to nic neřekl. Mathias zuby odtrhl kus pásky.

      „Dvouhodinové hlídky,“ rozhodl Jeff. „Eric dnes hlídat nemusí.“ Eric seděl vedle něj s nohavicemi spuštěnými ke kotníkům a tvářil se nepřítomně. Jeff si nebyl jistý, jestli ho vůbec poslouchá. „Myslím, že bychom taky měli začít sbírat svoji moč. Jen pro všechny případy.“

      „Moč?“ opakovala po něm Amy.

      Jeff přikývl. „Pro případ, že by nám došla voda dřív, než zaprší. Můžeme nějakou dobu přečkat tak, že…“

      „Já svoji moč pít nebudu, Jeffe.“

      Stacy souhlasně přikývla. „Ani náhodou,“ přidala se. „Kdyby to došlo tak daleko, že buď budeme muset pít moč, nebo umřeme…“

      „Říkals přece, že zítra přijdou Řekové,“ namítla Amy. „Říkals…“

      „Jenom se snažím být opatrný, Amy. Snažím se být připravený. A být připravený znamená počítat i s tou nejhorší možností. Protože kdyby k ní pak doopravdy došlo, litovali bychom, že jsme s ní nepočítali. Nemám pravdu?“ Neodpověděla.

      „Budeme čím dál dehydrovanější a naše moč bude o to koncentrovanější,“ pokračoval Jeff. „Takže ji musíme začít sbírat hned teď.“

      Eric zavrtěl hlavou a unaveně si přejel rukama po obličeji. „Kristepane,“ zahučel. „Kristepane, kurva.“

      Jeff si ho nevšímal. „Jakmile se rozední, podíváme se, kolik máme vody, a rozhodneme, jaké bychom měli stanovit příděly. A to platí i pro jídlo. Prozatím myslím, že bychom si všichni měli dát jen po jednom doušku a pak se pokusit alespoň trochu se prospat.“ Otočil se k Mathiasovi, který ještě pracoval na přístřešku. „Máš tu prázdnou láhev?“

      Mathias zamířil k oranžovému stanu. Vedle něj ležel na zemi jeho batoh. Rozepnul zip, chvíli se v batohu přehraboval a vytáhl prázdnou láhev od vody. Podal ji Jeffovi.

      Jeff ji zvedl a ukázal ji ostatním; byla to dvoulitrová láhev. „Když se vám bude chtít močit, vymočte se do ní. Souhlasíte?“

      Nikdo nic neřekl.

      Jeff láhev postavil ke vchodu do stanu. „Teď s Mathiasem doděláme přístřešek pro Pabla. Já si pak vezmu první hlídku. Vy ostatní byste měli zkusit jít spát.“

      Mluvili spolu jen tak dlouho, než se dohodli, že by neměli mluvit vůbec, protože by se jedině zbytečně rozrušili, kdyby leželi v temném stanu a něco si špitali. Stacy si lehla doprostřed, mezi Erika a Amy, ležela na zádech a s oběma se držela za ruce. Po druhém Amyině boku nechali volné místo pro Mathiase. Ve stanu zbývaly ještě dva spací pytle, bylo však takové vedro, že je ani nenapadlo do nich zalézt. Naházeli je se vším ostatním – s batohy, plastovou skříňkou s nářadím, turistickými botami a kanystrem s vodou – na hromadu u zadní stěny stanu. Krátce diskutovali o tom, jestli by se neměli trochu napít, spiklenecky si šuškali a plastový kanystr přitom drželi mezi sebou. S tím návrhem přišla Amy, prohodila to spíš jako žertem a ruku měla přitom nataženou k uzávěru. Sotva bylo možno odhadnout, jestli to myslí vážně – kdyby byli druzí dva souhlasili, možná by se byla dlouze a hltavě napila –, když ale zavrtěli hlavou a rázně prohlásili, že by to vůči ostatním nebylo fér, zasmála se a rychle kanystr odsunula stranou. Stacy s Erikem se také zasmáli, v temném a zatuchle stísněném stanu to ale znělo jaksi falešně, takže rychle zmlkli.

      Eric si zul boty a Stacy mu pomohla vylézt z napůl stažených kalhot. Sama zůstala oblečená a Amy také. Na to, aby se svlékla, si nepřipadala dostatečně bezpečná, chtěla být neustále připravená k útěku. Amy to nejspíš viděla podobně, ani jedna z nich to ale nepřiznala nahlas.

      Ne že by samozřejmě bylo kam utéct.

      Stacy ležela absolutně nehybně, poslouchala, jak druzí dva oddechují, a snažila se odhadnout, jestli doopravdy usínají. Jí samotné se spát nechtělo. Unavená byla tak, že jí bylo málem do pláče, měla ale dojem, že tady na tom místě odpočinek nikdy nenajde. Slyšela, jak si Jeff s Mathiasem venku před stanem tiše povídají, nebylo ale rozumět, o čem mluví. Amy po chvíli pustila její ruku, odtáhla se od ní a převalila se na bok. Stacy málem hlasitě vyjekla a chtělo se jí poprosit, aby se vrátila. Místo toho se posunula blíž k Erikovi a přimáčkla se k němu. Otočil k ní hlavu a chtěl něco říct, přiložila mu ale prst ke rtům a nedovolila mu promluvit. Položila mu hlavu na rameno a přitulila se. Cítila jeho pot; vyplázla jazyk, olízla mu kůži a okusila jeho slanou chuť. Ruku měla položenou na Erikově břiše, a aniž by o tom vědomě přemýšlela, sjela mu po těle níž a zastrčila ji pod pás jeho slipů. Váhavě se dotkla penisu, ucítila jeho ospalou poddajnost a nechala na něm spočinout prsty. Nemyslela na sex – na něco takového byla příliš unavená a vystrašená. Šlo jí jen o to, aby se ujistila, že bude všechno v pořádku. Zoufale po tom ujištění toužila, ale nevěděla jak ho najít, a tuhle konkrétní cestu zvolila jen proto, že ji žádná jiná nenapadala. Zachtělo se jí dovést ho k erekci a k následnému orgasmu, chtěla cítit, jak se celé jeho tělo vzepne, až z něj vytryskne sperma. Domnívala se, že v tom najde nějakou útěchu, alespoň trochu iluzorního pocitu bezpečí.

      A tak to tedy udělala. Netrvalo to dlouho. Erikův penis se pod jejími doteky pomalu ztopořil a Stacy začala usilovně pumpovat sem a tam, tak rychle, že se jí obličej zkřivil námahou. Erikův dech se zabarvil nádechem potlačovaného chroptění a pak – právě v okamžiku, kdy ji paže už začínala bolet – přešel v zasténání, když Eric dospěl k vyvrcholení. Stacy slyšela, jak první silný výtrysk semene s vlhkým plesknutím dopadl na podlážku stanu vedle něj. Cítila, jak se následně jeho tělo uvolnilo, vycítila dokonce i okamžik, kdy usnul a ze svalů se mu vytratilo veškeré napětí. Působilo to nakažlivě, ten náhlý konec a následný pocit úlevy, jako by ji zalila jakási prázdnota, a tváří v tvář tomuto pocitu její strach jako by – byť jen dočasně – o krůček ustoupil. To ale stačilo, nic víc nepotřebovala. Protože v tom kratičkém okamžiku, s Erikovým lepkavým ochabujícím penisem stále pevně v ruce, se Stacy jako zázrakem také podařilo usnout.

      Amy to všechno slyšela. Ležela a naslouchala Stacyiným kradmým pohybům, následným rytmickým záběrům, které postupně nabíraly na rychlosti a stejným tempem zrychlovaly i Erikův dech, stále hlasitější a hlasitější, potlačenému zasténání i konečnému tichu. Za jiných okolností by jí to všechno bylo připadalo legrační a druhý den ráno by si kvůli tomu ze Stacy utahovala, možná by dokonce něco řekla přímo v okamžiku vyvrcholení, zatleskala by a vykřikla: „Bravo! Bravo!“ Tady ale, ve vydýchané temnotě stanu, prostě ležela na boku se zavřenýma očima a čekala, až to skončí. Vycítila, když usnuli, a na okamžik se jí zmocnila závist; zatoužila, aby byl Jeff u ní, aby ji objal a utěšoval, dokud by neusnula. Pak se zip na vstupní celtě rozevřel a do stanu v ponožkách vlezl Mathias. Překročil její ležící tělo a uložil se na volné místo vedle ní. Bylo až neuvěřitelné, jak rychle se připojil k druhým dvěma a usnul, jako by byl spánek košile, kterou si přetáhl přes hlavu, narovnal a zastrčil do kalhot, vyhladil pokrčené záhyby a okamžitě poté, co zavřel oči, začal tiše pochrupovat. Amy začala počítat, kolikrát chrápne. Chvílemi chrápal tak hlasitě, až to ozvěnou rozechvívalo vzduch nad její hlavou, chvílemi zase tak tiše, že musela natahovat uši, aby to slyšela. Když dopočítala do sta, posadila se, dolezla ke vchodu, roztáhla zip a vyklouzla ven do noci.

      Venku nebyla taková tma jako uvnitř; Amy viděla obrys Jeffovy postavy vedle delšího stínu přístřešku a to, jak zvedl hlavu a pohlédl na ni. Nic neřekl a Amy si pomyslela, že nechce probudit Pabla. Sebrala plastovou láhev, rozepnula si kalhoty a v podřepu – přímo před stanem a před Jeffem, který ji temnotou pozoroval – začala močit. Chvíli jí trvalo, než hrdlo láhve nasměrovala přímo pod proud moči a trochu si při tom pomočila ruku. Láhev už byla u dna ztěžklá močí někoho jiného – nejspíš Mathiasovou, pomyslela si Amy – a na té skutečnosti bylo něco, co jí vadilo, když slyšela, jak její moč stéká do jeho, šplouchavě se k ní přidává a mísí se s ní. V duchu se ujišťovala, že ji nebude muset pít, tak daleko to nikdy nedojde. Dělá to jen proto, aby vyhověla Jeffovi, aby mu ukázala, že dokáže být holka do nepohody. Když chce, aby močila do láhve, udělá to pro něj, ráno ale přijdou Řekové a tohle všechno už bude zbytečné. Pošlou je pro pomoc a ještě před setměním se celá ta patálie vyřeší. Zašroubovala láhev, vrátila ji na místo u dveří stanu, pak si natáhla kalhoty, zamířila k Jeffovi a cestou si je zapínala.

      Měsíc konečně vyšel, téměř neznatelný stříbřitý srpek visící těsně nad obzorem. Neposkytoval jim mnoho světla; rozeznávala sice tvary věcí kolem sebe, podrobnosti ale neviděla. Jeff seděl se zkříženýma nohama a vypadal podivně klidně – téměř by se dalo říct spokojeně. Amy se posadila na zem po jeho boku, natáhla se a sáhla mu na ruku, jako by doufala, že tím dotekem přenese část jeho klidu i na sebe. Zcela vědomě se vyhýbala pohledu na přístřešek. Spí, přesvědčovala se v duchu. Je v pořádku.

      „Co děláš?“ zeptala se šeptem.

      „Přemýšlím,“ odpověděl Jeff.

      „O čem?“

      „Pokouším se vzpomenout si na všechno možné.“

      Při těch slovech se Amy zatajil dech a hruď jako by jí zavalil těžký kámen; připadala si, jako by se v temné místnosti natáhla po vypínači a místo něj nahmatala něčí obličej. Vzpomněla si, jak byli navštívit dědečka z matčiny strany, starce s kuřáckým kašlem, když ležel na smrtelné posteli na kapačkách a na přístrojích, do těla mu proudily čiré tekutiny a ven vycházela tmavá špína. Amy bylo šest nebo sedm let, držela se matky za ruku a nepustila ji ani na okamžik, dokonce ani když ji postrčili dopředu, aby umírajícího na rozloučenou políbila na zarostlou tvář.

      „Co děláš, tati?“ zeptala se tehdy starce matka, hned když přišli.

      A dědeček odpověděl: „Pokouším se vzpomenout si na všechno možné.“

      Amy tehdy usoudila, že to lidé dělají, když čekají na smrt; leží a usilovně se snaží připomenout si detaily svého života, všechny události, o nichž se ve chvílích, kdy je museli přetrpět, domnívali, že na ně nikdy nemohou zapomenout, všechno, co kdy okusili, cítili a slyšeli, myšlenky, které jim připadaly jako zjevení z nebes, a teď přesně totéž dělal i Jeff. Už to vzdal. Nikdo z nich tohle hrozné místo nepřežije, skončí všichni stejně jako Henrich probodaní šípy a jejich kosti ovinou liány a jejich květy.

      Ale ne, tak to být nemohlo, v Jeffově případě určitě ne. To přece měla vědět.

      „Existuje možnost, jak moč destilovat,“ začal. „Musíš vykopat jámu. Položíš do ní moč v nějaké otevřené nádobě. Jámu překryješ nepromokavým plátnem, které na okrajích zatížíš, aby nesklouzlo dovnitř. Doprostřed položíš kámen a plachta se pod ním prohne. A pod tím prohnutím necháš v jámě prázdný hrníček. Slunce jámu rozpálí, moč se odpařuje a sráží se na plachtě. Kapičky vody kloužou doprostřed a odkapávají do hrníčku. Co ty na to?“

      Amy na něj beze slova zírala. Přestala ho sledovat prakticky hned na začátku.

      To ale nevadilo, věděla, že Jeff vlastně vůbec nemluví na ni. Prostě jen uvažoval nahlas, a i kdyby se obtěžovala mu odpovědět, pravděpodobně by ji vůbec neslyšel. „Jsem si skoro jistý, že je to tak správně,“ prohlásil. „Mám ale pocit, jako bych na něco zapomněl.“ Znovu se odmlčel a zamyslel se. V tlumeném světle neviděla rysy jeho obličeje, snadno si je ale uměla představit. Nepochybně byl lehce zamračený a čelo mu brázdilo několik vrásek. Přimhouřené oči jako by měl upřené přímo na ni, to by ovšem byla pouhá iluze. Ve skutečnosti se určitě díval někam do prázdna za ni. „Vlastně to ani nemusí být moč,“ promluvil konečně. „Taky bychom mohli nařezat ty liány. Naházet je do jámy. Horko by z nich vytáhlo vlhkost.“

      Amy nevěděla, co by na to měla říct. Od chvíle, kdy sem přišli, působil Jeff jaksi rozechvěle, mluvil zvýšeným hlasem a přehnaně gestikuloval. Předpokládala, že jsou to jen symptomy úzkosti, stejných obav a stejné nervozity, která svírala i všechny ostatní. Teď si ale uvědomila, že to možná není pravda, že je to možná projev něčeho nečekanějšího. Možná to bylo vzrušení. Amy se náhle zmocnil pocit, že se Jeff na nějakou podobnou situaci připravoval celý život. Očekával nějakou krizi či katastrofu a chystal se na ni, studoval, četl knihy a vštěpoval si do paměti fakta. A v těsném závěsu za touto myšlenkou se dostavilo vědomí, že jestli je někdo může z té kaše dostat, je to jedině Jeff. Věděla, že by ji tohle vědomí mělo spíš uklidňovat než zneklidňovat, ale nebylo tomu tak. Vyvádělo ji z míry, měla chuť odtáhnout se od něj a zalézt zpět do stanu. Vypadal spokojeně, jako by byl rád, že je tady. A z toho pomyšlení jí bylo do pláče.

      Já žádnou moč pít nebudu, chtělo se jí říct. Ani destilovanou ji nebudu pít.

      Namísto toho zvedla hlavu a zavětřila. Doléhal k nim nezřetelný, nepatrně pižmovitý pach hořícího dřeva, vůně táborového ohně, a Amy cítila, jak na ni její žaludek reaguje a probouzí se k životu. Uvědomila si, že má hlad; od rána nic nejedli. „Není to kouř?“ šeptla.

      „Zapálili ohně,“ odpověděl Jeff. Zvedl ruku a opsal ve vzduchu kruh kolem dokola. „Rozmístili je kolem celého úpatí pahorku.“

      „Ohně na vaření?“

      Zavrtěl hlavou. „Ne, aby na nás viděli. Aby měli jistotu, že se kolem nich potmě nepokusíme proklouznout.“

      Amy si okamžitě znovu ostře uvědomila, že jsou pod obležením; strach v ní zahnal hlad, žaludek se jí stáhl a roztřásl.

      „Ráno padne rosa,“ uvažoval Jeff. „Můžeme si ke kotníkům přivázat nějaké hadry, brouzdat se liánami a hadry zachytí vlhkost. Tu z nich pak můžeme vyždímat. Nebude to moc vody, ale…“

      „Nech toho,“ zarazila ho. Bylo to silnější než ona. „Prosím, Jeffe.“

      Zmlkl a hleděl na ni tmou.

      „Říkals nám, že přijdou Řekové,“ připomněla mu. Zaváhal, jako by volil mezi dvěma možnostmi. „To je pravda,“ přitakal pak velice tiše.

      „Takže je to jedno.“

      „Asi ano.“

      „A taky bude pršet. Každý den prší.“

      Jeff přikývl, nic ale neřekl. Amy bylo jasné, že se ji jen snaží ukonejšit. A tak to také mělo být. Chtěla, aby ji konejšil, chtěla, aby ji ujišťoval, že všechno dobře dopadne, že budou zítra zachráněni, že nebudou muset kopat žádnou jámu a destilovat v ní moč, nebudou si muset ke kotníkům vázat hadry, rousat se po stráni nahoru a dolů a sbírat rosu. Pár doušků rosy, vyždímaných ze špinavých hadrů – jak proboha mohla situace dospět tak daleko, že se o něčem takovém vůbec baví?

      Mlčky seděli a stále se drželi za ruce; Jeff levicí pevně svíral její pravici. Vzpomínala, jak spolu kdysi odcházeli z kina, bylo to na jejich druhé schůzce, Jeff natáhl ruku a zavěsil se do ní. Pršelo, šli oba pod jedním deštníkem a za chůze se tiskli těsně k sobě. Byl ostýchavější, než by od něj byla čekala; ani ten večer, když stáli tak blízko sebe a déšť jim na roztažený deštník bubnoval pouhých pár centimetrů nad hlavou, se ji neodvážil políbit na dobrou noc. To mělo přijít až později, asi tak po dalším týdnu, a jí se to tak líbilo, dodávalo to váhu jiným věcem, menším gestům, například jeho paži provléknuté pod její, když vykročili zpod jasně osvětlené markýzy na deštěm zmáčenou ulici. Málem o tom teď začala mluvit, pak se ale zarazila, protože se obávala, že si na tu chvíli třeba vůbec nevzpomíná, že to, co jí připadalo tak dojemné a co ji naplnilo takovou radostí, bylo z jeho strany jen bezmyšlenkovitým gestem, spíš reakcí na nevlídné počasí než nesmělým pokusem získat si její srdce.

      Zvedl se kratičký poryv větru a Amy byla na okamžik téměř zima. Pak ale vítr ustal a horko se vrátilo. Byla celá zpocená; potila se od okamžiku, kdy před tolika hodinami, že jí to připadalo jako nějaká vzdálená epocha, vystoupili z autobusu. Pablo pohnul hlavou, něco zamumlal a zase ztichl. Musela se přemáhat, aby se na něj nepodívala; musela zavřít oči.

      „Měla bys spát,“ ozval se Jeff.

      „Nemůžu usnout.“

      „Budeš to potřebovat.“

      „Říkám, že nemůžu usnout.“ Amy věděla, že to vyznělo naštvaně a popuzeně – už to tady bylo zase, už zase si stěžovala a všechno tím zkazila, zničila ten okamžik klidu a míru, který se jim podařilo společně vytvořit, ten falešný pocit pohody –, a přála si, aby mohla ta slova vzít zpátky, nějak jim obrousit hrany a pak spočinout s hlavou položenou v Jeffově klíně, aby ji mohl ukolébat k spánku. Levou ruku měla lepkavou močí. Zvedla ji k nosu a přičichla. Pak otevřela oči a pohlédla na Pabla. Sundali z něj spací pytel. Ležel na zádech pod malým přístřeškem a ruce měl složené na prsou. Oči měl zavřené. Spí, ujišťovala se. Odpočívá. Jeho zranění nebyla viditelná, snadno si ale dokázala představit roztříštěné obratle a rozdrcenou míchu. V slabém měsíčním přísvitu se zdál být celý seschlý a scvrklý. Amy nechápala, jak mohlo tak rychle dojít k takové radikální proměně. Vzpomínala si, jak stál u díry, držel si u ucha ten imaginární telefon a máváním je přivolával k sobě; zdálo se úplně nemožné, že by tohle zpustošené tělo patřilo témuž člověku. Neměl na sobě kalhoty, od pasu dolů byl nahý a jeho nohy vypadaly jaksi nepatřičně, nakřivo, jako by ho tam někdo jen tak ledabyle pohodil. Amy zahlédla jeho penis, téměř skrytý v temném stínu ochlupení. Odvrátila oči.

      „Svlékli jste mu kalhoty,“ poznamenala.

      „Museli jsme je rozříznout.“

      Amy si v duchu představila, jak se oba s Mathiasem sklánějí s nožem nad fixační deskou, jeden z nich řeže a druhý přidržuje Pablovy nohy. Vlastně ne, Pablovy nohy samozřejmě nebylo třeba přidržovat – v tom byl právě jeho problém. Amy napadlo, že Mathias je stejný jako Jeff: hlavu skloněnou, oči soustředěné, pevně odhodlaný přežít. Jeho bratr byl mrtvý, vnitřní disciplína mu ale nedovolovala pro něj truchlit. Usoudila, že to byl nejspíš právě on, kdo pracoval s nožem, zatímco Jeff dřepěl vedle něj, odtahoval pruhy džínsoviny stranou a už uvažoval o tom, k čemu by je mohli použít. Věděla, že kdyby byla na Mathiasově místě ona, ještě pořád by byla dole na úpatí pahorku, svírala by bratrovo rozkládající se tělo, plakala by a naříkala. A k čemu by to bylo komu z nich dobré?

      „Musíme být schopní udržet ho v čistotě,“ vysvětloval Jeff. „Tak k tomu podle mého názoru dojde. Pokud k tomu dojde.“

      Znovu zavál ten chladný větřík a Amy se otřásla. Dýchala ústy a snažila se nevnímat pach ohňů hořících pod úpatím pahorku. „Pokud dojde k čemu?“ zeptala se.

      „Pokud tady umře. Řekl bych, že to bude na nějakou infekci. Možná na otravu krve nebo něco takového. A nemůžeme udělat vůbec nic, čím bychom tomu zabránili.“

      Amy se nepatrně zavrtěla a ruka jí vyklouzla z Jeffova sevření. To bylo něco, co nikdo z nich neměl říkat nahlas, on to ale přesto vyslovil, a ještě ke všemu tak ledabyle, jako by odháněl mouchu. Pokud tady umře. Amy cítila potřebu také něco říct a přivolat nějakou jinou realitu – milostivější a nadějnější. Řekové ráno přijdou, chtělo se jí zopakovat. Zítra touhle dobou už budou všichni v bezpečí. Nikdo nebude muset pít moč ani rosu. A Pablo nezemře. Zůstala ale zticha a moc dobře věděla, proč to dělá. Měla strach, že by jí Jeff mohl oponovat.

      Jeff zívl a protáhl se s pažemi vztaženými nad hlavou.

      „Jsi unavený?“ zeptala se.

      Mávl neurčitým gestem do tmy.

      Amy kývla směrem ke stanu. „Tak proč nejdeš spát? Můžu tady u něj zůstat sedět já. Nevadí mi to.“

      Jeff pohlédl na hodinky a zmáčkl tlačítko, jímž na okamžik rozsvítil ciferník. Bylo světle zelené, a kdyby v tom okamžiku mrkla, jistě by je propásla. Nic neřekl.

      „Kolik ti ještě zbývá?“ zeptala se.

      „Čtyřicet minut.“

      „Přidám to ke své hlídce. Stejně nemůžu spát.“

      „To není třeba.“

      „Myslím to vážně,“ naléhala. „Proč bychom měli být vzhůru oba?“

      Znovu se podíval na hodinky a znovu zableskla ta zelená záře; téměř v jejím svitu rozeznávala jeho obličej, výstupek jeho brady. Otočil se k ní. „Přemýšlím, jestli nemám sejít dolů,“ oznámil.

      Amy věděla, co chce říct, nedovolila si to ale sama sobě přiznat. „Proč?“

      Ukázal někam za ni a za stan. „Je tam jedno místo, kde jsou ohně trochu dál od sebe. Možná by se kolem nich dalo vyklouznout ven.“

      Spatřila v duchu Mathiasova bratra a šípy v jeho těle. Ne, pomyslela si. Nedělej to. Nahlas ale nic neřekla. Chtěla věřit, že to dokáže, že bude schopen jako duch přejít mýtinu a pomalu, tiše a neviditelně pak projít kolem Mayů, kteří tam stojí na hlídce. Potom zmizí v džungli mezi stromy – a dá se do běhu.

      „Počítám, že hlídají pěšinu na obou stranách. Pokud si to ale namířím přímo mezi liánami…“ Odmlčel se a čekal, jaká bude Amyina reakce.

      „Musíš být opatrný,“ hlesla. Nic lepšího ji nenapadlo. „Jen se půjdu podívat, jak to vypadá. Zkusím to jedině v případě, že to bude vypadat nadějně.“

      Přikývla, i když si nebyla jistá, jestli ji vidí. Vstal a pak se sehnul, aby si zavázal tkaničku.

      „Pokud se nevrátím,“ dodal, „tak budeš vědět, kde jsem.“

      Že utíkám, chtěl tím říct. Že běžím pro pomoc. Jí se ale v mysli znovu vynořila Henrichova mrtvola, kosti prosvítající v jeho tváři. „Tak dobře,“ řekla, přestože v duchu na něj křičela: Ne! Nedělej to! Stůj!

      Zůstala sedět u Pabla a sledovala, jak odchází a bez dalšího slova se ztrácí ve tmě.

      Když Jeff procházel kolem stanu, Eric se na kratičký okamžik probudil. Ležel na zádech a chvíli nevěděl, kde je. Měl žízeň, bolela ho noha a měl pocit, že je kolem větší tma, než by měla být. A pak si na všechno naráz vzpomněl, vybavily se mu události celého dne. Vzpomněl si na Maye a jejich luky, na to, jak se spustil do šachty, jak spolu s Amy vyhodili Pablovo tělo na fixační desku. Tahle poslední vzpomínka už na něj byla moc, byla až příliš děsivá; zaplašil ji a cítil se zcela zničeně.

      Stacy se od něj odvalila a z druhé strany stanu slyšel něčí chrápání. To bude Mathias, pomyslel si. Byl by rád věděl, kolik je hodin, jak se daří Pablovi, a přemýšlel, jestli by neměl vstát a jít se na něj podívat. Byl ale strašně utahaný, takže jak ten nápad přišel, hned zase odešel a oči se mu opět začaly klížit. Zastrčil ruku pod slipy a poškrábal se v rozkroku; byl tam celý ulepený. Teprve v tu chvíli si vzpomněl, jak ho Stacy obsloužila. Tam dole ve tmě bylo ale ještě něco jiného, něco měkkého, opatrného ale neústupného, jako by se mu o nohu otírala pavučina. Pokusil se to odstrčit stranou, převalil se na bok a znovu usnul.

      Jeff se prodíral přímo mezi liánami a mířil po svahu dolů. Mayové rozdělali ohně v pravidelných odstupech kolem celého vnějšího okraje mýtiny, dost blízko sebe, aby se světlo jednoho mísilo se světlem sousedního. Našel ale dva, které byly jen o maličký kousek dál od sebe, takže mezi nimi zůstával úzký proužek stínu. Nebyl příliš velký a Jeffovi bylo jasné, že sám o sobě stačit nebude. Bude potřebovat ještě něco jiného, co by mu pomohlo, nějakou chvilkovou nepozornost, kdyby si tak některý z Mayů na chvilku zdříml, nebo kdyby se třeba spolu dva z nich tiše zapovídali… Potřeboval tak deset vteřin, možná dvacet, aby se stačil přiblížit k mýtině, přeběhl ji a ztratil se v džungli.

      Postupovat mezi liánami bylo namáhavější, než očekával. Většinou dorůstaly do výše kolen, v některých místech mu ale dosahovaly téměř k pasu. Když kolem nich procházel, ulpívaly na něm a obtáčely mu své úponky kolem nohou. Postupoval jen pomalu a musel vynakládat spoustu sil – každou chvíli byl nucen se zastavit, aby popadl dech. Věděl, že potřebuje šetřit síly na to, až se dostane dolů, pro případ, že bude muset vyrazit tryskem a prodírat se džunglí, zatímco Mayové za ním budou křičet mířit na něj luky a vypouštět svištivé šípy.

      Byl sotva v polovině cesty dolů, když se kolem něj znenadání rozštěbetali a rozkřičeli ptáci. Jeff se zastavil a ptáci ztichli. Jakmile ale udělal další krok, spustili znovu. Křičeli hlasitě a nelibozvučně a zdálo se, jako by jich na úbočí pahorku hnízdilo celé hejno. Jeffovi se náhle vybavila vzpomínka z dětství, jak v zoologické zahradě při návštěvě ptačího pavilonu dostal strach z hlasitého ptačího křiku, rozléhající se ozvěny a nenadálého pleskotu křídel. Otec se ho snažil uklidnit, ukazoval mu drátěnou síť zavěšenou ze stropu vysoko nad nimi, Jeffovi to ale nestačilo. Plakal a nepřestal, dokud neodešli. Věděl, že nemá smysl chodit dál – Mayové už jistě vědí, že se k nim blíží. Přesto ale pokračoval v sestupu z kopce a ptačí skřeky ho pronásledovaly tmou.

      Když došel blíž k úpatí pahorku, spatřil Maye, kteří už na něj čekali. U ohně vlevo stáli tři muži, u ohně vpravo dva další. Jeden držel pušku a ostatní měli připravené luky s nasazenými šípy. Jeff zaváhal, pak vyšel na okraj vymýceného pásu a světlo obou ohňů měkce a mihotavě ozářilo jeho postavu. Muži s luky si ho zdánlivě vůbec nevšímali, pozorně přejížděli očima po úbočí nad ním, jako by čekali, že se objeví i ostatní. Muž s puškou zvedl zbraň a namířil Jeffovi na hruď. V tomtéž okamžiku ptáci zmlkli.

      Mayové stáli zády k ohňům – Jeff si domyslel, že se tak postavili proto, aby je plameny neoslňovaly. Tváře měli ve stínu, takže nemohl s jistotou říct, jestli jsou to stejní muži jako odpoledne, nebo už jiní, kteří je vystřídali později. Nad ohněm vpravo byl na dřevěné trojnožce zavěšený velký černý kotlík, z něhož stoupala hustá oblaka páry a nesla s sebou vůni dušeného kuřecího a rajčat. Jeffovi hlady zakručelo v žaludku. Nedokázal se ovládnout, dlouhou chvíli zůstal stát a upřeně na kotlík hleděl. Ve stínu za ohněm si nějaký ženský hlas tiše prozpěvoval, pak ale jeden z lučištníků ostře hvízdl a zpěv ustal. Nikdo nepromluvil. Mayové ho pozorovali a čekali, co udělá.

      Jeff si přál, aby si s nimi mohl promluvit, zeptat se jich, o co jim vlastně jde, proč je drží v zajetí na tom pahorku, co by měli udělat, aby si vykoupili svobodu, samozřejmě ale nemluvil jejich jazykem a navíc z nějakého důvodu pochyboval, že by se obtěžovali mu odpovědět, i kdyby se s nimi uměl domluvit. Ne, jen by na něj dál upřeně hleděli a čekali by s připravenými zbraněmi. Jeff měl na vybranou, mohl zamířit k nim a nechat se zastřelit jako Mathiasův bratr, nebo se mohl otočit a pomalu se mezi liánami a skřehotajícími ptáky vyškrábat tmou zpátky nahoru. Žádná jiná alternativa nezbývala.

      Otočil se a vracel se nahoru.

      Z nějakého nevysvětlitelného důvodu byla zpáteční cesta mnohem snazší než sestup dolů. Stoupat do kopce bylo samozřejmě namáhavé, liány mu ale teď dělaly mnohem menší problémy, téměř se zdálo, jako by se rozestupovaly a nechávaly ho projít, místo aby ho chytaly za nohy a omotávaly se kolem nich. Ještě nepochopitelnější ale bylo, že ptáci zůstávali zticha. Jeff o tom přemýšlel, zatímco se po svahu plahočil výš a výš. Předpokládal, že je možné, že odletěli, zatímco stál Mayům tváří v tvář v němé konfrontaci. Pokud tomu tak ale bylo, pak nechápal, proč neslyšel tlukot jejich křídel. A proč si navíc těch ptáků nevšiml předtím, když bylo ještě světlo? Soudě podle toho, jaký nadělali kravál, když sestupoval z pahorku dolů, jich muselo být hodně. Napadalo ho jediné vysvětlení, že totiž přilétli za soumraku, když měli s Mathiasem příliš práce s tím, aby vytáhli Pabla z šachty, než aby si jich všimli. Ptáci tady ale zjevně měli noční hnízdiště, což znamenalo, že ráno budou moci jejich hnízda najít. A možná i jejich vejce. Přinejmenším budou moci nastražit oka a chytit do nich pár dospělých ptáků. Jeffovi se při tom pomyšlení alespoň trochu ulevilo. Můžou destilovat vlastní moč, sbírat rosu a doufat, že zaprší, nic z toho jim ale nepomůže vyřešit problém, čím se nakrmit. Jeff úvahy o tomhle problému dosud záměrně odkládal, nechtěl o něm přemýšlet, protože podvědomě cítil, že by stejně žádné řešení nenašel, teď se mu ale jedno zřejmě nabízelo jako nečekaný dar.

      Budou muset použít něco tenkého a přitom pevného, pomyslel si, něco jako rybářský vlasec. Byl ale příliš unavený, než aby tu myšlenku dokázal dál rozvést. Na tom ovšem nezáleželo, měli spoustu času. Momentálně se potřeboval jen vrátit do stanu, padnout a spát. Byl si jistý, že až se ráno rozední, všechno se projasní: ta spousta věcí, kterou je ještě třeba udělat, i to, jak by je měl udělat.

      Třetí hlídku měla Stacy. Amy ji probudila, zatřásla jí ramenem a zašeptala, že už je čas. Stacy měla žízeň, oči už měla otevřené, ale stále ještě nebyla úplně probuzená; ve stanu byla taková tma, že nic pořádně neviděla.

      „Už je čas,“ šeptala znovu a znovu totéž Amy. Stacy konečně porozuměla, vstala, vylezla ze stanu a zatáhla za sebou zip.

      Stále ale byla tak trochu jako omámená. Musela se vrátit pro Amyiny hodinky a opatrně překročit Jeffa. Amy už přemáhalo spaní, jen něco tiše zamumlala a natáhla k ní ruku. Stacy potřebovala několik neobratných pokusů, než se jí podařilo rozepnout přezku řemínku. Pak už zase byla venku, samotná s Pablem, posadila se k němu a navlékla si Amyiny hodinky na zápěstí.

      Pablo spal. Slyšela jeho oddechování a ani trochu se jí nelíbilo. Připadalo jí příliš chraptivé a přerývané; při tom zvuku přemýšlela o jeho plicích, o tom, co se v jeho těle asi právě teď odehrává, jaké krize propukají a které systémy selhávají. Zamyšleně na něj zírala, aniž by doopravdy zaostřila pohled, takže uplynulo několik minut, než si ve tmě všimla nahých nohou a rozkroku. Na okamžik pocítila chuť – absurdní, nevhodnou a rychle potlačenou – natáhnout ruku a dotknout se jeho penisu. Spací pytel ležel na zemi vedle fixační desky; vstala a přehodila ho přes něj, pomalu a opatrně ho na něj pokládala, aby ho nevzbudila.

      Zavrtěl se, pohnul hlavou, oči ale neotevřel.

      Napadlo ji, že teď je vhodná chvíle na to, aby nějakým způsobem zhodnotila situaci – ohlédla se za uplynulým dnem, připravila se na nadcházející hodiny –, a přestože chápala, že je to to nejrozumnější, co může udělat, nedokázala se k takovému pokusu přinutit. Seděla, naslouchala Pablovu klokotavému dechu a její mysl zůstávala úplně prázdná. Byla si vědomá svého okolí a schopná zareagovat, kdyby Pablo náhle přestal dýchat nebo na ni zavolal –, měla ale pocit, jako by nebyla tak úplně tady. Pomyslela na figurínu stojící ve výkladní skříni obchodu a hledící ven na ulici. Přesně tak si připadala.

      Neustále se dívala na Amyiny hodinky a mhouřila oči, aby ve tmě rozeznala, kolik je hodin. Poprvé uběhlo sedm minut, pak tři, potom šest a příště jen dvě, takže se přinutila přestat se na ně dívat; bylo jí jasné, že si čas strávený na hlídce jen prodlužuje, když ho ukrajuje po tak malých soustech.

      Zkusila si pro ukrácení času v duchu zpívat, ale jediné písničky, které ji napadaly, byly vánoční koledy. Rolničky, Tichá noc a Sněhulák Frosty. Neznala všechna slova, a dokonce i když si zpívala jen pro sebe a verše se jí ozývaly a zněly jen v hlavě, tón vlastního hlasu se jí nezamlouval. Přestala tedy a seděla s prázdným pohledem upřeným na Pabla.

      Proti své vůli se opět podívala na hodinky. Byla vzhůru devětadvacet minut a zbývalo jí půl druhé hodiny. Na okamžik se jí zmocnila panika, nemohla si vzpomenout, koho má vzbudit, až jí hlídka skončí, pak si to ale spočítala a byla na svou schopnost logické úvahy náležitě pyšná. Probudila ji Amy, první hlídku měl Jeff, a teď je tedy na řadě Mathias. Pohlédla na hodinky – uplynula další minuta.

      Jen doufám, že se Pablo neprobudí, pomyslela si a přesně v tom okamžiku – jako by ho ta nevyřčená slova vytrhla ze spánku – se Pablo probudil.

      Dlouhou chvíli ležel absolutně nehybně a vzhlížel ke Stacy. Pak zakašlal a odvrátil od ní hlavu. Zvedl ruku, jako by si chtěl zakrýt ústa, zdálo se ale, že nemá dost síly, protože si nedosáhl dál než ke krku. Ruka mu několik vteřin zůstala viset ve vzduchu, vznášela se nad ohryzkem, a pak pomalu klesla zpět na prsa. Olízl si rty, otočil se zpět k ní a řekl něco řecky; znělo to jako otázka. Stacy se na něj usmála, byl to ale křečovitý úsměv, připadala si jako lhářka a pomyslela si, že to určitě pozná a domyslí si všechno, co se tím úsměvem snaží zakrýt, pochopí beznadějnost své situace. „Už je dobře,“ šeptla, jenže to samozřejmě nestačilo a Pablo znovu promluvil, pronesl tutéž otázku. Odmlčel se a pak ji zopakoval ještě jednou, začal hýbat oběma rukama, jako by chtěl svá slova zdůraznit, dlaněmi mával ve vzduchu. V kontrastu s tím bylo ještě mnohem obtížnější nevšímat si jeho nehybných nohou pod spacím pytlem a Stacy pocítila sílící příliv paniky. Nevěděla, co by měla dělat.

      Pablo dál mluvil, znovu a znovu jí kladl stejnou otázku a rukama protínal vzduch nad svou hrudí.

      Stacy zkusila přikyvovat, pak se ale zarazila, protože ji náhle napadlo, jestli jeho otázka nezní: „Myslíš, že umřu?“ Zkusila tedy naopak vrtět hlavou, okamžitě si ale uvědomila, že to je stejně nebezpečné, protože právě tak dobře se mohl ptát: „Dostanu se z toho?“ Neustále se usmívala s tím prostě nebyla schopná nic udělat seděla, dívala se na něj, každým okamžikem jí bylo víc a víc do pláče, přitom se ale rozplakat nechtěla, zoufale se slzám bránila, chtěla být silná, chtěla, aby si připadal v bezpečí, byť třeba jen proto, že je s ním, že je jeho kamarádka a že by mu ráda pomohla, kdyby to uměla. Přemýšlela o tom, nakolik si Pablo uvědomuje svoji situaci. Ví, že má zlomenou páteř? Že skoro určitě už nikdy nebude chodit? A že je dost pravděpodobné, že tady zemře, než mu seženou pomoc?

      Pořád na ni mával rukama, znovu a znovu opakoval tutéž otázku a teď už zvedal hlas. Stacy odhadovala, že se jeho otázka skládá ze čtyř nebo pěti slov, těžko se to ale rozeznávalo, protože slova za sebou následovala tak těsně, že splývala. Pokoušela se uhádnout, co ta slova znamenají, ale vlastní mozek jí nabízel neustále jen „Myslíš, že umřu?“ nebo „Dostanu se z toho?“ Tak u něj tedy seděla, střídavě ji napadalo, že by měla přikyvovat nebo vrtět hlavou, nedělala ale to ani to, seděla absolutně nehybně a obličej jí pomalu kameněl tím vylhaným úsměvem. Chtělo se jí podívat se znovu na hodinky, přála si, aby někdo vylezl ze stanu a pomohl jí, přála si, aby Pablo zase ztichl a usnul, aby se jeho oči zavřely a paže znehybněly. Vzala ho za ruku, pevně ji stiskla a zdálo se, že to trochu pomohlo, trochu ho to uklidnilo. A pak, zcela bezmyšlenkovitě, začala Stacy prozpěvovat své vánoční koledy, zpívala tichounce a slova, která neznala, nahrazovala pobrukováním. Zazpívala mu Tichou noc, Bílé Vánoce a Santa Claus přichází. Pablo se utišil. Usmíval se na ni, jako by koledy poznával, a zdálo se jí dokonce, jako by se k ní při jedné z nich přidal a tiše si s ní řecky notoval. Pak pomalu zavřel oči a ruka, kterou držela, ochabla; znovu usnul a začal pravidelně oddechovat tím vlhce chraptivým dechem, který se mu dral z prsou.

      Stacy přestala zpívat. Připadala si celá ztuhlá, byla by potřebovala vstát a protáhnout se, bála se ale pustit Pablovu ruku, měla strach, že by ho tím probudila. Zavřela oči – jen odpočívám, přesvědčovala se – a naslouchala jeho dechu, přála si, aby nezněl tak podivně, počítala vdechy a sladila je s těmi svými: jeden, dva, tři, čtyři…

      Zničehonic byl vedle ní Mathias, dřepěl u ní ve tmě s rukou položenou na jejím předloktí. Při tom chladivém doteku na něj zmateně a trochu vyplašeně zamrkala a chvíli nevěděla, co je zač a co chce, pak se jí všechno v jediném záblesku paměti vrátilo a uvědomila si, že usnula. Připadala si vyvedená z míry a zahanbená, že zanedbala svou povinnost. Namáhavě se posadila. „Omlouvám se,“ šeptla.

      Mathiase to zjevně překvapilo. „Za co?“ zeptal se.

      „Usnula jsem.“

      „Nic se nestalo.“

      „Nechtěla jsem usnout,“ vysvětlovala. „Zpívala jsem mu a on pak…“

      „Psst,“ popleskal ji Mathias po paži. „Je v pořádku, podívej se.“ Ukázal hlavou na Pabla, který dosud spal s lehce pootevřenými ústy a s hlavou odvrácenou od nich. Nezdál se ale být v pořádku, vypadal naopak zbědovaně, jako by mu něco sedělo na prsou a pomalu z něj vysávalo život. „Už jsi tu dvě hodiny,“ oznámil Mathias.

      Stacy zvedla ruku a pohlédla na Amyiny hodinky. Měl pravdu, hlídka už jí skončila. Mohla se odšourat zpátky do stanu a spát až do rána. Pořád se ale cítila provinile. Nepohnula se. „Jak ses probudil?“ zeptala se.

      Pokrčil rameny, spustil se z podřepu na zem a posadil se k ní. „Prostě to umím. Řeknu si, kdy se mám probudit. Henrich to uměl taky. A náš táta taky. Nevím, jak to dělám.“

      Stacy se pootočila a chvíli pozorovala jeho profil. „Poslyš,“ ozvala se konečně trochu váhavě, jak hledala ta pravá slova. „Ohledně tvého bratra. Chtěla jsem, víš…, říct ti, jak…“

      Mathias ji umlčel mávnutím ruky. „To je dobrý,“ ujistil ji.

      „Chci říct, že to musí…“

      „To je dobrý. Vážně.“

      Stacy nevěděla co dalšího dodat. Chtěla mu dát najevo svoji soustrast, chtěla, aby jí řekl, jak se cítí, nedokázala ale najít slova, jimiž by ho k tomu přiměla. Znala ho týden a za tu dobu s ním prohodila sotva pár vět. Viděla, jak se na ni dívá ten večer, když se líbala s Donem Quijotem, a jeho pohled ji tehdy polekal, obávala se, že ji odsuzuje, pak ji ale překvapil tím, jak hezky se k ní zachoval na autobusovém nádraží, když jí ukradli klobouk a sluneční brýle – zastavil se, sklonil se k ní a pohladil ji po paži. Neměla vůbec ponětí, co je zač, jaký je to člověk, nebo co si o ní myslí, jeho bratr ale ležel u úpatí pahorku mrtvý a jí se chtělo udělat nějaké vstřícné gesto, nejradši by byla viděla, kdyby se rozplakal a ona ho mohla utišit – vzít ho třeba do náruče a konejšivě ho kolébat. Bylo jí ale jasné, že se nerozpláče, chápala, že něco takového je zcela nemožné. Seděl přímo vedle ní, a přece jí připadal tak vzdálený, že by na něj vůbec nedosáhla. Netušila, co cítí.

      „Měla bys jít spát,“ ozval se.

      Stacy přikývla, ale nepohnula se. „Proč myslíš, že to udělali?“ zeptala se.

      „Kdo?“

      Ukázala dolů z kopce. „Mayové.“

      Mathias se nad její otázkou dlouze mlčky zamyslel. Pak pokrčil rameny. „Nejspíš ho nechtěli nechat odejít.“

      „Jako nás,“ dodala.

      „Přesně tak,“ přikývl. „Jako nás.“

      Pablo se zavrtěl, pohnul hlavou a oba se na něj zadívali. Pak Mathias vztáhl ruku a znovu ji pohladil po paži; pocítila chladný dotek špiček jeho prstů.

      „Nech toho,“ napomenul ji.

      „Čeho?“

      Zakroutil rukama, jako by ždímal mokrý hadr. „Přestaň se takhle mučit. Snaž se chovat jako zvíře. Jako pes. Když máš možnost, odpočívej. Když máš potravu a vodu, najez se a napij. Přežívej z okamžiku na okamžik. To je všechno. Henrich… Henrich byl impulzivní. Nad vším dlouho koumal a pak se do toho vrhnul po hlavě. Přemýšlel až moc a příliš málo současně. Tak si nelze počínat.“

      Stacy neodpověděla. Mathiasův hlas ke konci jeho proslovu zesílil a zněl navztekaně, což ji překvapilo a zarazilo.

      Mathias náhle mávl rukou, jako by chtěl všechno zaplašit. „Promiň,“ omlouval se. „Jen tak žvaním. Sám pořádně nevím, co říkám.“

      „To je v pořádku,“ odpověděla Stacy a v duchu si říkala: Tak tohle dělá místo pláče. Užuž se k němu chtěla natáhnout, když zavrtěl hlavou a zarazil ji.

      „Ne,“ zavrčel. „Není to v pořádku. Vůbec ne.“

      Uplynula skoro celá minuta, během níž se Stacy snažila zformulovat v duchu slova a fráze, hledala jejich nejlepší kombinaci, ale nenacházela ji. Jediné, co se ozývalo do ticha, byl Pablův přerývaný dech. Konečně Mathias znovu ukázal rukou ke stanu.

      „Vážně bys měla jít spát.“

      Stacy přikývla a vstala; byla celá ztuhlá a trochu se jí točila hlava. Položila mu ruku na rameno. Chvilku ji nechala ležet, pak ho lehce zmáčkla a pomalu zamířila ke stanu.

      Amy se s trhnutím probudila a srdce měla až v krku. Posadila se a snažila se zorientovat, uvědomit si, co ji tak náhle vytrhlo ze spaní. Pomyslela si, že to musel být nějaký hluk, pokud tomu tak ale bylo, byla zřejmě jediná, kdo ho slyšel. Ostatní dál nepohnutě leželi a hluboce a pravidelně oddechovali. Dokázala ve tmě rozeznat jejich těla: Erikovo, Stacyino i Jeffovo. Mathias je nejspíš venku, pomyslela si, a drží hlídku u Pabla. Nikdo tedy nescházel.

      Seděla, poslouchala, čekala, jestli se něco znovu ozve, a srdce se jí pomalu zklidňovalo.

      Ticho.

      Musel to tedy být jen sen, přestože si Amy nevzpomínala na žádné podrobnosti; pocítila prostě okamžitou vlnu paniky, posadila se a krev v jejích žilách jako by byla příliš hustá a kolovala příliš rychle. Znovu si lehla a zavřela oči. Byla teď ale úplně vzhůru, stále naslouchala a stále měla strach, i když by nebyla dokázala říct, čeho se vlastně bojí. A měla také žízeň, rty se jí k sobě lepily, jako by byly ze staré zpuchřelé gumy, a v ústech měla ohavnou žluklou pachuť. Jak tak ležela a přivolávala spánek, který odmítal přijít, žízeň začala postupně vítězit nad strachem, jako když velký pes štěkotem umlčí menšího. Zašmátrala nohou, natáhla ji jako baletka, a dotkla se plastového kanystru s vodou, který stál u zadní stěny stanu. Byla přesvědčená, že kdyby si mohla dát jen jediný doušek vody, jen maličký hlt na spláchnutí té odporné pachuti v ústech, dokázala by zase usnout. A nebyl snad spánek důležitý? Ráno budou muset být odpočatí, budou muset vstát a energicky se pustit do všech těch věcí, které Jeff považuje za nezbytné, mají-li tady přežít. Brouzdat se liánami s hadry přivázanými ke kotníkům. Vykopat jámu, v níž by destilovali svoji moč. Jen jeden malinkatý doušek – je to snad tak přehnané přání? Samozřejmě se dohodli, že až do rána nikdo pít nebude. Až budou všichni vzhůru a dostatečně odpočatí, společně si sednou a dohodnou se na přídělech potravin a vody. Co jí to ale je platné teď, když tu leží s gumovými rty a s pachem kanálu v ústech, zatímco ostatní jsou po obou jejích bocích ponoření v požehnaný spánek?

      Opět se posadila, mžouravě pohlédla do zadního prostoru stanu a pokoušela se v temnotě rozpoznat kanystr. Stále ho nenacházela, viděla tam vzadu jen hromadu věcí jako velký beztvarý stín, nerozeznávala ale její jednotlivé složky – batohy, skříňku s nářadím, turistické boty, plastový kanystr. Nohou na něj ale předtím narazila, takže věděla, kde je. Stačilo jen o pár desítek centimetrů popolézt, zašmátrat rukama a našla by ho. A pak by prostě mohla odšroubovat uzávěr, zvednout kanystr k ústům a zaklonit hlavu. Jeden malý doušek – kdo by jí to mohl vyčítat? Kdyby se teď například probudil Eric a chtěl napít, Amy by mu vodu s radostí nabídla, i kdyby sama žízeň neměla. A byla si jistá, že ostatní by to viděli stejně, zachovali by se k ní právě tak velkomyslně. Klidně by je teď mohla probudit a požádat o svolení. „No samozřejmě,“ řekli by. Proč by je ale rušila, když všichni zjevně tak hluboce spí?

      Posunula se kousek blíž, stále se snažila kanystr rozpoznat a dávala si pozor, aby nezpůsobila žádný hluk.

      Přirozeně se nechystala žádnou vodu ukrást – to ne, ani maličko usrknout. Protože přesně toho by se dopustila, kdyby to udělala, že? Byla by to krádež. Neměli vody mnoho a – přes všechny Jeffovy plány – nemohli si být jistí, že získají nějakou další. Kdyby se tedy napila teď, zatímco ostatní spí, kdyby vypila i ten nejmenší, nejdecentnější doušek, o to méně vody by si mohli ostatní později rozdělit. Amy viděla dost filmů na téma přežití v drsných podmínkách – o leteckých katastrofách, trosečnících či astronautech, kteří uvázli na dalekých planetách – a věděla, že se vždycky najde někdo, kdo s kletbami a s divokým výrazem v očích chce všechno shrábnout pro sebe, kdo se popere o poslední dávku potravin, kdo se zhluboka napije, když ostatní jen usrkávají, a nehodlala se někým takovým stát. To byli sobci, kteří mysleli jen na sebe. Než se uložili k spánku, všichni určený díl vody vypili, předávali si kanystr z ruky do ruky a dohodli se, že tím s pitím končí, že do rána s tím budou muset vystačit. Když mohou počkat ostatní, proč by nemohla i ona?

      Posunula se zase o kousek blíž. Chtěla ten kanystr jen vidět, možná se ho dotknout, potěžkat ho a nechat se uklidnit jeho váhou. Na tom snad není nic špatného. Zvlášť když jí to pomůže znovu usnout.

      Problém byl ovšem v tom, že se vlastně nedohodli, neníliž pravda? Něco jiného by bylo, kdyby o tom diskutovali nebo dokonce hlasovali. Jenže to prostě rozhodl Jeff, ostatním své rozhodnutí sdělil a všichni byli tak unavení, že nedokázali udělat nic jiného než sklopit hlavy a smířit se s tím. Kdyby Amy bývala byla odpočatější nebo míň vystrašená, možná by byla hned tehdy požadovala větší příděl. A ostatní by se k ní možná byli přidali.

      Ne, doopravdy se to nedalo považovat za dohodu.

      A jak to asi bude vypadat ráno? Nechají nejspíš kanystr znovu kolovat, že? Všichni si zavdají svůj přidělený hlt. Jenže měla-li Amy žízeň už teď, proč by si svoji dávku nemohla vybrat o pár hodin dřív než ostatní? To by pak nebylo šizení ani krádež, bylo by to stejné, jako když si berete zálohu na plat. Až ráno kanystr dospěje k ní, zavrtí prostě hlavou, vysvětlí jim, že na ni přišla žízeň – strašlivá žízeň – už v noci, takže svoji ranní dávku vody už vypila.

      Popolezla o dalších třicet centimetrů a teď už ho viděla, rozeznávala jeho tvar uprostřed té velké hromady krámů nakupené u zadní stěny stanu. Stačilo už jen natáhnout ruku a uchopit kanystr za rukojeť. Dlouhou chvíli zůstala sedět a váhala. V duchu o tom stále ještě diskutovala, pomalu se od toho nápadu dokonce začínala odklánět a přesvědčovat se, že by prostě měla počkat do rána jako všichni ostatní, že si počíná jako malá, a pak najednou – současně se zvažováním všech uvedených argumentů – se její ruka natáhla, zvedla kanystr a druhá odšroubovala uzávěr. Všechno teď probíhalo nesmírně překotně, jako by se bála, že se někdo ozve a zastaví ji. Přiložila si kanystr k ústům a maličko usrkla, jenže to nestačilo, ani zdaleka to nestačilo, a tak zvedla kanystr výš a lila si vodu do hrdla; dlouze hltavě polkla, pak podruhé a voda jí stékala po bradě.

      Sklonila kanystr a otřela si ústa hřbetem ruky. Šroubovala už uzávěr zpátky, když se provinile ohlédla na temnotou zahalené postavy ostatních. Eric a Stacy hluboce spali, Jeff se ale tmou díval přímo na ni. Čekala, že něco řekne, že jí její počínání nějak vytkne, neřekl ale vůbec nic. Byla taková tma, že se jí téměř podařilo namluvit si, že vlastně vůbec nemá otevřené oči, že je to jen optický klam, který vyvolalo její špatné svědomí, pak ale Jeff zavrtěl hlavou – jen jednou a Amy měla dojem, že v tom gestu je spíš odpor než pokárání – a odvalil se dál od ní.

      Amy vrátila kanystr k zadní stěně stanu a zalezla zpátky na své místo. „Měla jsem žízeň,“ zašeptala. Bylo jí do pláče, zároveň ale měla vztek, klokotal v ní strašlivý koktejl emocí: provinilosti, zuřivosti a hanby. A také úlevy: cítila vodu v ústech, v krku i v žaludku.

      Jeff neodpověděl. Zůstal zcela zticha a ležel absolutně nehybně a to Amy připadalo horší než cokoli, co jí mohl říct. Nestojí mu ani za to, aby jí odpověděl – to se jí svým mlčením snažil sdělit.

      „Jdi do hajzlu,“ vyhrkla Amy, ne příliš nahlas, ale dostatečně hlasitě. „Rozumíš, Jeffe? Jdi do hajzlu.“ Cítila, že jí vyhrkly slzy, a nepokoušela se je zadržet.

      „Co je?“ zamumlala zmateně z polospánku Stacy.

      Amy neodpověděla. Ležela stočená do klubíčka, tiše vzlykala, chtělo se jí rozmáchnout se a praštit Jeffa, bušit mu pěstmi do zad, toužila, aby se otočil a řekl jí, že se nic nestalo, že neprovedla nic špatného, že ji chápe a odpouští jí, že to nic, ale vůbec nic nebylo, Jeff ale jen ležel, otočený k ní zády. Nejspíš už zase spí, pomyslela si, jako Stacy a Eric, všichni ji tady nechali samotnou, bdící ve tmě, s obličejem zmáčeným slzami.

      Vyšlo slunce. To byla první věc, kterou si Eric uvědomil, když otevřel oči a spatřil světlo, které k němu pronikalo oranžovou nylonovou celtou stanu. Bylo už také vedro – to si uvědomil hned poté – potil se a měl sucho v ústech. Zvedl hlavu a rozhlédl se. Stacy spala po jeho boku. A za ní ležela Amy, pevně stočená do klubíčka. Mathias ve stanu nebyl a Jeff také ne.

      Uvažoval o tom, že by se měl posadit, byl ale stále unavený a bolelo ho celé tělo. Položil hlavu, znovu zavřel oči a několik okamžiků strávil tím, že si v duchu pořizoval soupis všech nejrůznějších bolestivých pocitů, které mu jeho tělo nabízelo, systematicky odshora dolů. Měl zřejmě naraženou bradu, bolela ho, když otevíral a zavíral ústa. Loket ho také bolel a rána na něm byla celá rozpálená. V kříži byl jako rozlámaný, bolest mu z něj vystřelovala do levé nohy, kdykoli se pohnul. A pak tu bylo jeho koleno, které nebolelo ani zdaleka tak zle, jak se obával, naopak mu připadalo, jako by v něm ztratil cit. Pokusil se je ohnout, noha ale odmítala poslechnout; měl pocit, jako by na ní něco leželo a tisklo ji k podlážce stanu. Zvedl hlavu, aby se podíval, a s překvapením zjistil, že se liány přes noc dramaticky rozrostly, doplazily se k němu z hromady zásob u zadní stěny stanu a rozlezly se mu po levé noze a levém boku až skoro k pasu.

      „Kristepane,“ ulevil si. Necítil strach, zatím ještě ne, bylo to spíš znechucení.

      Posadil se a právě se natahoval, aby si strhl úponky z těla, když Pablo začal křičet.

      Jeff byl dole u úpatí pahorku, příliš daleko na to, než aby Pablův křik slyšel. Vynořil se ze stanu těsně před rozedněním a vymočil se do plastové láhve. Když skončil, byla už víc než z poloviny plná. Později, až vyjde slunce, můžou vykopat jámu a pokusit se o destilaci toho, co nashromáždili. Jeff si nebyl jistý, jestli to bude fungovat – stále měl pocit, že na nějakou zásadně důležitou maličkost zapomněl – přinejmenším je to ale na několik hodin zaměstná a odvede to jejich myšlenky od žízně a hladu.

      Zašrouboval uzávěr láhve, postavil ji zpátky na zem a zamířil k malému přístřešku. Mathias seděl vedle něj se zkříženýma nohama, a když viděl Jeffa přicházet, kývl mu na pozdrav. Ještě nebylo světlo, tma už ale pomalu začínala blednout. Jeff viděl Mathiasův obličej a strniště, jímž mu zarůstaly tváře. Viděl i Pabla, v bezvědomí ležícího na fixační desce, se spacím pytlem přehozeným přes tělo od pasu dolů, viděl ho tak dobře, že mohl z obličeje vyčíst jeho zbědovaný stav, viděl propadlé tváře, temné oční důlky a ochablá ústa. Posadil se na zem k Mathiasovi a oba chvíli seděli a mlčeli. Právě tohle se Jeffovi na Němci líbilo, jeho odtažitost, to, jak vždycky vyčkával, až jako první promluví někdo jiný. Byl to dobrý společník. Nic nepředstíral, ve všech ohledech byl přesně takový, jaký se zdál být.

      „Vypadá dost špatně, co?“ prohodil Jeff.

      Mathias pomalu přejel pohledem po Pablovi a nakonec spočinul očima na jeho obličeji. Přikývl.

      Jeff si rukou prohrábl vlasy. Cítil, jak jsou umaštěné; prsty měl po jejich doteku celé kluzké. Z těla se mu šířil nakyslý zápach, připomínající kynoucí těsto. Zastesklo se mu po sprše, zatoužil po ní s náhlou, téměř plačtivou intenzitou, která mu připomněla pocity z dětství – pocity zklamání a vědomí, že nedostane to, po čem touží, byť by se o to sebeusilovněji snažil. Potlačil v sobě ten pocit, tu touhu, přinutil se soustředit pozornost na realitu a ne na nějaký vytoužený cíl, na současnou situaci se všemi jejími bolestivými extrémy. V ústech měl sucho a jazyk jako nateklý. Pomyslel na kanystr s vodou, věděl ale, že budou muset počkat, dokud se všichni neprobudí. Tahle úvaha ho nevyhnutelně dovedla ke vzpomínce na Amy a na její tajnou noční krádež. Bude si s ní muset promluvit, něco takového si propříště nesmí dovolit. Nebo možná ne, možná by to měl přejít bez komentáře. Pokoušel se vymyslet nějaký způsob jak se o její krádeži zmínit nepřímo, připadal si ale špinavý, unavený a žíznivý a mozek mu odmítal přijít na pomoc. Bylo to něco, co perfektně ovládal jeho otec, nahradit mentorské kázání nějakým příběhem. Teprve později jste si uvědomili, že ve skutečnosti říkal: Lhát se nemá. Nebo: Na tom, že máš strach, není nic špatného. Nebo: Udělej, co je správné, i když to bolí. Jeff ale tohle umění nenápadného jinotaje neovládal. Při tom pomyšlení pocítil vlnu emocí, otec mu náhle scházel víc než ta nedosažitelná sprcha, oba rodiče mu scházeli a přál si, aby tady byli a dali všechno do pořádku. Bylo mu dvaadvacet let, devět desetin života prožil jako dítě a stále ještě stačilo natáhnout se zpět, aby se svého dětství dotkl. Až mu to nahánělo strach, když si uvědomil, jak je blízko. Věděl, že hrát si teď na dítě a čekat, až ho zachrání někdo jiný, by byl právě tak snadný způsob sebevraždy jako jakýkoli jiný.

      Rozhodl se, že o tom pomlčí. Promluví si s Amy jen v tom případě, že by to provedla znovu.

      Seznámil Mathiase s plánem na jámu s přetaženou plachtou, pod níž by mohli destilovat moč. Popsal mu, jak by mohli s hadry přivázanými ke kotníkům sbírat rosu. „Teď by na to ostatně byla nejvhodnější chvíle,“ dodal. „Těsně před východem slunce.“

      Mathias se otočil a zadíval se k východu. Pomyslel si, že není pravda, co se říká, že nejtemnější chvilka noci přichází těsně před svítáním. Pomalu se rozednívalo, obloha začínala šednout, po slunci však dosud nebylo ani památky.

      „Nebo možná ne,“ pokračoval Jeff. „Možná bychom měli počkat. Nechat všechny, aby se pořádně vyspali. Pro dnešek máme vody dost. A třeba zaprší.“

      Mathias odpověděl jakýmsi nejednoznačným gestem, napůl přikývnutím a napůl pokrčením ramen, a další minutu seděli a nic neříkali. Jeff naslouchal Pablovu dechu. Byl příliš chrčivý – vlhký a zahleněný. Kdyby byl v nemocnici, nacpali by ho antibiotiky a do dýchacích cest by mu zavedli odsávačku.

      „Myslím, že bychom měli vyrobit nějakou varovnou ceduli,“ usoudil Jeff. „Jen jako pojistku, pro případ, že by Řekové přišli a dole nikdo nebyl. Lebku a zkřížené hnáty nebo něco takového.“

      Mathias se velice tiše zasmál. „Mluvíš úplně jako Němec.“

      „Jak to myslíš?“

      „Vždycky se postarat o praktické věci, i když nejsou k ničemu.“

      „Myslíš, že cedule k ničemu nebude?“

      „Zabránila by ti lebka se zkříženými hnáty, abys včera vylezl na tenhle pahorek?“

      Jeff se nad jeho otázkou zamračeně zamyslel. „Za pokus to ale stojí, nemyslíš?“ zeptal se. „Chci říct, že i kdyby to nezastavilo nás, někoho jiného by to třeba zastavilo.“

      Mathias se znovu zasmál. „Ja, Herr Jeff. To určitě. Běžte vyrobit ceduli.“ Mávl rukou. „Gehen Sie,“ dodal. „Běžte.“

      Jeff vstal a zamířil pryč. Věci z modrého stanu byly stále ještě naházené vedle šachty – batohy, rádio, fotoaparát a lékárnička, házecí talíř, prázdná čutora, kroužkové zápisníky. Jeff prohledal nejprve jeden batoh a pak druhý, až našel černou propisovací tužku. Sebral ji, přibral jeden ze zápisníků a obojí odnesl na druhou stranu holiny k hromadě zbytků, které tam zůstaly poté, co Mathias spěšně postavil Pablův přístřešek. Vylovil z ní roli izolační pásky a metrovou hliníkovou tyč. Mathias ho sledoval, usmíval se a vrtěl hlavou, nic ale neřekl. Pomaličku se vyjasňovalo a Jeff věděl, že už za okamžik vyjde slunce. Když se vydal po pěšině dolů, spatřil ohně Mayů, které dosud hořely na protějším okraji mýtiny a bledě plápolaly v ustupující tmě.

      V polovině cesty dolů pocítil potřebu jít na velkou, intenzivní a neodbytnou. Odložil všechno, co nesl, odbočil mezi liány a honem si stáhl kalhoty. Nebyl to průjem, ale nemělo to k němu daleko. Lejno z něj vlhce vyklouzlo a jako had se mu stočilo do malé hromádky mezi nohama. Stoupal z něj hutný čpavý zápach, ze kterého se mu zvedal žaludek. Potřeboval se otřít, nenapadalo ho ale nic, co by k tomu účelu mohl použít. Všude kolem rostly liány se svými plochými lesklými listy, věděl ale, co se stane, když se rozdrtí či přelomí, věděl o míze, která pálí jako kyselina. V podřepu se šoural zpátky k pěšině, jen napůl se zvedl s nohavicemi stále spuštěnými ke kotníkům a vytrhl list ze zápisníku. Zmačkal ho a otřel se jeho drsným povrchem. Napadlo ho, že by si asi měli vykopat latrínu, někde kus pod stanem a pokud možno po větru. Jeden z těch zbývajících zápisníků by tam mohli nechat místo toaletního papíru.

      Konečně začalo doopravdy svítat. Byl to neobyčejný pohled – nad linií zeleně se objevily jasně růžové a rudé pruhy. Jeff dřepěl na místě, díval se a v ruce dosud držel výkaly potřísněný list papíru. A pak se jakoby v jediném okamžiku nad obzor vyhouplo slunce – světle žluté, horce se tetelící, tak jasné, že do něj nebylo možné pohlédnout přímo.

      Právě ve chvíli, kdy se vracel do houští lián, aby lejno překryl vrstvou hlíny, a natahoval si cestou kalhoty, ucítil, že ho začínají pálit prsty. V sílícím světle viděl, že se mu po džínsech rozlézá jakési světle zelené chmýří. A po botách také. Uvědomil si, že jsou to liány, jejich úponky se mu během noci uchytily na oblečení, tak drobné, že stále vypadaly spíš jako výtrusy nějaké houby než rostliny – jako éterický a téměř neviditelný závoj. Když je ze sebe chtěl smést, lámaly se a vypouštěly štiplavou mízu, která ho pálila do rukou. Dlouhou chvíli na to zelené chmýří hleděl a nevěděl, co si o něm má myslet. Bylo pozoruhodné, jak rychle se dokážou liány množit, co to ale znamenalo z praktického hlediska? Nemyslelo mu to, nemohl se rozhodnout a nakonec to musel vzdát. Zmačkaný papír hodil na hromádku fekálií. Hlína byla suchá a hutná, musel si dřepnout a rýt do ní kamenem a z té námahy se začínal znovu potit. Nahrabal hrst světle žluté zeminy, pak další, posypal jí to nadělení, které po sobě zanechal, částečně je zakryl a ztlumil zápach. Muselo to stačit.

      Vrátil se na pěšinu, sehnul se a sebral kotouč pásky a propisovačku, zápisník a hliníkovou tyč. Právě se otáčel a chystal se pokračovat v cestě dolů, když zaváhal a napadlo ho: Měly by tu být mouchy. Proč tu nejsou mouchy? Znovu si dřepl a přemýšlel o tom, ohlížel se k napůl zakryté hromádce výkalů, jako by čekal, že se opožděně objeví bzučící hejno hmyzu. Nic se ale neobjevilo a jeho mysl přeskakovala z otázky na otázku – příliš rychle, jako když lupič prohledává psací stůl, vytahuje jednu zásuvku po druhé a jejich obsah vysypává na podlahu.

      Nejen tady, ale také na Pablovi. Mouchy by měly poletovat nad jeho páchnoucím tělem, lézt mu po kůži.

      A komáři.

      A ty drobné mušky.

      Kde jsou?

      Slunce stoupalo výš. Teplota také stoupala – až příliš rychle.

      Třeba za to mohou ti ptáci, napadlo Jeffa. Třeba všechen hmyz sezobali.

      Vstal, rozhlédl se po úbočí pahorku, hledal ptáky a nastražil uši, aby zaslechl jejich křik. Měli by už být vzhůru, pomyslel si, poletovat kolem a vítat jitro. Kolem ale nebylo nic, žádný pohyb, žádný zvuk. Žádné mouchy, mušky, komáři ani ptáci.

      Trus, napadlo ho a rozhlížel se po okolních liánách, pátral mezi jasně rudými květy a plochými dlaňovitými listy po bílých nebo jantarových skvrnách ptačího trusu. Opět ale nic nenašel.

      Třeba žijí v dírách v zemi, v doupatech, která si hloubí zobáky. Vzpomínal si, že o takových ptácích něco četl, a dokázal si téměř vybavit, jak vypadají – tmavohnědí s dlouhými drápy a zahnutými zobáky. Nikde ale neviděl vyhrabanou hlínu ani zastíněné díry v zemi.

      Spatřil pod nohama oblázek, dokonale kulatý a velký asi jako borůvka, sehnul se, sebral ho a strčil si ho do úst. To byla další věc, kterou znal z četby: jak lidé ztracení v poušti občas cucají malé kamínky, aby se zbavili pocitu žízně. Oblázek měl štiplavou chuť, výraznější, než Jeff čekal, takže ho málem vyplivl, potlačil ale nutkání zbavit se ho a naopak si ho jazykem jako bago tabáku zastrčil pod spodní ret.

      Doporučuje se dýchat nosem a ne ústy, protože tak člověk ztratí méně vláhy.

      Doporučuje se mluvit pouze v případě, že je to absolutně nezbytné.

      Doporučuje se příliš mnoho nejíst a vyhýbat se alkoholu.

      Doporučuje se posadit se do stínu přinejmenším třicet centimetrů nad zem, protože země je jako radiátor a vysává z vás sílu.

      Co ještě? Bylo až příliš mnoho věcí, na které si potřeboval vzpomenout a na které musel pamatovat, a neměl nikoho, kdo by mu s tím pomohl.

      Ty ptáky včera v noci slyšel. Zcela zřetelně si pamatoval, že je slyšel. Byl v pokušení odbočit z pěšiny na úbočí kopce a pátrat po jejich vyhrabaných hnízdech, věděl ale, že to momentálně není důležité. Nejdřív tu ceduli. Pak se vrátit nahoru ke stanu, aby mohli stanovit denní příděl vody a potravin. Pak vykopat jámu na destilaci moči a druhou na latrínu – s kopáním si budou muset pospíšit, aby byli hotoví, než začne být příliš vedro. Až to všechno dokončí, může jít hledat ptáky, pátrat po jejich vejcích a nastražit pár osidel. Bylo hrozně důležité nevrhat se do problémů po hlavě a nenechat se jimi zahltit. Pěkně jeden po druhém, tak se z toho maléru dostanou.

      Zamířil po pěšině dolů.

      Mayové už na něj dole čekali, tři muži a jedna žena. Seděli u dosud kouřících pozůstatků táborového ohně. Sledovali, jak se blíží; když byl už jen kousek od úpatí pahorku, muži vstali a sáhli po zbraních. Byl mezi nimi i ten, který se jako první pokoušel Jeffa a ostatní zastavit, holohlavý chlapík s pistolí v pouzdře. Pistoli teď držel v ruce, kterou měl nedbale svěšenou u boku, přitom ale připravenou k akci. Připravenou zamířit a vystřelit. Oba jeho společníci měli luky a v tětivách volně nasazené šípy. U vzdálené linie stromů spatřil Jeff další půltucet Mayů; byli zabalení v přikrývkách, obličeje měli zakryté slaměnými klobouky a spali. Jeden z nich se zavrtěl, jako by vycítil Jeffův příchod. Šťouchl loktem do muže, který ležel vedle něj, oba se posadili a zadívali se na něj.

      Jeff se zastavil v místě, kde pěšina ústila na mýtinu, všechno, co nesl, odložil na zem a dřepl si, otočený k Mayům zády. Zmocnil se ho rozechvělý pocit paniky – nemohl se zbavit představy, jak zvedají luky a natahují tětivy s připravenými šípy –, domníval se ale, že z této pozice je zřejmé, že se nepokusí o útěk. Ze zápisníku vytrhl prázdnou stránku a dal se do kreslení první z výstražných značek, lebky a zkřížených hnátů, zřetelné, jednoduché a výmluvně zlověstné. Znovu a znovu ji propisovačkou obtahoval, aby byla kresba co nejvýraznější.

      Vytrhl další stránku a napsal na ni „SOS“.

      Na třetí stránku napsal „POMOC!“

      A na čtvrtou „NEBEZPEČÍ!“

      Vypáčil ze země kámen velikosti softbalového míčku a jako kladivem jím zatloukl hliníkovou tyč do hlíny, přímo na okraji mýtiny, kde bránila přístupu na pěšinu. Pak k tyči páskou přilepil vyrobené výstražné značky, jednu pod druhou. Nakonec se otočil, jako by se chtěl přesvědčit, jak na to Mayové reagují. Dvojice pod stromy se opět uložila k spánku s klobouky na obličejích a žena u ohně k němu už byla otočená zády. Levou rukou rozhrabávala žhavé uhlíky a pravou zavěšovala na železnou trojnožku malý kotlík: zřejmě se chystala připravit snídani. Zbývající tři ho stále sledovali, vypadali ale mnohem uvolněněji. Téměř se zdálo, že se usmívají – připadalo mu, že se dobře baví. Nebo byl v jejich úsměvech i náznak posměchu? Jeff se otočil a ještě několikrát udeřil kamenem do tyče. Pomyslel si, že později, v době příjezdu autobusu do Cobá, sem někdo z nich bude muset zajít, posadit se a čekat, prozatím by ale tohle mělo stačit. Jen jako preventivní opatření pro případ, že by se Řekům nějak podařilo dorazit dřív, než předpokládali. Kdyby třeba jeli stopem. Nebo kdyby si půjčili auto.

      Sebral propisovačku, zápisník a roli pásky a chystal se vyrazit po pěšině zpět nahoru, ale náhle si to rozmyslel. Všechno zase odložil na zem a pomalu – nesmírně váhavě a nesmírně opatrně – vykročil na mýtinu, ruce zvedl nad hlavu a mával jimi ve vzduchu. Mayové zvedli zbraně. Jeff ukázal doprava a snažil se jim naznačit, že chce jen přejít po okraji mýtiny, bude se držet těsně u lián a nepokusí se o útěk. Mayové na něj stále upřeně hleděli s nataženými luky a s pistolí namířenou na jeho hruď, nic ale neřekli a nijak nenaznačili, že by se měl zastavit, a Jeff si jejich počínání vyložil jako svolení. Pomalu kráčel podél úpatí pahorku.

      Mayové ho sledovali, takže pěšinu nechali na pár okamžiků nestřeženou. Pak ale, asi po deseti metrech, muž s pistolí něco křikl na ženu, která zůstala za nimi. Žena vstala od vaření a šťouchla nohou do jednoho ze spáčů na okraji džungle. Muž se posadil a protíral si oči. Na dlouhou chvíli se zadíval za Jeffem a pak probudil jednoho ze svých společníků. Sáhli pro luky, vstali a rozespale se odšourali ke strážnímu ohni.

      Jeff pokračoval dál podél okraje mýtiny a Mayové se zdviženými zbraněmi s ním drželi krok. V duchu už zase přeskakoval od jednoho problému k druhému – od latríny k jámě na destilaci moči a k Amyině krádeži vody. Přemýšlel o tom, jestli si Řekové jeho značky správně vyloží, nebo je prostě bezstarostně minou. Pohlédl na oblohu – byla teď bledě modrá a dokonale čistá – a byl by rád věděl, jestli se později odpoledne zatáhne mračny, jestli se přes ně přežene jeden z těch obvyklých místních lijáků, krátký ale vydatný, který se včera tak nevysvětlitelně nedostavil. Pokoušel se vymyslet nějaký způsob, jakým by mohli dešťovou vodu zachytit – mohli by třeba použít zbytky modrého stanu, vyrobit z něj velký nylonový trychtýř, do čeho by ale vodu svedli? Nemělo smysl chytat vodu, pokud ji neměli v čem uchovat; potřebovali kanystry, láhve, nádoby. A právě to byl problém, jímž se Jeff v duchu zaobíral, když zahlédl první po pás vysoký hrbolek lián a konečně si uvědomil, proč se vlastně vydal podél okraje mýtiny na průzkum, co tady hledá a co také – jak od samého začátku ví a jen si to odmítá přiznat – najde.

      Hrbolek se nacházel asi tři metry od okraje mýtiny, ostrůvek zeleně uprostřed tmavé a jalové půdy. Jeff zůstal stát několik metrů před ním, pocítil záchvěv strachu a málem se otočil zpět. Ale ne, přestože věděl, co tam najde – byl si jistý, že to ví –, musel se přesvědčit na vlastní oči. Došel k hrbolku, dřepl si k němu a začal trhat liány, které ho pokrývaly; zapomněl, jak je jejich míza nebezpečná, dokud si neuvědomil, že ho začínají pálit dlaně. To už ale měl tu věc napůl odkrytou, mohl se zastavit a otřít si ruce hlínou.

      Bylo to další tělo.

      Jeff vstal a zbývající liány odhrnul nohou. Byla to žena, možná dokonce právě ta, s níž se Henrich seznámil na pláži a jejíž krása mu učarovala tak, že ho zlákala na smrt. Měla tmavě blonďaté vlasy, dlouhé až po ramena, jinak ale mohl její podobu stěží odhadnout, protože většina tkáně už podlehla rozkladu. Místo obličeje měla slepě zírající lebku. I oblečení už zmizelo, zůstala jen kostra a vlasy, pár mumifikovaných proužků masa, zašlý stříbrný náramek dosud obepínající kostnaté zápěstí, přezka opasku, zip a měděný knoflík ležící v jinak prázdné prohlubni její pánve. Samozřejmě to nemohla být Henrichova milá; byla v příliš pokročilém stupni rozkladu. Nebo možná ne, napadlo Jeffa, když se sehnul, aby z ní odhrnul další liány, tentokrát ovšem opatrně a jemně. Možná to způsobily právě ty liány, které rozežraly maso a nakrmily se živinami, jež obsahovalo.

      Mayové stáli šest metrů od něj a sledovali ho.

      Jeff odtáhl stranou pár dalších lián a levá paže kostry se uvolnila, vypadla z jamky a z hlasitým zachrastěním spadla na zem. Všiml si, že liány nevyrůstají ze země, byly přichycené přímo na kostech. Jeff se nad tou skutečností na okamžik zamyslel a pak v úvahách přešel k záhadě samotné mýtiny: jak se Mayům podařilo zbavit ji veškeré vegetace? Liány se rozlézaly hrozně rychle, za jedinou noc se uchytily na jeho oblečení i na botách. A přece byla půda, na níž stál, absolutně holá. Nabral do dlaně hrst hlíny a pečlivě ji zkoumal. Tmavá, úrodně vyhlížející půda, prostoupená bílými krystalky. Sůl, pomyslel si a dotkl se jí špičkou jazyka, aby se o tom ujistil. Zaseli do země sůl.

      Přesně v tom okamžiku se nahoře na pahorku Pablo rozkřičel. Sem dolů ale jeho hlas nedolehl.

      Vstal, zahodil hlínu, kterou držel v ruce, a šel dál. Všichni tři jeho společníci ho následovali a drželi se neustále mezi ním a vzdálenou linií stromů. Prošel kolem dalšího strážního ohně, kde se shromáždilo a právě snídalo sedm Mayů. Když k nim přicházel, přestali jíst a plechové talíře si položili do klína. Cítil vůni jídla a viděl je. Byla to nějaká dušená masová směs, kuře s rajčaty a rýží, nejspíš zbytky od předchozího večera, a Jeffův žaludek se hladově stáhl. Zachtělo se mu poprosit, aby mu trochu dali, padnout na kolena a gestem žebráka k nim vztáhnout rozevřené dlaně, ale odolal, protože si byl vědom marnosti takového pokusu. Pokračoval v chůzi a ve vyschlých ústech cucal oblázek.

      To už viděl další hrbolek.

      Když k němu došel, dřepl si a opatrně rozhrnul několik trsů lián.

      Další mrtvola.

      Tentokrát to byl zřejmě muž, i když se to jen stěží dalo poznat, protože z něj zbývalo ještě míň než z blonďaté ženy. Kosti se sesypaly a utvořily hromádku, na první pohled už ani trochu nepřipomínající lidskou kostru. Na pohlaví mrtvého Jeff spíš než z čehokoli jiného usuzoval podle velikosti lebky – byla mohutná, skoro jako hranatá skříňka. Jedna z kvetoucích lián si našla cestu do očních důlků, pravým okem se protáhla do lebky a levým zase vylezla ven. I tady ležely knoflíky a tenký, jako červ zakroucený zip z mužových kalhot. Brýle s kovovými obroučkami, plastový hřeben a kroužek s klíči. Jeff napočítal tři malé hroty šípů, zbavené dříků. Nakonec našel v hlíně, téměř skrytou pod změtí kostí, ležet hromádku kreditních karet a pas zatavený v plastu. Byl to samozřejmě obsah náprsní tašky. Taška samotná byla zřejmě z kůže, pomyslel si Jeff, protože po ní nebylo ani památky. Zůstaly jen anorganické, syntetické zbytky, kov, umělá hmota a sklo, všechno ostatní bylo sežrané. A to bylo přesně to pravé slovo: sežrané. Byly to totiž ty kvetoucí liány, které to měly na svědomí, jak si Jeff uvědomil, žádný pasivní faktor, žádná hniloba ani rozklad, bylo to jejich aktivním přičiněním.

      Sklonil se k tělu a prohlédl si pas. Patřil Holanďanovi jménem Cees Steenkamp. Na fotografii uvnitř byl muž s hustým obočím, řídnoucími světlými vlasy a výrazem, který naznačoval buď nepřístupnost, nebo melancholické zamyšlení. Narodil se 11. listopadu 1951 ve městě Lochem. Když Jeff vzhlédl, zjistil, že ho tři Mayové bedlivě pozorují. Bylo samozřejmě možné, že právě oni tohohle muže zabili, prostříleli ho svými šípy. Jeff pocítil nutkání natáhnout k nim ruku s jeho pasem, ukázat jim fotografii Ceese Steenkampa, smutně hledícího na svět velkýma, tak trochu volskýma očima, nyní mrtvého, zavražděného. Věděl ale, že by to nebylo nic platné a nic by to nezměnilo. Pomalu mu začínalo docházet, co se tady děje, začínal chápat příčiny a následky, uvědomovat si síly, které byly ve hře. Provinilost, soucit, milosrdenství – nic z toho nehrálo sebemenší roli. Fotografie by těm lidem vůbec nic neřekla a Jeff to viděl stále zřetelněji – dokonce je možná svým způsobem chápal. Nějakých pět metrů za Mayi se ve vzduchu hemžilo hejno malých mušek, vznášely se nad okrajem džungle, jako by jim nějaká neviditelná síla bránila rozletět se blíž k němu. I to dávalo Jeffovi smysl.

      Zastrčil si pas do kapsy, pokračoval v chůzi a tři Mayové ho beze slova následovali. Prošli kolem dalších strážních ohňů, u nichž všichni ustali ve veškeré činnosti, když se Jeff přiblížil, a nespustili z něj oči, dokud nezmizel. Trvalo mu skoro hodinu, než obešel úpatí pahorku kolem dokola, a narazil cestou na pět dalších hrbolků. Všude to bylo stejné: kosti, knoflíky a zipy. Dvoje brýle. Tři pasy – americký, španělský a belgický. Čtyři snubní prsteny, pár náušnic a náhrdelník. Další hroty šípů a několik kulek, zploštělých nárazem do kostí. A pak tu byl samozřejmě ještě Henrich, přestože ho Jeff při prvním pohledu sotva poznal. Tělo leželo na správném místě, přes noc se ale dramaticky proměnilo. Veškerá tkáň zmizela a většina ošacení byla také pryč, sežraná liánami.

      Ano, Jeff už chápal, o co jde, nebo to přinejmenším začínal chápat. Teprve když dokončil obchůzku kolem pahorku a vrátil se k jejímu výchozímu bodu u spodního konce pěšiny, se před ním ale začala otevírat skutečná podoba a hloubka maléru, v němž se ocitli.

      Jeho výstražná znamení zmizela.

      Nejdřív ho napadlo, že je museli strhnout Mayové, to se ale jaksi neshodovalo s představou, která se mu utvářela v mysli; zůstal tedy dlouhou chvíli stát, rozhlížel se a pátral po nějaké jiné možnosti. Viděl jamku v místě, kde do země zatloukl stanovou tyč, viděl kámen, který použil jako improvizovanou palici, viděl i zápisník, propisovačku a roli izolační pásky. Po znameních však nebylo ani památky.

      Právě když se chystal pátrání vzdát, všiml si vedle pěšiny, metr od jejího okraje, záblesku kovu pohřbeného pod liánami. Zamířil k němu, přikrčil se a začal rukama prohledávat zemi pod porostem, který mu tady sahal až po kolena. Byla to jeho hliníková tyč, na dotek ještě trochu teplá, jak se zahřála, když stála na slunci. Liány se kolem ní obtočily tak pevně, že musel Jeff napnout svaly, aby ji z jejich sevření vytrhl. Cedule, které nakreslil, byly odtržené od pásky, rostliny už začaly papír rozleptávat a rozežírat. A přece i teď, poté, co tohle všechno viděl, se Jeff nebyl schopen oprostit od staré známé logiky, od uspořádání světa ležícího mimo tenhle liánami zarostlý pahorek: možná že Mayové házeli po tyči kamením, pomyslel si, a srazili ji mimo pěšinu. Pak si pod hustě stočenou vegetací všiml ještě něčeho, kusu nějakého zčernalého kovu. Odkopl liány stranou, sáhl po něm a vytáhl ho na světlo. Byla to kuchyňská pánev. Někdo do jejího sazemi zaneseného dna vyškrábal jediné slovo a pořádně přitom tlačil, takže do kovu vyryl hlubokou drážku.

      ¡PELIGRO!

      Jeff zůstal dlouhou chvíli zamyšleně stát.

      Nebezpečí.

      Okolní teplota neustále stoupala. Čepici nechal ležet ve stanu a teď cítil, jak mu slunce začíná připalovat krk i obličej. Žízeň se v něm vyšplhala do nových výšin. Nebyla to už jen obyčejná touha se napít, doprovázela ji nyní bolest, pocit, že se jeho tělu děje nějaká újma. Oblázek, který cucal, nedokázal tenhle pocit potlačit, vyplivl ho tedy a polekaně sebou škubl při náhlém prudkém pohybu, který zaznamenal uprostřed vegetace, když kamínek zapadl mezi liány. Něco pod nimi se jako had po oblázku vrhlo, tak rychle, že to Jeffovy oči nestačily sledovat; viděl jen bleskurychle se pohybující rozmazanou skvrnu.

      Ptáci, pomyslel si.

      Ale ne, ptáci to nebyli, samozřejmě že ne – a Jeff to dobře věděl. Přestože stále ještě nechápal, odkud se včera v noci vzalo to hlasité štěbetání, bylo mu už jasné, že na pahorku žádní ptáci nejsou. Žádní ptáci, žádné mouchy, mušky ani komáři. Sehnul se, sebral další oblázek a hodil ho do houští lián vedle sebe. Znovu zaznamenal ten náhlý pohyb, téměř příliš rychlý k zachycení pouhým okem, a teď už věděl, co to je – věděl také, co strhlo jeho výstražná znamení –, a málem se mu při tom pomyšlení udělalo mdlo.

      Hodil další oblázek. Tentokrát se vůbec nic nestalo a také to dávalo Jeffovi smysl. Přesně to totiž čekal. Kdyby ty podivné pohyby pokračovaly, znamenalo by to, že jde o pouhý reflex, a tady rozhodně o žádné reflexy nešlo.

      Otočil se a zahleděl se na Maye, kteří stáli uprostřed vymýceného pásma, sledovali ho a zbraně konečně sklonili k zemi. Tvářili se, jako by je to, co vidí, trochu nudilo, a Jeffa napadlo, že i tomu rozumí. Koneckonců tady nedělal nic jiného než to, co už viděli při mnoha jiných příležitostech. Vyvěšování výstražných znamení, obcházení pahorku, objevení těl, pomalu svítající pochopení, v jakém světě se zajatci ocitli uvěznění: to všechno už znali. A nejen to – dokázali nejspíš odhadnout, co ještě bude následovat, kdyby nalezli společný jazyk, mohli by Jeffovi říct, jak se budou odvíjet následující dny, jak začnou a jak skončí. S těmito myšlenkami v hlavě se Jeff vrátil na pěšinu a pomalu začal stoupat vzhůru, aby ostatní seznámil se vším, co zjistil.

      Stacy otevřela oči a zaslechla křik. Eric se vedle ní podivně kroutil, evidentně byl něčím nesmírně rozrušený, a Stacy chvíli trvalo, než si uvědomila, že to není jeho křik, který se ve stanu rozléhá. Ten přicházel zvenčí, od Pabla. To Pablo křičel. Něco ale bylo v nepořádku i s Erikem. Byl opřený o loket, pozoroval svoje nohy, kopal kolem sebe a mumlal: „Do prdele, můj ty bože, kristepane.“ Kolem dokola opakoval tatáž slova, Pablo venku nepřestával křičet a Stacy vůbec nechápala, co se děje. Amy ležela po jejím druhém boku, právě se probouzela a vypadala ještě zmateněji a ztraceněji, než se cítila Stacy.

      Ve stanu byli jen oni tři; Jeffa ani Mathiase nebylo nikde vidět.

      Erikova levá noha byla obalená liánami.

      „Co je?“ vypravila ze sebe Stacy. „Co se děje?“

      Eric jako by ji neslyšel. Posadil se, předklonil se a začal škubat za úponky lián, usilovně si je strhával z těla. Listy rostliny pod jeho drásajícíma rukama praskaly a trhaly se, prýštila z nich míza a začínala ho pálit, začínala pálit i ji, když se natáhla, aby mu pomohla. Liány se mu ovíjely kolem levé nohy a plazily se mu po ní až do rozkroku. Jdou po spermatu, pomyslela si Stacy, když si vzpomněla, jak mu předchozího večera ručně ulevila. Přitahuje je jeho sperma. A bylo to skutečně tak, liány se obtáčely nejen kolem Erikovy nohy, ale také kolem penisu a varlat. Eric úporně bojoval, aby se vysvobodil z jejich objetí, odtahoval je už opatrněji a neustále přitom kolem dokola opakoval: „Do prdele, můj ty bože, kristepane…“

      Pablovo ječení zesílilo, pokud to vůbec ještě bylo možné; zdálo se, že se stan pod jeho náporem celý otřásá. Stacy teď slyšela něco křičet i Mathiase. Nejspíš volá na nás, pomyslela si, nemohla se ale na jeho hlas soustředit, jen si ho byla jaksi vzdáleně vědomá, zatímco se dál potýkala s liánami. Špičky prstů jí začaly krvácet. Amy se zvedla, přiskočila ke vchodu, roztáhla zip a vyběhla ven. Vchodovou celtu za sebou nechala rozevřenou a otvorem se dovnitř vedraly sluneční paprsky a zaplavily celý stan. Spolu s nimi proniklo do stanu i vedro, takže si Stacy dokonce i uprostřed všeho toho zmatku uvědomila, jakou má žízeň. Ústa měla slepená a hrdlo jí připadalo nateklé a rozpraskané.

      Všimla si, že liány nejdou jen po Erikovu semenu. Šly i po jeho krvi. Vypadalo to, že se jako pijavice nalepily na jeho zraněné koleno.

      Venku Pablo zcela znenadání přestal ječet.

      „Je to ve mně,“ vyhrkl Eric. „Ježíšikriste, je to kurva ve mně!“

      A bylo tomu skutečně tak. Liánám se nějak podařilo proniknout do otevřené rány, otevřít ji a rozšířit, vsunout mu úponek do těla. Stacy ho viděla pod Erikovou kůží, která se v tom místě zvedala a vytvářela hrbol, jako by tam byl zasunutý tlustý pátrající prst. Eric se pokusil šlahoun z rány vytrhnout, podlehl ale panice a škubl příliš prudce, liána se přetrhla, vypustila další palčivou mízu a úponek mu zůstal vězet pod kůží.

      Eric se dal do křiku. Zpočátku to byl jen neartikulovaný řev, po chvíli v něm ale bylo možno rozeznat slova. „Přines nůž!“ hulákal.

      Stacy se nepohnula, byla příliš ohromená. Seděla a zírala na něj. Liána byla v něm, pod kůží. Hýbala se?

      „Přines kurva ten nůž!“ zaječel Eric.

      A Stacy vyskočila a vyběhla ven ze stanu.

      Amy se probudila jen o pár vteřin později než Stacy. Toho, co se dělo s Erikem, si vůbec nevšimla, Pablo ječel tak hlasitě, že kromě jeho křiku nevnímala nic jiného. Pak se ozval Mathias a volal je k sobě, Eric ani Stacy ale z nějakého důvodu na jeho volání nereagovali. Křečovitě se zmítali a vypadalo to, jako by spolu zápasili. Amy si to nedokázala nijak vysvětlit – pořád ještě napůl spala a příliš jasně jí to nemyslelo. Pablo křičel a na ničem jiném momentálně nezáleželo. Vyskočila a spěšně vyběhla ven, aby se podívala, co se děje. Křik byl hlasitý, plný bolesti, a nezdálo se, že by chtěl utichnout, to ji ale nijak zvlášť neznepokojovalo. Koneckonců měl Pablo přeraženou páteř – tak proč by neměl křičet? Bude to možná chvíli trvat, ale nakonec ho zklidní, jako ho zklidnili včera večer, a dřív nebo později zase usne.

      Venku před stanem zůstala stát a dlouhou chvíli omámené mrkala; slunce svítilo tak jasně, že vůbec nic neviděla. Zatočila se jí z toho hlava, připadala si dezorientovaná a chystala se zalézt zpátky do stanu a najít si sluneční brýle, když se k ní Mathias otočil se zoufalým výrazem ve tváři. Amy jako by popadla čísi ruka a drsně s ní zatřásla; pocítila příval strachu.

      „Pomoz mi!“ křikl Mathias. Seděl v podřepu u fixační desky, skláněl se k Řekovým nohám a musel křičet, aby ho bylo přes jeho ječení slyšet.

      Amy k němu honem zamířila a pohled, který se jí naskytl, vnímala a zároveň nevnímala. Spací pytel ležel zmačkaný na zemi vedle Mathiase, takže Pablo zůstal od pasu dolů nahý. Jenže to nebyla pravda, nebyl nahý, vůbec ne, protože nohy měl kompletně obalené kvetoucími liánami, pokrývala ho tak tlustá vrstva, že to téměř vypadalo, jako by měl z lián ušité kalhoty. Od pasu až k chodidlům neprosvítal jediný kousíček kůže. Mathias liánami škubal, odtrhával dlouhé šlahouny a házel je stranou, na rukou i na zápěstí se mu vlhce leskla jejich míza. Pablo pozvedl hlavu tak vysoko, že byl schopen jeho počínání sledovat, vytřeštěnýma očima hleděl na liány obalující mu nohy, neustále se snažil zvednout se a opřít se o loket, ale zjevně se mu to nedařilo. Šlachy na krku měl napjaté vynakládaným úsilím a ječící ústa měl rozevřená v dokonale kulatém kruhu. Jeho křik byl tak hlasitý a děsivý, že když se k nim Amy blížila, měla pocit, jako by překonávala nějakou skutečnou fyzickou překážku, zónu nevysvětlitelně zvýšené gravitace. A pak i ona klesla na kolena a rvala liány, nevšímala si mízy, která se jí rozlézala po rukou, nejprve chladivá a trochu kluzká, pak ale pálící tak bolestivě, že by to byla vzdala nebýt toho ječení, neustávajícího ječení, které jako by pronikalo až do ní, jako by teď rezonující ozvěnou znělo v jejím vlastním těle a s každou další vteřinou sílilo, dosahovalo až nemožné, mučivé hlasitosti, mnohem bolestivější než spálené ruce. Musela to ječení zastavit, umlčet, a jedinou možností, která se jí nabízela, bylo dál odtrhávat liány – tahat, škubat a rvát – a osvobodit Pablovo tělo z jejich sevření. A po celou tu dobu Pabla viděla a zároveň neviděla; konečně se objevily jeho nohy, bílý záblesk pod kolenem, nebyla to ale běloba kůže, byla to opravdovější a jasnější bílá, lesklá a vlhká, kostní běloba. Dál z Pabla strhávala liány, hnána jeho křikem, viděla a neviděla, nebyla to kostní běloba, ale skutečné kosti, všechno maso z nich dočista obrané, a pod nimi se začínala hromadit krev, hromadit a odkapávat; jak z něj tu rostlinu servávala, objevovala se další bílá, další kostní běloba, další kosti, dole neměl na nohou nic než kosti, kůže, svaly i tuk byly pryč, rozleptané a strávené, z Řekova kolena odkapávala krev, odkapávala a slévala se v kaluž, dlouhý šlahoun byl obtočený kolem dokola jeho holenní kosti, svíral ji a odmítal se svého stisku vzdát, ze zeleného úponku visely tři květy, rudé květy, jasně, krvavě rudé.

      „Ach bože,“ hlesl Mathias.

      Přestal tahat za úponky lián, skláněl se nad Pablem, s hrůzou v očích hleděl na jeho zmrzačené nohy a v tu chvíli přestal fungovat i Amyin systém současného vidění a nevidění. Teď už jen viděla – kosti, květy, hromadící se krev – a nezáleželo už na ječení ani na pálících rukou; vnímala jen kosti, které tak bíle zářily, pocit tlaku na prsou, zvedající se žaludek a náhlý záchvat nevolnosti. Vyskočila, třemi rychlými kroky odběhla od přístřešku a vyzvracela se na zem.

      Pablo přestal křičet. Místo toho se teď rozplakal – slyšela jeho vzlyky a sténání. Neotočila se, stála zlomená v pase, rukama se opírala o kolena, od úst jí visel a lehce se pohupoval dlouhý provazec slin a mezi nohama se jí rozlévala malá kaluž zvratků – všechna ta drahocenná voda, kterou v noci ukradla, byla ztracená a pomalu se vpíjela do země. Ještě neskončila, cítila, že bude zvracet dál; zavřela oči a čekala, až to přijde.

      „Probudil se a hned začal křičet,“ ozval se Mathias.

      Amy se nepohnula a nepodívala se na něj. S očima stále zavřenýma si odkašlala a odplivla.

      „Stáhl jsem z něj ten spacák. Nic jsem…“

      A pak to přišlo, bylo to horší než poprvé. Předklonila se a z úst jí vytryskl proud hustých zvratků. Bolelo to; měla pocit, jako by vyzvracela kus sebe samé, část vlastních vnitřností. Mathias se odmlčel a Amy si pomyslela, že nejspíš sleduje její počínání. A o chviličku později se ve stanu rozkřičel Eric. Nejdřív to byl jen nesrozumitelný řev, pak v něm ale zazněla i zřetelná slova.

      „Přines nůž!“ vřeštěl.

      Amy zvedla hlavu, zvratky jí stále odkapávaly z úst, stékaly jí po bradě a po tričku. Otočila se ke stanu. Všichni se k němu otočili, dokonce i Pablo přestal sténat, zvedl hlavu a zadíval se tam.

      „Přines kurva ten nůž!“

      Pak se objevila Stacy, sehnutá vylezla ze stanu, na okamžik zaváhala a zadívala se na Amy, na provazec slin, který jí visel od úst, a na kaluž zvratků mezi jejíma nohama. Přimhouřila oči, protože i pro ni slunce zářilo příliš intenzivně – vidět a nevidět, pomyslela si Amy –, a otočila se k přístřešku a k Mathiasovi.

      „Potřebuju nůž,“ vykřikla.

      „K čemu?“ zeptal se Mathias.

      „Je to v něm. Nějak…, nevím jak…, se to dostalo do něj.“

      „Co se do něj dostalo?“

      „Ty liány. Kolenem. Vlezly do něj.“ Ještě to ani nedořekla a pohled jí zabloudil k Pablovi, který už zase začal sténat, jen o něco tišeji. Vidět a nevidět: obnažené kosti, hromadící se krev, liány dosud napůl zakrývající jeho nohy.

      Ze stanu k nim dolehl Erikův hlas, křičící a vyděšený. „Pospěš si!“

      Stacy přes rameno pohlédla na otevřený stan, pak znovu na Pabla a nakonec na Mathiase. Amy na ní jasně viděla, že nevidí okolní realitu, nechápe, co se stalo, nic z toho jí nedochází. V obličeji měla nepřítomný výraz a mluvila zcela bezvýrazně. Šok, pomyslela si Amy.

      „Myslím, že je chce vyříznout,“ dodala Stacy.

      Mathias se otočil a chvíli se přehraboval v hromadě haraburdí u přístřešku, mezi zbývajícími pruhy modrého nylonu a změtí hliníkových tyčí. Když vstal, držel v ruce nůž. Právě se chystal vykročit směrem ke stanu, když se náhle zarazil, zadíval se na Amy, pohlédl k jejím nohám a k zemi pod nimi. Také Stacy se otočila, podívala se na ni a okamžitě strnula stejně jako Mathias. Oběma se ve tvářích zračil přesně stejný výraz, směsice hrůzy a nechápavého úžasu, a ještě než se Amy ohlédla, aby se podívala, co je tak vystrašilo, cítila, jak se jí zrychluje tep a celým tělem jí proudí adrenalin. Nechtěla to vidět, jenže s neviděním už byl konec, neměla už na vybranou. Slyšela za sebou nějaký šustivý zvuk a viděla, jak Stacy vyvalila oči a pravou rukou si zakryla ústa.

      Amy se otočila.

      Podívala se.

      A viděla.

      Stála před stanem uprostřed malé holiny. Kolem sebe měla ve všech směrech pět metrů suché kamenité půdy a pak začínaly liány, po kolena vysoká stěna vegetace. A z toho zeleného příkrovu se přímo před ní vynořilo něco, co Amy při prvním pohledu považovala za obrovitého hada: neuvěřitelně dlouhého, tmavozeleného, s jasně rudými skvrnami po celé délce těla. S krvavě rudými skvrnami, které ve skutečnosti samozřejmě žádnými skvrnami nebyly, protože – i když se to pohybovalo jako had a plazilo se to k ní v širokých esovitých smyčkách – to nebyl žádný had. Byla to liána.

      Amy uskočila a rychle couvala od kaluže zvratků. Ustupovala tak dlouho, až se před ní objevil Mathias s nožem volně svěšeným u těla.

      Pablo ztichl a sledoval je z desky, na níž ležel.

      Ze stanu znovu zavolal Eric, ale Amy ho sotva slyšela. Oči měla upřené na liánu, která se plazila přes holinu k loužičce jejích zvratků. Tam na okamžik zaváhala, jako by ji očichávala, pak vjela přímo do ní a stočila se na ní do volné smyčky. Potom začala tekutinu hlasitě srkat; zdálo se, že ji nasává listy. Ty se rozprostřely po povrchu kaluže a vysály ji do poslední kapky. Amy nedokázala posoudit, jak dlouho to trvalo. Nebylo to ale nijak dlouho – nejspíš jen pár vteřin, maximálně půl minuty –, a když bylo po všem, když se kaluž změnila v pouhý vlhký stín na kamenité zemi, začala se liána tímtéž plazivým pohybem stahovat přes holinu zpět.

      Stacy se rozkřičela. Přeskakovala pohledem z Mathiase na Amy a zase zpátky, vyděšeně ukazovala prstem na liánu a ječela. Amy k ní přiskočila, popadla ji do náruče, objímala ji, hladila a všemožně se ji snažila utišit; obě se dívaly, jak Mathias prochází kolem nich a nese do stanu nůž.

      Když se ozvalo Stacyino zaječení, přestal Eric křičet.

      Na rukou, nohou i chodidlech ho pálila míza lián a stále v sobě měl ten osmicentimetrový úponek, který mu vězel pod kůží, kousek vlevo od holenní kosti a souběžně s ní. Pohybuje se, pomyslel si, i když ten dojem možná vytvářely stahy jeho svalů. Chtěl se té věci zbavit – na nic jiného nebyl schopen myslet – a potřeboval nůž, aby ji dostal ven, aby si ji vyřízl z těla.

      Co se ale dělo tam venku? Proč Stacy ječela?

      Hlasitě na ni zavolal. „Stacy?“

      A pak, o kratičký okamžik později, se ve vchodu stanu objevil přihrbený Mathias, mířil k němu s nožem v ruce a obličejem staženým ve strnulou grimasu. Eric si uvědomil, že je to grimasa strachu.

      „Co je?“ zeptal se. „Co se děje?“

      Mathias neodpověděl. Přejížděl očima po Erikově těle. „Ukaž mi to,“ vyzval ho.

      Eric ukázal na ránu na noze. Mathias si k němu přidřepl, chvíli si ji prohlížel a pozoroval podlouhlý hrbolek pod kůží. Už zase se pohyboval, kroutil se jako červ, jako by se chtěl do Erika zavrtat co nejhlouběji. Venku Stacy konečně přestala ječet.

      Mathias pozvedl nůž. „Chceš to udělat sám?“ zeptal se. „Nebo to mám udělat já?“

      „Udělej to ty.“

      „Bude to bolet.“

      „Já vím.“

      „Není sterilizovaný.“

      „No tak, Mathiasi. Prostě to udělej.“

      „Nemuselo by se nám podařit zastavit krvácení.“

      Nebyly to stahy jeho svalů, uvědomil si Eric. Byla to ta liána. Pohybovala se v něm sama od sebe, nořila se mu hlouběji do nohy, jako by nějak vycítila, že si na ni přinesli nůž. Pocítil nutkání zaječet, ale silou vůle je potlačil. Potil se, celé tělo měl kluzké potem. „Pospěš si,“ vyhrkl.

      Mathias si obkročmo stoupl nad Erikovu nohu, posadil se mu na stehno a přitlačil ji k podlážce stanu. Jeho tělo bránilo Erikovi ve výhledu, takže nemohl sledovat, co Mathias dělá. Cítil ale, jak se mu do nohy zakousl nůž, vyjekl a chtěl ucuknout, Mathias mu to ale nedovolil, svojí váhou ho udržel na místě. Eric zavřel oči. Nůž se zařízl hlouběji a pokračoval po noze dál, byl to zvláštní pocit, jako by se rozevíral zip, a pak cítil, jak mu v ráně hmatají Mathiasovy prsty, chytají kus liány a vytrhují ho ven. Mathias liánu odhodil stranou, k hromadě kempinkových potřeb u zadní stěny stanu. Eric slyšel, jak s vlhkým plesknutím dopadla na nepromokavou podlážku.

      „Ach bože,“ vzdechl. „Kurva.“

      Cítil, jak mu Mathias ránu stlačuje a usilovně se snaží zastavit proud čerstvé krve, a otevřel oči. Spatřil Mathiasova holá záda – sundal si tričko a vyráběl z něj provizorní obvaz.

      „Už je to v pořádku,“ oznámil. „Vytáhl jsem ji.“

      Několik minut zůstali sedět ve stejné pozici, nehýbali se a pracně popadali dech; Mathias přitom veškerou svou váhou tlačil na rozříznutou nohu. Eric čekal, že se na něj Stacy přijde podívat, ale neobjevila se. Slyšel Pablův pláč, ale po dívkách nebylo vidu ani slechu.

      „Co se stalo?“ zeptal se konečně. „Co se tam venku dělo?“

      Mathias neodpovídal.

      „Proč Stacy tak ječela?“ zkusil to znovu Eric.

      „Je to zlé.“

      „Co je zlé?“

      „To musíš vidět sám. Nemůžu…“ Mathias zavrtěl hlavou. „Nedokážu to popsat.“

      Eric vstřebával jeho slova a snažil se v nich najít nějaký smysl. „Myslíš Pabla?“ zeptal se.

      Mathias přikývl.

      „Je v pořádku?“

      Mathias zavrtěl hlavou.

      „Co je s ním?“

      Mathias neurčitě mávl rukou a Eric cítil, jak se mu stahuje hruď zoufalstvím a beznadějí. Přál si, aby Němci viděl do obličeje.

      „Tak už mi to pověz,“ pobídl ho.

      Mathias vstal. Tričko držel v ruce zmuchlané do koule; bylo tmavé Erikovou krví. „Můžeš se postavit?“ zeptal se.

      Eric to zkusil. Noha mu stále krvácela a jen s potížemi na ni přenášel váhu. Přesto se mu podařilo zvednout, i když vzápětí málem upadl. Mathias ho popadl za loket, pomohl mu vstát a přidržoval ho, když kulhavě zamířil k otevřenému vchodu stanu.

      Jeff je všechny čtyři našel na malé holině, kde seděli u oranžového stanu. Když ho uviděli přicházet, začali mluvit všichni čtyři zároveň.

      Amy zjevně neměla daleko k pláči. „Co tady děláš?“ ptala se znovu a znovu.

      Ukázalo se, že byl pryč tak dlouho, až si už pomalu začínali myslet, že se mu nějak podařilo uprchnout, že proklouzl kolem stráží u úpatí pahorku a utekl do džungle, že už je na cestě do Cobá a že brzy přijde pomoc. Rozebírali ten scénář do nejmenších podrobností, přehrávali si nejrůznější fáze jeho pouti, kalkulovali, kolik která zabere času… Podaří se mu stopnout nějaké projíždějící auto, až se dostane na silnici, nebo bude muset celých těch osmnáct kilometrů ujít pěšky? A je to opravdu jen osmnáct kilometrů? A vyrazí policie okamžitě, nebo bude potřebovat čas, aby shromáždila dostatek lidí potřebných k přemožení Mayů? Probírali to tak dlouho, až Amy zjevně opustila kalné vody pouhé možnosti a přesunula se do jasně a ostře definovaných vod reality. Jeho útěk už nebyl něčím, k čemu snad mohlo dojít, stal se dokonanou skutečností.

      Znovu a znovu od ní slyšel tutéž otázku: „Co tady děláš?“

      Když jí vysvětlil, že byl dole na úpatí pahorku a že ho celý kolem dokola obešel, nechápavě na něj zírala, jako by jí říkal, že byl celé ráno pryč, protože si šel s Mayi zahrát tenis.

      Eric se choval nějak divně. Každou chvíli vstával, kulhavě přecházel sem a tam, všem ostatním skákal do řeči a pak se pokaždé znovu posadil se zraněnou nohou nataženou před sebou. Měl teď oblečené šortky – Jeff předpokládal, že je našel v jednom z batohů. Chvíli vždy poseděl, nepatrně se kolébal ze strany na stranu, díval se na krev, která mu zaschla na koleně a holeni, hned ale zase vyskočil, mluvil, mluvil a mluvil. Ta liána je pořád v něm, to jim sděloval, opakoval to a neobracel se na nikoho konkrétního, nečekal na odpověď, jako by ani s žádnou nepočítal. Vytáhli ji ven, přesto v něm ale zůstávala.

      Byla to Stacy, kdo Jeffovi vysvětlil, co se Erikovi stalo, jak se mu liána zavrtala do zraněné nohy, zatímco spal, a jak mu ji Mathias vyřízl nožem. Zpočátku se zdála být mnohem vyrovnanější než druzí dva, až to Jeffa překvapovalo. Pak ale náhle v polovině věty změnila téma. „Dneska přijdou,“ prohlásila tiše a naléhavě. „Že přijdou?“

      „Kdo?“

      „Řekové.“

      „Nevím,“ začal Jeff. „Myslím…“ Pak si všiml jejího výrazu, stínu, který jí třaslavě přeběhl po tváři – stínu hrůzy –, a zarazil se. „Možná ano,“ přitakal. „Možná dnes odpoledne.“

      „Musí přijít.“

      „Když ne dnes, tak určitě…“

      „Nemůžeme tady strávit další noc, Jeffe,“ skočila mu Stacy do řeči už vyšším hlasem. „Musí přijít dnes.“

      Jeff zmlkl a zaraženě na ni hleděl.

      Chvíli se dívala na Erika, sledovala, jak přechází sem a tam a tiše mumlá. Pak se předklonila a dotkla se Jeffovy paže. „Ty liány se hýbou,“ sdělila mu šeptem. Současně pohlédla k nízké stěně vegetace, která malou holinu obklopovala, jako by měla strach, že ji liány poslouchají. „Amy se pozvracela a jedna liána vylezla ven.“ Naznačila paží hadovitý pohyb. „Vylezla a vypila to.“

      Jeff cítil, jak ho všichni pozorují, jako by čekali, že to popře, namítne, že něco takového není možné. Místo toho jen přikývl. Věděl, že se liány mohou hýbat – popravdě toho věděl mnohem víc.

      Přiměl Erika posadit se, aby si mohl prohlédnout jeho nohu. Řezná rána na koleně se už zase zatáhla, strup byl tmavě rudý, skoro černý, kůže kolem něj zanícená a na omak zřetelně horká. A dole pod ránou byl kolmo k prvnímu řezu druhý, který se táhl podél levé strany Erikovy holenní kosti, takže to vypadalo, jako by mu někdo do masa vyřezal velké písmeno T.

      „Vypadá to dobře,“ prohlásil. Pokoušel se jen Erika ukonejšit, trochu ho zklidnit, ve skutečnosti se mu rána vůbec nelíbila. Natřeli ji trochou neosporinu z lékárničky – nanesená vrstva gelu se na Erikově noze leskla a viděl v ní drobné kousky špíny. „Proč jste mu to nezavázali?“ zeptal se.

      „Chtěli jsme,“ odpověděla Stacy. „Pořád si ale obvazy z rány strhával. Tvrdí, že na ni chce vidět.“

      „Proč?“

      „Když ji nebudeme hlídat, bude se zase rozrůstat,“ ozval se Eric.

      „Vždyť jste ji vytáhli ven. Jak by mohla…“

      „Vytáhli jsme jen jeden velký kus. Zbytek je pořád ve mně. Cítím to.“ Ukázal si na holeň. „Vidíš? Jak je nateklá?“

      „Je prostě zanícená, Eriku. To je normální. Při takovém poranění se to stává.“

      Eric ho odbyl mávnutím ruky a v hlase mu zazněl náznak hysterie. „To jsou kecy. Roste to ve mně, kurva.“ Zvedl se na nohy a odkulhal na druhou stranu holiny. „Musím se odtud dostat,“ zahučel. „Musím se dostat do nemocnice.“ Jeff sledoval, jak přechází sem a tam, zaskočen jeho nervózní reakcí. Amy stále vypadala, jako by se každým okamžikem měla rozplakat. Stacy lomila rukama.

      Mathias měl na sobě tmavozelenou košili, musel ji najít v jednom z batohů. Za celou dobu neřekl ani slovo. Teď ale konečně promluvil, obvyklým tichým hlasem s téměř nepostřehnutelným přízvukem: „To ale ještě není to nejhorší.“ Otočil se a pohlédl na Pabla.

      Pablo. Na Pabla Jeff úplně zapomněl. Zběžně na něj pohlédl, když znovu vyšel na vrcholek pahorku, a viděl, že zcela nehybně leží pod svým přístřeškem a oči má zavřené. Fajn, pomyslel si, spí. A pak se seběhlo všechno najednou, Amy kolem dokola opakovala tu podivnou otázku – „Co tady děláš?“ – a Stacy si dělala starosti ohledně příchodu Řeků, Eric zase tvrdil, že se v něm liána dál rozrůstá, a to všechno ho rozptylovalo, nedávalo to smysl a nutilo ho to zapomínat na věci, na které by měl myslet.

      To nejhorší.

      Zamířil k přístřešku. Mathias šel za ním a ostatní je sledovali z protějšího konce holiny, jako by se báli přistoupit třeba jen o pár kroků blíž. Pablo ležel na fixační desce a od pasu dolů byl zakrytý spacím pytlem. Zdálo se, že se vůbec nezměnil, takže Jeff nechápal, proč se ho zmocnil tak zvláštní a neodbytný pocit nebezpečí. Bylo to ale tak: cítil jakousi bezprostřední hrozbu a hruď se mu stáhla úzkostí.

      „Co je?“ zeptal se.

      Mathias se sklonil a opatrně odtáhl spací pytel stranou.

      Jeff dlouhou chvíli nevěřil vlastním očím. Díval se a viděl, nedokázal ale akceptovat informace, které mu oči zprostředkovávaly.

      To nejhorší.

      Nebylo to možné. Jak by se něco takového mohlo stát?

      Od kolen dolů zmizelo z Pablových nohou prakticky všechno maso. Zbývaly jen kosti, šlachy, chrupavky a sražené provazce zčernalé krve, nic jiného. Mathias a ostatní ovázali Řekova stehna kusy látky, které pevně utáhli a přiškrtili tak stehenní tepny. Použili k tomu účelu pár nylonových pruhů nařezaných z modrého stanu. Jeff se naklonil níž a prohlížel si je; byl to únikový manévr, jak sám sobě dokázal upřímně přiznat, díky němuž se mohl na chvíli vyhnout pohledu na obnažené kosti. Potřeboval na okamžik něčím zaměstnat mysl, rozptýlit ji, poskytnout jí čas, aby přivykla téhle nové hrůze. S tlakovými obvazy neměl žádné praktické zkušenosti, ale četl o nich a věděl – přinejmenším v abstraktní rovině jak je aplikovat. V pravidelných intervalech se měly povolovat a znovu utahovat, nevzpomínal si ale, jak dlouhé intervaly by to měly být ani čeho se tím vlastně má dosáhnout.

      Asi na tom stejně nezáleží, pomyslel si.

      Ne, opravil se. Věděl, že na tom nezáleží.

      „Liány?“ zeptal se.

      Mathias přikývl. „Když jsme je z něj strhali, začala krev stříkat proudem. Do té doby ji nějak zadržovaly, jakmile jsme je ale odstranili…“

      Pablo měl zavřené oči, jako by spal, ruce měl ale zjevně zaťaté v pěst takovou silou, že kůže na kloubech byla napjatá jako tenká bílá blanka. „Ví o sobě?“ zeptal se Jeff.

      „Těžko říct,“ pokrčil Mathias rameny. „Nejdřív křičel, pak ale přestal a zavřel oči. Občas převaluje hlavu sem a tam a jednou ještě zakřičel. Oči už ale neotevřel.“

      Z Pabla se šířil jakýsi podivně nasládlý zápach, z něhož se zvedal žaludek. Jeff věděl, že je to pach rozkladu. Páchly tak Řekovy nohy, v nichž se začínala šířit sněť. Nutně potřeboval operaci, potřeboval se dostat do nemocnice – a to co nejrychleji. Má-li přežít, musí pomoc dorazit nejpozději dnes večer.

      Třeba ale existovala i další možnost.

      Jeff si byl poměrně jistý, že do západu slunce žádná pomoc nedorazí. A nechtělo se mu jen tak sedět a přihlížet Pablovu umírání. Jenže ta další možnost… Věděl, že ostatní na něco takového nebudou připravení, ani náhodou ne – teoreticky ani prakticky. A pokud to bude chtít zkusit, bude samozřejmě potřebovat jejich pomoc.

      Myslel tedy na to, že je musí připravit, zocelit, když se odvrátil od Pablova zmrzačeného těla a začal jim sdělovat, co všechno toho rána zjistil.

      Ve světle toho všeho, co se o schopnostech lián od rozbřesku dozvěděla – jak se Erikovi zavrtaly do nohy, jak rozežraly maso na Pablově těle, jak se připlazily přes holinu a do poslední kapky vypily Amyiny zvratky –, nebylo pro Stacy Jeffovo vyprávění žádným zvláštním překvapením. Naslouchala mu s podivně otupělým pocitem, jedinou její znatelnou emocí byla mírná nevraživost vůči Erikovi, který nepřestával po malé holině přecházet sem a tam a Jeffovi ani jeho slovům nevěnoval sebemenší pozornost. Stacy chtěla, aby se posadil, aby se přestal tak posedle zabývat něčím, co ona sama považovala za čistě imaginární vpád lián do jeho těla. Žádné liány v těle neměl; ta představa jí sama o sobě připadala jako absurdní a nesmyslný strašák. Jenže přesvědčovat o tom Erika nemělo vůbec smysl. Dál přecházel sem a tam, občas se zastavil a zkoumavě se šťoural ve svých ranách. Nezbývalo než se ho pracně snažit ignorovat.

      Právě liány jsou důvodem, proč jsou tady drženi v zajetí: to byla podstata všeho, co se jim Jeff snažil vysvětlit. Mayové vyklučili mýtinu kolem úpatí pahorku, a pokoušeli se rostliny udržet v karanténě tím, že do okolní půdy zaseli sůl. Podle Jeffovy teorie se liány šířily dotekem. Stačilo se jich dotknout a ulpěly na vás jejich semena, spory nebo čím se vlastně rozmnožovaly; kdyby teď přešli vymýcený pás země, přenesli by je s sebou na druhou stranu. To byl důvod, proč je Mayové odmítali nechat z pahorku odejít.

      „A co ptáci?“ zeptal se Mathias. „Copak ti by…“

      „Žádní ptáci tu nejsou,“ přerušil ho Jeff. „Copak sis nevšiml? Žádní ptáci, žádný hmyz – není tu nic živého kromě nás a těch lián.“

      Všichni se rozhlíželi po holině, jako by hledali nějaký důkaz, jímž by jeho tvrzení vyvrátili. „Jak ale vědí, že se mají držet stranou?“ zeptala se Stacy. Představila si v duchu Maye, jak zahánějí ptáky, komáry a mouchy stejně, jako se pokoušeli zastavit jich šest, představila si, jak holohlavý muž mává na ty drobné tvorečky pistolí, křičí na ně a nepouští je dál. Jak, pomyslela si, by ptáci mohli poznat, že se mají tomuhle místu vyhnout, když to nepoznala ona?

      „Evoluce,“ vysvětloval Jeff. „Všichni, kdo se na pahorek snesli, zemřeli. Ti, kteří nějak vycítili, že to nemají dělat, přežili.“

      „Všichni?“ zeptala se Amy zjevně pochybovačným tónem.

      Jeff pokrčil rameny. „Dívej se.“ Košile, kterou měl na sobě, měla na kapsách plastové knoflíky. Sáhl po jednom, utrhl ho a hodil ho mezi liány.

      Zahlédli bleskurychlý pohyb a skvrnu zeleně.

      „Vidíte, jak jsou rychlé?“ otázal se Jeff. Tvářil se podivně potěšeně, jako by byl na šikovnost lián hrdý. „Představte si, že by to byl pták. Nebo moucha. Neměli by šanci.“

      Nikdo na to nic neřekl, všichni upřeně sledovali okolní vegetaci, jako by čekali, že se znovu pohne. Stacy si připomněla to dlouhé rameno, které se k ní svíjivě připlazilo přes holinu, a hlasité srkání, s nímž vypilo Amyiny zvratky. Uvědomila si, že zadržuje dech, až se jí začíná točit hlava, musela si vědomě poručit, aby vydechla… nadechla se… vydechla.

      Jeff utrhl knoflík z druhé kapsy a také ho hodil mezi liány. Znovu spatřili ten záblesk pohybu. „Teď ale přijde to nejúžasnější,“ pokračoval Jeff, sáhl si k límci, utrhl z košile třetí knoflík a hodil ho doprostřed lián.

      Nic se nestalo.

      „Vidíte?“ usmál se na ně Jeff. Zase v tom byl ten pocit hrdosti, jako by si nemohl pomoci. „Učí se,“ prohlásil. „Přemýšlejí.“

      „Co to meleš?“ vyjela Amy, jako by se jí Jeffova slova osobně dotkla – nebo spíš jako by jí nahnala strach.

      „Strhly moji varovnou ceduli.“

      „Chceš říct, že umějí číst?“

      „Neříkám, že přesně věděly, co dělám. Věděly, že chtějí-li uspět a zabít nás – a možná i další lidi, každého, kdo se tady objeví musí se té cedule zbavit. Stejně jako se zbavily tohohle.“ Kopl do kovové pánve s jediným španělským slovem vyškrábaným do dna.

      Amy se zasmála, nikdo další se k ní ale nepřidal. Stacy slyšela všechno, co Jeff říkal, nesledovala ale význam jeho slov, stále ještě jí nedocházelo, že to myslí smrtelně vážně. Rostliny se otáčejí ke světlu, tahle myšlenka se jí honila hlavou. Dokonce si jako zázrakem vzpomněla, jak se tomu reflexu říká – v duchu se na okamžik znovu ocitla na hodině biologie na střední škole, cítila pach rozdrcené křídy a formaldehydu, lepkavé hrudky zaschlé žvýkačky přilepené zespodu k lavici –, na povrch mysli jí vyplula drobná bublinka, s hlasitým puknutím praskla a vyplulo z ní slovo: fototropie. Květy se po ránu rozevírají a večer zase zavírají, kořeny se plazí směrem k vodě. Bylo to divné, nepřirozené a strašidelné, nebylo to ale totéž jako přemýšlení.

      „To je absurdní,“ odsekla Amy. „Rostliny nemají mozek, takže nemohou přemýšlet.“

      „Rostou prakticky na všem, ne? Na všem organickém?“ Jeff ukázal na své džínsy a na světle zelené chmýří, které na nich rašilo.

      Amy přikývla.

      „Tak proč nebyly žádné na tom provazu?“ zeptal se Jeff.

      „Vždyť na něm byly. Právě proto se přetrhl. Liány…“

      „Proč tady ale vůbec nějaký provaz zbyl? Ty potvory za jedinou noc obraly z Pablových nohou všechno maso. Tak proč nesežraly i ten provaz?“

      Amy na něj zamračeně hleděla, odpověď ale zjevně neměla.

      „Byla to past,“ vysvětloval Jeff. „Copak to nechápeš? Nechaly ten provaz být, protože věděly, že až někdo přijde, dřív nebo později se rozhodne tu díru prozkoumat. Věděly, že pak můžou provaz rozleptat a…“

      Amy nevěřícně rozhodila rukama. „Jsou to rostliny, Jeffe. Rostliny nemají vědomí. Nemohou…“

      „Podívej,“ skočil jí do řeči Jeff. Začal vytahovat věci z kapes, jednu po druhé vyprázdnil a všechno naházel na zem u svých nohou. Ležely tam čtyři pasy, dvoje brýle, snubní prsteny, náušnice a náhrdelník. „Všichni jsou mrtví. Tohle je všechno, co po nich zůstalo. Tohle a kosti. A já vám říkám, že to udělaly ty liány. Zabily je. A právě teď, zatímco se tu spolu bavíme, plánují jak zabít i nás.“

      Amy rázně zavrtěla hlavou. „Liány je nezabily. Zabili je Mayové. Pokusili se o útěk a Mayové je postříleli. Liány se jen zmocnily jejich těl poté, co už byli mrtví. Nebyl v tom žádný vědomý úmysl. Žádné…“

      „Rozhlédni se kolem sebe, Amy.“

      Amy se zatočila a rozhlédla se po holině. Všichni ostatní ji napodobili, dokonce i Eric. „Co mám vidět?“ zvedla Amy ruce nad hlavu.

      Jeff několika kroky přešel holinu a vnořil se do okolní vegetace. Po půltuctu dalších kroků došel k jednomu z oněch zvláštních, po pás vysokých hrbolků. Dřepl si k němu a začal z něj strhávat liány. Vždyť si popálí ruce, pomyslela si Stacy, viděla ale, že je mu to jedno. Jak vytrhával šlahouny rostlin, začala v mase zeleně rozeznávat jakési žlutobílé skvrny. Kameny, napadlo ji, ale ještě než se jí to slovo v hlavě zformovalo, věděla, že to není pravda. Jeff sáhl doprostřed hrbolku, vytáhl nějaký předmět přibližně kulatého tvaru a pozvedl ho k nim. Stacy nechtěla vidět, co to je, jedině tak si dokázala vysvětlit, proč jí trvalo tak dlouho, než předmět poznala, jinak bylo totiž okamžitě zřejmé, že je to rozšklebený symbol Halloweenu, pirátská vlajka třepetající se na ráhně Jeffovy paže, věčný žert ubohého Yoricka. Držel v natažené ruce lidskou lebku. Musela si to slovo v hlavě několikrát opakovat, než je plně vstřebala a uvěřila mu. Lebka, lebka, lebka…

      Pak Jeff mávl rukou a opsal kolem vrcholu pahorku kruh; všichni opět otočili hlavu a sledovali jeho gesto. Stacy si uvědomila, že podobné hrbolky jsou úplně všude. Začala je počítat, dospěla k devíti a zbývalo jich ještě tolik, že to raději vzdala.

      „Zabily je všechny,“ odtušil Jeff. Vracel se k nim a otíral si ruce o kalhoty. „Zabily je liány, ne Mayové. Jednoho po druhém je všechny zabily.“

      Eric se konečně zastavil. „Musíme se odtud dostat,“ prohlásil.

      Všichni se otočili a zadívali se na něj. Rukou, kterou měl spuštěnou u boku, energicky třepal nahoru a dolů, jako by si ji právě přiskřípl v zásuvce a pokoušel se z ní vytřepat bolest. Byl to názorný projev jeho neklidu a nervozity.

      „Můžeme si vyrobit štíty. Třeba i oštěpy. A zaútočit na ně. Všichni najednou. Můžeme…“

      Jeff mu skočil do řeči. „Mají střelné zbraně,“ připomněl mu téměř opovržlivým tónem. „Přinejmenším dvě, možná i víc. A nás je jen pět. Do bezpečí to máme jak daleko? Dvacet kilometrů? A Pablo…“

      Erikova ruka začala s hlasitým pleskáním vibrovat ještě rychleji, až její pohyby téměř splývaly. „Nemůžeme tady jen tak sedět a nic nedělat!“

      „Eriku…“

      „Je to ve mně!“

      Jeff velice rozhodně zavrtěl hlavou. I jeho hlas zněl překvapivě autoritativně. „To není pravda. Možná ti to tak připadá, ale není to pravda. Ujišťuju tě, že ne.“

      Eric samozřejmě neměl jediný důvod mu věřit. Bylo to prostě Jeffovo ničím nepodložené tvrzení – to viděla i Stacy. Přesto to ale zjevně zabralo. Viděla, jak se Eric Jeffově autoritě poddává, jak mu ze svalů mizí napětí. Složil se na zem, zůstal sedět s koleny přitaženými k hrudi a zavřel oči. Stacy ovšem věděla, že to dlouho nevydrží, bylo jí jasné, že za chvíli zase vyskočí a začne přecházet sem a tam po celé holině. Viděla totiž, že sotva se Jeff otočil – přesvědčený, že tenhle problém vyřešil a může se věnovat dalšímu –, Erikova ruka opět zabloudila po holeni dolů k ráně a k otoku kolem ní.

      Všichni si dali po doušku vody. Seděli v nepravidelném kruhu na holém vršku u Pablova přístřešku a předávali si plastový kanystr z ruky do ruky. Amy si už na svoje předsevzetí z předchozí noci – na úmysl přiznat se k noční krádeži a odmítnout ranní příděl vody – vůbec nevzpomněla a přijala povolený hlt bez sebemenších výčitek svědomí.

      Řekové přijdou, to si neustále v duchu opakovala a s každým míjejícím okamžikem si představovala průběh jejich cesty, jak se oba hlasitě chechtají a dovádějí na autobusovém nádraží v Cancúnu, kupují si jízdenky s vytištěnými jmény – Juan a Don Quijote –, jakou z toho mají legraci, popleskávají se po ramenou a tím svým šibalským způsobem se na sebe šklebí. Jak potom jedou autobusem, dohadují cenu s taxikářem a vydávají se na dlouhou pěší cestu džunglí, až po stezce dojdou k první mýtině. Přesvědčila sama sebe, že do mayské vesnice nedojdou, nějak se jim podaří lépe přečíst mapu, takže najdou druhou pěšinu, rychle po ní vyrazí dál a možná si cestou budou zpívat. Viděla v duchu jejich tváře, jejich šokované překvapení, až se vynoří zpod příkrovu stromů, uvidí před sebou liánami porostlý pahorek a na jeho úpatí spatří stát Jeffa, Stacy nebo Erika, někoho, kdo je bude máváním odhánět a gesty jim vysvětlovat, v jak strašné situaci se ocitli a jaké jim hrozí nebezpečí. A Řekové pochopí, co jim chtějí říct. Otočí se, vrátí se do džungle a poběží pro pomoc. Amy věděla, že na to si budou muset ještě celé hodiny počkat. Bylo teprve časné ráno. Juan a Don Quijote ještě nebyli ani na autobusovém nádraží, možná dokonce ještě spali. Určitě ale přijdou. V tom ohledu si nemohla dovolit žádné pochybnosti. Ano, nezáleželo na tom, jsou-li liány doopravdy zlovolné, dokážou-li – jak tvrdil Jeff – myslet a plánovat jejich zničení, protože Řekové už je spěchali zachránit. Každým okamžikem se probudí, vysprchují se, posadí se k snídani a rozloží před sebou Pablovu mapu…

      Jeff je vyzval, aby vyprázdnili batohy a udělali inventuru potravin, které si s sebou přinesli.

      Stacy vytáhla z batohu svoje a Erikovy zásoby: dva nahnilé banány, litrovou láhev vody, sáček preclíků a malou plechovku míchaných oříšků.

      Amy rozepjala zip Jeffova batohu a vytáhla dvě láhve ledového čaje, dvě proteinové tyčinky, krabičku rozinek a polyetylénový sáček plný hnědnoucích hroznů.

      Mathias položil na zem pomeranč, plechovku coca-coly a zvlhlý sendvič s tuňákem.

      Všichni měli samozřejmě hlad, klidně by to byli všechno na posezení snědli a ani pak by neměli dost, ani zdaleka by je to nezasytilo. Jeff jim to ale nedovolil. Přidřepl k malé hromádce jídla a zamračil se na ni, jako by doufal, že se mu ji pouhou silou soustředěné vůle nějak podaří zvětšit a že jim tak zázračně opatří dostatek jídla, aby přežili tak dlouho, jak bude třeba.

      Tak dlouho, jak bude třeba. Amy věděla, že přesně tak by to sám formuloval, objektivně a nezaujatě, a na kratičký okamžik na něj dostala vztek. Řekové dnes odpoledne přijdou. Proč se téhle skutečnosti tak tvrdohlavě brání? Najdou nějaký způsob, jak je oba varovat a nedovolit jim jít dál, pošlou je zpátky pro pomoc, a než se setmí, přijde je někdo zachránit. Takže není třeba s jídlem tak šetřit. Je to zbytečný, panikářský extrém. Amy byla přesvědčená, že později si ho kvůli tomu budou dobírat, napodobovat gesto, jímž zvedl tuňákovy sendvič, rozbalil ho a pak ho nožem rozkrájel na pět stejných kousků. Amy strávila několik okamžiků tím, že si to v duchu představovala – všichni budou zase na pláži v Cancúnu a budou se Jeffovi smát. Ona sama bude držet palec a ukazováček nějaké dva centimetry od sebe, aby všem předvedla, jak maličké kousky to byly, jak absurdně maličké – no ano, vážně, sotva větší než krekry – a jak dokázala ten svůj bez problémů strčit celý do pusy. A to teď také skutečně udělala, byť se přitom ještě v duchu zaobírala představou té budoucí šťastnější scény, která měla přijít zítra, až budou osprchovaní a odpočatí a budou se povalovat na pláži na svých pestrobarevných ručnících; otevřela ústa, vložila do nich malý čtvereček sendviče, párkrát skousla, polkla a bylo po všem.

      Ostatní si se svými porcemi dávali načas – ukusovali maličká sousta jako myši – a Amy pocítila nával lítosti. Proč ji to také nenapadlo, mohla přece rituál jídla prodloužit, něco, co se sotva dalo nazvat malým zákuskem, natáhnout tak, aby se to téměř podobalo plnohodnotnému jídlu. Chtěla svůj příděl zpátky, chtěla ještě jeden, chtěla najít způsob jak ho spořádat pomaleji. Jenže už bylo pozdě, svoji porci už měla v žaludku a nezbývalo jí než sedět a čekat, zatímco ostatní si se svými porcemi dávali načas, jedli po maličkých soustech, čichali k nim a vychutnávali je. Náhle jí bylo do pláče – vlastně ne, bylo jí do pláče už od rána, možná dokonce od okamžiku, kdy dorazili na tenhle pahorek, jen to teď cítila intenzivněji. Topila se a bojovala o život v hluboké vodě, celou dobu se snažila předstírat, že tomu tak není, a už ji to strašně unavovalo – ten boj o život a to předstírání. Nevěděla, jak dlouho to ještě vydrží. Chtěla víc jídla, víc vody, chtěla domů, chtěla, aby Pablo neležel pod přístřeškem s veškerým masem na nohou dočista obraným. Chtěla tohle všechno a mnohem víc, nic z toho ale nebylo možné, takže dál bojovala a předstírala; věděla, že každou chvíli může přijít ten okamžik, kdy už toho na ni bude prostě moc, takže bude muset přestat bojovat a předstírat a konečně se utopí.

      Ještě jednou nechali kolovat kanystr s vodou a každý si dal druhý doušek na zapití jídla.

      „Co Pablo?“ zeptal se Mathias.

      Jeff pohlédl k přístřešku. „Pochybuju, že by dokázal něco sníst.“

      Mathias zavrtěl hlavou. „Měl jsem na mysli jeho batoh.“

      Rozhlédli se po holině a hledali Pablův batoh. Ležel hned vedle Jeffa, který se pro něj natáhl, rozevřel zip a jednu po druhé z něj vytáhl tři láhve tequily; pak ho otočil vzhůru nohama a zatřásl jím. Vypadlo z něj několik malých celofánových balíčků: slané tyčinky. Stacy se rozesmála, Amy se k ní připojila a na chvíli se jí ulevilo. Byl to dobrý, téměř normální pocit. Hlava jako by se jí trochu projasnila a srdce jí poskočilo. Tři láhve tequily – co si ten Pablo myslel? Kam si představoval, že jdou? Amy by se byla ráda smála dál, ráda by byla ten okamžik protáhla podobně, jako ostatní protáhli konzumaci toho ubohého kousku tuňákového sendviče, byl ale příliš prchavý a pomíjivý. Stacy zmlkla a už se smála jen Amy; sama to ovšem dlouho nemohla vydržet. Ztichla a dívala se, jak Jeff vrací láhve do batohu a balíčky slaných tyčinek přidává ke skrovné hromádce potravin. Viděla na něm, jak v duchu kalkuluje a rozhoduje, co a kdy by měli sníst. Nejdřív to nejspíš bude všechno, co se rychle kazí, pomyslela si – banány, hrozny a pomeranč –, bude je rozdělovat sousto po soustu. Chuť tuňáka se jí v ústech mísila s přetrvávající pachutí zvratků. Bolelo ji břicho a připadalo jí podivně nafouklé; zatoužila po dalším jídle. To, co jim Jeff dal, přece ani zdaleka nestačilo! Měl by jim nabídnout ještě něco – alespoň jeden krekr, dílek pomeranče, hrst hroznů.

      Rozhlédla se po ostatních, kteří seděli v nepravidelném kruhu kolem ní. Eric mezi nimi nebyl, už zase kulhavě přecházel sem a tam, každou chvíli se zastavil, sehnul se a zkoumavě si prohlížel nohu. Mathias sledoval, jak Jeff rozděluje hromádku potravin, Stacy ještě dojídala poslední nepatrný kousíček sendviče, ukousla maličký drobeček a dlouho ho se zavřenýma očima přežvykovala. Řekové už jdou, za pouhých pár hodin budou tady, takže je úplně směšné takhle se s jídlem omezovat a někdo by tu pravdu měl říct nahlas. Amy si ale uvědomila, že nikdo z ostatních to neudělá. Ne, jako obvykle to bude muset udělat ona: zase bude ona tím, kdo fňuká a stěžuje si jako rozvrzané kolečko.

      „Někdo by měl sejít dolů a hlídat, kdyby přišli Řekové,“ ozval se Jeff. „A říkal jsem si, že bychom měli vykopat latrínu – teď hned, než slunce vystoupí ještě výš. A potom…“

      „Víc nedostaneme?“ skočila mu do řeči Amy.

      Jeff zvedl hlavu a zadíval se na ni. Zjevně vůbec nechápal, o čem mluví.

      Amy ukázala na hromádku potravin. „Myslím k jídlu,“ upřesnila.

      Zavrtěl hlavou. A to bylo všechno, jen jediné strohé gesto. Její otázka mu zjevně nestála ani za to, aby ji zodpověděl nahlas. Neponechával žádný prostor diskusi a argumentům. Amy se otočila k ostatním, čekala, že se k ní někdo přidá, ale jako by ji snad ani neslyšeli. Všichni se dívali na Jeffa a čekali na jeho další slova. Jeff ještě chvíli váhal s pohledem upřeným na Amy, jako by se chtěl přesvědčit, že už skončila. A Amy skončila. Pokrčila rameny, odvrátila oči a podrobila se vůli skupiny. Byla v tomto směru zbabělá a věděla to o sobě. Dokázala si stěžovat, dokázala trucovat, ale nedokázala se vzepřít.

      „Kopání si vezmeme na starost já s Mathiasem,“ pokračoval Jeff. „Eric by se měl nejspíš pokusit trochu si odpočinout – ve stanu, kde nebude na slunci. To znamená, že jedna z vás bude muset sejít dolů a druhá tady zůstane s Pablem.“ Pohlédl na Stacy a Amy.

      Amy viděla, že Stacy pořádně neposlouchá – oči měla pořád ještě zavřené a vychutnávala poslední zbyteček tuňáka. Sama si kromě hladu, žízně a celkového pocitu nepohodlí byla vědoma rostoucí potřeby vymočit se. Zadržovala ji v sobě už od rána, protože se jí nechtělo znovu vyprazdňovat měchýř do láhve, doufala, že najde nestřežený okamžik, aby se mohla ztratit někam stranou a vymočit se do hlíny. To ji teď také víc než cokoli jiného přimělo promluvit; nemyslela na to, jaké to tam dole na úpatí pahorku bude, až bude úplně sama stát proti Mayům čekajícím na druhé straně toho holého pásu země. Ne, myslela jen na to, jak si na pěšině dřepne, jakmile se dostane z dohledu ostatních, džínsy si stáhne ke kotníkům a na zemi pod ní se bude pomalu utvářet loužička moči. „Půjdu já,“ ozvala se.

      Jeff souhlasně přikývl. „Vezmi si klobouk. A sluneční brýle. A snaž se co nejmíň pohybovat. Budeme muset pár hodin počkat, než si dáme další doušek vody.“

      Amy si uvědomila, že ji těmito slovy posílá pryč. Vstala a stále myslela jen na svůj měchýř, na úlevu, která ji kousek dál na pěšině čeká. Nasadila si klobouk, na oči si dala sluneční brýle, kolem krku si pověsila fotoaparát a vyrazila přes holinu k pěšině. Právě začala sestupovat dolů, když za ní Jeff zavolal: „Amy!“

      Otočila se. Vstal a poklusem k ní běžel. Když k ní doběhl, popadl ji za loket a tiše k ní promlouval. „Kdyby se ti naskytla šance utéct,“ radil jí, „tak neváhej. Uteč.“

      Amy na to nic neřekla. Neměla v úmyslu utíkat – připadalo jí to jako pošetilý nápad, jako zcela zbytečné riziko. Řekové přece přijdou; právě teď se pravděpodobně probouzejí, sprchují se a balí si batohy.

      „Úplně stačí, když se dostaneš do džungle – jen kousek mezi stromy. Pak padni k zemi. Podrost je tak hustý, že tě pravděpodobně nenajdou. Chvíli počkej a potom najdi cestu ven. Buď ale opatrná. Nepouštěj se po stezce, u té na tebe mohou číhat.“

      „Já nikam neuteču, Jeffe.“

      „Jen říkám, že kdybys musela…“

      „Řekové přijdou. Tak proč bych utíkala?“

      Jeff na ni zůstal bezvýrazně hledět.

      „Děláš, jako by neměli přijít. Nedáš nám nic k jídlu ani k pití, ne…“

      „Nevíme, jestli přijdou.“

      „Samozřejmě že přijdou.“

      „A i kdyby přišli, nemůžeme si být jistí, že neskončí na tomhle pahorku s námi.“

      Amy zavrtěla hlavou, jako by představa něčeho takového byla naprosto absurdní. „Nenechám je přijít.“

      Jeff se opět odmlčel. Prohlížel si ji zamračeně a trochu ustaraně.

      „Buduje varovat, aby sem nechodili,“ trvala na svém Amy. Jeff jí dlouhou chvíli mlčky hleděl do očí a Amy cítila, jak v duchu váhá, pohrává si s myšlenkou ještě jí něco říct, odsouvá ji stranou a zase se k ní vrací. Když konečně promluvil, ještě víc ztišil hlas, takže téměř šeptal. „Tohle je vážná věc, Amy. To přece chápeš, že ano?“

      „Jistě,“ přisvědčila.

      „Kdyby stačilo prostě počkat, nedělal bych si starosti. Mohlo by to být sice dost těžké, ale jsem si jistý, že bychom to dokázali. Pablo možná ne, ale my ostatní ano. Dřív nebo později by někdo přišel – do té doby bychom jen museli zatnout zuby a nějak to přečkat. A dokázali bychom to. Měli bychom hlad a žízeň, Erikovi by se možná do toho kolena dostala infekce, ale nakonec by všechno dobře dopadlo, nemám pravdu?“

      Přikývla.

      „Jenže teď už to není jen otázka čekání.“

      Amy neodpověděla. Chápala, co se jí snaží říct, ale nedokázala se přimět vzít to na vědomí.

      Jeff jí dál upřeně hleděl do očí a nutil ji, aby jeho pohled opětovala.

      „Víš, co mám na mysli?“

      „Myslíš ty liány.“

      Přikývl. „Budou se nás snažit zabít. Jako zabily všechny ty ostatní. A čím déle tady zůstaneme, tím větší mají šanci, že se jim to podaří.“

      Amy uhnula pohledem a přejížděla očima po pahorku. Viděla už, co liány dokážou. Viděla, jak se k ní plazí přes holinu, aby vysály loužičku jejích zvratků. Viděla Pablovy nohy, z nichž zmizelo všechno maso. A přece se veškerá fakta tak dalece vymykala všemu, co považovala za nezvratné přírodní zákony, všemu, čeho byly podle jejího názoru pouhé rostliny schopné, že se nedokázala přinutit tomu uvěřit. Děly se kolem ní podivné věci – strašlivé věci – a viděla je na vlastní oči, přesto o jejich reálnosti nadále pochybovala. Když teď hleděla na liány, na jejich propletené a stočené šlahouny pokrývající celý pahorek, na tmavozelené listy a krvavě rudé květy, vůbec jí nenaháněly hrůzu. Bála se Mayů s jejich luky a puškami, bála se nedostatku jídla a pití. Liány ale v její mysli zůstávaly pouhými rostlinami a nedokázala se přimět k tomu, aby se jich bála tak, jak věděla, že by se jich bát měla. Nechtělo se jí věřit, že by ji byly schopné zabít.

      Vrátila se zpět do svého bezpečného koutku. „Řekové přijdou,“ prohlásila.

      Jeff si povzdechl. Z jeho výrazu pochopila, že ho zklamala, že už zase nedokázala být taková, jakou ji potřeboval mít. Na nic jiného se ale nezmohla – neuměla být lepší, statečnější nebo chytřejší, než ve skutečnosti byla – a viděla, že Jeff si uvědomuje totéž a že se s jejími nedostatky smiřuje. Spustil jí ruku z lokte.

      „Prostě buď opatrná, ano?“ zabručel. „Buď pořád ve střehu. A kdyby se něco stalo, zavolej – jak nejhlasitěji umíš – a my hned přiběhneme.“

      S tímto závěrečným ujištěním ji poslal z pahorku dolů.

      Eric už zase ležel v oranžovém stanu. Bylo mu jasné, že je to špatný nápad, věděl, že je to nejhorší místo, které si mohl vybrat, ale nedokázal se přinutit vstát a odejít. Připadal si pasivní a lhostejný, přitom ale – pod tou vnější slupkou otupělosti – naplněný panikou. Měl pocit, že je v pasti, že se mu situace vymkla z rukou, a pobyt ve stanu to ještě zhoršoval. Jeff mu ale přikázal, aby se schoval do stínu a pokusil se odpočívat, a Eric poslechl.

      Přesto cítil, že to není to pravé.

      Bylo čím dál větší horko, slunce nezadržitelně stoupalo po obloze a bušilo svými paprsky do oranžového nylonu stanové celty, takže se brzy začalo zdát, jako by sama látka vyzařovala světlo a teplo, místo aby je naopak filtrovala. Eric ležel na zádech, zpocený a s mastnými vlasy, a snažil se regulovat dech. Dýchal příliš rychle a mělce a byl přesvědčen, že kdyby se jen dokázal trochu zklidnit, prohloubit nádechy a umožnit, aby se mu celá hruď naplnila vzduchem, všechno ostatní už by přišlo samo – zpomalil by se mu tep a po něm snad i vířící myšlenky. To byl totiž momentálně jeho hlavní problém: myšlenky se mu pohybovaly příliš rychle, převalovaly se a přeskakovaly z jednoho na druhé. Věděl, že je na pokraji hysterie, že už přes něj dokonce možná přepadl do jejího chřtánu. Zmítal se v jakémsi záchvatu úzkosti a zdálo se mu, že nenajde cestu zpět. Postihlo to jeho dech, tep i myšlení; zcela nevysvětlitelně nebyl nic z toho schopen ovládnout.

      Každou chvíli si sedal a prohlížel si poraněnou nohu s přimhouřenýma očima se skláněl těsně k ní a prstem šťouchal do oteklé tkáně. Liána byla v něm. Mathias ji sice vyřízl, nějaké zbytky v něm ale zůstaly. Eric je cítil – byl si tím jistý –, ostatní ho ale odmítali poslouchat. Ignorovali ho, nebrali ho na vědomí a liána se zatím znovu začínala rozrůstat, rozrůstat a živit se, a Eric věděl, že až skončí, bude vypadat jako Pablo, na nohou mu nezbude ani kousek masa. Ani on, ani Řek se z tohohle místa nedostanou živí, skončí jako další dva zelené hrbolky, podobné těm rozesetým po úbočí pahorku.

      Právě tady ve stanu k tomu došlo – tak proč se do něj vlastně vracel? Bylo to kvůli Jeffovi, to on ho sem poslal a nařídil mu, aby si odpočal, jako by pro něj ještě nějaký odpočinek přicházel v úvahu. To ale proto, že mu Jeff nevěřil. Prohlížel si Erikovo koleno pouhých několik vteřin, jenže to nestačilo, ani zdaleka ne, neviděl to. Nebo to možná vidět nebylo, i kdyby se na to člověk díval bůhvíjak dlouho, v tom byl možná problém. Eric znal pravdu, protože ji cítil; v jeho noze bylo něco v nepořádku, pohybovalo se v ní něco, co k němu nepatřilo, něco úplně cizího, co sledovalo své vlastní cíle. Eric by to byl hrozně rád viděl a přál si, aby to viděli i Jeff a ostatní, protože kdyby to viděli, všechno by hned bylo lepší. Neměl by být tady ve stanu, kde k tomu došlo a kde by k tomu mohlo dojít znovu. Neměl by být sám.

      Překvapil sám sebe tím, že vstal. Belhavě došel k východu ze stanu, sklonil se k němu a vyhlédl ven do slunce. Stacy seděla u přístřešku. Vybudovali tam pro ni malé zastíněné zákoutí, použili část zbývajících tyčí a nylonu z druhého stanu a vyrobili z těch zbytků něco, co vypadalo jako polámaný slunečník. Seděla pod ním na zemi se zkříženýma nohama a Pabla měla před sebou a trochu stranou, takže ho mohla koutkem oka hlídat, aniž by se musela dívat přímo na něj. Nikdo se už nechtěl na Pabla dívat přímo a Eric to chápal – nechtěl se na něj dívat ani on sám. Dělal mu ale starosti pocit, že ostatní začínají do té zóny nevidění pomalu začleňovat i jeho. Dokonce i teď, když se posadil na zem vedle Stacy, držela od něj oči odvrácené.

      Natáhl se, uchopil ji za ruku a Stacy mu to dovolila, byť jen pasivně; svaly její ruky zůstaly ochable nehybné, takže měl pocit, jako by svíral prázdnou rukavici. Zůstali chvíli mlčky sedět a v tom kratičkém okamžiku ticha se Erikovi téměř podařilo dosáhnout jakéhosi vnitřního klidu. Byli prostě pár, společně odpočívající na slunci – proč by to nemohlo být takhle jednoduché? Tahle chvilková vyrovnanost ale neměla dlouhé trvání, spadla z něj tak náhle, jako když na zem spadne něco skleněného a roztříští se to, a srdce mu přitom najednou skočilo až do krku. Cítil, jak mu na kůži vyvstává pot; Stacyina ruka v jeho sevření začala klouzat. Bojoval proti nutkání vyskočit a začít přecházet sem a tam. Slyšel Pablův dech, vlhký a nezdravý, jako kdyby někdo pilkou rozřezával plechovou konzervu, odvážil se kratičkého pohledu na něj a okamžitě toho litoval. Pablův obličej nepěkně zešedl, oči měl Řek zavřené a hluboko zapadlé a z koutku úst mu vytékal tenký pramínek nějaké tmavé tekutiny, zvratků, žluči nebo krve, to Eric nepoznával. Někdo by mu to měl otřít, napadlo ho, sám se k tomu ale neměl. A pod spacím pytlem byly samozřejmě Pablovy nohy, nebo spíš to, co z nich zbývalo – kosti, chuchvalce sražené krve a žluté šlachy. Eric věděl, že Řek nemůže s těma bezmasýma nohama přežít, věděl, že Pablo zemře, a přál si jen, aby to přišlo raději dřív než později, třeba dokonce hned teď. Bude to požehnání, vysvobození, pomyslel si a napadaly ho i další lži, jaké lidé v přítomnosti smrti vyslovují, aby se utěšili a pohřbili s tělem i svůj žal, tady ale náhle všechny zněly pravdivě. Umři, vyzýval ho v duchu Eric. Udělej to hned, prostě umři. A celou tu dobu – ano, nezadržitelně a nevyhnutelně – Řekův dech pokračoval ve svém chroptivém cyklu.

      Zpovzdálí Eric slyšel nezřetelně mluvit Jeffa s Mathiasem, nerozuměl ale, o čem se baví. Byli mimo dohled, někde o kus níž na stráni a kopali latrínu.

      Stiskl Stacyinu ruku; pořád ještě se na něj nepodívala. „Takže…,“ začal zkusmo, jako by si nebyl jistý, jestli jde správnou cestou, „byl jednou jeden chlapík, kterému v noze rostla liána.“

      Ticho. Neodpoví, pomyslel si. Pak ale odpověděla. „Vytáhli jsme ji z tebe,“ namítla tichým hláskem. Eric se k ní musel naklonit, aby slyšel.

      „Máš říct ‚jenže‘.“

      Stacy zavrtěla hlavou. „Já nehraju. Říkám ti, že ji vyřízl. Už v tobě není.“

      „Jenže já ji pořád cítím.“

      Konečně na něj pohlédla. „Že ji cítíš, ještě neznamená, že tam doopravdy je.“

      „Jenže co když je?“

      „S tím nic nenaděláme.“

      „Takže přiznáváš, že by tam být mohla.“

      „Nic takového jsem neřekla.“

      „Jenže já ji cítím, Stacy.“

      „Říkám jen, že ať tak nebo tak, musíme prostě počkat a vydržet.“

      „Takže skončím jako Pablo.“

      „Přestaň, Eriku.“

      „Jenže je ve mně – mám ji v krvi. Cítím to na prsou.“

      „Přestaň, prosím.“

      „Takže tady umřu.“

      „Eriku!“

      Zmlkl, zaskočen vzlykem v jejím hlasu. Plakala. Kdy se vlastně rozplakala?

      „Přestaň, prosím, zlato,“ žadonila. „Copak nemůžeš přestat? Nemůžeš se uklidnit?“ Otřela si tvář hřbetem ruky. „Vážně potřebuju, aby ses uklidnil.“

      Eric nic neříkal. Na prsou – odkud se vzala tahle slova? Neuvědomil si to, dokud je nevyslovil nahlas, ale bylo to tak. Měl liány uvnitř hrudníku, cítil nenápadný, ale zřetelný tlak na spodních žebrech, vydouvající je ven.

      Stacy vytrhla ruku z jeho sevření, opřela se o zem, vstala a zamířila na druhou stranu holiny. Sehnula se k Pablovu batohu, chvíli se v něm přehrabovala, pak vytáhla jednu z láhví, vracela se k němu a za chůze ji otevírala. „Tu máš,“ postavila se nad něj a nabízela mu tequilu.

      Eric si ji nevzal. „Jeff říkal, že bychom neměli pít.“

      „Jasně, jenže Jeff tu teď není, ne?“

      Eric se stále nepohnul, prohlížel si ale láhev a jantarově žlutou tekutinu v ní. Cítil vůni tequily, cítil její přitažlivost, která se mísila – nelogicky, ale neoddělitelně – s mnohem silnějším pocitem žízně. Natáhl ruku a láhev si od Stacy vzal. Byla to stejná láhev, z níž pili předchozího odpoledne, když se vrátili na stezku z rozbahněného pole – ve zcela jiném světě, obydleném zcela jinými verzemi jich samých, nedotčenými a nic netušícími. Vzpomněl si, jak stál Pablo před nimi, překypoval smíchem a láhev jim nabízel, a s tímto obrázkem v mysli – připadal mu spíš jako sen než vzpomínka – zaklonil hlavu a zhluboka se pálenky napil. Byl to až příliš velký hlt; zalapal po dechu, rozkašlal se a oči se mu na okamžik zamžily slzami. Zároveň mu to ale udělalo dobře, bylo to přesně to, co potřeboval. Nečekal, až se vzpamatuje, jen popadl dech, protože nic jiného nepotřeboval, a znovu zvedl láhev k ústům.

      Jediné, co měl od včerejšího rána k jídlu, byl ten maličký čtvereček chleba s tuňákem, byl dehydrovaný a vyčerpaný, takže během několika vteřin začal tequilu cítit. Příjemně mu znecitlivěla nervy a konečně mu dovolila volně dýchat. Zapůsobila nesmírně rychle, jako by mu ji někdo píchl jehlou přímo do žíly, dostavil se pocit otupení a myšlení měl lehce rozostřené. Otřel si předloktím ústa a k vlastnímu překvapení se rozesmál.

      Stacy pořád ještě stála nad ním a ten absurdně vyhlížející slunečník měla položený na rameni, takže kruh stínu dopadal i na něj. „Nepřeháněj to,“ napomenula ho, a když zvedl láhev a chtěl se napít ještě jednou, rychle se k němu sklonila a vytrhla mu ji z ruky.

      Našroubovala na ni uzávěr a vrátila ji do Pablova batohu. Pak se k němu posadila a nechala ho, aby ji zase vzal za ruku. Tequila ho pálila v hrudi a zvonilo mu z ní v uších. Možná mají pravdu, pomyslel si. Možná to vážně vidím moc černě. Stále ještě měl pocit, jako by se mu nějaký červ zavrtával do nohy, a ten podivný tlak v dolní polovině hrudního koše také neustával, když teď ale pálenka zklidnila rej jeho myšlenek, uvědomoval si, že to nemusí nevyhnutelně mít nic společného s liánami. Bylo docela dobře možné, že má prostě strach a příliš se pozoruje. Jakmile člověk začne dělat podrobnou inventuru vlastního těla, vždycky najde něco, co se mu nelíbí.

      „Mizerná mizerova mizérie,“ zahuhlal, aniž by si byl vědom, odkud se znenadání ta slova vzala.

      „Cože?“ zeptala se Stacy.

      Eric zavrtěl hlavou a otázku přešel mávnutím ruky. Měli tři láhve tequily; přinutil se zaměřit myšlenky dopředu na nadcházející hodiny a odměřoval pálenku doušek po doušku jako kapačku, z níž mu do žíly proudila útěcha. Brzy už tady budou Řekové a všechno bude v pořádku. Teď zatím stačí klidně sedět, držet Stacy za ruku a za chviličku už ji zase bude moci požádat o láhev. Byl přesvědčen, že tím způsobem, jeden malý lok po druhém, se mu podaří nadcházející den přečkat.

      Neměli rýč ani lopatu.

      Jeff našel ostrý kámen, tvarem podobný hrotu obrovského oštěpu, tak velký, že ho musel držet oběma rukama, a ryl s ním do suché udusané půdy. Mathias si vzal jeden z kovových kolíků modrého stanu, vrážel ho do země a při každém rozmáchnutí hlasitě vyhekl. Když tímto způsobem vykopali dostatečné množství hlíny, vstali a odhrnuli ji nohama stranou; pak si na několik okamžiků odpočinuli – popadali dech a otírali si z obličeje pot – a znovu celý postup zopakovali.

      Byla to namáhavá práce a nedařila se jim ani zdaleka tak dobře, jak Jeff doufal. Vytvořil si v duchu zcela konkrétní představu: jámu něco přes metr hlubokou a širokou právě tak, aby si nad ní mohli dřepnout, asi tak třicetkrát třicet centimetrů, jejíž stěny spadaly dokonale kolmo do země. Bylo docela možné, že četl nějakou knihu, kde byla podobná latrína popsaná, nebo někde dokonce viděl její nákres, jenže to, co tady s Mathiasem vytvářeli, se jí vůbec nepodobalo. Už v nepatrné hloubce se stěny jejich latríny začaly drolit a hroutit, takže se stejně rychle rozšiřovala jako prohlubovala. Pokud měla zůstat dostatečně úzká, aby si nad ní někdo mohl dřepnout, museli by přestat kopat v hloubce nějakého půl metru, čímž by jejich práce samozřejmě ztratila veškerý smysl. To by právě tak mohli svoji potřebu vykonávat, jak to ráno udělal Jeff, proklestit si prostě cestu mezi liánami, vyprázdnit se na zem a výkaly posypat hlínou.

      Teprve když o tom teď Jeff přemýšlel, došlo mu, co si měl uvědomit od samého začátku: byl to hloupý nápad. Nepotřebovali latrínu, dokonce ani správně vykopanou ne. Jejich hygienická situace momentálně nefigurovala na předním místě seznamu jejich problémů, a ať se tady s nimi mělo stát cokoli, bylo jasné, že než ji budou muset opravdu urgentně začít řešit, už tu dávno nebudou. Možná už budou zachránění. Nebo mrtví. Nevykopávali s Mathiasem latrínu proto, že by to mělo nějaký skutečný smysl, ale proto, že Jeff tápal, hledal nějaký pevný bod, kterého by se přidržel, nějakou aktivní činnost, kterou by se zaměstnali, cokoli, jen aby nečinně neseděli a bezmocně nečekali. Uvědomil si to, po chvíli se s tím i smířil, přestal kopat a zůstal nehybně sedět v podřepu. Mathias ho napodobil.

      „Co to děláme?“ zeptal se Jeff.

      Mathias pokrčil rameny a ukázal na neforemnou mělkou jámu, kterou se jim podařilo v zemi vyhloubit. „Kopáme latrínu.“

      „A má to smysl?“

      Mathias zavrtěl hlavou. „Upřímně řečeno nemá.“

      Jeff odhodil kámen do hlíny a otřel si ruce o kalhoty. Pocítil na dlaních pálení – z džínsů už mu zase vyrůstalo to zelené chmýří. Měli je na sobě všichni, na šatech i na botách; viděl, jak každý z nich minimálně jednou natáhl ruku a smetal je ze sebe, když společně seděli nahoře na vrcholku.

      „Mohli bychom ji použít na tu moč,“ ozval se Mathias. „Myslím na destilaci.“ Rozpřáhl ruce, jako by přes díru přetahoval neexistující plachtu.

      „A to by mělo smysl?“ zeptal se znovu Jeff.

      Mathias se při jeho otázce poněkud naštětil a zvedl hlavu. „Ty sám jsi přece…“

      Jeff ho kývnutím zarazil. „Já vím, byl to můj nápad. Kolik vody tak ale získáme?“

      „Moc ne.“

      „Tolik, aby nahradila všechno, co tady teď při tom kopání vypotíme?“

      „To sotva.“

      Jeff si povzdechl. Připadal si jako idiot. A také… co ještě? Možná unavený, bylo to ale něco víc: poražený. Takhle možná vypadalo zoufalství, o němž věděl, že je nejhorší ze všeho, je přímým protikladem přežití. Ať už to bylo cokoli, ten pocit se ho prostě zmocnil a Jeff nevěděl, jak se ho zbavit. „Pokud zaprší,“ prohlásil, „budeme mít vody spoustu. A pokud nezaprší, umřeme žízní.“

      Mathias na to neřekl nic. Upřeně ho pozoroval nepatrně přivřenýma očima.

      „Snažil jsem se najít nám práci,“ vysvětloval Jeff. „Nějak nás zaměstnat. Udržet morálku.“ Usmál se vlastní pošetilosti. „Měl jsem dokonce v plánu spustit se znova do té šachty.“

      „Proč?“

      „Kvůli tomu pípání. Tomu mobilu.“

      „Nemáme už petrolej do lampy.“

      „Mohli bychom si vyrobit louče.“

      „Louče?“ zasmál se nevěřícně Mathias.

      „Z hadrů – napustit je tequilou.“

      „Vidíš?“ opáčil Mathias. „Vidíš, jak německy uvažuješ?“

      „Chceš říct, že to nemá smysl?“

      „Ne takový, aby to stálo za to riziko.“

      „Za jaké riziko?“

      Mathias pokrčil rameny, jako by to bylo zcela evidentní. A možná také bylo. „Podívej se na Pabla,“ odtušil.

      Pablo. To nejhorší. Jeff se dosud nezmínil o svém nápadu, o plánu, jak Řeka zachránit, a váhal dokonce i teď, protože si nebyl jistý vlastními pohnutkami, nevěděl, nakolik jsou čisté a nakolik smíšené s něčím jiným. Na okamžik se mu na samém okraji mysli vynořila pochybnost, jestli si jen zase nevymýšlí nějakou práci, rychle ji ale zaplašil. Mohli by ho zachránit, kdyby to zkusili, tím si byl jistý. „Myslíš, že to přežije?“ zeptal se.

      Mathias se zamračil. Když odpověděl, promluvil velice tiše, téměř šeptem. „Nejspíš ne.“

      „Kdyby ale dnes přišla pomoc…“

      „Ty snad věříš, že dnes přijde pomoc?“

      Jeff zavrtěl hlavou a oba se na dlouhou chvíli odmlčeli. Mathias šťouchal kolíkem do země a Jeff sbíral odvahu. Konečně si pročistil hrdlo a řekl ta slova nahlas. „Třeba bychom ho mohli zachránit.“

      Mathias se dál šťoural v hlíně a ani se nenamáhal zvednout k němu oči. „Jak?“

      „Mohli bychom mu ty nohy amputovat.“

      Mathias znehybněl; teď už se na Jeffa díval, dokonce se na něj nejistě usmíval. „Děláš si legraci.“

      Jeff zavrtěl hlavou.

      „Chceš mu uříznout nohy?“

      „Když to neuděláme, umře,“

      „Bez umrtvení.“

      „Nebude ho to bolet. Od pasu dolů necítí vůbec nic.“

      „Ztratil by příliš krve.“

      „Už má na nohou tlakové obvazy. Řezali bychom pod nimi.“

      „Čím? Nemáme žádné chirurgické nástroje, nemáme nic…“

      „Nožem.“

      „Potřeboval bys pilku na kosti – nůž je ti na kosti k ničemu.“

      „Kosti bychom mohli nejdřív přelomit a pak odříznout.“ Mathias zavrtěl hlavou a zatvářil se zcela konsternovaně. Byl to nejsilnější projev emocí, jaký kdy Jeff v jeho obličeji viděl. „To ne, Jeffe. Ani náhodou.“

      „V tom případě je mrtvý.“

      Mathias si jeho námitky nevšímal. „Co infekce? Budeme ho řezat špinavým nožem?“

      „Mohli bychom ho sterilizovat.“

      „Nemáme dřevo. Ani vodu, kterou bychom uvařili. A vlastně ani hrnec.“

      „Něco hořlavého by se našlo – ty zápisníky, batohy plné šatstva. Nůž bychom mohli rozpálit přímo v plamenech. Pak by při řezání ránu současně vypaloval.“

      „Zabiješ ho.“

      „Nebo ho zachráním – jedno nebo druhé. Přinejmenším ale bude mít šanci. Ty bys radši seděl a díval se, jak umírá? Nebude to rychlá smrt – nenamlouvej si, že to skončí rychle.“

      „Jestli přijde pomoc…“

      „Dnes, Mathiasi. Musela by přijít dnes. Do nohou už se mu nejspíš dala sněť. A jakmile se začne šířit, už pro něj nikdo neudělá vůbec nic.“

      Mathias, přikrčený až k zemi, se znovu začal šťourat v hlíně. „Je mi líto, že jsem nás do toho všechny zatáhl,“ zahučel.

      Jeff jeho omluvu odbyl mávnutím ruky, nezdála se být důležitá. „Šli jsme s tebou dobrovolně.“

      Mathias si povzdechl a odhodil kolík stranou. „Myslím, že to nedokážu,“ usoudil.

      „Já to udělám.“

      „Myslím souhlasit s tím – nemůžu s tím souhlasit.“

      Jeff mlčel a snažil se s jeho odmítnutím vyrovnat. Nečekal, že odmítne, domníval se, že právě Mathias se dá nejsnáz přesvědčit a že mu pak pomůže přemluvit i ostatní. „Tak bychom ho tedy měli z toho utrpení vysvobodit,“ prohlásil. „Opít ho – nalít mu do krku tequilu a počkat, až ztratí vědomí. A pak, no, však víš…“ Prudkým gestem máchl paží. Vyslovit to nahlas bylo těžší, než si myslel.

      Mathias na něj zíral a Jeffovi bylo jasné, že jeho gesto nepochopil. Nebo možná nechtěl pochopit, chtěl ho přimět, aby to otevřeně řekl. „Co tím myslíš?“ zeptal se. „Skoncovat to. Podříznout mu krk. Udusit ho.“

      „To nemyslíš vážně.“

      „Kdyby to byl pes, nechal bys ho…“

      „Jenže Pablo není pes.“

      Jeff rozčileně rozhodil rukama. Proč to bylo tak těžké? Jen se přece snažil přistupovat k tomu prakticky. Humánně. „Víš, jak to myslím,“ zabručel.

      Už o tom nehodlal dál mluvit. Předestřel svůj nápad a co mohl udělat víc? Znovu pocítil tu tíhu, ten olověný tlak. Slunce stoupalo na obloze stále výš. Měli by být ve stanu, schovávat se ve stínu; bylo pošetilé takhle se pohybovat venku a potit se. Nijak se ale neměl k odchodu. Uvědomil si, že trucuje, že chce Mathiase vytrestat, protože se nepřiklonil k jeho plánu. Vlastní počínání se mu nelíbilo a nelíbilo se mu také, že se tak chová před Mathiasem. Rád by byl přestal, ale nedokázal to.

      „Už jsi mluvil s ostatními?“ zeptal se Mathias.

      Jeff zavrtěl hlavou.

      Mathias si z džínsů smetl trochu zeleného chmýří, otřel si ruce hlínou a přemýšlel. Konečně vstal. „Měli bychom hlasovat,“ prohlásil. „Když budou souhlasit ostatní, budu souhlasit taky.“

      A s těmito slovy vyrazil po svahu zpět ke stanu.

      Opět se shromáždili na holém vrcholu pahorku a utvořili malý půlkruh kolem přístřešku. Pablo tam ležel se zavřenýma očima a dokonce ani teď, když diskutovali o jeho dalším osudu, nikdo jako by se na něj nechtěl podívat přímo. Vyhýbali se i použití jeho jména, místo aby je vyslovili nahlas, říkali raději „on“ a doprovázeli to neurčitým mávnutím k jeho zbědovanému tělu. Amy byla stále dole na úpatí pahorku, kde vyhlížela případný příchod Řeků, ale ani když se dali do řeči a začalo být zřejmé, k čemu jejich diskuse směřuje, že budou muset rozhodnout ve velice důležité – a příšerné – záležitosti, nikdo se o její nepřítomnosti nezmínil. Stacy si na ni vzpomněla a napadlo ji, jestli by ji neměli zavolat – chtěla, aby ji zavolali, chtěla mít Amy vedle sebe, držet se s ní za ruku a společně s ní se nad celou tou věcí zamyslet –, nedokázala se ale přimět, aby to řekla nahlas. Situace, jako byla tahle, prostě nezvládala. Strach v ní vyvolával pasivitu a bránil jí promluvit. Měla v povaze přikrčit se někde v koutku a počkat, až všechno zlé přejde.

      Chtěli ale slyšet její názor. Její i Erikův. Pokud řeknou ano, pak se to skutečně stane: Jeff Pablovi uřízne nohy. Což bylo něco příšerného a nepředstavitelného, podle Jeffa to ale také byla jediná naděje. Z toho ovšem logicky vyplývalo, že kdyby řekli ne, žádná naděje už nebude. Pablo zemře. Takhle jim to Jeff prezentoval.

      Žádná naděje – ta slova v sobě nesla jiný zlověstný význam, připomínala první naději, jíž se musí vzdát, než se odváží podstoupit riziko té druhé. Nikdo je dnes zachránit nepřijde; to jim Jeff svými argumenty říkal. A právě na tuhle skutečnost se Stacy mimoděk soustředila, přestože věděla, že by měla myslet na Pabla – myslela jen na to, že tady v oranžovém stanu budou muset strávit další noc, obklopeni liánami, které jsou schopné se pohybovat, zavrtat se Erikovi do nohy, které je všechny chtějí zabít. Nevěřila, že by to dokázala.

      „Jak to víš?“ zeptala se. Slyšela ve vlastním hlase strach a to celou situaci ještě zhoršilo: ten vyděšený podtón ji vystrašil dvojnásobně.

      „Jak vím co?“ nepochopil Jeff.

      „Že nepřijdou.“

      „To jsem neřekl.“

      „Říkals…“

      „Že nepovažuju za pravděpodobné, že by přišli už dnes.“

      „Jenže…“

      „A pokud nepřijdou dnes a my nic neuděláme, tak on“ – a zase následovalo to neurčité mávnutí směrem k přístřešku – „to nepřežije.“

      „Jak to ale víš?“

      „Má obnažené kosti. Dostane…“

      „Ne – myslím, že nepřijdou.“

      „Nejde o to, jestli to vím nebo nevím. Jde o to, že větší riziko je čekat než něco udělat.“

      „Takže by mohli přijít.“

      Jeff po ní střelil podrážděným pohledem a rozhodil rukama. „Ale možná taky ne. Přesně o to jde.“

      Samozřejmě jen chodili kolem horké kaše, nic doopravdy neříkali, jen po sobě házeli slovy, a uvědomovala si to i Stacy. Věděla, že jí Jeff nepoví, co chce slyšet, že jí to ani povědět nemůže. Přála si, aby Řekové přišli, aby tady už byli, přála si být zachráněná a v bezpečí a Jeff jí na to nedokázal říct nic jiného než to, že se to možná nestane, přinejmenším ne dnes, a že pokud se to nestane, budou Pablovi muset uříznout nohy.

      On sám to udělat chtěl, Stacy to na něm viděla. A Mathias nechtěl. Jenže Mathias nic neříkal, jako obvykle jen poslouchal a čekal, až rozhodnou. Stacy si přála, aby něco řekl, aby se ji a Erika pokusil přesvědčit, že by neměli souhlasit, protože nechtěla, aby Jeff Pablovi uřízl nohy, nechtělo se jí věřit, že je to dobrý nápad, nevěděla ale, jakými argumenty by svoje přesvědčení podpořila. Cítila, že nestačí prostě říct ne, že by musela Jeffovi vysvětlit, proč to nemá dělat. Potřebovala někoho, kdo by jí pomohl, a nikoho takového neměla. Eric byl trochu přiopilý a klížila se mu víčka; byl samozřejmě mnohem klidnější než předtím, ale už tak docela nevnímal, co se děje. A Amy byla daleko, dole pod pahorkem, a vyhlížela Řeky.

      „Co Amy?“ zeptala se.

      „Co by s ní bylo?“

      „Neměli bychom se zeptat, co na to ona?“

      „Na tom by záleželo, jen kdyby to skončilo nerozhodně.“

      „Co kdyby skončilo nerozhodně?“

      „Hlasování.“

      „Copak my hlasujeme?“

      Jeff přikývl a netrpělivě mávl rukou, jako by chtěl říct samozřejmě, jako by to byl jediný logický postup a jako by nechápal, co ji na tom tak překvapuje.

      Stacy ale překvapená byla. Domnívala se, že o tom prostě diskutují, aby se přesvědčili, zda mají všichni shodný názor, a že k ničemu doopravdy nedojde, nebudou-li souhlasit všichni. Jenže tak to nebylo; k tomu, aby Jeff Pablovi nohy uřízl, stačilo, aby souhlasili jen tři. Stacy se usilovně snažila vyjádřit svůj odpor k takovému řešení a neobratně hledala správná slova. „Ale…, chci říct, že nemůžeme jen tak… Nepřipadá mi to…“

      „Uřízněte je,“ přerušil ji Eric tak hlasitě, až ji to vylekalo. „Hned teď.“

      Stacy se otočila a zadívala se na něj. Zdál se být náhle střízlivý a oči měl zcela jasné. A mluvil rozhodným tónem, jako by si byl jistý sám sebou i návrhem, který obhajuje. Stacy věděla, že stále ještě může říct ne. Může říct ne a Jeff bude muset sejít dolů za Amy a zeptat se na její názor. Nejspíš by ji přesvědčil, i kdyby se Amy pokoušela vzdorovat, dřív nebo později by ji přemluvil. Byl silnější než oni. Všichni ostatní byli vyčerpaní, trpěli žízní a toužili být někde jinde, zatímco na Jeffovi jaksi nic z toho nebylo vidět. Jaký tedy mělo smysl se s ním hádat?

      „Víš určitě, že je to tak správně?“

      „Když ho necháme v tomhle stavu, umře.“

      Stacy se při těch slovech otřásla, jako by Pablova potenciální smrt ležela na jejích bedrech – jako by to byla její chyba, něco, čemu snadno mohli zabránit. „Nechci, aby umřel.“

      „Samozřejmě že nechceš,“ přikývl Jeff.

      Stacy na sobě cítila Mathiasův pohled. Bez mrknutí se na ni díval. Věděla, že chce, aby odmítla. Sama si také přála, aby to dokázala, věděla ale, že to nedokáže.

      „Tak jo,“ přikývla. „Asi by se to mělo udělat.“

      Amy fotografovala.

      Když odcházela z holiny na vrcholku, popadla fotoaparát – čistě reflexivně, bez nějakého vědomého záměru. Prostě ho sebrala a pověsila si ho kolem krku. Teprve když seděla na bobku vedle pěšiny, na poloviční cestě z kopce dolů, v tom okamžiku uvolnění a jasného vědomí, který následoval po vyprázdnění močového měchýře, si uvědomila, proč si ho vzala. Chtěla pořídit fotografie Mayů, shromáždit důkazy všeho, co se tady dělo, protože věděla, že je někdo zachrání – to si v duchu neustále opakovala – a že až k tomu dojde, bude nevyhnutelně následovat policejní vyšetřování, zatýkání a soudní proces. Což přirozeně znamenalo, že budou potřebné důkazy, a jaké lepší důkazy si kdo mohl představit než fotografie pachatelů?

      Začala fotografovat, jakmile došla na úpatí pahorku, a zaostřovala objektiv na obličeje mayských mužů. Vychutnávala pocit, který jí to přinášelo, jakési kradmé vědomí moci, jako když se kořist otočí proti lovcům. Za tohle je stihne trest, zbytek života stráví všichni ve vězení. A Amy k tomu přispěje svým dílem. Dívala se hledáčkem, mačkala spoušť a představovala si přitom proces, nacpanou soudní síň, ticho, které zavládne při její svědecké výpovědi. Snímky, které pořizuje, budou promítat na obří obrazovce a ona ukáže na holohlavého muže s pistolí u boku. To byl jejich vůdce, řekne. To je ten, který nám nedovolil odejít.

      Mayové jí nevěnovali sebemenší pozornost. Nedívali se na ni, zdálo se dokonce, že se jejím směrem ani neohlížejí. Jen když vyšla na mýtinu a hledala lepší úhel, z něhož by zabrala skupinku shromážděnou kolem nejbližšího ohniště, se dva z mužů pohnuli, zvedli luky a zamířili na ni. Vyfotografovala je a spěšně couvla mezi liány.

      Po chvíli ji ten pocit moci začal pomalu opouštět a neměla nic, čím by ho nahradila. Slunce stoupalo a Amy bylo vedro, měla hlad a žízeň. Tím vším ale trpěla už v okamžiku, kdy sem dolů dorazila, takže to nebyl pravý důvod změny její nálady. Ne, tím, co konečně začalo udolávat její sebevědomí, byla lhostejnost Mayů vůči její přítomnosti, vůči pilnému cvakání jejího fotoaparátu. Seděli v hloučku kolem dýmajícího ohniště a pár dalších pospávalo v pomalu se zužujícím pásmu stínu na okraji džungle. Rozmlouvali a smáli se, jeden z nich ořezával kus klacku, jen tak z nudy ho neustále okrajoval a zkracoval, aby zaměstnal ruce, zatímco se čas dál líně vlekl. Protože o to tady šlo, ne? To byl zjevně důvod jejich přítomnosti tady: čekali, A nečekali nijak napjatě, neprojevovali sebemenší znepokojení ohledně konečného výsledku své hlídky. Čekali bez jakýchkoli viditelných emocí, jako když někdo čeká, až skončí dlouhý večer, dívá se na svíčku pomalu a metodicky uhořívající k temnotě, stoprocentně jistý konečným výsledkem, absolutně přesvědčený, že jediné, co stojí mezi nynějším okamžikem a koncem jeho čekání, je samotný čas.

      A co z toho plyne? uvažovala Amy.

      Možná že Mayové o Řecích vědí. Možná že Juan s Donem Quijotem už přišli, prošli kolem ústí stezky a pokračovali dál, dokud nedošli do vesnice, odkud se v blahé nevědomosti vrátili zpátky a vůbec je nenapadlo hledat stezku mezi stromy. Amy ani nikdo z ostatních se o takové možnosti nezmínili, a přece jí teď připadala tak reálná, že vůbec nechápala, jak ji mohli přehlédnout. Nepřijdou, uvědomila si náhle s palčivou jistotou, nikdo nepřijde. A pokud je tomu tak, pak nezbývá žádná naděje. Rozhodně ne pro Pabla, ale ani pro nikoho z ostatních. A Mayové to evidentně chápali, právě to byl důvod jejich znudění a apatie – věděli, že úplně stačí počkat, až události dospějí k nevyhnutelnému konci. Nemuseli dělat nic jiného než hlídat mýtinu. O ostatní se postarají žízeň, hlad a liány, jako se už postaraly tolikrát.

      Amy přestala fotografovat. Točila se jí hlava, skoro jako by byla opilá; musela si sednout, posadit se do hlíny na spodním konci pěšiny. To je jen tím sluncem, přesvědčovala se. A prázdným žaludkem. Jenže si lhala a věděla to. Slunce ani hlad s tím neměly nic společného. To, co cítila, byl strach. Pokoušela se tohle vědomí odsunout někam stranou, zhluboka dýchala a pohrávala si s fotoaparátem. Byl to laciný automat, koupila si ho před víc než deseti lety za peníze, které si vydělala hlídáním dětí. Jeff jí na tyhle prázdniny věnoval digitální aparát, přiměla ho ale, aby ho šel vrátit. Byla s tímhle příliš citově spjatá a ještě ho nedokázala odložit. Nebyl obzvlášť spolehlivý – snímky z něj často vycházely špatně, byly přesvětlené nebo naopak příliš tmavé a téměř pokaždé trochu rozmazané –, Amy ale věděla, že by se jí musel rozbít, ztratit nebo by jí ho museli ukrást, sama by ho nikdy neodložila. Podívala se, kolik snímků jí ještě zbývá – tři z šestatřiceti. A pak bude s fotografováním konec, nevzala si s sebou další filmy, protože ji nenapadlo, že by byli pryč tak dlouho, aby je potřebovala. Zmocnil se jí zvláštní pocit při pomyšlení, že za život pořídila nějaký přesný počet snímků a že skoro všechny vyfotografovala právě tímhle aparátem. Pořídila iks snímků vlastních rodičů, iks snímků stromů a pamětihodností, západů slunce a psů, iks snímků Jeffa a Stacy. A pokud to, co právě cítila, bylo jediné dané, pokud měli pravdu Mayové i Jeff, pak bylo možné, že do konce života už jí zbývají jen tři poslední. Snažila se v duchu rozhodnout, co by na nich mělo být. Nejspíš skupinová fotografie, usoudila, pořízená automatickou spouští, a všichni by na ní měli stát kolem Pabla ležícího na fixační desce. A samozřejmě jeden snímek jí a Stacy, zavěšených do sebe – poslední do série. A pak…

      „Není ti nic?“

      Amy se otočila a zjistila, že nad ní stojí Stacy s tím provizorním slunečníkem na rameni. Vypadala zuboženě – oči měla vpadlé a vlasy mastně zplihlé. Ústa se jí třásla a ruce také, takže slunečník tiše chrastil, jako by povlával v mírném vánku.

      Není mi nic? zamyslela se Amy a snažila se najít upřímnou odpověď. Předchozí závrať vystřídal podivný pocit klidu a rezignace. Nebyla, jako Jeff, rozený bojovník. Nebo si možná jen nedokázala tak snadno lhát. Hrozba, že tady zemřou, ji nenaplňovala nutkáním vyskočit a něco dělat; vyvolávala v ní naopak únavu, chuť lehnout si a nedělat nic, jako by chtěla proces umírání uspíšit. „Snad ne,“ odpověděla. „A co tobě?“ dodala ještě, protože Stacy vypadala o mnoho hůř, než jak se cítila ona sama.

      Stacy zavrtěla hlavou. Mávla rukou a ukázala za sebe, na vrcholek pahorku. „Oni…, víš…“ Odmlčela se, jako by nenacházela správná slova. Olízla si rty, na nichž se jí v uplynulých čtyřiadvaceti hodinách utvořily hluboké praskliny – byly rozpukané a bolavé jako rty trosečníka. Když zkusila znovu promluvit, vydala ze sebe pouhé zašeptání. „Už začali.“

      „S čím začali?“

      „S amputací.“

      „O čem to mluvíš?“ vyjekla Amy. Ale samozřejmě věděla, o čem Stacy mluví.

      „O Pablových nohou,“ šeptla Stacy a prudce zvedla obočí, jako by to bylo překvapením i pro ni. „Dělají to tím nožem.“

      Amy vyskočila, aniž by věděla, co má v úmyslu udělat. Necítila v sobě žádnou emoci, ta zpráva ji naprosto ochromila. Něco ale cítit musela, protože výraz jejího obličeje se změnil. Poznala to podle Stacy, která před ní couvla a zatvářila se vyděšeně.

      „Neměla jsem s tím souhlasit, že ne?“ zeptala se Stacy.

      „Souhlasit s čím?“

      „Hlasovali jsme o tom a já jsem…“

      „Proč mi nikdo nic neřekl?“

      „Byla jsi tady dole. Jeff říkal, že na tvém hlasu by záleželo, jen kdyby to bylo nerozhodně. Eric souhlasil a já jsem pak…“ Opět se jí v očích objevil ten vystrašený výraz. Tentokrát pokročila kupředu, vztáhla ruku a popadla Amy za předloktí. „To jsem neměla, viď že ne? Ty a Mathias a já… mohli jsme je zastavit.“

      Amy nedokázala uvěřit, že by se něco takového doopravdy mohlo dít. Nepovažovala za možné, že by někdo dokázal amputovat nohy pouhým nožem, a nevěřila, že by se Jeff o takovou šílenost pokusil. Třeba o tom jen mluvili, třeba o tom pořád ještě mluví, a když si pospíší, třeba je ještě stačí zastavit. Vytrhla paži ze Stacyina sevření. „Zůstaň tady,“ přikázala jí. „Vyhlížej Řeky. Rozumíš?“

      Stacy přikývla, s obličejem stále plným strachu a třesu, který se znovu a znovu zmocňoval svalů kolem jejích úst. Posadila se, nemotorně se svalila na zem uprostřed pěšiny, jako by někdo přeřízl vodicí šňůru, která ji držela ve vzpřímené poloze.

      Amy ještě okamžik počkala a dívala se na ni, aby se přesvědčila, že bude v pořádku. Pak spěšně vyrazila po svahu nahoru.

      Udělali to Jeff s Mathiasem. Nechtěli po Erikovi, aby jim pomáhal, což bylo dobře, protože Eric věděl, že by to nedokázal. Zatímco pracovali, přecházel po holině sem a tam, zastavoval se, aby se na ně podíval, pokaždé se ale rychle odvrátil – dívat se nebo se nedívat, obojí bylo stejně nesnesitelné.

      Nejdřív ze všeho ho znovu znehybnili opasky. Našli je jako tři stočené hady ležet na zemi vedle fixační desky, kam je předchozího dne večer odhodili. Tentokrát jim stačily dva; připoutali Řeka přes hrudník a v pase. Pablovy oči zůstaly při veškeré manipulaci s jeho tělem zavřené, ani jedinkrát je neotevřel od té chvíle, kdy brzy po ránu přestal křičet. I když do něj teď Jeff šťouchl a oslovil ho jménem, protože mu chtěl pantomimou naznačit, o co se hodlají pokusit, odmítl Řek zareagovat. Ležel s obličejem staženým, jako by chtěl všechny smysly před vnějším světem uzavřít. Zdál se být jaksi mimo jejich dosah, jako by už nebyl úplně mezi nimi. Už je mu všechno jedno, napadlo Erika, dávno už je mu všechno jedno.

      Potom rozdělali oheň, vlastně jen maličký ohníček, protože nic víc nesvedli. Jako palivo použili tři zápisníky archeologů, jednu košili a jedny kalhoty. Dva listy papíru zmačkali na podpal a zápisníky na ně pak přiložili vcelku. Šatstvo prolili tequilou. Oheň nevydával téměř žádný kouř a hořel nízkým modrým plamenem. Jeff doprostřed položil nůž a vedle něj velký kámen, připomínající tvarem ostří sekery. Zatímco se obojí zahřívalo – kámen po chvíli vydal hlasitý praskavý zvuk a tmavě rudě se rozzářil –, Jeff s Mathiasem se sklonili k Pablovi, tiše si spolu něco mumlali, ukazovali nejprve na jednu a pak na druhou nohu a plánovali nadcházející operaci. Jeff se náhle tvářil pochmurně a sklíčeně, jako by ho k téhle akci někdo dotlačil navzdory jeho lepšímu přesvědčení, pokud ale měl nějaké dodatečné pochybnosti, rozhodně jim nehodlal dovolit, aby ho v jeho konání zpomalily.

      Když začali, stál Eric přímo nad nimi. Jeff popadl malý ručník, který našel v jednom z batohů, a vytáhl s jeho pomocí kámen z ohně; obalil si ho kolem ruky jako rukavici, aby ho rozžhavený kámen nespálil. Jediným rychlým a plynulým pohybem ho uchopil, zvedl ho nad hlavu a otočil se k fixační desce. Pak jím veškerou silou udeřil do Řekovy nohy kousek pod kolenem.

      Pablo otevřel a vytřeštil oči; když mu došlo, co se chystá, znovu se rozkřičel a pod pouty, která ho přidržovala, se svíjel a škubal. Jeff jako by si toho sotva všímal, z výrazu jeho tváře nebylo možno vyčíst žádnou reakci. Házel už kámen zpátky do ohně a sahal po noži. Také Mathias se tvářil stále stejně a soustředil se na práci. Jeho úkolem bylo udržovat oheň, v případě potřeby do něj přihodit další zápisníky a postříkat je dalším alkoholem, rozhrabávat a rozdmýchávat žhavé uhlíky.

      Jeff byl skloněný nad fixační deskou, svaly se mu napínaly vynakládaným úsilím, řezal a sekal. Jak přikládal rozžhavený nůž k Pablově noze, šířil se kolem něj intenzivní zápach, jako když se v kuchyni připaluje maso. Eric koutkem oka zahlédl roztříštěnou kost pod Řekovým levým kolenem, z níž vytékal zkrvavený morek, a Jeffův nůž, který řezal, krájel a bodal. Viděl, jak spodní polovina Pablovy nohy odpadla, chodidlo, kotník a holenní a bércová kost teď byly samostatným objektem, odříznutým a navždy ztraceným. Jeff seděl v podřepu a lapal po dechu. Pablo dál ječel a házel sebou s očima otočenýma v sloup, s jasně zářícím bělmem. Mathias si od Jeffa vzal nůž a položil ho zpátky do ohně. Jeff sebral malý ručník a začal si ho znovu obtáčet kolem ruky. Když sáhl pro rozžhavený kámen, Eric se rychle odvrátil a zamířil přes holinu pryč. Dál už ten pohled nesnesl, musel utéct.

      Jenže samozřejmě nebylo kam utéct. I na opačné straně holého vrcholku, kde zůstal stát zády k děsivému výjevu, stále slyšel, co se děje, slyšel, jak kámen s hlasitým zapraštěním dopadl na Pablovu druhou nohu.

      Ohlédl se přes rameno – nedokázal se ovládnout.

      Mathias držel v ruce černou pánev, tu, kterou Jeff našel dole pod kopcem a přinesl ji nahoru a která měla do dna vyryté peligro. Eric sledoval, jak ji pokládá do ohně. Chystali se ji použít ke kauterizaci Řekových ran, přitisknout ji k pahýlům jeho nohou.

      Jeff byl nakloněný těsně nad fixační desku, pravidelnými pohyby pracoval s nožem jako s pilkou a košili měl nasáklou potem.

      Pablo stále křičel. A teď už v jeho křiku zaznívala i slova. Samozřejmě jim nemohl rozumět, slyšel ale jejich prosebný, úpěnlivý tón. Vzpomněl si, jak na Řeka upadl poté, co seskočil dolů do šachty, na ten pocit, že se pod ním celé jeho tělo vzepjalo. A vzpomněl si i na to, jak s Amyinou pomocí vyhodil Pabla na desku, na ten neohrabaný, škubavý, panikou diktovaný manévr. Cítil, jak se v něm liána pohybuje, v noze a také v hrudi – ten neodbytný tlak ve spodní polovině hrudního koše, deroucí se ven. Všechno bylo špatně, všechno tady bylo špatně, nijak to ale nemohl zastavit a nijak tomu nemohl utéct.

      Znovu se odvrátil, dlouho to ale nevydržel. Téměř okamžitě se zase musel ohlédnout.

      Jeff skončil práci s nožem a odhodil ho na zem. Eric sledoval, jak si bere ručník; omotal si ho kolem ruky a otočil se, aby vytáhl z ohně pánev. Mathias mu teď musel pomáhat. Dřepl si k desce, sehnul se k Pablově levé noze či spise k tomu, co z ní zbývalo, a oběma rukama ji popadl těsně nad kolenem. Pablo plačtivě křičel a něco se jim snažil říct, oslovoval Mathiase i Jeffa jmény, ani jeden z nich ale nedal najevo, že slyší, a odmítali se na něj i podívat. Pánev byla rozžhavená do oranžova a písmena vyškrábaná do jejího dna byla o něco tmavší, téměř rudá, takže si Eric mohl přečíst varovné slovo i teď, když ji Jeff vytáhl z plamenů. Viděl, jak se Jeff otáčí, přikládá pánev k pahýlu Pablovy nohy, přidržuje ji u něj a vší silou ji k němu tlačí. Slyšel syčení a prskání, jak se maso seškvařilo na uhel. Navíc to i cítil, a ohromeně zaznamenal, že jeho žaludek na ten zápach reaguje – nezvedal se mu odporem, ale šokujícím pocitem hladu.

      Odvrátil se, přikrčil se do podřepu, zavřel oči, přitiskl si ruce k uším a dýchal ústy. Zůstal tak dřepět zdánlivě nekonečně dlouho a soustředil se jen na pociťovanou přítomnost liány ve svém těle, na ty vytrvalé pátravé křeče v noze a tlak na prsou, pokoušel se vyložit si je jako něco jiného, něco neškodného, jako nějaký vjemový klam, za který je tvrdohlavě označovala Stacy – za tep srdce, namožené svaly a důsledek strachu. Přes veškerou snahu se mu to nedařilo a nevydržel také déle čekat, musel se prostě znovu podívat.

      Když se otočil, viděl, že se Jeff s Mathiasem dosud sklánějí nad fixační deskou. Jeff teď mačkal pánev k pahýlu Pablovy pravé nohy. Ve vzduchu se vznášel tentýž ohavně svůdný zápach. Zavládlo ale ticho – Pablo zmlkl a přestal křičet. Zřejmě ztratil vědomí.

      Pak se ozval dusot běžících nohou. Po pěšině k nim přicházela Amy. Vyběhla na holinu celá udýchaná, a pleť se jí leskla potem.

      Pozdě, pomyslel si Eric, když viděl, jak zavrávorala, zastavila se, vykulila oči a po tváři se jí rozlil výraz hrůzy. Přišla pozdě.

      Jeff nevěděl, co by měl cítit. Vlastně ne: věděl, co si myslí, a věděl také, co cítí, jenže tyhle dvě rozdílné věci zjevně nedokázal sjednotit. Proběhlo to dobře, možná dokonce líp, než očekával – tohle si v myšlenkách říkal. Nohy se podařilo odříznout poměrně rychle, obě pár centimetrů pod kolenem, takže klouby zůstaly zachované. Pahýly dostatečně důkladně kauterizovali, takže když odstranili tlakové obvazy, objevilo se jen minimální krvácení. Správnější výraz by asi byl průsak krve, nic příliš vážného. Pablo ke konci operace ztratil vědomí; zdálo se, že spíš než cokoli jiného to způsobil šok. Bolest to nebyla, tím si byl Jeff téměř jistý, protože od pasu dolů přece nemohl cítit vůbec nic. Byl ale při vědomí, byl schopen zvednout hlavu a vidět, co s ním dělají, a to na něj samo o sobě muselo zapůsobit jako šok. Jeff byl přesvědčen, že je teď na tom líp, i když je jeho život stále v ohrožení. Dosáhli ale toho, že pro něj získali trochu času navíc – ne mnoho, možná další den nebo dva. I to ale něco znamenalo, a Jeff se domníval, že by na sebe měl být hrdý, že udělal něco statečného. Nechápal tedy, proč se ho v nitru zmocnila taková sklíčenost, proč se mu tají dech, jako by zadržoval slzy.

      Amy tomu také právě nepomáhala. To ostatně platilo pro všechny. Mathias jako by se na něj odmítal podívat a dřepěl u pohasínajících pozůstatků malého ohníčku, absolutně uzavřený sám do sebe. Eric už zase přecházel sem a tam a nepokojně si ohmatával nohu a hrudník. A Amy se ani neobtěžovala zamyslet a pokusit se pochopit, co dokázal – zatímco odstraňovali tlakové obvazy a opatrně spálené pahýly natírali neosporinem –, a okamžitě na něj vyjela.

      „Ježíšikriste!“ vyjekla, až sebou vylekaně škubl. „Do prdele, kristepane! Co jste to udělali?“

      Jeff se nenamáhal s odpovědí. Připadalo mu to dostatečně zřejmé.

      „Uřízli jste mu nohy! Jak jste kurva mohli…“

      „Neměli jsme na vybranou,“ bránil se Jeff. Byl skloněný nad druhým pahýlem a roztíral na něj gel. „Byl by umřel.“

      „A ty myslíš, že tohle ho zachrání? Když jste mu špinavým nožem upižlali nohy?“

      „Sterilizovali jsme ho.“

      „Ale jdi, Jeffe. Jen podívej, v čem leží.“

      Měla samozřejmě pravdu. Spací pytel, který rozložili na fixační desku, byl prosáklý močí unikající z Pablova měchýře. Jeff pokrčil rameny. „Opatřili jsme mu trochu času. Jestli nás dneska, možná dokonce zítra, někdo zachrání, může se…“

      „Uřízli jste mu nohy!“ opakovala Amy tak hlasitě, že skoro křičela.

      Jeff se konečně otočil a pohlédl na ni. Stála nad ním, s obličejem spáleným a ušmudlaným od hlíny a po džínsech se jí rozlézala centimetrová vrstva zeleného chmýří. Už se ani nepodobala sama sobě; vypadala příliš zuboženě a zoufale. Pomyslel si, že to nejspíš tak či onak platí pro ně pro všechny. On sám si rozhodně někdy během posledních čtyřiadvaceti hodin začal připadat jako někdo úplně cizí. Právě s pomocí nože a kamene amputoval nohy jinému člověku – příteli, cizinci, bylo těžké říct, čím pro něj Pablo vlastně byl. Neznal ani jeho skutečné jméno. „Jakou myslíš, že by měl jinak šanci, Amy?“ zeptal se. „S těmi obnaženými kostmi?“

      Neodpověděla, dívala se někam vpravo od něj do země a ve tváři měla zvláštní výraz.

      „Tak odpověz,“ naléhal na ni.

      Dávala se snad do pláče? Roztřásla se jí brada. „Bože můj,“ zašeptala. „Kristepane.“

      Jeff sledoval její pohled. Měla oči skloněné k Pablovým amputovaným údům, k pozůstatkům jeho chodidel, kotníků a bérců, ke zkrvaveným kostem, které drželo pohromadě pár zbývajících tkáňových vláken. Jeff je ledabyle pohodil na zem vedle desky a měl v úmyslu odnést je a zakopat, jakmile skončí s kauterizací Pablových pahýlů. K tomu už ale zjevně nemělo dojít. Liány vyslaly další dlouhý úponek, který se plazivě vyplížil na holinu. Ovinul se kolem jednoho z Pablových odříznutých chodidel a teď za sebou vlekl kosti zpět do houští. Vzápětí se objevil druhý úponek, plazící se rychleji než první, a chopil se i druhé nohy.

      To už té scéně přihlíželi všichni – i Eric s Mathiasem. A pak se dal Mathias náhle do pohybu, vyskočil na nohy, v ruce nůž. Přišlápl první úponek k zemi, sehnul se, přejel po něm čepelí a odřízl ho. Otočil se k druhému a také ho přeřízl. Ještě s tím ale ani nebyl hotový, když se na holinu vyplazil třetí šlahoun a hned po něm čtvrtý a oba zamířily ke kostem. Amy zaječela – jen jednou, krátce a hlasitě pak si zakryla ústa dlaní a couvala směrem k Jeffovi. Mathias se ohýbal a řezal, ohýbal a řezal a liány vysílaly na holinu další a další šlahouny, teď už ze všech stran.

      „Nech toho,“ křikl na něj Jeff.

      Mathias ho ignoroval. Řezal liány, rozdupával je a trhal, stále rychleji a rychleji, přesto však příliš pomalu; šlahouny se s ním pustily do boje, ovíjely se mu kolem nohou a ztěžovaly mu pohyb.

      „Mathiasi!“ houkl Jeff, přistoupil k němu, popadl ho za paži a táhl ho pryč. Cítil Němcovu sílu, jeho napjaté, pachtící se svaly, ale také jeho vyčerpání a kapitulaci. Stáli bok po boku a sledovali, jak liány zatahují amputované údy do svého středu, jak se bílé kosti noří do větší masy zeleně, a po chvíli zcela mizí.

      Pořád ještě tam tak stáli, všichni čtyři absolutně nehybní, když se z druhé strany vrcholku opět ozvalo známé cvrlikání, zvuk mobilního telefonu, netrpělivě vyzvánějícího na dně šachty.

      Stacy seděla se zkříženýma nohama pod slunečníkem a krčila se v malém kruhu jeho stínu. Neustále se musela bránit pokušení pohlédnout na zápěstí, musela si připomínat, že tam hodinky nemá, ty že leží na stolku u postele v Cancúnu, v jejím hotelovém pokoji, kde by teď měla být i ona, kde ale bohužel není. Nebo možná neleží; třeba se konečně vyplnily její dávné obavy a některá z pokojských je ukradla. A kde by asi byly v tom případě? S jejím kloboukem, pomyslela si, a s jejími slunečními brýlemi, má je na ruce někdo cizí, nějaká ženská, která se právě směje u oběda v restauraci na pláži. Stacy ztrátu svých věcí pociťovala téměř jako fyzickou bolest, prázdnotu v prsou, tělesnou touhu, ze všeho nejvíc ale postrádala brýle. Bylo tu všude příliš mnoho slunce, příliš mnoho jasu. V hlavě jí z té záře bušilo – a bušilo jí v ní i hladem, žízní, únavou a strachem.

      Na pahorku za jejími zády amputovali Pablovi nohy. Stacy se na to snažila nemyslet. Věděla, že tady Pablo zemře, žádný jiný konec si pro něj nedovedla představit. A snažila se nemyslet ani na to.

      Konečně už se prostě neovládla: poddala se nutkání a pohlédla na zápěstí. Samozřejmě tam nic nebylo a její myšlenky znovu začaly opisovat stejný kruh – noční stolek, pokojská, klobouk a sluneční brýle, žena u oběda na pláži. Bude to určitě nějaká odpočatá, umytá a nakrmená ženská s lahví vody u lokte. Bude lehkomyslná, bezstarostná a spokojená. Stacy vůči té imaginární cizince pocítila vlnu nenávisti, která rychle metastázovala a přeskočila i na toho kluka, který jí před autobusovým nádražím zmáčkl ňadro, na zlodějskou – a pravděpodobně fiktivní – pokojskou, na Maye, kteří seděli naproti ní s pozorným výrazem v obličeji, vyzbrojení luky a šípy. Byl tam s nimi teď i jeden z chlapců, kteří je včera sledovali na kole, ten menší, co se vezl na řídítkách. Seděl v klíně nějaké postarší ženy, díval se na Stacy stejně bezvýrazně jako všichni ostatní Mayové a Stacy ho také stejně jako je nenáviděla.

      Khaki kalhoty a tričko měla pokryté světle zeleným chmýřím z lián a chmýří měla i na sandálech. Neustále si je ometala a pokaždé si při tom spálila ruce, titěrné úponky ale rychle znovu dorůstaly. V tričku už jí prožraly několik děr. Jedna z nich, těsně nad pupíkem, byla velká jako stříbrný dolar. Stacy věděla, že je jen otázkou času, než na ní bude oblečení viset v cárech.

      Nenáviděla samozřejmě i liány, pokud bylo vůbec možné nenávidět nějakou rostlinu. Nenáviděla jejich zářivou zeleň, jejich drobné rudé kvítky, pálení jejich mízy na kůži. Nenáviděla je pro jejich schopnost pohybovat se, pro jejich hladovost a zlovolnost.

      Nohy měla pořád ještě obalené blátem z toho dlouhého pochodu přes pole, který absolvovala předchozího odpoledne, a z bláta neustále vycházel nezřetelný zápach výkalů. Jako z Pabla, pomyslela si a myšlenky se jí zatoulaly nahoru na pahorek, k tomu, co se tam dělo, k noži a rozpálenému kameni. Zachvěla se a zavřela oči.

      Nenávist a ještě větší nenávist – Stacy se v ní utápěla, nořila se stále do větší hloubky a dno nebylo na dohled. Nenáviděla Pabla za to, že spadl do šachty, nenáviděla ho pro jeho přeraženou páteř a chvatně se blížící smrt. Nenáviděla Erika za zraněnou nohu, za to, že se mu liány jako červi hemžily pod kůží, i za paniku, kterou to v něm vyvolávalo. Nenáviděla Jeffa za jeho kompetentnost a chladnokrevnost, za to, jak snadno se uchýlil k tomu noži a rozpálenému kamenu. Nenáviděla Amy za to, že ho nezarazila, nenáviděla Mathiase za jeho mlčení a bezvýrazné pohledy a ze všech nejvíc nenáviděla sebe.

      Otevřela oči a rozhlédla se po okolí. Uplynulo několik minut, nic se ale nezměnilo.

      Ano, nenáviděla sebe samu.

      Nenáviděla se za to, že neví, kolik je hodin ani jak dlouho tady ještě bude muset sedět.

      Nenáviděla se za to, že přestala věřit, že Pablo zůstane naživu.

      Nenáviděla se za to, že pochopila, že Řekové nepřijdou, dnes ani nikdy jindy.

      Naklonila slunečník na stranu a odvážila se letmého pohledu na oblohu. Jeff doufal, že přijde déšť; věděla, že se na to spoléhá. Snažil se je všechny zachránit, přicházel s nejrůznějšími nápady, plány a projekty, všechny ale měly stejnou chybu, ve všech se skrýval jeden a tentýž nedostatek – všechny ve větší či menší míře v něco doufaly. A naděje déšť nepřinášela. Déšť přinášely mraky, bílé, šedé nebo černé jako noc, na barvě nezáleželo, ale nějaké mraky přijít musely. Jenže obloha nad ní zatvrzele zářila oslepující modří, na dohled nebyl jediný obláček.

      Žádný déšť nepřijde.

      A tohle vědomí bylo další z věcí, pro které se Stacy nenáviděla.

      Rozhodli se, že se ještě jednou spustí do díry.

      Byl to Jeffův nápad, Amy mu ale neprotiřečila. Věděla, že Řekové dnes nepřijdou. Přiznávali to už všichni – přinejmenším sami sobě, když ještě ne před ostatními – a mobilní telefon, ten možná mýtický mobilní telefon, který na ně volal ze dna šachty, byl tudíž tím posledním, k čemu ještě mohli upínat naděje. Když tedy Jeff navrhl, aby se ho ještě jednou pokusili najít, Amy ho překvapila tím, že souhlasila.

      Pabla samozřejmě nemohli nechat samotného. Podle první verze plánu u něj měla zůstat sedět Amy, zatímco Eric s Mathiasem se měli ujmout obsluhy rumpálu a spustit Jeffa do šachty. Jeff ale přišel s návrhem, aby se spustila dolů s ním. Měl v úmyslu vyrobit z oblečení archeologů namočeného v tequile něco jako louč a nebyl si jistý, jak dlouho mu takový zdroj světla vydrží. Argumentoval, že dva páry očí budou tam dole lepší než jeden a pátrání že bude moci být důkladnější a metodičtější.

      Amy už se znovu do díry nechtělo. Jeff se ale neptal, jestli se jí chce nebo nechce, prostě jí oznamoval, co chce on, a mluvil o tom jako o něčem, co už bylo rozhodnuto.

      „Mohli bychom to celé přenést k díře,“ navrhl Mathias, přičemž „tím celým“ měl na mysli fixační desku i s Pablem, a všichni se nad jeho návrhem na okamžik zamysleli. Pak Jeff přikývl.

      A tak to tedy také udělali. Jeff s Mathiasem desku zvedli, vynesli ji zpod přístřešku a přenesli ji k ústí šachty – našlapovali opatrně a snažili se s Pablem příliš neházet. Z Řekova těla vycházely příšerné pachy: teď už důvěrně známý zápach jeho výkalů a moči, puch spáleniny z jeho pahýlů a ta nenápadně nasládlá vůně, podmalovávající všechno ostatní, první zlověstný příznak sněti. Nikdo to nijak nekomentoval, nikdo se vlastně o Pablovi ani slovem nezmínil. Stále ještě byl v bezvědomí a zdál se na tom být ještě hůř než předtím. Nebyly to jen jeho nohy, jimž se Amy pohledem vyhýbala, nedívala se mu ani do obličeje. Poté, co se přihlásila na medicínu, absolvovala na fakultě několikrát den otevřených dveří a viděla mrtvoly, které studenti pitvali: měly šedivou pleť, zapadlé oči a ochablá ústa. A právě tak teď začínal vypadat i Pablův obličej.

      U šachty ho položili na zem. Cvrlikání už chvíli předtím umlklo, ale teď, sotva dorazili k díře, se znovu ozvalo, takže všichni zůstali stát, hleděli do tmy a s nakloněnými hlavami poslouchali.

      Telefon zazvonil devětkrát a odmlčel se.

      Mathias zkontroloval provaz. Kompletně ho odmotal z rumpálu, rozložil ho v dlouhých klikatých smyčkách na malé holině a přesvědčoval se, že vlákna nejsou nikde oslabená.

      Amy stála u díry, nahlížela do ní, snažila se sebrat odvahu a vzpomínala, jak tam dole byla s Erikem, jak tam zůstali jen sami dva, vzpomínala na všechno, o čem mluvili, aby zahnali strach, na lži, které si vzájemně říkali. Nechtěla se tam už vracet, ráda by byla odmítla, jen kdyby přišla na nějaký způsob jak to udělat. Jenže teď, když sem Pabla přenesli přes celý vrcholek pahorku, měla dojem, že už nemá na vybranou.

      Eric si dřepl, začal se šťourat v ráně na noze a něco tiše mumlal. „Uřízneme to,“ pronesl nahlas a Amy se k němu překvapeně otočila; nebyla si jistá, jestli slyšela správně. Eric mezitím vstal a znovu přecházel sem a tam. Liány mu v tričku proleptaly tolik děr, že bylo téměř na cáry. Byl potřísněný vlastní krví, plný krvavých cákanců, skvrn a šmouh. Vypadali všichni hrozně, Eric ale ze všech nejhůř.

      Jeff si vyráběl louč. K výrobě použil stanovou tyč, kterou na spodním konci omotal izolační páskou, aby ji udržel i v případě, že by se hliník příliš rozpálil. Kolem horního konce ovázal pár kousků oblečení archeologů – džínsové šortky a bavlněné tričko – a uzly pevně utáhl. Amy nechápala, jak by to mohlo fungovat, nic ale neřekla, byla příliš vyčerpaná a nechtěla se kvůli tomu hádat. Když to jinak nešlo, chtěla si to prostě odbýt a mít to za sebou.

      Mathias vstal a otřel si ruce do kalhot. Provaz byl v pořádku. Všichni se dívali, jak ho pečlivě navíjí zpět na buben rumpálu. Když skončil, přetáhl si Jeff smyčku přes hlavu a provlékl si ji pod pažemi. V rukou držel krabičku zápalek, načatou láhev tequily a svoji pochybně vyhlížející louč. Mathias s Erikem přistoupili k rumpálu a veškerou svou váhou se zapřeli o kliku. A pak, bez sebemenšího náznaku zaváhání, vykročil Jeff do prázdného prostoru nad šachtou. Nerozloučil se s Amy jediným slovem; neměli spolu domluvený žádný plán. Měla se za ním prostě nechat spustit dolů – nic jiného nevěděla. Všechno ostatní vyplyne ze situace, až tam budou.

      Ozvalo se povědomé skřípění rumpálu. Mathias s Erikem se zapřeli proti tahu provazu, pomalu, otáčku za otáčkou, ho nechali odvíjet a potili se vynaloženou námahou. Amy se nakláněla nad šachtou a dívala se, jak Jeff klesá do tmy; viděla ho déle, než by byla čekala, jako by s sebou do hlubin nějak stahoval i sluneční paprsky. Proměnil se v pouhý duchovitý stín, rozeznávala ho ale ještě dlouho poté, co by byla předpokládala, že už musí úplně zmizet. Jeff její pohled neopětoval, ani jednou k ní nezvedl oči, celou dobu se soustředěně díval pod sebe na dno díry.

      „Už to bude,“ ozval se Mathias. Nebylo jasné, komu to říká; pronesl to tak tiše, že možná mluvil sám k sobě.

      Amy se otočila a ohlédla se nejprve na něj a pak na rumpál. Provaz byl téměř odmotaný, zbývalo pár posledních otáček. Když se podívala zpátky do šachty, byl Jeff pryč. Provaz se táhl dál a dál do tmy, nepatrně se při odvíjení pohupoval ze strany na stranu, a konec už neviděla. Musela zadržet nutkání na Jeffa zavolat a zaplašit pocit, že zmizel nejen z dohledu, ale nadobro.

      Rumpál konečně přestal skřípat. Eric s Mathiasem přiklekli k Amy a všichni tři upírali zraky dolů. Amy slyšela, jak ti dva ztěžka popadají dech. „Všechno v pořádku?“ zavolal Mathias.

      „Vytáhněte provaz!“ křikl v odpověď Jeff. Hlas, který slyšeli, jako by přicházel z obrovské dálky, byl plný ozvěny a zdálo se, že patří někomu jinému.

      Zpátky na rumpál navinul Mathias provaz sám; bez zatížení to šlo rychle a skřípot zněl také jinak, byl pisklavější a pronikavější a ozýval se v něm podivný podtón smíchu, při němž jim přebíhal mráz po zádech. Když ho Amy slyšela, otřásla se a celá se schoulila. Odmítni to, říkala si v duchu. To přece dokážeš. Prostě to odmítni. To už jí ale Eric podával smyčku, pomáhal jí do ní a Amy stále nic neřekla. Není to tak zlé, přesvědčovala se. Jednou už jsi to přece dokázala. Proč bys to nedokázala podruhé? A to byla slova, která si nehlasně opakovala, když vykročila do prázdna a chvíli se pohupovala na místě, než zahájila pomalý sestup do díry.

      V denním světle to bylo jiné. V něčem lepší a v něčem naopak horší. Víc toho samozřejmě viděla, když klesala ke dnu – šachtu s kameny a výdřevami zapuštěnými do stěn, tu a tam i liány rostoucí a visící v dlouhých girlandách jako dekorace na nějakém večírku. Světlo ale zároveň posilovalo pocit přechodu, ten dojem, že jak klesá dolů, překračuje nějakou hranici a přesouvá se z jednoho světa do jiného. Byl to velice tísnivý pocit. Ze dne do noci, z vidění do slepoty, z života do smrti: to byly příměry, které ji napadaly. Dívat se nahoru také nebylo to pravé, jen to situaci zhoršovalo, protože i v této relativně nevelké hloubce už se denní světlo zdálo být nedosažitelně daleko. Připadalo jí, že se venkovní otvor zužuje, jako by hrozilo, že se zavře úplně, zacvakne zuby, spolkne ji a pošle do útrob země. Křečovitě se držela smyčky, soustředila se na pomalé dýchání a usilovně se snažila zachovat klid. Smyčka byla vlhká – Amy předpokládala, že potem z Jeffova těla. Nebo to možná byl její vlastní pot. Začala se pohupovat ze strany na stranu, málem se dotýkala stěn šachty a pokoušela se ten pohyb zastavit, měla ale pocit, že to jen zhoršila, a žaludek se jí začal zvedat nevolností podobnou mořské nemoci. V ústech měla stále pachuť zvratků a to také nepomáhalo; připadalo jí ještě pravděpodobnější, že se tady navzdory prázdnému žaludku pozvrací, zvratky jí vytrysknou z úst a pokropí Jeffa, který čeká dole ve tmě.

      Zavřela oči. Nějak se jí to podařilo překonat.

      Okolní vzduch jí připadal čím dál chladnější; roztřásla se, přestože se stále potila. Pak si uvědomila, že jsou to nervy: strach.

      Když znovu otevřela oči, viděla už pod sebou Jeffa. Viděla ho ale nějak zamlženě: chvíli jako by tam byl a chvíli zase ne. Jako by se na něj dívala pod vodou nebo skrz kouřovou clonu. Hlavu měl zvrácenou dozadu. Amy nerozeznávala výraz jeho obličeje, něco v jeho postoji jí ale s jistotou napovídalo, že se na ni usmívá. Bezděčně – navzdory svému strachu, potu, třasu a celkovému nepohodlí – jeho úsměv opětovala.

      Konečně se její nohy dotkly dna šachty. Smyčka kolem ní povolila a skřípění utichlo. A zvláštní bylo, že právě to náhlé ticho v ní vyvolalo záchvat paniky, při němž se jí sevřela hruď. „No,“ vyhrkla, jen aby slyšela vlastní slova a přerušila to nepřirozené ticho, „tak jsme tady.“

      Jeff jí pomáhal vylézt ze smyčky. „Je to neuvěřitelné,“ prohlásil. „Co říkáš? Jak myslíš, že jsme hluboko?“

      Amy byla příliš překvapená evidentním vzrušením zaznívajícím v jeho hlase, a potěšením, které z něj čišelo, takže neodpověděla. Uvědomila si, že si to Jeff užívá. Přes všechno, co se v uplynulých čtyřiadvaceti hodinách událo, se nějakým způsobem dokázal dobře bavit. Byl jako malý kluk, kterému se splnila klukovská touha a přes zákazy dospělých může zkoumat podzemí – jeskyně, skrýše a tajné chodby.

      „Takhle hluboko jsem nikdy nebyl,“ pokračoval. „Určitě ne. Myslíš, že by to mohlo být třicet metrů?“

      „Jeffe!“ štěkla. Bylo to zvláštní: stáli ve tmě, ale nejspíš sem shora přece jen nějaké zbytky rozptýleného světla dopadaly: jak její oči pomalu přivykaly temnotě, viděla stále víc, rozeznávala stěny i dno šachty a také Jeffa – jeho obličej. Viděla, jak na ni nechápavě kouká.

      „Co je?“ podivil se.

      „Pojďme prostě najít ten telefon, ano?“

      Přikývl. „Jasně. Ten telefon.“

      Amy viděla, jak se přikrčil do podřepu a začal připravovat louč. Odšrouboval uzávěr tequily a začal zauzlené oblečení polévat pálenkou, pomalu a opatrně, aby se pořádně vsákla. Dával si načas, po chvíli ten drobný pramínek zastavil, počkal a pak pokračoval. Amy byla tak vyčerpaná – hladová, žíznivá a utahaná –, že si jen z pachu tequily připadala lehce přiopilá. Asi půl metru po Jeffově pravici spatřila na dně šachty ležet ponožku a botu a dlouhou chvíli jí trvalo, než si uvědomila, že patří Pablovi. To Eric mu je tady včera stáhl z nohy, aby mohl Pablovi přejet nehtem po chodidle a přesvědčit se, jestli má zlomenou páteř. Když včera večer šachtu spěšně opouštěli, zapomněli je tady, a teď už byly ponožka i bota pokryté tenkou vrstvou lián. Amy se málem sehnula a sebrala je, napadlo ji, že je bude Pablo chtít vrátit, ještě se ale stačila zarazit a připadala si jako idiot. A navíc se sama sobě protivila, protože se jí po tváři rozlil morbidní úsměv. Pablo už samozřejmě boty ani ponožky nepotřebuje, už nikdy je potřebovat nebude.

      „Támhle stála včera večer lopatka,“ poznamenala a vlastní slova ji překvapila. Vůbec se nad tím, co říká, nezamýšlela, dokonce si ani neuvědomila, že si nepřítomnosti lopatky všimla, dokud neuslyšela svá slova. Ukázala k protější stěně šachty, o kterou se včera lopatka opírala. Teď už tam nebyla.

      Jeff se otočil a pohlédl na místo, kam ukazovala. „Víš to určitě?“ zeptal se.

      Přikývla. „Taková ta skládací.“

      Jeff se ještě okamžik díval na stěnu, pak se vrátil ke své louči a začal ji polévat dalším pramínkem tequily. „Nejspíš ji sebraly,“ zabručel.

      „Kdo?“

      „Liány.“

      „Proč by to dělaly?“

      „Zkoušeli jsme po ránu s Mathiasem vykopat jámu – na latrínu a na destilaci naší moči – a hrabali jsme kamenem a stanovým kolíkem. Třeba nechtějí, aby se nám to podařilo.“

      Amy na to nic neřekla. V jeho tvrzení bylo tolik věcí, s nimiž nemohla souhlasit, že pocítila zmatek blížící se panice a v hlavě jako by se jí rozbzučel zvonek. Nevěděla, kde začít. „Chceš snad říct, že ty liány vidí? Že vás viděly kopat jámu?“

      Jeff pokrčil rameny. „Určitě mají nějaký způsob, jak takové věci vycítí. Jak jinak by věděly, kdy se mají vyplazit a odtáhnout Pablovy nohy?“

      Feromony, blesklo Amy hlavou. Reflexy. Odmítala akceptovat možnost, že liány vidí, co se děje, ta představa jí naháněla hrůzu, chtěla věřit, že je jejich počínání automatické a nevědomé. „A jsou schopné komunikovat?“ zeptala se.

      Jeff zvedl láhev a našrouboval na ni uzávěr; oblečení už bylo úplně nasáklé. „Jak to myslíš?“

      „Ty nahoře vás viděly kopat, a tak vzkázaly tady těm dole, aby schovaly lopatku.“ Ta představa jí připadala tak absurdní, že se málem rozesmála. Něco jí ale ve smíchu zabránilo, to bzučení v hlavě.

      „Asi ano,“ přikývl Jeff.

      „Takže taky myslí?“

      „Nepochybně.“

      „Ale…“

      „Strhly tu moji ceduli. Jak jinak by věděly, že to mají udělat, kdyby…“

      „Jsou to rostliny, Jeffe. Rostliny nevidí. Nekomunikují. A nemyslí. Jsou…“

      „Byla tady včera večer lopatka?“ Ukázal k protější stěně šachty.

      „Myslím, že byla. Já…“

      „Tak kde je teď?“

      Amy mlčela. Na to odpovědět nedokázala.

      „Pokud ji něco přemístilo,“ argumentoval Jeff, „není snad podle tebe logické předpokládat, že to byly právě liány?“

      Než stačila odpovědět, znovu se ozvalo cvrlikání mobilu. Zaznívalo někde vlevo od ní, v té otevřené štole. Jeff honem popadl krabičku zápalek, jednu vytáhl, rozškrtl ji a přiložil k chuchvalci oblečení. Alkohol jako by zápalku dychtivě popadl, s tichým rozechvělým zaprskáním nasál její plamínek a kolem louče se okamžitě objevil kruh bleděmodrého ohně. Jeff louč zvedl a přidržel ji před nimi – vydávala slabou a nejistou záři, která působila dojmem, že každým okamžikem zhasne. Amy bylo jasné, že dlouho nevydrží.

      „Pospěš si,“ pobídl ji Jeff a ukázal k ústí štoly.

      Cvrlikání pokračovalo – celkem už se ozvalo trojí zazvonění – a oba se kvapně vrhli vpřed, spěchali, aby telefon našli dřív, než se znovu odmlčí. Pět rychlých kroků je přeneslo až do štoly, z níž proti nim vanul stálý proud chladného vzduchu; plamen louče v Jeffově ruce se v něm chabě zatřepotal. Amy pocítila záchvěv děsu, když za sebou musela zanechat ten čtvereček otevřené oblohy; strop štoly před nimi byl tak nízký, že se Jeff při dalším postupu vpřed musel přikrčit. Měla pocit, že se na ně tma ze všech stran tlačí, že s každým dalším krokem houstne, jako by se stěny i strop štoly kolem nich uzavíraly. Liány, byť to bylo v tak temném místě zvláštní, tady rostly obzvlášť hustě a pokrývaly všechny okolní plochy. Brodili se po kolena vysokým podrostem lián, další šlahouny visely shora od stropu a otíraly se jí o obličej; nebýt zoufalé touhy najít telefon, byla by se okamžitě otočila a utekla.

      Ozvalo se čtvrté zazvonění, stále ještě někde před nimi, a přinutilo je postoupit hloub do štoly. Amy cítila, že někde vpředu je další stěna – i v té tmě, v níž ji dosud rozhodně nemohla zahlédnout, jí něco napovídalo, že štola po dalších přibližně deseti metrech končí. Cvrlikání doprovázela rozléhající se ozvěna, přesto jí připadalo zcela nepochybné, že telefon leží někde na zemi u té protější stěny, pohřbený pod liánami. Skoro se dala do běhu, hnána touhou objevit telefon dřív, než přestane zvonit, a s ní se snoubila hrůza, kterou v ní tohle místo vyvolávalo; kombinace obou těchto pocitů ji poháněla vpřed.

      Jeff postupoval obezřetněji a pomaleji. Nechala ho i s loučí za sebou, liány se jí otíraly o tělo, ale jen hebce a mazlivě, téměř jako by se rozestupovaly a uvolňovaly jí cestu.

      „Počkej,“ varoval ji Jeff, zastavil se, přidržoval mihotající louč před sebou a pokoušel se důkladněji v jejím světle rozhlédnout.

      Amy si jeho varování nevšímala, chtěla se co nejdřív dostat k telefonu, najít ho a zase zmizet. Už viděla i tu zeď, nebo co to bylo: stín, který se před ní zhmotnil ze tmy a zahrazoval jí cestu.

      „Amy,“ křikl na ni Jeff hlasitěji a jeho hlas se k ní ozvěnou vrátil od přibližující se stěny. Zaváhala, zpomalila, napůl se otočila a v tom okamžiku si náhle uvědomila, že se liány pohybují, že právě z toho pramení její pocit stále větší stísněnosti. Nebylo to jen tím, že by tma houstla a štola se zužovala. Ne, způsobovaly to květy. Květy lián, které visely ze stropu a ze stěn a zvedaly se ze země, se pohybovaly, otevíraly se a zavíraly jako myriády drobných úst. Když jí to došlo, skoro se zastavila. Pak ale telefon zacvrlikal popáté a znovu ji přitáhl k sobě; věděla, že mnoho dalších zazvonění už nemohou čekat. A byl už tak blízko! Odhadovala, že leží přímo u stěny. Stačí už jen…

      „Amy!“ zavolal Jeff tak hlasitě, že ji vystrašil. Už zase byl v pohybu, spěchal k ní a louč držel zdviženou před sebou. „Ne…“

      „Je někde tady,“ odpověděla. Udělala další krok. Bylo to pošetilé, ale chtěla, aby ho našla jako první. „Je…“

      „Stůj!“ zaburácel. A pak, než stačila nějak zareagovat, stál vedle ní; popadl ji za paži, škubnutím ji strhl o krok zpět a přitáhl ji k sobě. Cítila vedle sebe jeho tvář, její teplo a slyšela jeho šepot: „Žádný telefon tam není.“

      „Cože?“ vyjekla zmateně. Přesně v tu chvíli zaznělo šesté zazvonění, které jako by vycházelo z lián přímo před nimi. Amy se Jeffovi pokusila vytrhnout. „Vždyť je…“

      Jeff ji strhl zpět a svíral ji tak pevně, až to bolelo. Sklonil se a znovu jí zašeptal přímo do ucha. „Jsou to ty liány,“ vysvětloval. „Jejich květy. To ty vydávají ten zvuk.“

      Zavrtěla hlavou, nevěřila mu, nechtěla mu věřit. „Ne. Je přímo…“

      Jeff natáhl ruku s loučí, sklonil ji ke dnu štoly před sebou a posvítil do houští lián, začínajícího pár desítek centimetrů před nimi. Liány se stáhly dál od ohně a rozestoupily se, když se k nim hořící louč přiblížila, takže se v jejich středu objevil prázdný prostor. Pohnuly se tak rychle, že se zdálo, jako by zasyčely. Jeff se přikrčil a přistrčil plamen blíž k místu, kde mělo být dno štoly. Místo něj se na ně zašklebila jen zející temnota; proud vzduchu náhle zesílil, načechral Amy vlasy a dezorientoval ji. Jeff teď mával loučí sem a tam, rozšiřoval otvor, který vytvořil, a Amy trvalo několik vteřin, než jí došlo, co vlastně vidí a proč je tam taková tma: bylo to ústí další šachty, spadající kolmo dolů. Díra byla celá zarostlá liánami, které ji dokonale maskovaly. Je to past, uvědomila si. Liány ji i Jeffa lákaly stále dál a doufaly, že v tomhle místě šlápnou do prázdna a propadnou se do tmy.

      Ozval se pronikavý svištivý zvuk, podobný prásknutí biče, jedna z lián vystřelila kupředu, obtočila se kolem hliníkového držadla Jeffovy louče a vytrhla mu ji z ruky. Amy sledovala její pád, světlo, které se třepotavě rozechvělo a téměř zhaslo, stále ještě ale hořelo, když louč dopadla na dno deset metrů pod nimi. Na kratičký okamžik zahlédla záblesk něčeho bílého. Kosti, pomyslela si, a mezi nimi pravděpodobně i lebka, vzhlížející vzhůru k ní. Ležela tam i lopatka a byly tam další liány, masa lián, které se svíjely jako hadi a odtahovaly se od malého ohnivého uzlíku hořícího v jejich středu. Potom plamínky zaprskaly, potemněly a zhasly.

      Všude kolem zavládla tma, příšerná tma, neprostupnější, než by byla Amy kdy považovala za možné. Na okamžik neslyšela nic kromě Jeffova dechu vedle sebe a nezřetelného bušení vlastního srdce v uších, pak se ale znovu ozvalo to svištivé prásknutí, tentokrát ale sytější a hlasitější; úponky lián se po nich znovu začaly natahovat. Amy měla dojem, že útočí ze všech stran najednou, narážejí do ní, obtáčejí se jí kolem paží, nohou i krku – a táhnou ji k otevřené šachtě.

      Zaječela a klopýtavě se dala na ústup, horečně je od sebe odtrhávala, sotva si ale uvolnila jedno místo, okamžitě cítila, jak se jí omotávají kolem dalšího. Liány neměly dostatek síly, aby ji tímto způsobem přemohly – příliš snadno se daly přetrhnout, jejich míza jí vytékala na kůži a bolestivě pálila –, nepřestávaly na ni ale dorážet a bylo jich stále víc a víc. Otáčela se, kopala kolem sebe a nepřestávala ječet; přemohla ji panika, takže ztrácela orientaci, až nakonec ve tmě nedokázala určit, který směr vede do bezpečí a který k rozevřené tlamě šachty.

      „Jeffe?“ zakvílela a náhle ucítila jeho ruku, která ji popadla a někam táhla; poddala se jí a následovala ho, zatímco liány do nich bušily, šmátraly po nich, trhaly se a pálily je na kůži.

      Jeff něco zakřičel, ale nerozuměla mu. Vlekl ji pozpátku pryč, klopýtali a naráželi do sebe, až spadli na ruce a na kolena mezi liány, které jimi cloumaly a snažily se je přidržet na zemi. Podařilo se jim zase vstát, zahlédli před sebou nepatrný záblesk světla a rozběhli se k němu, Jeff táhl Amy za paži a liány zůstávaly vzadu za nimi a vracely se na své místo, kde opět znehybněly a ztichly.

      Amy konečně spatřila provaz s uvázanou smyčkou. A pak, nahoře nad sebou, to malé okénko oblohy. Když zaklonila hlavu, uviděla stínový obrys dvou hlav shlížejících dolů k ní.

      „Jeffe?“ zavolal Mathias.

      Jeff se nenamáhal s odpovědí. Ohlížel se zpátky do otevřeného ústí štoly. Byla tam teď pouze tma, z níž proudil onen neustálý chladný průvan, Jeff ale jako by od štoly nemohl odtrhnout oči. „Vlez si do smyčky,“ vyzval ji.

      Amy slyšela, jak namáhavě popadá dech. Sama byla také zadýchaná, dlouhou chvíli vedle něj zůstala stát, nehýbala se a vzpamatovávala se z šoku.

      Jeff si dřepl, popadl láhev tequily a odšrouboval uzávěr. Sebral Pablovu ponožku a nalil na ni trochu pálenky.

      „Co to děláš?“ zašeptala.

      Z temného ústí boční štoly se nyní začaly ozývat jakési zvuky, jako by se tam něco probouzelo k životu, zprvu téměř neslyšné, neustále ale nabývající na hlasitosti. Jeff nacpal Pablovu ponožku do hrdla láhve s tequilou a ukazováčkem ji zatlačoval do větší hloubky. Zvuky neustále sílily, stále ještě byly nezřetelné, připadaly jí ale podivně povědomé – jako promíchávání balíčku karet – zvláštní, hrozivé a téměř lidské.

      „Dělej, Amy,“ pobídl ji Jeff.

      Neodporovala, natáhla se pro smyčku a provlékla si ji pod pažemi.

      „Jeffe?“ zavolal znovu Mathias.

      „Vytáhněte ji!“

      „Co se stalo?“ zakřičel Mathias.

      Jeff se potýkal s krabičkou zápalek. „Pospěšte si!“ zahulákal.

      Zvuk byl zase o něco silnější – sílil s každou uplývající vteřinou –, a jak nabýval na hlasitosti, byl zároveň čím dál povědomější. Amy věděla, co to je, měla to vědomí v hlavě, jen na ně nedokázala dosáhnout. Nechtěla už nic dalšího slyšet a nechtěla také, aby to vědomí vyplulo na povrch. Smyčka sebou škubla, pak se opět ozvalo známé skřípění, snášelo se k ní shora a přehlušovalo zvuk, který odmítala identifikovat; a pak se vznesla do vzduchu. Jeff se po ní vůbec nepodíval. Těkal pohledem sem a tam mezi krabičkou zápalek a temnotou, v níž číhal ten zvuk, ozývající se stále hlasitěji, jako by ji chtěl pronásledovat vzhůru ke světlu, polapit ji a stáhnout zase dolů.

      Pod sebou Amy viděla, jak sebou Jeffova ruka škubla a rozzářila se zápalka. Přidržel ji u Pablovy ponožky, tequila se okamžitě vzňala a rozhořela se stejným bleděmodrým plamenem jako předtím louč. Jeff vstal a chvíli láhev držel u boku, dokud se neujistil, že ucpávka spolehlivě hoří. Pak jí obloukem, jako by házel ruční granát, mrštil do ústí štoly. Amy slyšela, jak se láhev roztříštila, a z boční chodby vytryskla záře, která Jeffa celého osvítila.

      Molotovův koktejl, pomyslela si. Připadalo jí zvláštní, že si na tenhle název vzpomněla; v duchu si představila Poláky, kteří jimi házeli po ruských tancích. Jeff pod ní stál absolutně nehybně a upřeně hleděl do šachty; oheň už začínal pohasínat a ona sama neustále stoupala výš. Věděla, že brzy – velice brzy – ho ztratí z dohledu úplně. Plameny snad aspoň zastaví ten příšerný zvuk, ten zvuk, který poznávala, a přece se jí ho nechtělo pojmenovat. Zpočátku to tak skutečně vypadalo, pak se ale zvuk ozval znovu, sice tišší, zato ale jako by se mu nějak dařilo obklopit ji ze všech stran. Amy chvíli trvalo, než si uvědomila, že už nezaznívá zdola, že je teď všude kolem ní a dokonce i nad ní. Jeff jí mizel z dohledu, oheň dohasínal a stíny se znovu ujímaly své vlády, a když zvedla oči, aby se podívala, kolik jí ještě zbývá k povrchu, její pozornost upoutal náznak jakéhosi pohybu. Byly to liány visící ze stěn šachty, bledší a tenčí verze svých sestřenek nahoře. Jejich drobné kvítky se otevíraly a zavíraly. Amy pochopila, že ten děsivý zvuk vychází právě z nich – doléhal k ní nyní ještě tlumeněji a zákeřněji –, a konečně už jí nezbývalo než ho identifikovat, přiznat si, co je zač, a připustit, že se pravděpodobně v tutéž chvíli rozléhá po všech stráních pahorku.

      Smějí se nám, pomyslela si.

      Když pak vytáhli i Jeffa, nevěděli najednou, co by ještě mohli udělat. Jeff zcela výjimečně nepřišel s žádným dalším plánem; zdál se stále ještě být trochu v šoku z toho, co viděl dole. Odnesli Pabla zpátky pod jeho přístřešek a pak se všichni posadili – kromě Stacy, která dosud byla na úpatí pahorku a čekala na Řeky – a nechali kolovat plastový kanystr s vodou. Eric si všiml, že když pro něj Jeff sahal, třásly se mu ruce, a pocítil při tom pohledu zvláštní příjemné zadostiučinění. Jemu se koneckonců třásly ruce také – třásly se mu už delší dobu – a rád viděl, že se k němu začínají přidávat i další. Mizerná mizerova mizérie, pomyslel si. Z nějakého důvodu nemohl ta slova vypudit z mysli a musel odolávat pokušení vyslovit je nahlas.

      „Vysmívaly se nám,“ šeptla Amy.

      Nikdo na to nic neřekl. Mathias zašrouboval kanystr, vstal a odnesl ho zpátky do stanu. Jeff jim ihned po vytažení z šachty vylíčil, co se stalo, jak to celou dobu byly liány, které napodobovaly zvonění mobilního telefonu, jak se je pokusily vlákat do pasti – a dokonce i tohle zklamání a jeho průvodní hrůzné důsledky byly pro Erika určitou útěchou. Teď to alespoň sami vidí; když se teď na vlastní kůži přesvědčili o tom, čeho jsou liány schopné, alespoň mu uvěří, že jsou pořád v něm, rostou a rozežírají ho zevnitř. Samozřejmě je v sobě stále cítil, nemohl zabránit tomu, aby je cítil. Do nohy jako by se mu pořád něco zavrtávalo, něco malého a červovitého ve tkáni hned u holenní kosti, co neustále zkusmo hryzalo a přežvykovalo. Měl dojem, že se to propracovává dolů k chodidlu. A ve vyšších partiích, v hrudním koši, necítil absolutně žádný pohyb, jen vytrvalý tlak, který nebylo možné ignorovat. Eric si tam někde, těsně pod žebry, představoval jakousi prázdnotu, přirozenou dutinu ve svém těle, která se pomalu zaplňuje liánami; jak rostou, kroutí se a stáčejí k sobě, jeho tělesné orgány odsunují stranou a každým momentem zabírají víc a víc místa. Byl přesvědčen, že kdyby se někde v tom místě řízl, kdyby si jen nepatrně prořízl kůži, liány by se vyvalily ven na světlo, potřísněné jeho krví jako nějaký příšerný novorozenec, kroutily by se a svíjely, jejich květy by se rozevíraly a zavíraly jako tucet malých úst, která chtějí nakrmit.

      Pablo zasténal – znělo to téměř jako souvislé slovo, jako by snad o něco prosil když se k němu ale otočili, oči měl stále zavřené a ležel zcela nehybně. Něco se mu zdá, pomyslel si Eric, okamžitě si ale uvědomil, že tomu tak není, že je to něco horšího, mnohem horšího. Bylo to delirium, poslední škobrtnutí před konečným pádem.

      Sny, delirium, smrt…

      „Neměli bychom mu dát trochu vody?“ zeptala se Amy.

      Erikovi připadalo, že její hlas zní nějak divně. Určitě se jí taky třesou ruce, pomyslel si. Nikdo jí neodpověděl. Několik dlouhých okamžiků nehybně seděli a dívali se na Pabla, čekali, jestli otevře oči a pohne se, neudělal však to ani ono. Jediným zvukem bylo vlhké, zahleněné chrčení jeho dechu. Erikovi se v mysli vynořila vzpomínka, v níž kdesi časně po ránu v polospánku ležel a poslouchal, jak někdo v místnosti nad ním přestavuje nábytek a přetahuje ho po podlaze sem a tam. Byl tehdy na návštěvě u kamaráda a spal na pohovce. Nemohl si teď kupodivu vzpomenout, jak se ten kamarád jmenoval. Viděl v duchu prázdné pivní láhve vyrovnané na konferenčním stolku, cítil zatuchlý pach polštáře, který dostal na spaní, slyšel, jak někdo v horním pokoji smýká nábytkem od zdi ke zdi. Byl to týž zvuk jako ten, který slyšel nyní, o tom nebylo pochyb. Pablův dech zněl jako skřípění stolu taženého po prkenné podlaze.

      „Neměl ani kapku vody,“ ozvala se znovu Amy, „nepil od té doby, co…“

      „Je v bezvědomí,“ skočil jí do řeči Jeff. „Tak jak mu asi máme dát napít?“

      Amy se zamračila, neřekla už ale nic.

      Jeden po druhém se přestali na Pabla dívat – někdo zavřel oči, jiný se zadíval jinam a k Pablovi už se nevrátili. Erikův pohled bezcílně bloudil po holině, až se nakonec zastavil u nože. Ležel hned u přístřešku a jeho čepel byla zbrocená Řekovou krví, byla jí pokrytá od hrotu až po střenku. Nebyl daleko; aby na něj Eric dosáhl, stačilo posunout se asi tak o půl metru doleva, pak se naklonit, natáhnout ruku – a náhle ho držel. Střenka, zahřátá sluncem, byla na dotek příjemná a nůž mu v ruce připadal jako důvěrně známá věc. Pokusil se otřít si čepel do trička, zaschlá krev na ní ale tvrdošíjně lpěla. Eric byl natolik dehydrovaný, že musel dlouhou dobu přejíždět jazykem po patře, než nashromáždil dost slin, aby mohl na nůž plivnout. Ani to ale nepomohlo; jakmile se pustil do čištění čepele, tričko – rozežrané zeleným chmýřím lián tak, že bylo průhledné jako mušelín – se začalo úplně rozpadat.

      Nakonec usoudil, že na tom nezáleží. Měl strach z něčeho docela jiného než z infikace Řekovou krví.

      Předklonil se a rozřízl si nohu v délce asi osmi centimetrů, kousek vlevo od holenní kosti, těsně pod řezem, který mu tam po ránu udělal Mathias. Samozřejmě to bolelo, musel pořádně přitlačit, zajet až do svalu a hranou nože oddělit maso od sebe, aby mohl vyhledat ten maličký kousek liány, který tam podle něj někde musel být. Bolest byla obrovská – hlasitá, tak mu to alespoň připadalo –, zároveň ale podivně uklidňující: jako by mu dodávala sílu a projasňovala myšlenky. Z rány se ihned vyvalila krev, stékala mu po noze a ztěžovala mu vidění, strčil tedy do rány ukazováček, zajel hluboko dovnitř a poslepu v ní hmatal; bolest se teď podobala křečím, jaké cítí člověk, který vybíhá do příkrého schodiště, uhání a bere schody po dvou. Ostatní jeho počínání sledovali tak ohromeně, že nebyli schopni slova. Ten pocit, že se mu do těla zavrtává nějaký červ, navzdory bolesti přetrvával; Eric cítil, jak ta věc před jeho prstem prchá níž a níž. Znovu si k noze přiložil nůž a zajel ještě hlouběji, to už ale Jeff vyskočil a rozběhl se k němu.

      Eric k němu zvedl oči; krev se mu po noze valila hustým proudem a znovu mu začínala plnit botu. Očekával nějaký projev soucitu, nabídku pomoci, s úžasem ale v Jeffově tváři viděl jen výraz znechucení a rozčilení. Jeff vztáhl ruku, popadl nůž a vytrhl ho z Erikova sevření. „Nech toho!“ houkl a odhodil nůž stranou, mrštil jím daleko od sebe do hlíny. „Chováš se jako idiot, zatraceně!“

      Na holině zavládlo ticho. Eric se otočil k ostatním, čekal, že alespoň jeden z nich by mohl něco říct na jeho obhajobu, všichni se ale jeho pohledu vyhýbali a v jejich zachmuřených tvářích se zrcadlil Jeffův nesouhlas.

      „Nemyslíš, že máme dost problémů i bez tohohle?“ vyjel na něj Jeff.

      Eric bezmocně rozpřáhl zkrvavené ruce a ukázal na krví zalitou holeň. „Je to ve mně.“

      „Takhle si do toho jen zaneseš infekci. O to ti jde? Abys měl v noze infekci?“

      „Nemám to jen v noze. Mám to i na prsou.“ Eric si sáhl na hruď v místě, kde pociťoval tu tupou bolest, přitiskl si k němu dlaň. Byl přesvědčen, že cítí, jak liány zevnitř vyvíjejí nenápadný protitlak.

      „Nic v sobě nemáš. Rozumíš?“ rozkřikl se Jeff hlasem stejně nemilosrdným, jako byl výraz jeho obličeje – zaznívala v něm frustrace a únava. „Jen si to namlouváš a musíš…, musíš toho kurva nechat!“ S těmito slovy se otočil a rázným krokem zamířil do středu holiny.

      Začal přecházet sem a tam a všichni ostatní ho sledovali. Pablo dál tahal ten těžký stůl po prkenné podlaze a Erikovi se náhle v paměti vynořilo jméno Mike O’Donnel. Tak se ten jeho kamarád jmenoval: byl to zrzek s řídkými zuby a hrál lacrosse. Znali se ze střední školy, pak šli studovat každý na jinou vysokou a postupně se přestali vídat. Mike bydlel ve starém řadovém domku na předměstí Baltimoru a Eric u něj jednou strávil víkend. Šli na baseball, koupili si strašlivě drahé lístky od nějakého překupníka a seděli na místech, odkud vůbec nic neviděli. To všechno se stalo před pouhými dvěma nebo třemi lety, teď mu to ale připadalo neuvěřitelně dávno, v nějakém minulém životě, který neměl nic společného s touhle přítomností, v níž seděl tady na malé holině, poslouchal děsivé chroptění Pablova dechu – sny, delirium, smrt – a chtělo se mu znovu strčit prst do otevřené rány. Odolával ale nutkání, v duchu si opakoval Nic tam není a úporně se snažil tomu věřit.

      Jeff se konečně zastavil. „Někdo by měl jít vystřídat Stacy,“ prohlásil.

      Nikdo se nepohnul a nikdo nepromluvil.

      Jeff se otočil nejprve k Amy a pak k Mathiasovi. Ani jeden z nich mu nepohlédl do očí. S Erikem se ani neobtěžoval to zkoušet. „No dobře,“ přikývl po chvíli a mávl rukou, jako by nad všemi třemi lámal hůl – nad jejich netečností, lhostejností a bezmocností; zdálo se, že už je znechucen úplně vším a všemi. „Půjdu já.“

      A pak se bez dalšího slova či pohledu otočil a sešel z holiny na pěšinu.

      Měli něco sníst, uvědomil si Jeff, když pomalu sestupoval po svahu dolů. Bylo už dost dlouho po poledni, měli si rozdělit ty dva banány, nakrájet je na pět stejných dílů, rozžvýkat je, spolknout a nazvat to obědem. A k večeři si potom vzít ten pomeranč, možná ještě pár hroznů – to jsou potraviny, které dlouho nevydrží, které se už možná začínají v horku kazit. A co dál? Preclíky, oříšky, proteinové tyčinky – jak dlouho jim to může vydržet? Nanejvýš pár dnů, odhadoval Jeff, a pak začne půst a hladovění. Pomyslel si, že nemá smysl lámat si s tím hlavu, protože neexistovalo nic, co by mohl udělat, aby situaci změnil. Doufat nebo se modlit – stále více se zdálo, že to je jediné, co jim ještě zbývá, a jak to Jeff viděl, doufat a modlit se bylo totéž jako nedělat vůbec nic.

      Měl s sebou vzít ten nůž. Bylo pravděpodobné, že se Eric bude dál řezat, pokud ho ostatní nezarazí, a Jeff cítil, že se v tomto ohledu nemůže spolehnout ani na Amy, ani na Mathiase. Bylo mu jasné, že je ztrácí. Uplynulo pouhých čtyřiadvacet hodin a už si počínali jako odsouzenci – měli svěšená ramena a bezduché obličeje. Dokonce i Mathias jako by se během dopoledne nějak stáhl do sebe; choval se pasivně, právě když od něj Jeff potřeboval aktivitu.

      Měl vědět, že se z šachty neozývá mobilní telefon; měl předvídat, že se události vyvinou tak, jak se vyvinuly, nebo nějak podobně. Nemyslelo mu to tak jasně, jak by mělo, a uvědomoval si, že to může vést jen k dalším nebezpečným problémům. Liány mohly provaz snadno rozleptat, ale neudělaly to. Nechaly ho na rumpálu nedotčený, což znamenalo, že chtěly, aby se někdo znovu spustil dolů do díry, a Jeff si to měl uvědomit, mělo mu dojít, že to může znamenat jen jedinou věc, že to cvrlikavé zvonění je past. Liány byly schopné pohybu, myšlení i napodobování různých zvuků – nejen zvonění telefonu, ale také ptačího křiku. Nepochybně to totiž byly také ony, které ten ptačí křik vydávaly a varovaly tak Maye, když se včera večer kradl po svahu dolů, a to si měl uvědomit také.

      Začínal být nepozorný. Ztrácel sebeovládání a nevěděl, co udělat, aby je zase získal.

      Uviděl Stacy, jak sedí přikrčená pod slunečníkem tváří k mýtině, Mayům a džungli za nimi. Neslyšela Jeffa přicházet, neotočila se, aby ho pozdravila, musel ale dojít téměř až ní, než pochopil, proč tomu tak je. Seděla se zkříženýma nohama, nakloněná kupředu, slunečník měla opřený o rameno, oči zavřené a ústa otevřená dokořán: spala jako špalek. Jeff téměř minutu nehybně stál a pozoroval ji s rukama založenýma v bok. Počáteční příval zlosti, který ho při pohledu na její nedbalost zaplavil, téměř okamžitě pominul; byl tak vyčerpaný, že ho v sobě nedokázal držet. Věděl, že na tom vlastně nezáleží, alespoň z praktického hlediska ne. Kdyby Řekové skutečně přišli, zavolali by na ni, jakmile by ji tady uviděli sedět, a probudili by ji z dostatečné dálky, aby je ještě stačila zarazit. Ještě podstatnější ovšem bylo, že Řekové nepřišli a nejspíš ani nikdy nepřijdou. Nemělo tedy smysl se vztekat; zlost přišla a zase odešla jako pouhý kratičký záchvěv.

      Stacyin slunečník byl natočený nesprávným směrem, kruh jeho stínu ji zakrýval jen od pasu nahoru, takže klín i překřížené nohy byly vystavené polednímu slunci. Nohy v zablácených sandálech měla spálené až ke kotníkům. Bylo jasné, že jí na nich naskočí bolestivé puchýře a později se začnou loupat. Být na jejím místě Amy, vyvolalo by to spoustu hlasitých stížností – možná chvílemi dokonce i slz –, Jeff ale věděl, že Stacy si toho nejspíš vůbec nevšimne a rozhodně o tom nebude mluvit. To byla součást onoho náměsíčného rysu její povahy, projevující se v jakémsi odloučení ducha od těla. Jeff se často jen stěží bránil nutkání porovnávat ji s Amy. Seznámil se s nimi oběma zároveň, bydlel v prvním ročníku na stejné koleji jako ony, jen o patro níž, přímo pod jejich pokojem. Jednou pozdě večer u nich zaťukal, protože si chtěl postěžovat na jakési hlasité bouchání, a našel je obě v pyžamu; krčily se s kladivem a s hřebíky nad hromádkou dřevěných prken a dívaly se do korejsky psaného návodu. Byla to polička na knihy, kterou Amy hrozně lacino koupila přes internet, aniž by si uvědomila, že ji budou muset samy sestavit. Skončilo to tak, že jim poličku sestavil Jeff, a všichni tři se při tom skamarádili. Po určitou krátkou dobu nebylo vlastně jasné, o kterou z nich se uchází, a to byl podle něj částečně důvod, proč mu dělalo takové potíže neustále je neporovnávat a nezvažovat rozdíly, které mezi nimi byly.

      Amy si ho nakonec získala svou osobností – byla mnohem solidnější než Stacy, a navzdory tendenci neustále si na něco stěžovat i vyrovnanější a spolehlivější –, z čistě fyzického hlediska ale ve skutečnosti považoval za přitažlivější Stacy. Mohlo za to něco v jejích černých očích a v tom, jak se jimi dokázala na člověka podívat, náhlým a nečekaným pohledem, který se zdál být téměř bolestivě otevřený a jako by vůbec nic neskrýval. Byla sexy, dráždivě a půvabně sexy, zatímco Amy byla pouze hezká. Přišlo dokonce kratičké období, brzo poté, co začali s Amy vážně chodit, kdy se Jeff v mysli zabýval nevkusně fantastickou představou tajného románku se Stacy. To, k čemu došlo na pláži s Donem Quijotem, totiž rozhodně nebylo ojedinělým incidentem. Stacy měla k podobnému chování sklony, byla promiskuitní jakýmsi uličnickým a bezmocným způsobem, téměř jakoby proti své vůli. Ráda se líbala s neznámými mladými muži a ráda se s nimi mazlila, obzvlášť když měla trochu vypito. Eric o některých z těchto jejích úletů věděl a o jiných ne. Kvůli těm, o nichž se dozvěděl, se mnohokrát pohádali, vztekle na sebe ječeli a nadávali si, nakonec se ale pokaždé znovu usmířili a Stacy se Erikovi plačtivě zavazovala zjevně zcela upřímnými sliby, které ovšem znovu a znovu porušovala, někdy po pouhých několika dnech. Jeffovi připadalo zvláštní na tohle všechno si nyní vzpomínat, zejména na své zrádné fantazie, a sotva si vybavoval, jak ho něco takového vůbec mohlo napadnout. A proč vlastně. Všechno mu to připadalo nesmírně vzdálené.

      Nejzvláštnější ovšem na Stacy bylo, že navzdory auře sexuality, která z ní vyzařovala, na ní zároveň bylo něco překvapivě dětinského. Částečně to byl odraz její osobnosti – té přelétavosti a sklonu dávat přednost hrám a fantaziím přede vším, co by mohlo jakkoli připomínat práci právě tak v tom ale bylo i něco tělesného, něco v rysech jejího obličeje, ve tvaru hlavy, kterou měla pozoruhodně kulatou a v porovnání se zbytkem těla trochu příliš velkou, takže působila spíš jako hlava malého děvčátka než dospělé ženy. Byl to dojem, z něhož podle Jeffa pravděpodobně nikdy neměla vyrůst. I kdyby přežila tohle dobrodružství a dožila se vrásčitého, shrbeného, šouravého a třaslavého stáří, nejspíš by působila stále stejně. A teď, když vypadala tak bezbranně, ponořená v tak hluboký spánek, byl ten dojem samozřejmě obzvlášť zřetelný.

      Vůbec by tady neměla být, pomyslel si Jeff. Ta myšlenka se mu v hlavě zformovala sama od sebe a překvapila ho. Byla to přirozeně pravda, nikdo z nich by tady vlastně neměl být. Jenže tady byli a stále přesvědčivěji se zdálo, že nemají velkou šanci být ještě někdy někde jinde. Byl to jeho nápad, aby jeli do Mexika, a jeho nápad byl i doprovodit Mathiase při jeho pátrání po Henrichovi. Naznačovala snad ta slova v jeho mysli právě tohle, byla snad vyjádřením váhavého přiznání odpovědnosti? Liány se uchytily na Stacyiných sandálech, visely z jejich kůže jako girlandy, a zatímco si Jeff pohrával s předchozí myšlenkou, přidřepl k ní a natáhl se, aby je odtrhl.

      Jeho dotek ji probudil; ucukla, vyskočila na nohy a slunečník upustila na zem. Tvářila se vystrašeně. „Co se stalo?“ vykřikla.

      Jeff mávl rukama v konejšivém gestu. Byl by se jí i dotkl, chtěl ji vzít za ruku a přivinout ji k sobě, Stacy ale o krok ustoupila mimo jeho dosah. „Usnula jsi,“ vysvětloval.

      Zastínila si oči a s viditelným úsilím se snažila zorientovat. Jeff viděl, že jí liány rostou i na oblečení. Na prsou jí dlouhý úponek visel na tričku, další se plazil po levé nohavici jejích khaki kalhot a ovíjel se jí kolem stehna. Jeff se sklonil, zvedl slunečník a podával jí ho. Hleděla na něj, jako by jen stěží chápala, co to znamená – co to je a co to má společného s ní pak si ho ale vzala a opřela si ho o rameno. Ustoupila o další krok dozadu. Jako by se mě bála, pomyslel si Jeff a cítil, že ho ta myšlenka popudila.

      Mávl rukou směrem k pahorku. „Už můžeš jít zpátky.“

      Stacy se nepohnula. Zvedla sluncem spálenou nohu a bezmyšlenkovitě se poškrábala. „Smály se,“ postěžovala si.

      Jeff na ni beze slova zíral. Věděl, co má na mysli, nenapadalo ho ale, co by na to měl říct. Něco v jejím vzhledu, něco na tomhle jejich zdejším setkání mu připomnělo, jak hrozně je unavený. Musel potlačit zívnutí.

      Stacy opsala rukou kruh. „Myslím liány.“

      Přikývl. „Vlezli jsme ještě jednou do šachty. Chtěli jsme najít ten mobil.“

      Stacyin výraz se okamžitě změnil – proměnilo se na ní všechno, postoj i tón hlasu, který ožil nadějí. „Našli jste ho?“ Jeff zavrtěl hlavou. „Byla to past. Ten zvuk vydávaly liány.“ Jeho sdělení na ni zapůsobilo tak dramatickým účinkem, že měl pocit, jako by ji udeřil. Nahrbila se, obličej jí ochabl a ztratil barvu.

      „Slyšela jsem, jak se smály. Celá stráň se smála.“

      Jeff přikývl. „Umějí napodobit, co se jim zachce.“ A pak, protože se mu zdálo, že potřebuje něčím uklidnit, dodal: „Je to jen zvuk, který se naučily vydávat. Není to opravdový smích.“

      „Usnula jsem.“ Stacy jako by tím byla překvapená, jako by mluvila o někom jiném. „Měla jsem hrozný strach. Bála jsem se…“ Zavrtěla hlavou, jako by nedokázala najít pravá slova, a slabým hláskem dořekla: „Nevím, jak se to stalo, že jsem usnula.“

      „Jsi unavená. To jsme všichni.“

      „Je v pořádku?“ šeptla Stacy.

      „Kdo?“

      „Pablo. Je…“ Znovu na ní bylo vidět, jak pracně hledá správná slova. „Jak je na tom?“

      Bylo to zvláštní, ale Jeffovi chvíli trvalo, než mu došlo, o čem mluví. Stačilo sklopit oči a viděl krev, která mu postříkala džínsy, musel ale namáhat paměť, než se rozpomněl, komu patří a jak se tam dostala. Únava, pomyslel si, věděl ale, že je to něco víc než jen únava. Uvnitř v něm stejně jako v ostatních všechno horečně vřelo. „Je v bezvědomí,“ odpověděl.

      „A nohy?“

      „Amputované.“

      „Je ale naživu?“

      Jeff přikývl.

      „A dostane se z toho?“

      „Uvidíme.“

      „Amy vás nezarazila?“

      Jeff zavrtěl hlavou.

      „Chtěla vás zarazit.“

      „Už jsme s tím byli hotoví.“

      Po tomto sdělení Stacy zmlkla.

      Jeff cítil, jak v něm znovu narůstá ta stará frustrace; ztrácel s ní trpělivost a chtěl, aby už šla. Proč už nejde? Věděl přesně, co se chystá říct, uhodl to a čekal na to, když to ale přišlo, stejně se ho to nepříjemně dotklo.

      „Myslím, že jste to neměli dělat,“ prohlásila.

      Rázně mávl rukou, jako by její slova odháněl. „Na to už je trochu pozdě, ne?“

      Stacy zaváhala a upřeně ho pozorovala. Pak ale pokračovala, jakoby proti své vůli. „Jen jsem ti to chtěla říct. Abys to věděl. Že je mi líto, že jsem nehlasovala opačně. Že jsem neřekla, že nechci, abyste mu je uřízli.“

      Jeffa nenapadalo, jak by na to měl odpovědět. Všechny varianty, které se nabízely, byly nepřijatelné. Měl chuť se na ni rozkřiknout, popadnout ji za ramena a pořádně s ní zacloumat, vrazit jí políček, věděl ale, že takovým počínáním by zhola ničeho nedocílil. Všichni jako by se ze všech sil snažili nebýt mu tady nic platní a ve všem ho jen zklamat; jeden jako druhý byli mnohem slabší, než by byl kdy čekal. Snažil se prostě udělat správnou věc, zachránit Pablovi život, všem jim zachránit život, a nikdo zřejmě nebyl schopen to ocenit, natož pak najít v sobě dostatek síly a pomoci mu s některým z těch nesnadných úkolů, které bylo třeba zabezpečit. „Měla by ses vrátit,“ řekl konečně. „Pověz jim, ať ti dají trochu napít.“

      Stacy přikývla a zatáhla za tenoučký úponek liány, který jí ulpíval na tričku. Odtrhla ho a dlouhý kus látky pod ním se roztrhl. Neměla podprsenku a Jeff na kratičký okamžik zahlédl její pravé ňadro. Vypadalo překvapivě podobné Amyiným ňadrům, bylo stejně velké a tvarované, mělo ale tmavší bradavku – tmavohnědou, zatímco Amyiny bradavky byly jen světle zarůžovělé. Jeff honem odvrátil oči a jeho gesto jako by se naplnilo vlastním životem, setrvačnost ho přiměla k dalšímu pohybu a otočila ho o sto osmdesát stupňů, takže náhle, aniž by to měl v úmyslu, stál zády k ní. Zadíval se přes mýtinu na Maye. Většina teď ležela ve stínu podél okraje džungle, kde se snažili schovat před stupňujícím se vedrem. Někteří kouřili a povídali si, jiní zřejmě pospávali. Oheň nechali vyhasnout a žhavé uhlíky zasypali popelem. Jeffa ani Stacy si nikdo z nich nevšímal a Jeff si v duchu na okamžik pohrával s klamnou iluzí, že by klidně mohl mýtinu přejít, projít přímo mezi nimi, ztratit se ve stínech pod stromy a nikdo z nich by se nepohnul, aby mu v tom zabránil. Bylo mu ovšem jasné, že je to pouhá fantazie, snadno si dokázal představit, jak spěšně by po prvních jeho několika krocích sáhli po zbraních, slyšel v duchu jejich varovné výkřiky a drnčení natahovaných tětiv, a necítil sebemenší nutkání to vyzkoušet.

      Viděl malého klučinu, který je předchozího dne sledoval, když odcházeli z vesnice, a vezl se na řídítkách toho rozvrzaného bicyklu. Stál nedaleko vyhaslého ohniště a učil se žonglovat. Měl tři kameny velké jako pěst, jeden po druhém je vyhazoval do vzduchu a snažil se napodobovat ty plynulé kruhové pohyby, jaké předvádějí cirkusoví klauni, když žonglují míčky, šavlemi a hořícími pochodněmi. Kameny mu neustále padaly na zem; pokaždé je ale sebral a okamžitě začal znovu. Asi po půltuctu opakovaných pokusů vycítil Jeffův pohled. Otočil se, pohlédl na něj, zadíval se mu do očí a také to jako by se proměnilo v jakousi hru, ve vzájemné soupeření, při němž ani jeden nechtěl odvrátit oči jako první. Jeff rozhodně neměl v úmyslu být tím, kdo to vzdá; vkládal do toho střetnutí vůle veškerou svoji frustraci, veškerý svůj vztek, a tak se na ně koncentroval, že sotva zaslechl, jak se Stacy otočila a zamířila zpátky nahoru. Její kroky byly s každou uplývající vteřinou nezřetelnější, až konečně utichly úplně.

      Stacy našla Amy a Erika na holině vedle stanu. Amy seděla na zemi, zády k Pablovi, a oběma rukama si přitahovala kolena k hrudi. Oči měla zavřené. Eric přecházel sem a tam, a když se Stacy objevila, ani se na ni nepodíval. Mathiase nebylo nikde vidět.

      Stacyiným nejakutnějším problémem byla žízeň. „Jeff říkal, že můžu dostat trochu vody,“ ohlásila.

      Amy otevřela oči, pohlédla na ni, ale nepromluvila. Ani Eric nic neřekl. Nad holinou se vznášel přetrvávající kuchyňský zápach a tmavý kruh sazí na zemi označoval místo, kde Mathias rozdělal oheň. Vařili si oběd, napadlo Stacy. Pak si ale vzpomněla, jakému účelu ten oheň sloužil, a koutkem oka mrkla po Pablovi, zahlédla, jak leží pod přístřeškem (zapadlé oči, vlhce lesklé růžovočerné pahýly nohou…), otřásla se, otočila se ke stanu a utekla. Vstupní celta byla rozevřená, rychle se tedy sehnula a vlezla dovnitř; slunečník nechala pohozený venku na zemi.

      Světlo uvnitř bylo tlumenější a chvíli trvalo, než se mu Stacyiny oči přizpůsobily. Mathias ležel stočený na boku na jednom ze spacích pytlů. Oči měl zavřené, Stacy ale nějak vycítila, že nespí. Tiše se kradla k zadní stěně stanu, prošla těsně kolem něj, sehnula se a zvedla kanystr s vodou. Odšroubovala uzávěr, dlouze se napila a hřbetem ruky si otřela ústa. Samozřejmě to nestačilo – celý obsah kanystru by jí nebyl stačil – a krátce si pohrávala s myšlenkou, že by se napila ještě jednou. Věděla ale, že by to nebylo správné, a cítila se provinile už jen proto, že ji taková nepravost napadla, rychle tedy kanystr zavřela. Když se obracela k odchodu, všimla si, že ji Mathias se svým typickým neproniknutelným výrazem pozoruje.

      „Jeff říkal, že se smím napít,“ hlesla. Bála se, aby si nemyslel, že si pro sebe doušek potají ukradla.

      Mathias přikývl. Nic neřekl a jen se na ni díval.

      „Je v pořádku?“ šeptla Stacy a ukázala směrem k Pablovi.

      Mathias váhal tak dlouho, až začala mít dojem, že jí vůbec nehodlá odpovědět. Pak pomalu zavrtěl hlavou.

      Stacy nenapadalo, co ještě by mohla říct. Udělala další krok k otevřené vchodové celtě a znovu se zastavila. „A ty?“ zeptala se.

      V Mathiasově obličeji se objevil náznak úsměvu, který však nakonec nepřišel. Na okamžik měla dojem, že se dokonce rozesměje nahlas, ale ani to se nestalo. „Co ty?“ opakovala.

      Zavrtěl hlavou. „Ne.“

      A nic dalšího nenásledovalo: dál na ni hleděl se stále stejným výrazem, jemuž pouhý malý chloupek scházel do úplné prázdnoty. Od té ho dělil jen nepatrný náznak jakéhosi unaveného pobavení, které se ale nestačilo plně projevit. Konečně jí došlo, že čeká, až odejde. Tak tedy odešla; sehnula se, vyšla zpět do slunce a zatáhla za sebou zip celty.

      Eric stále přecházel z jednoho konce holiny na druhý. Stacy si všimla, že mu noha znovu krvácí, a napadlo ji zeptat se, co se stalo, pak si ale uvědomila, že to nechce vědět. Přála si, aby zalezl do stanu k Mathiasovi a lehl si, a byla by ho k tomu nejraději přinutila, jen kdyby ji napadlo jak to udělat. Nejspíš by měli být ve stanu všichni, Jeff by je tam určitě rád viděl. Měli by ležet ve stínu, odpočívat a šetřit síly. Jenže ve stanu si člověk připadal jako v pasti. Byl tam zavřený, neviděl, co se venku děje a k čemu se možná schyluje. Stacy tam být rozhodně nechtěla a předpokládala, že ostatní se na to dívají stejně jako ona. Nechápala, jak to Mathias snáší.

      Sebrala ze země slunečník a posadila se na zem kousíček po Amyině pravém boku. Eric se pořád ještě nezastavil, po noze mu pomalu stékala krev a při každém kroku mu vlhce zamlaskala v botě. Stacy si přála, aby konečně přestal, aby se alespoň trochu uklidnil, a chvíli strávila tím, že se ho k tomu snažila přinutit čirou silou vůle. Posaď se, Eriku, poroučela mu v duchu. Posaď se, prosím. Samozřejmě to nefungovalo a nebylo by to fungovalo, ani kdyby to vyslovila nahlas, kdyby to na něj zakřičela.

      Nej horší ze všeho tady venku na holině nebylo slunce ani vedro. Nejhorší bylo Pablovo dýchání, které bylo hlasité, chraptivé a podivně nepravidelné. Občas se na celých několik vteřin zastavilo – prostě utichlo – a Stacy v takových okamžicích mimoděk zvedala oči k malému přístřešku a pomyslela si pokaždé tatáž dvě slova: už umřel Po chvíli se ale pokaždé s tím řezavě dýchavičným chropotem, při jehož zaznění sebou vždycky polekaně škubla, Řekovo dýchání znovu ozvalo, nikdy ale tak brzo, aby se na něj mezitím nestihla opět podívat a nespatřila lesklé puchýře na jeho pahýlech, oči, které se odmítaly otevřít, a tenký tmavohnědý pramínek, který mu vytékal z koutku úst.

      A pak tu samozřejmě byly ještě liány, byli jimi obklíčeni ze všech stran. Zeleň, zeleň a další zeleň – ať se Stacy otočila kterýmkoli směrem, číhaly všude kolem dokola. Pokoušela se sama sebe přesvědčit, že jsou to přece rostliny, pouhé rostliny a nic víc než rostliny. Tak nyní také koneckonců vypadaly – nehýbaly se a nevydávaly tu příšernou nápodobu smíchu. Byla to prostě docela hezká změť vegetace, plná drobných rudých kvítků a plochých dlaňovitých listů, která neškodně lhostejná vstřebávala sluneční světlo. To přece rostliny dělají, nepohybují se a nesmějí, nemohou se pohybovat a nemohou se smát. Tahle fantazie ovšem Stacy dlouho nevydržela. Bylo to jako svírat v ruce kostku ledu a silou vůle ji chtít přimět, aby se nerozpustila; čím déle ji držela, tím méně z ní zbývalo. Viděla, jak se liány pohybují, jak se zavrtávají do Erikovy nohy, jak vylézají z houští a vysávají Amyiny zvratky, a také je slyšela, slyšela jejich smích – smála se celá stráň. S tím prostě nic nenadělala, cítila, že i teď je hlídají, pozorují je a plánují další útok.

      Posunula se blíž k Amy a nastavila chatrný slunečník tak, že byly v jeho stínu schované obě. Když vzala Amy za ruku, překvapilo ji, jak je vlhká. Má strach, pomyslela si. A pak jí položila už zase tutéž otázku, kterou dala ve stanu Mathiasovi: „Jsi v pořádku?“

      Amy zavrtěla hlavou. Rozplakala se a stiskla Stacyinu ruku.

      „Ššš,“ šeptla Stacy a snažila se ji utišit. „Ššš.“ Ovinula paži kolem Amyiných ramen a cítila, jak její pláč nabírá na intenzitě, až se rozškytala a celé její tělo se divoce otřásalo. „Co je s tebou, zlato?“ zamumlala Stacy. „Co se stalo?“

      Amy vyprostila ruku z jejího sevření a otřela si slzy z obličeje. Zavrtěla hlavou a otáčela jí ze strany na stranu stále dál, jako by nemohla přestat.

      Eric pořád ještě přecházel sem a tam, tak ztracený ve vlastním světě, že se na ně ani nepodíval. Stacy sledovala, jak po malé holině rázuje tam a zpátky, tam a zase zpátky.

      Konečně ze sebe Amy vypravila pár slov. „Jsem jen unavená,“ hlesla sotva slyšitelně. „To je všechno. Hrozně unavená.“ Pak se znovu rozplakala.

      Stacy seděla vedle ní a čekala, až pláč přejde. Nepřecházel. Konečně už to nemohla dál vydržet. Vstala a přešla na opačnou stranu holiny. Ležel tam Pablův batoh; sáhla do něj a vytáhla jednu ze zbývajících lahví tequily. Odnesla ji zpátky k Amy a cestou odšroubovala uzávěr – bylo to jediné řešení, které ji napadalo. Posadila se zase pod slunečník, zavdala si pořádný lok ostré pálenky a podala láhev Amy. Ta na ni stále ještě s pláčem pohlédla, zamrkala a rukou si otřela slzy. Stacy cítila, jaký svádí vnitřní boj, viděla, že už se téměř rozhodla odmítnout, nakonec to ale vzdalá. Vzala si láhev, přiložila ji ke rtům a zaklonila hlavu. Polkla s přiškrceným zasténáním – napůl to bylo zakašlání a napůl vzlyk.

      Eric náhle seděl vedle nich a natahoval ruku.

      Amy mu podala láhev.

      A tak se na malé holině choulili těsně k sobě – obklíčeni hustě propletenými a stočenými šlahouny lián, jejich zelenými listy a rudými květy – a předávali si z ruky do ruky postupně se vyprazdňující láhev.

      Netrvalo dlouho, než se Amy opila.

      Začali zvolna, na tom ale nezáleželo. Žaludek měla tak prázdný, že se zdálo, jako by se jí tequila propalovala přímo do vnitřností. Zpočátku se jí prostě nahrnula do tváří krev, bylo jí téměř do smíchu a trochu se jí točila hlava. Následovala fáze zpomalení a zamlžení – jejích slov i myšlenek – a nakonec pak únava. Eric už po jejím boku usnul, ze všech třech ran na noze mu dál prýštily drobné pramínky krve a stékaly mu po holeni. Stacy byla vzhůru, dokonce o něčem mluvila, Amy ale z nějakého důvodu připadalo, že se jí neustále vzdaluje; sotva jejím slovům rozuměla. Zavřela na okamžik oči a nemyslela vůbec na nic, což bylo to pravé požehnání – přesně tak se chtěla cítit.

      Když oči opět otevřela, byla celá zdřevěnělá – popravdě se cítila absolutně příšerně – a slunce bylo na obloze mnohem níž. Eric dosud spal a Stacy stále mluvila.

      „A právě o to samozřejmě jde,“ říkala právě. „Jestli po tomhle vlaku jel nebo nejel ještě nějaký další. Asi by na tom nemělo zvlášť záležet, pro ni je to ale podle mě důležité. Určitě o tom dodnes pořád přemýšlí. Protože pokud to byl opravdu poslední vlak, pokud by jinak musela strávit noc v cizím městě, ve kterém by se navíc ani neuměla pořádně domluvit – no, v tom případě by se mohla cítit alespoň o trochu líp, nemyslíš?“

      Amy absolutně neměla ponětí, o čem Stacy mluví, přesto souhlasně přikývla, protože jí to připadalo jako očekávaná reakce. Láhev tequily měla Stacy před sebou; ležela na boku se zašroubovaným uzávěrem a byla ještě z poloviny plná. Amy věděla, že už by měla přestat, věděla, že udělala hloupost, když vypila to, co už měla v sobě, že ji pálenka jen dehydruje, takže pro ni bude o to náročnější snášet místní podmínky, že přichází noc a té by měli čelit střízliví, nic z toho ji ale nedokázalo zadržet. Všechny uvedené argumenty zvážila, uznala jejich pravdivost a natáhla se pro láhev. Stacy jí tequilu podala a nepřestala přitom mluvit.

      „Já si to myslím taky,“ prohlásila. „Když ti ujíždí poslední vlak, rozběhneš se za ním a naskočíš. A nezapomínej, že sportovala – a byla dobrá. Takže ji nejspíš vůbec nenapadlo, že by mohla upadnout, nejspíš vůbec neváhala. Prostě se rozběhla a skočila. Nijak dobře jsem se s ní neznala, takže nemůžu říct, jak přesně k tomu došlo. Jen si to domýšlím. Jednou jsem ji ale viděla poté, co se vrátila. Bylo to asi tak po roce – což vzhledem k okolnostem považuju za velice krátkou dobu. A hrála basket. Samozřejmě už nehrála za školní tým, ale jen venku na hřišti. A musím říct, že vypadala…, no, docela dobře. Měla tepláky, takže jsem neviděla, jak vypadají. Viděla jsem ji ale běhat po hřišti sem a tam a bylo to skoro normální. Ne úplně normální, ale skoro.“

      Amy si zavdala dva rychlé doušky tequily. Byla zteplalá, jak ležela na slunci, a díky tomu jako by jí klouzala do krku o něco snáz než obvykle. Byly to pořádné doušky a přesto se nerozkašlala. Stacy natáhla ruku a Amy jí láhev vrátila. Stacy se napila, jako pravá dáma si jen maličko usrkla, pak láhev zašroubovala a položila si ji do klína.

      „Zdála se být úplně vyrovnaná – to se tím vším snažím říct. Usmívala se, protože byla tam venku a dělala, co ji nejvíc bavilo, přestože, no, však víš…“ Stacy se zachmuřila a nedořekla.

      Amy byla opilá a v polospánku stále ještě netušila, o čem Stacy mluví. „Přestože…“

      „No právě,“ přikývla vážně Stacy.

      Chvíli pak zůstaly mlčky sedět. Amy se právě chystala znovu požádat o láhev, když se Stacyin obličej náhle rozjasnil.

      „Chceš to vidět?“ zeptala se.

      „Vidět?“

      „Jak běhala?“

      Amy přikývla a Stacy jí předala slunečník i láhev. Pak vstala, začala rychle pobíhat po malé holině a předstírala, že hraje košíkovou: driblovala, přihrávala a klamala tělem. Po střele z výskoku klusala pozpátku s rukama zdviženýma vysoko nad hlavou a naznačovala, že brání. Pak znovu rychle přeběhla na opačnou stranu v rychlém úniku, povyskočila a jednoruč vystřelila. Běhala podivně trhaným krokem, téměř jako by kulhala, a zdálo se, že jen s námahou udržuje rovnováhu, jako nějaký dlouhonohý brodivý pták. Amy si dala dlouhý lok a nechápavě ji sledovala.

      „Vidíš?“ křikla udýchaně Stacy, stále plně zabraná do imaginární hry. „Zachránili jí kolena – to bylo ze všeho nejdůležitější. Takže i pak vcelku slušně běhala. Jen tak trochu nemotorně. Jak jsem ale říkala, to bylo jen asi po roce. Dneska je na tom možná ještě líp.“

      Zachránili jí kolena. Amy konečně pochopila, co mělo znamenat to dobíhání vlaku, naskakování a pád. Zachránili jí kolena. Znovu se napila tequily a odvážila se pohledu na Pabla. Jeho dech se trochu zklidnil, byl tišší a pomalejší, i když to nepříjemné chroptění – zavlhlé a zahleněné – zůstávalo jeho neoddělitelnou součástí. Vypadal samozřejmě strašně. Jak jinak by také mohl vypadat? Měl zlomenou páteř a místo nohou dva sežehlé pahýly. Ztratil spoustu krve, byl dehydrovaný, v bezvědomí a pravděpodobně umíral. A navíc páchl – výkaly, močí a spáleným masem. Ze spacího pytle, teď už zcela prosáklého různými tělesnými tekutinami, které z něj unikaly, začínaly rašit úponky lián. Měli by s tím něco udělat, uvědomila si Amy, toho spacáku by se nejspíš měli zbavit, zvednout Pabla nad fixační desku a ten smradlavý hnus zpod něj vytáhnout. Bylo jí jasné, že by to doopravdy měli udělat, že přesně k tomu by je vyzval i Jeff, kdyby tady byl, ani ji ale nenapadlo pohnout se a zkusit to. Nedokázala myslet na nic jiného než na včerejší večer – na to, jak s Erikem na dně šachty Pabla zvedali k rozhoupané fixační desce. Věděla, že znovu už se Řeka zvednout nepokusí, teď ani nikdy jindy.

      „Když nemáš kolena,“ říkala Stacy, „musíš otáčet celýma nohama. Takhle.“

      Amy se obrátila a sledovala, jak Stacy přechází po kraji holiny, kymácí se s nataženýma nohama a ve tváři má napjatý, soustředěný výraz. V tomhle byla doopravdy dobrá, odjakživa měla přirozené nadání pro pantomimu. Vypadala jako kapitán Achab, přecházející po palubě a napadající na svou umělou nohu. Amy se neudržela a rozesmála se.

      Stacy se k ní potěšeně obrátila. „Ještě jsem ale nezvládla tu druhou nohu, co? Myslím s kolenem. Zkusím to ještě jednou.“ Znovu začala se svou stínovou košíkovou, nejprve jen driblovala, zkoušela různé pohyby nohou a hledala ten nejlepší efekt. Pak jako by náhle zjistila jak na to, a začala se pohybovat s jakýmsi nemotorným půvabem, jako balerína se ztuhlýma nohama. Rozběhla se k protějšímu konci holiny, z výskoku jednoruč vyslala další střelu a rychle se v předstírané obraně vracela k Amy.

      Eric se zavrtěl. Ležel na boku, stočený do klubíčka, a teď se posadil a díval se na Stacy. Nevypadal dobře. Amy si pomyslela, že to nejspíš platí pro ně pro všechny. Eric byl neoholený a měl vpadlé oči. Vypadal jako utečenec: hladový a vyčerpaný, prchající před nějakou přírodní katastrofou. Tričko na něm viselo v cárech a rány na noze jako by se už nikdy nechtěly zavřít. Sledoval Stacyino driblování, přihrávky a střelbu podivně prázdným pohledem, jako pacient v čekárně někde na pohotovosti, který nepřítomně zírá na televizi se zvukem staženým tak, že není rozumět slovům, a čeká, až sestra vyvolá jeho jméno.

      „Hraje basket,“ vysvětlovala Amy. „Ale s umělýma nohama.“

      Eric otočil hlavu a přenesl ten prázdný pohled ze Stacy na Amyin obličej.

      „Vyprávěla mi o jedné holce,“ pokračovala Amy ve vysvětlování. „Spadla pod vlak. I pak ale mohla hrát basket.“ Věděla, že mu to nepodává správně, že ho jen ještě víc mate. Zjevně na tom ale nezáleželo, protože Eric přikývl.

      „Ach tak,“ zahučel. Natáhl ruku a Amy mu podala láhev.

      Dívali se, jak Stacy střílí další koš, a když se pak konečně zastavila, lapala po dechu a potila se vynaloženou námahou, Amy jí zatleskala. Z nějakého důvodu se cítila stále líp a líp a byla odhodlaná nenechat se o ten pocit připravit. „Předveď letušku!“ zavolala.

      Stacy zkřivila obličej ve ztuhlý, přehnaný úsměv a beze slova začala předvádět jednotlivé prvky předletové instruktáže, ukazovala, jak se zapínají bezpečnostní pásy, kde jsou východy z letadla, jak si nasadit kyslíkovou masku; všechny její pohyby byly úsečné, jako by je prováděl robot. Napodobovala letušku, s níž letěli do Cancúnu. Totéž představení jim uspořádala večer po příletu, když si zanesli zavazadla na pokoje a sešli se na pláži, kde se posadili do nepravidelného kroužku a popíjeli lahvové pivo. Bylo to ještě předtím, než se seznámili s Řeky a také než potkali Mathiase. Byli ještě neopálení, trochu utahaní po cestě, ale těšilo je, že už jsou na místě – byla to šťastná chvíle. A smáli se, všichni se Stacyinu představení smáli, popíjeli pivo, pod sebou cítili písek, ještě zahřátý slunečními paprsky uplynulého dne, a naslouchali bušení příboje a hudbě, jež k nim doléhala z terasy hotelu – ano, byla to šťastná chvíle. A Amy se možná právě tu chvíli snažila vrátit, když Stacy požádala, aby letušku napodobila ještě jednou, snažila se všechny je postrčit zpět k té bezstarostnosti, v níž ještě neměli ani tušení o existenci tohohle strašlivého místa. Jenže to samozřejmě nefungovalo. Ne že by za to mohla Stacy – její úsměv i strojená gesta, to vše bylo dokonalé, byla tou letuškou. Byli to Eric a Amy, kdo v té snaze o vyvolání minulosti zklamali. Dívali se a Amy se dokonce jednou zasmála, v jejím smíchu byl ale smutek, který nedokázala potlačit.

      Zachránili jí kolena, opakovala si v duchu.

      Toho prvního večera na pláži každý z nich přispěl k zábavě svým dílem. Nedělalo jim to problémy, všichni už měli s podobnými akcemi zkušenosti – z letních táborů i lyžařských pobytů na horách – a věděli, co dělat pod hvězdnou oblohou nebo kolem táborového ohně, uměli se navzájem pobavit. Každý z nich se vžil do určené role. Stacy předváděla svoje pantomimické výstupy. Jeff je poučoval a seznamoval je s fakty, která si během letu přečetl v turistickém průvodci. Eric si vymýšlel zábavné historky, představoval si, co všechno by je během pobytu v Mexiku mohlo potkat, rozvíjel naprosto absurdní scénáře, které všechny rozesmály. A Amy zpívala. Věděla, že má hezký hlas, nijak zvlášť silný, ale svou barvou příjemný, jako stvořený právě pro táborové ohně a hvězdnou oblohu nad hlavou.

      Stacy se mezitím vrátila z holiny mezi ně, přisedla si a vzala si zpět slunečník. Amy si všimla, že má roztržené tričko; zahlédla dírou její ňadro. Byli na tom všichni stejně, ten zelený povlak lián jim veškeré oblečení rychle rozežíral na cáry. Nedalo se proti tomu nic dělat; smetli je ze sebe a o pár minut později už jich zase byli plní. A pokaždé, když se jich chtěli zbavit, vypustily jim na kůži mízu a popálily je. Ruce měli poškrábané a rozpukané – když do nich něco brali, bolelo to. Jistě, pomyslela si, mohli bychom prohledat batohy a najít si nové košile a kalhoty, bylo na tom ale něco hrůzostrašného, na té představě, že si oblečou šatstvo mrtvých lidí, těch zelených hrbolků rozesetých po úbočí pahorku, a Amy doufala, že tohle řešení dokáže co nejvíc oddálit. Připadalo jí to v jakémsi smyslu jako kapitulace, přiznání porážky. Dokud trvala naděje, že každou chvíli může přijít záchrana, jaký mělo smysl převlékat se?

      Eric se neustále škrábal na hrudi. Těsně pod žebry měl místo, které zjevně nedokázal nechat na pokoji. Tlačil na ně dlaní, šťouchal do něj prsty a pak si je zase opatrně masíroval. Amy věděla, o co mu jde, věděla, že je přesvědčen, že se mu liány dostaly do těla, a to jeho věčné šťourání jí začínalo lézt na nervy; přála si, aby toho nechal.

      „Pověz nám něco legračního, Eriku,“ vyzvala ho.

      „Legračního?“

      S úsměvem přikývla a snažila se ho přimět k vyprávění, odpoutat jeho pozornost od toho pocitu v hrudi, odpoutat od něj pozornost všech tří. „Něco si vymysli.“

      Eric zavrtěl hlavou. „Nic mě nenapadá.“

      „Pověz nám, co se bude dít, až se vrátíme domů,“ navrhla Stacy.

      Dívaly se, jak do sebe obrací další lok tequily, tak velký, až mu do očí vhrkly slzy. Hřbetem ruky si otřel obličej a láhev zase zašrouboval. „No, budeme slavní, nemyslíte? Aspoň na chvíli.“

      Obě přikývly. Samozřejmě že budou slavní.

      „Možná se dostaneme i na obálku People,“ pokračoval Eric, kterého to téma evidentně zaujalo. „Nejspíš i do Time. A pak přijde někdo, kdo bude chtít koupit filmová práva. S tím budeme muset být opatrní, postupovat společně, všichni dohromady bychom měli něco podepsat, nějaký dokument, v kterém se zavážeme, že ta práva prodáme všichni naráz – přijdeme si tak na větší peníze. Nejspíš budeme potřebovat právníka nebo agenta.“

      „Myslíš, že podle toho natočí film?“ vydechla Stacy. Zdálo se, že ji ta myšlenka vzrušila, ale také překvapila. „Přesně tak.“

      „A kdo mě bude hrát?“

      Eric se na ni zadíval a zamyslel se. Pak se usmál a ukázal jí na prsa. „Hele, kouká ti kozička.“

      Stacy sklopila oči a upravila si tričko. Už z něj zbývalo sotva dost k tomu, aby jí stačilo zakrýt ňadra, zjevně jí to ale bylo jedno. „Vážně. Kdo mě bude hrát?“

      „Nejdřív se musíš rozhodnout, jakou máš roli.“

      „Roli?“

      „Protože nás budou muset trochu pozměnit, chápeš? Udělat z nás postavy pro film. Budou potřebovat hrdinu a padoucha – víš, jak to chodí. Chápeš?“

      Stacy přikývla. „A já jsem co?“

      „No, máme dvě ženské role, že ano? Takže jedna z vás bude muset být ten kladný typ, trochu staromódní, a ta druhá bude muset být coura.“ Zamyslel se nad tím a pokrčil rameny. „Řekl bych, že Amy by měla být ta staromódní, nemyslíš?“

      Stacy se zamračila a uvažovala o tom. Nic neřekla. „Takže ty, no…, na tebe zbývá coura.“

      „Jdi do hajzlu, Eriku.“ Znělo to rozčileně.

      „Cože? Jen říkám…“

      „Takže ty jsi padouch. Když já musím být…“

      Eric zavrtěl hlavou. „Ani náhodou. Já jsem srandista. Ten, co ho vždycky hraje Adam Sandler. Nebo Jim Carrey. Ten, co by tady vůbec neměl být, co se k tomu připletl omylem, v jednom kuse do ostatních vráží a o něco klopýtá. Komický prvek k uvolnění napětí.“

      „Tak kdo je padouch?“

      „Padouch je Mathias – jednoznačně. Jeden z těch zlověstných Němců. Nácek. Napíšou to tak, že nás sem úmyslně vylákal. Ty liány budou nějaký nacistický experiment, který se vymkl kontrole. Jeho otec byl možná nacistický vědec a on nás sem přivedl, aby nakrmil taťkovy rostliny.“

      „A hrdina?“

      „Jeff – o tom přece není pochyb. Bruce Willis, co se stoickým výrazem na poslední chvíli všechno zachrání. Bývalý skaut.“ Otočil se k Amy. „Chodil Jeff do skauta? Vsadím se, že chodil.“

      Amy přikývla. „Byl v oddíle orlů.“

      Všichni tři se tomu zasmáli, přestože to žádný vtip nebyl. Jeff skutečně chodil do skautského oddílu orlů. Jeho matka měla doma ve vstupní hale pověšený zarámovaný výstřižek z místních novin. Jeff ve skautské uniformě si na něm potřásal rukou s guvernérem státu Massachusetts. Když si na to Amy vzpomněla, hruď se jí podivně stáhla a pocítila k Jeffovi náhlou vlnu něhy a touhy chránit ho. Vzpomněla si, jak to vypadalo tam dole v šachtě, vzpomněla si na liány, které svištivě létaly tmou, chňapaly po ní a táhly ji k díře v zemi. Než louč zhasla, zahlédla tam dole na dně kosti – zemřeli tam lidé a mohla tam zemřít i ona. A za to, že přežila, nevděčila vlastním schopnostem ani předvídavosti. Zachránil ji Jeff. Jeff je zachrání všechny, jen když mu k tomu poskytnou možnost. Neměli by se mu posmívat.

      „To není k smíchu,“ prohlásila, zaznělo to ale příliš tiše a druzí dva byli příliš opilí. Zjevně ji neslyšeli.

      „Tak kdo mě bude hrát?“ opakovala Stacy.

      Eric její otázku odbyl mávnutím ruky. „To je jedno. Nějaká herečka, co vypadá dobře, když se jí zpod trička klube kozička.“

      „A z tebe udělají tlouštíka,“ odsekla už zase naštvaně Stacy. „Tlouštíka, co se věčně potí.“

      Amy si uvědomila, že se mezi nimi schyluje k hádce – poznávala to z jejich tónu. Ještě jedna nebo dvě takovéhle repliky a začnou na sebe křičet. Pomyslela si, že to už by nezvládla, a pokusila se změnit téma. „A co já?“ zeptala se.

      „Ty?“ pohlédl na ni Eric.

      „Kdo bude hrát mě?“

      Eric našpulil rty a zadumal se. Odšrouboval uzávěr láhve, zavdal si další hlt a na znamení smíru podal láhev Stacy. Ta si ji od něj vzala, zaklonila hlavu a napila se tak zhluboka, že se málem zakuckala. Když láhev sklonila, samolibě se zachichotala; oči se jí podivně leskly, jako by byly potažené vrstvou smaltu.

      „Někdo, kdo umí zpívat,“ usoudil Eric.

      „To je pravda,“ přikývla Stacy. „Aby v tom mohlo být pár hudebních čísel.“

      „Dueto se skautíkem,“ usmál se Eric.

      „Třeba Madonna.“

      Eric si opovržlivě odfrkl. „Britney Spearsová.“

      „Mandy Mooreová.“

      Oba už se smáli nahlas. „Zazpívej nám, Amy,“ požádal Eric.

      Amy se usmívala, připadala si ale zmatená a napůl uražená. Nevěděla, jestli se jí vysmívají, nebo jestli se smějí něčemu, co by mělo připadat legrační i jí. Uvědomila si, že je stejně opilá jako oni.

      „Zazpívej Jednička je nejosamělejší číslo,“ poprosila Stacy.

      „Jo,“ přikývl Eric. „To je přesně ono.“

      Oba se teď na ni dívali s vyčkávavým úsměvem. Stacy jí nabídla láhev, Amy se napila a zavřela oči. Když je znovu otevřela, pořád ještě čekali. Dala se tedy do zpěvu: „Jednička je nejosamělejší číslo, jaké kdy poznáš. Dvojka může být právě tak zlá, je to nejosamělejší číslo hned po jedničce. Ne je nejsmutnější zkušenost, jakou si kdy uděláš. Ano, nejsmutnější zkušenost, jakou si kdy uděláš. Protože jednička je nejosamělejší číslo, jaké kdy poznáš. Jednička je nejosamělejší číslo, horší než dvojka…“ Odmlčela se, protože cítila, že jí dochází dech, a točila se jí hlava. Podala láhev Erikovi. „Dál už si to nepamatuju,“ vymlouvala se. Nebyla to pravda, prostě už se jí nechtělo dál zpívat. Slova písně ji rozesmutnila, a přitom si už předtím na chvíli připadala docela spokojeně – nebo přinejmenším skoro spokojeně. Nechtěla být smutná.

      Eric se dlouze napil. Vypili už asi dvě třetiny obsahu láhve. Pracně se vyškrábal na nohy a poněkud nejistým krokem přešel na protější stranu holiny. Sehnul se, něco sebral ze země a rozkolísaně se k nim zase vrátil. V jedné ruce měl láhev a v druhé držel nůž. Amy i Stacy na něj vyvalily oči. Amy se pohled na nůž vůbec nezamlouval, nenapadalo ji ale nic, co by mohla říct a co by ho přimělo nůž odložit. Dívala se, jak plive na čepel a pokouší se ji otřít do trička. Pak nožem mávl směrem k ní. „Tohle si můžeš zazpívat nakonec. Až tady zbudeš jako poslední.“

      „Až zbudu jako poslední?“ opakovala po něm Amy. Chtěla se natáhnout a nůž mu sebrat, snažila se poručit vlastní ruce, aby se zvedla a sáhla po něm, nic se ale nestalo. Věděla, že je opilá, namol opilá – a navíc hrozně unavená. Na něco takového neměla sílu.

      „Až budou všichni ostatní mrtví,“ upřesnil Eric.

      Amy zavrtěla hlavou. „To neříkej. To není k smíchu.“

      Ignoroval ji. „Skautík to přežije – je to přece hlavní hrdina, musí přežít. Jen si budeš myslet, že umřel. Zazpíváš svoji písničku a on se znova objeví. A pak se vám nějak podaří utéct. Vyrobí ze stanu horkovzdušný balon a vítr vás odnese do bezpečí.“

      „Já umřu?“ zajímala se Stacy. Zdálo se, že jí ta možnost otřásla; vystrašeně na něj kulila oči. Začínala hůř artikulovat. „Proč musím umřít?“

      „Coura musí umřít. To je bez diskuse. Protože jsi špatná. Zasloužíš si trest.“

      Stacy se zatvářila, jako by ji to ranilo. „A co srandista?“

      „Ten umře první – srandista vždycky umře první. A navíc nějak pitomě. Aby se mohli diváci jeho smrti smát.“

      „Jak asi?“

      „Třeba se pořeže a liány se mu zavrtají do nohy. Sežerou ho zevnitř.“

      Amy věděla, co bude následovat, a konečně zvedla ruku, aby mu v tom zabránila. Už to ale nestihla. Už se do toho pustil… a skutečně to udělal. Vyhrnul si tričko a těsně pod hrudním košem řízl. Stacy vyjekla. Amy seděla s rukou marně nataženou před sebe. Deseticentimetrová rána se zalila vodorovnou čárou krve, která začala stékat po břiše dolů a vpíjela se u pasu do šortek. Eric se na ni zamračeně díval, šťoural se v ní špičkou nože a roztahoval její okraje od sebe, takže krvácení ještě zesílilo.

      „Eriku!“ zaječela Stacy.

      „Myslel jsem, že se prostě vyvalí ven,“ zahučel Eric. Muselo ho to bolet, zdálo se ale, že mu bolest nevadí. Nepřestával se v ráně šťourat nožem. „Jsou přesně pod tímhle místem. Cítím je tam. Musely nějak vycítit, že se říznu, a stáhly se do mě ještě hloub. Schovávají se.“

      Přejel si levou rukou po kůži a těsně nad ránou ji pevně zmáčkl; zdálo se, že se chystá znovu říznout. Amy se předklonila a vytrhla mu nůž z ruky. Myslela, že se bude bránit, ale dovolil jí, aby mu nůž sebrala. Z rány se dál valila krev, kterou se nijak nepokoušel zastavit.

      „Pomoz mu,“ houkla Amy na Stacy. Odhodila nůž do hlíny vedle sebe. „Pomoz mu zastavit to krvácení.“

      Stacy na ni hleděla s otevřenými ústy. Lapala po dechu a zdálo se, že se každou chvíli začne bezmocně zalykat. „Jak?“

      „Stáhni mu tričko. Přimáčkni ho k té ráně.“

      Stacy odložila slunečník, přistoupila k Erikovi a začala mu pomáhat se svlékáním trička. Erik upadl do naprosté pasivity, zvedl ruce jako malé děcko a dovolil jí, aby mu tričko přetáhla přes hlavu.

      „Lehni si,“ poručila mu Amy a Eric poslechl; položil se na záda, z rány mu dál vytékala krev a hromadila se v mělké jamce jeho pupíku.

      Stacy zmuchlala tričko do kuličky a přimáčkla je k ráně.

      Události už zase nabraly špatný spád a Amy věděla, že na tom nemohou nic změnit, že neexistuje nic, čím by odpoledne vrátili do předchozích kolejí falešného klidu. Nebude už žádná další pantomima, žádné další žerty ani zpěv. Obě seděly a mlčely, Stacy byla nepatrně předkloněná a tiskla tričko na ránu, aby zastavila krvácení. Eric ležel na zádech, nestěžoval si a podivně vyrovnaným pohledem hleděl na oblohu.

      „Je to moje vina,“ vyhrkla Amy. Stacy i Eric otočili hlavu a nechápavě na ni pohlédli. Otřela si rukou obličej; měla pocit, že je celý pokrytý špínou a potem. „Nechtěla jsem sem jet. Když s tím Mathias přišel, věděla jsem, že se mi nechce. Nic jsem ale neřekla a nechala jsem tomu volný průběh. Mohli jsme teď být na pláži. Mohli jsme…“

      „Psst,“ konejšila ji Stacy.

      „A ten chlap v tom pickupu. Ten taxikář. Varoval mě, abychom sem nechodili. Říkal, že to není dobré místo. Že nás…“

      „Nemohla jsi to vědět, zlato.“

      „A když jsme odešli z té vesnice, kdyby mě nenapadlo, že bychom mohli hledat mezi stromy, nejspíš bychom tu stezku vůbec nenašli. Kdybych byla zůstala zticha…“

      Stacy zavrtěla hlavou a dál tiskla tričko k Erikovu břichu. Bylo už celé nasáklé krví a krvácení přitom nepřestávalo. Krví měla zbrocené i obě ruce. „Copak jsi to mohla vědět?“ namítla.

      „I tak jsem to ale zavinila já, ne? Já jsem přece šlápla do těch lián. Nebýt toho, byl by nás ten chlap možná přinutil odejít. Možná bychom…“

      „Koukněte na ty mraky,“ ozval se Eric a přerušil ji v půli věty. Jeho hlas zněl zasněně a zvláštně nepřítomně, jako by byl omámený nějakou drogou. Zvedl ruku a ukázal k obloze.

      A měl pravdu: na jihu se hromadily mraky, bouřková mračna se zlověstně temnými břichy, obtěžkaná příslibem deště. Kdyby teď byli na pláži v Cancúnu, spěšně by sbírali věci a vraceli se do svých pokojů. Tam by se s Jeffem pomilovali a pak se nechali unést spánkem, před večeří by se pořádně prospali, zatímco by jim okna zamžil déšť a na maličkém balkónku by se nashromáždila několik centimetrů hluboká kaluž. Hned první den v ní viděli sedět racka, který částečně skrytý před lijákem vyhlížel ven na moře. Déšť samozřejmě znamenal vodu. Amy věděla, že by měli přemýšlet o tom, jak jí co nejvíc nachytat, nebyla ale schopná uvažovat, v hlavě měla úplně prázdno. Byla opilá, unavená a smutná; na to, jak nashromáždit dešťovou vodu, bude muset přijít někdo jiný. Pochopitelně ne Eric, jehož krev rychle prosakovala tričkem. A také ne Stacy, která vypadala ještě hůř, než se Amy cítila: třásla se, jako by trpěla úžehem, a omámeně pomrkávala. V současné situaci nebyli všichni tři se svými pošetilými historkami, zpěvem a smíchem vůbec k ničemu; místo zápasu o přežití jen šaškovali.

      A jak je vůbec možné, že slunce zničehonic doputovalo tak nízko? Téměř se dotýkalo obzoru. Za další hodinu – maximálně za dvě – bude tma.

      Kdy se to poprvé všechno tak zvrtlo?

      Později, druhý den ráno, když slova my všichni náhle znamenala o jednoho méně než předtím, měl Eric úvahami o této otázce strávit dlouhou dobu. Nevěřil, že všechno způsobilo jen to, že se opili, a dokonce ani to, že se znovu pořezal. Protože tehdy se situace pořád ještě dala zvládnout – byla možná vykolejená a trochu se vymykala kontrole, v jistém zásadně důležitém směru byla ale stále snesitelná. Když tu takhle ležel na zádech, Stacy mu k ráně tiskla jeho tričko a snažila se zastavit krvácení a na obloze nad nimi se hromadila mračna, zalil Erika nečekaný pocit vyrovnanosti. Přicházel déšť, nezemřou tedy žízní. A pokud je tomu skutečně tak, pokud dokážou tak snadno překonat nejvážnější hrozbu pro své přežití, proč by nedokázali překonat i všechny ostatní překážky? Proč by se neměli živí dostat domů?

      Potřebovali samozřejmě jídlo, to byl problém, který číhal v skrytu hned za nedostatkem vody – a jak asi mohl jeho řešení napomoci déšť? Vzhlédl přimhouřenýma očima k obloze a neúspěšně se to dilema snažil vyřešit. Jediné, čeho přemítáním o problému jídla dosáhl, bylo, že probudil k životu latentní pocit hladu. „Proč jsme zase něco nesnědli?“ zeptal se a vlastní hlas jako by k němu přicházel z obrovské dálky – huhňavý a slaboučký. To je tou tequilou, pomyslel si. A vzápětí na to: krvácím.

      „Máš hlad?“ zeptala se Amy.

      Byla to přirozeně hloupá otázka – jak by asi mohl nemít hlad? – a vůbec se na ni neobtěžoval odpovědět. Amy po chvíli vstala, došla ke stanu, roztáhla zip a vklouzla dovnitř.

      Přesně v tomhle okamžiku, usoudil Eric druhý den ráno. Když odešla pro jídlo. V tu chvíli si to ovšem neuvědomoval, jen se díval, jak mizí ve stanu, a pak se znovu věnoval pozorování oblohy a mračen, která se nad ním vířivě kupila. Rozhodl se, že se ani nehne. Zůstane takhle ležet na zádech a nechá se celý zalít deštěm.

      „Nepřestává to,“ postěžovala si Stacy.

      Věděl, že mluví o jeho krvácení. Zjevně jí to dělalo starosti, Erikovi ale ne. Krvácení mu nevadilo a na to, aby cítil bolest, byl příliš opilý. Schylovalo se k dešti. Zůstane tady ležet a nechá déšť, aby ho očistil. A až bude očištěný, najde v sobě dost síly, aby se ponořil do vlastního těla, do té rány, kterou si prořízl pod žebry, aby do ní strčil ruku, nahmatal liány, popadl je a vyrval ven. Pak bude zase v pořádku.

      Amy se vrátila ze stanu. Nesla plastikový kanystr s vodou a sáček s hrozny. Kanystr postavila na zem, otevřela sáček a nabídla ho Stacy.

      Ta zavrtěla hlavou. „Musíme počkat.“

      „Neobědvali jsme,“ namítla Amy. „Měli jsme se přece naobědvat.“ Ruku, v níž držela hrozny, dál natahovala ke Stacy.

      Stacy opět zavrtěla hlavou. „Až se vrátí Jeff. Pak si můžeme…“

      „Pár mu jich nechám. Dám je stranou.“

      „A co Mathias?“

      „Jemu taky.“

      „Co dělá?“

      Amy kývla hlavou ke stanu. „Spí.“ Zatřásla sáčkem. „No tak. Jen pár bobulí. Pomůžou ti zahnat žízeň.“

      Stacy zaváhala, viditelně zviklaná, pak sáhla do sáčku a utrhla si dvě bobule.

      Amy zatřásla sáčkem. „Ještě,“ pobídla ji. „Dej pár Erikovi.“

      Stacy utrhla další dvě bobule. Jednu si vložila do úst a druhou hodila do úst Erikovi. Ten si ji chvíli válel na jazyku a vychutnával ji. Sledoval, jak Stacy a Amy žvýkají své bobule a pak skousl. Pocity, jež ho zaplavily, byly snad až příliš intenzivní – šťáva, která mu vystříkla do úst, její sladká chuť, rozkoš ze žvýkání a polykání – a trochu se mu zatočila hlava. Hlad, který ho svíral, to ale ani v nejmenším neuspokojilo a nezmírnilo. Naopak, hlad jako by se probudil z jakéhosi hlubokého spánku a vzepjal se, až ho rozbolelo celé tělo. Stacy mu do úst hodila další bobuli, kterou tentokrát rozžvýkal rychleji, protože polknutí bylo důležitější než nějaké dlouhé vychutnávání; okamžitě rozevřel rty a čekal na další. Ostatních se zjevně zmocnila podobná naléhavá touha. Nikdo nepromluvil – žvýkali, polykali a sahali do sáčku pro další kuličky. Eric při jídle pozoroval stahující se mračna. Stačilo jen otevřít ústa a Stacy mu do nich hodila další bobuli. Usmívala se a Amy také. Šťáva pomohla utišit jeho žízeň, přesně jak Amy slibovala. Začínal si připadat trochu střízlivější – v tom dobrém slova smyslu – a všechno kolem něj jako by se maličko upokojilo, jeho okolí a vlastní tělo jako by se zase sjednotily. Už zase si uvědomoval bolest, ale i to ho uklidňovalo. Věděl, že si počínal hloupě, když do sebe zajel tím nožem, a tak docela nechápal, kde v sobě k něčemu takovému sebral odvahu. Teď se mu to vymstilo. Potřeboval tu ránu zašít a nejspíš potřeboval i antibiotika, přesto v sobě cítil zvláštní klid. Jen kdyby mohl zůstat takhle ležet, pojídat hrozny a sledovat, jak mračna nad ním tmavnou, byl přesvědčen, že by se všechny problémy urovnaly a nějakým zázrakem by z téhle kaše vybředl.

      S pocitem mírného šoku zjistil, že náhle je sáček skoro prázdný. Zbývaly v něm poslední čtyři bobule, všechny ostatní už snědli. Všichni tři na sáček užasle hleděli a dlouhou chvíli nikdo nepromluvil. Pablo dál přerývaně oddechoval, Eric už však dospěl do stádia, kdy ho prakticky nevnímal. Pablovo dýchání se podobalo jakékoli jiné zvukové kulise – dopravnímu ruchu za oknem, šumu vln na pláži. Někdo pochopitelně musel něco říct, nějak okomentovat to, co provedli, a nakonec se toho úkolu zhostila Amy.

      „Můžou si vzít ten pomeranč,“ prohlásila.

      Stacy ani Eric na to nic neřekli. V sáčku byla spousta hroznů a nemělo být proto nijak těžké nechat stranou příděl pro Mathiase a Jeffa.

      „Musím se vyčurat,“ šeptla Stacy. Eric si uvědomil, že mluví k němu. „Můžeš si podržet to tričko?“

      Přikývl, přitiskl na tričko obě dlaně a udržoval stálý tlak na ránu. Zase už v sobě cítil liány, cítil, jak se v něm převalují těsně pod prahem bolesti. Poté, co se řízl, ten pocit zmizel, teď se ale vrátil.

      „Musím čurat do láhve?“ zeptala se Stacy Amy.

      Amy zavrtěla hlavou a Stacy vstala a přešla na protější stranu holiny. Zjevně se jí nechtělo zalézt mezi liány. Dřepla si na bobek zády k nim a Eric slyšel, jak začíná močit. Netrvalo to dlouho, jen krátce pokropila zemi a už zase vstávala a natahovala si kalhoty.

      „Taky si můžou vzít pár rozinek,“ dodala Amy, ale tiše, jako by mluvila sama k sobě.

      Stacy se vrátila a posadila se k Erikovi. Myslel, že se znovu ujme přidržování trička na jeho ráně, ale neudělala to. Popadla plastový kanystr s vodou, odšroubovala uzávěr a nalila si trochu vody na pravou nohu. Eric a Amy na ni užasle zírali.

      „Co to kurva děláš?“ vyjela Amy.

      Stacy jako by ostrý tón jejího hlasu zaskočil. „Počurala jsem se,“ hlesla.

      Amy se natáhla, vytrhla Stacy kanystr z ruky a zašroubovala ho. „To je naše voda. A ty sis ji zrovna nalila na pochcanou nohu.“

      Stacy chvíli zůstala sedět a teatrálně pomrkávala, jako by úplně nechápala, co se jí Amy snaží říct. „Nemusíš hned být sprostá,“ ohradila se.

      „Bez té vody umřeme – chápeš? A ty si klidně…“

      „No jo, nepřemýšlela jsem. Chtěla jsem si jen omýt počuranou nohu, viděla jsem ten kanystr, a tak jsem…“

      „Prokristapána, Stacy! Jak můžeš být tak úplně mimo?“ Stacy mávla ke stahujícím se mračnům. „Bude pršet. Vody budeme mít spoustu.“

      „Tak proč jsi nepočkala?“

      „Nekřič na mě, Amy. Už jsem se omluvila a…“

      „Omluva nám tu vodu nevrátí, nemyslíš?“

      Eric chtěl něco říct, chtěl je zarazit nebo nějak rozptýlit, nenapadala ho ale žádná vhodná slova. Uvědomoval si, co se děje, k čemu se tady schyluje. Přesně takhle se Amy a Stacy vždycky hádaly, v náhlých erupcích, které přicházely jako blesk z čistého nebe, v drobných záplavových vlnách vzteku, které přicházely a zase odcházely a jejichž zuřivost se rovnala jen jejich pomíjivosti. Mohlo je odstartovat jediné neúmyslně vyřčené slovo – většinou když měly něco vypito – a během pár vteřin si vjely do vlasů, někdy dokonce doslova. Eric byl jednou svědkem toho, jak Stacy poškrábala Amy na tváři, zaryla do ní nehty tak vztekle, že vytryskla krev, a věděl také, že Amy kdysi vrazila Stacy tak silnou facku, že ji srazila k zemi. A pak, na samém vrcholku zuřivé zloby, každé jejich střetnutí nevyhnutelně samo od sebe vyšeptalo a odeznělo. Obě se pak na sebe zmateně dívaly, jako by nechápaly, jak dokázaly vyslovit všechny ty urážky, které po sobě metaly, potom se začaly vzájemně prosit o odpuštění, až se nakonec objaly a rozplakaly.

      A teď to právě začínalo znovu, události se řítily tímtéž dobře známým směrem.

      „Dokážeš být někdy neuvěřitelně pitomá,“ prohlásila Amy.

      „Trhni si nohou,“ zahučela sotva slyšitelně Stacy.

      „Cože?“

      „Prostě mi dej pokoj, jo?“

      „Tobě to ani není líto, co?“

      „Kolikrát se ti budu muset omlouvat?“

      Eric se pokusil posadit, cítil, jak se mu rána znovu trhá, a rozmyslel si to. „Hele, co kdybyste toho…“

      Amy po něm střelila pohledem, z něhož čišelo čiré pohrdání. Viděl, jak opilost zvýrazňuje zkřivené rysy jejího obličeje. „Ty se do toho nepleť, Eriku. Už jsi nadělal dost problémů.“

      „Dej mu pokoj!“ štěkla Stacy. Obě mluvily příliš hlasitě, když je poslouchal, rozbolela ho hlava. Měl chuť vstát a nechat je tam samotné, stále ale krvácel, měl bolesti a pořád ještě byl dost opilý; na to, aby se pohnul a něco udělal, se vůbec necítil.

      „Jestli se kurva ještě jednou řízne, nechám ho prostě vykrvácet.“

      „Chováš se jako pěkná mrcha, Amy, víš to?“

      „Couro.“

      Stacy se zatvářila ohromeně, jako by na ni Amy plivla.

      „Cože?“

      „S tím filmem měl pravdu – to by se pro tebe hodilo.“ Stacy urážku odbyla mávnutím ruky a usilovně se snažila nasadit povznesený výraz, naznačit, že něco takového se jí nemůže dotknout, Eric ale viděl, že se jí to nedaří. Bylo mu jasné, že se blíží fáze škrábajících nehtů, políčků a kopanců. „Jsi opilá,“ ušklíbla se Stacy. „Chováš se jako idiot.“

      „Couro. Ty jsi coura.“

      „Neslyšíš se, jak huhňáš?“

      „Drž hubu, couro.“

      „Ty drž hubu, mrcho.“

      „Ne. Ty drž hubu.“

      „Mrcho.“

      „Couro.“

      „Mrcho.“

      „Couro.“

      A pak se stalo něco zvláštního. Obě zmlkly a zadívaly se někam vpravo od Erika. Nebo vlastně nezmlkly, protože obě slova se ozývala dál, vyslovovaná jejich hlasy, sem a tam, sem a tam – Mrcho… Couro… Mrcho… Couro… Mrcho… Couro… Až na to, že Amy ani Stacy už nemluvily, s očima vykulenýma nejdřív překvapením a pak něčím podobnějším hrůze se dívaly na protější stranu vrcholku, odkud teď jejich hlasy zaznívaly, štěkaly po sobě ta dvě vzteklá slova a začínaly se mísit a slévat.

      MrchoCouroMrchoCouroMrchoCouroMrchoCouroMrcho Couro…

      Byly to liány. Napodobovaly je, jako by karikovaly jejich hádku, a vystihovaly zvuk jejich hlasů tak dokonale, že i když si Eric uvědomoval, co se děje, i když se na Stacy a na Amy díval a viděl, že už se jejich ústa nepohybují, že obě zmlkly a že to nemohou být jejich hlasy, které slyší, odmítal tomu zcela uvěřit. Protože to byly jejich hlasy – nějak ukradené a zneužité, ale přesto jejich.

      MrchoCouroMrchoCouroMrchoCouroMrchoCouroMrcho Couro…

      Znenadání nad nimi stál Mathias, vlasy měl rozcuchané spánkem, ospale pomrkával a zjevně se teprve probouzel. „Co se děje?“ zeptal se.

      Nikdo mu neodpověděl. Co mu koneckonců mohli říct? Hlasy se na okamžik ztlumily, pak ale znovu zazněly hlasitěji a pokračovaly v rozšířeném repertoáru: Jestli se kurva ještě jednou řízne… Tobě to ani není líto, co?

      „To liány,“ hlesla Stacy, jako by to vyžadovalo nějaké vysvětlení.

      Mathias nic neříkal, přejížděl očima kolem sebe a zaznamenával, co vidí – polyetylénový sáček se čtyřmi zbývajícími bobulemi vína, zkrvavené tričko přimáčknuté k Erikovu břichu, Pablovu nehybnou postavu a téměř prázdnou láhev tequily. „Kde je Jeff?“ otázal se.

      Počurala jsem si nohu, vykřikly liány. Můžou si vzít ten pomeranč.

      „Dole pod kopcem,“ odpověděla Amy.

      „Neměl ho už dávno někdo vystřídat?“

      Nikdo neodpověděl. Všichni hleděli někam do prázdna, připadali si zahanbeně a přáli si, aby hlasy zmlkly a Mathias aby je nechal na pokoji. Erikovi se sevřela hruď prvním nenápadným náznakem vzteku. Odkud Mathias bere právo je soudit? Není přece jedním z nich. Sotva ho znají, je to pro ně prakticky cizí člověk.

      Dokážeš být někdy neuvěřitelně pitomá.

      „Vy jste pili?“ zeptal se Mathias.

      Opět všichni zůstali němí. A náhle se ozval i Erikův hlas, přicházel k nim přes holinu z druhé strany vrcholku: Padouch je Mathias – jednoznačně. A pak skoro jako přeskakující deska: Nácek… Skaut… Nácek… Skaut…

      Eric cítil, že se Mathias otáčí a dívá se na něj, sám ale držel pohled odvrácený a upíral oči na jih k mračnům, která se dál kupila a tmavla. Už brzy, hodně brzy se spustí déšť, pomyslel si a přál si, aby to přišlo hned teď.

      Ty drž hubu.

      Dej mu pokoj.

      Pověz nám něco legračního.

      Já jsem srandista.

      „Jak dlouho už to trvá?“ zajímal se Mathias.

      „Zrovna to začalo,“ odpověděla Amy.

      Zachránili jí kolena.

      Nacista.

      Nechám ho prostě vykrvácet.

      Jsi opilá.

      Nacista.

      Trhni si nohou.

      Nacista. Nacista. Nacista.

      Eric viděl, jak Mathias ustupuje stranou, viditelně se rozhoduje a tvář se mu jaksi uzavírá do sebe. „Půjdu ho vystřídat,“ oznámil.

      Amy přikývla a Stacy také. Eric zůstal nehybně ležet. Měl dojem, že slyší liány i v sobě, cítí jejich vibrace pod hrudním košem, vnímá jejich řeč a volání. Neslyší je snad nikdo jiný? Couro, štěkly Amyiným hlasem. A odpověděly zase Stacyiným: Mrcho. Zmačkané tričko už bylo celé nasáklé krví, na omak působilo jako nacucaná houba, a když je stiskl, stékala mu po boku teplá krev.

      Nacista.

      Couro.

      Nacista.

      Mrcho.

      Nacista.

      Dívali se, jak se Mathias otáčí a odchází z holiny.

      Hlasy se ještě chvíli ozývaly, Amyin, Stacyin i Erikův, přicházely teď ze všech stran, mluvily jeden přes druhého a občas hlasitě křičely – a pak, stejně náhle jako začaly, opět umlkly. Ticho přesto nepřineslo takovou úlevu, jakou by byl Eric očekával; bylo naplněné jakýmsi napětím, všechno halilo tíživé vědomí, že liány mohou v kterémkoli okamžiku začít znovu. K tomu se přidával pocit, že je poslouchají a špehují. Chvíli trvalo, než sebrali dost odvahy, aby znovu promluvili, a když to Stacy konečně udělala, jen tiše šeptala.

      „Omlouvám se,“ hlesla.

      Amy jen mávla rukou.

      „Nepřemýšlela jsem,“ nedala se zarazit Stacy. „To jen, že jsem… měla počuranou nohu.“

      „Vždyť je to jedno.“ Amy zvedla ruce nad hlavu a ukázala na mraky. „Všechno bude v pořádku.“

      „Nejsi mrcha.“

      „Já vím, zlato. Prostě… prostě na to zapomeneme, ano? Budeme dělat, že se nic nestalo. Jsme obě unavené.“

      „Vyděšené.“

      „Přesně tak. Unavené a vyděšené.“

      Stacy se zavrtěla a posunula se k ní o kousek blíž. Natáhla ruku a Amy se jí chopila a pevně ji sevřela.

      Eric by byl nejraději vstal, vypravil se dolů za Mathiasem a všechno mu vysvětlil. Byl to přece jeho hlas, který znovu a znovu vykřikoval to slovo – nácek –, a Eric si vůbec nedokázal představit, co si teď o něm Mathias musí myslet, nechtěl o tom přemýšlet, a přece o tom byl neustále nucen přemítat. Měl jsem mu to vysvětlit, pomyslel si s rostoucím pocitem paniky. Měl jsem mu říct, že to byl jen vtip. Měl ale příliš velké bolesti na to, aby se za ním skutečně vydal, a rána mu stále silně krvácela – krev mu tekla tak vytrvale, že měl dojem, jako by už nikdy neměla přestat. Někdo za ním ale jít musel, někdo to nedorozumění musel napravit. „Běž mu to říct,“ poprosil Stacy.

      Nechápavě na něj pohlédla. „Komu?“

      „Mathiasovi. Že to byl jen vtip.“

      „Co byl vtip?“

      „To s tím náckem – pověz mu, že jsme jen tak plácali.“ Než stačila Stacy odpovědět, ozval se k jejich úžasu Pablo. Promluvil samozřejmě řecky a pronesl jediné slovo, byť překvapivě hlasitě. Všichni tři se otočili a zadívali se na něj. Měl otevřené oči, zvedl hlavu z fixační desky, na krku se mu rýsovaly a nepatrně třásly napjaté šlachy. Opakoval totéž slovo – potato. Bylo to sice absurdní, ale tak tomu Eric rozuměl. Zvedl pravou ruku a mávl jí, jako by něco chtěl. Zdálo se, že ukazuje na kanystr s vodou.

      A opět ten chraplavý hlas: „Po-ta-to.“

      „Myslím, že chce trochu vody,“ usoudila Stacy.

      Amy zvedla kanystr, zanesla ho k fixační desce a dřepla si k Pablovi. „Vodu?“ zeptala se.

      Pablo přikývl. Otevíral a zavíral ústa, jako by napodoboval rybu. „Po-ta-to… Po-ta-to… Po-ta-to…“

      Amy odšroubovala uzávěr kanystru a nalila mu do úst trochu vody. Třásly se jí ale ruce, takže voda vyšplíchla příliš rychle a málem ho zadusila. Rozkašlal se, prskal a odvrátil hlavu na stranu.

      „Možná bys mu měla dát bobuli vína,“ napadlo Stacy. Sebrala polyetylénový sáček a podávala ho Amy.

      „Myslíš?“

      „Nic nejedl – už od včerejška.“

      „Může ale…“

      „Prostě to zkus.“

      Pablo přestal kašlat. Amy počkala, dokud se neotočil zpátky k ní, pak vytáhla bobuli vína, přidržela mu ji před očima a tázavě zvedla obočí. „Máš hlad?“ zeptala se.

      Pablo na ni jen nepohnutě zíral. Zdálo se, jako by se ztrácel, propadal sám do sebe. Na kratičký okamžik jako by se mu ve tvářích objevilo trochu barvy, teď už ale zase celý zešedl. Jeho krční svaly povolily a hlava mu těžce dopadla na desku.

      „Dej mu ji do pusy a uvidíme, co se stane,“ radila Stacy.

      Amy vsunula bobuli mezi Pablovy rty a zatlačila, až vklouzla dovnitř. Pablo zavřel oči a ústa se mu nehýbala.

      „Zkus to rukou,“ pokračovala Stacy. „Pomoz mu žvýkat.“

      Amy popadla Řeka za bradu, otevřela mu ústa a pak je zase sklapla. Eric zaslechl vlhký zvuk pukající bobule, a pak se Pablo znovu dávivě rozkašlal, otočil hlavu na stranu a křečovitě zvracel. Rozmáčknutá bobule vína mu vylétla z úst, následována překvapivým množstvím tekutiny. Černé tekutiny, plné sražených chuchvalců. Eric věděl, že je to krev. Ach bože, pomyslel si. Co to sakra provádíme?

      A pak těsně za ním tak hlasitě, že sebou vylekaně škubl, zazněla přesně tatáž slova: „Co to sakra provádíte?“

      Eric se ohromeně otočil a zjistil, že nad ním stojí Jeff a rozzuřeně hledí na Amy.

      Když seděl na úpatí pahorku a vyhlížel Řeky, měl Jeff pocit, jako by se ocital v nějaké pomalejší a hustší verzi času. Vteřiny se vlekly a přecházely v minuty, minuty se pomalu střádaly v hodiny a stále se nic nedělo, nic podstatného, vlastně vůbec nic, rozhodně ne to, na co tady čekal a čemu měl zabránit – aby dorazili Řekové, bezstarostně přešli mýtinu a vstoupili do toho zakázaného pásma, v němž byli Jeff a všichni ostatní uvěznění. Seděl, slunce mu z kůže vysávalo vzácnou vláhu a stupňovalo svým vedrem další stížnosti jeho těla – žízeň a hlad, únavu a narůstající vědomí neúspěchu, pocit, že se neustále snaží něco dělat a podnikat a působí tím víc škod, než kolika se pokouší zabránit.

      Hlavou se mu honilo až příliš mnoho myšlenek a žádná z nich nebyla nijak povzbudivá.

      Na prvním místě byl samozřejmě Pablo – jak by Jeff mohl nepřemýšlet o Pablovi? Stále cítil v ruce váhu kamene, horko sálající z ručníku, stále slyšel praskot tříštících se Pablových lýtkových a stehenních kostí, když do nich kamenem udeřil, stále měl v nose štiplavý pach jeho škvařícího se masa. Měl jsem snad na vybranou? ptal se neustále v duchu sám sebe a zároveň si uvědomoval, že je to špatné znamení, tohle nutkání ospravedlňovat se a vysvětlovat, jako by čelil nějakému obvinění. Snažil jsem se zachránit mu život. Jenže i tahle slova, která mu vířila v hlavě, vyznívala špatně – formulace snažil jsem se naznačovala neúspěch: to, oč se tak usilovně snažil, nedokázal. Protože tak tomu skutečně bylo: Jeff už se v Pablově případě vzdával naděje. Kdyby je někdo osvobodil v několika následujících hodinách, nebo třeba i někdy během zítřka, možná by ho ještě zachránili. Mohli s tím ale počítat? To byla otázka, na níž záviselo úplně všechno, a Jeff už ztrácel víru a vzdával se naděje. Domníval se, že když nohy či lépe řečeno jejich zbytky amputuje, získá pro Řeka čas – ne mnoho, ale aspoň trochu a třeba právě dost. Jenže tak to skončit nemělo, to už si teď musel přiznat. Věděl, že Pablo přežije ještě den nebo dva, přinejlepším tři, a pak zemře.

      Nepochybně v obrovských bolestech.

      Samozřejmě stále existovala naděje, že Řekové přijdou, čím víc ale Jeff o této možnosti uvažoval, tím mu připadala nepravděpodobnější. Mayové přesně věděli, co tady dělají; nedělali to poprvé a téměř určitě ani naposledy. Jeff si pomyslel, že nepochybně nechali na začátku stezky někoho na hlídce, někoho, kdo všem potenciálním zachráncům zabrání v přístupu k nim, zmate je a pošle jiným směrem. Don Quijote a Juan takový manévr nikdy neprohlédnou; i kdyby se za nimi skutečně vypravili, o čemž Jeff pochyboval, snadno by se nechali oklamat. Ne, pokud nějaká záchrana přijde, bude to mnohem později – pravděpodobně příliš pozdě ode dneška za celé týdny, až se jejich zmizením začnou zabývat rodiče, až si začnou dělat starosti a něco podnikat. Jeffovi se ani nechtělo hádat, jak dlouho by mohlo trvat, než se odbudou všechny různé telefonáty a dotazy a než se začnou otáčet potřebná kolečka. A dokonce i pak – bude po nich někdo někdy pátrat jinde než v Cancúnu? Na autobusových jízdenkách byla vytištěná jejich jména, vedly se ale o takových informacích nějaké záznamy? A kdyby se podařilo překonat i tuto překážku a pátrání by se přesunulo do Cobá, jak by kdy mohlo pokročit o těch dalších osmnáct kilometrů do džungle? Jeff předpokládal, že ať by šel po jejich stopě kdokoli, dostal by jejich fotografie, které by v Cobá ukázal taxikářům, pouličním obchodníkům a číšníkům v restauracích. A možná by je ten chlap ve žlutém pickupu poznal, možná by byl ochoten povědět, co ví. A co dál? Nějaký policista nebo detektiv by vyrazil po stezce, došel by po ní do mayské vesnice se čtyřmi, pěti nebo šesti fotografiemi v kapse – to podle toho, jestli by se jim už podařilo vypátrat jejich spojení s Mathiasem a Pablem a dát si je všechny dohromady – a co by mu tam Mayové nabídli? Nepochybně jen bezvýrazné tváře. Zamyšlené poškrábání na bradě a pomalé zavrtění hlavou. A i kdyby se nějakým zázrakem tomu nejspíš mýtickému policistovi či detektivovi podařilo prorazit tím závojem negativních ujištění, jak dlouho by to trvalo? Jeff si byl jistý, že příliš dlouho. Příliš dlouho pro Pabla, o tom nebylo pochyb. A podle jeho názoru příliš dlouho i pro všechny ostatní.

      Potřebovali, aby zapršelo. To bylo ze všeho nejdůležitější. Bez vody nevydrží o moc déle než Pablo.

      A pak tu byla otázka potravy. Měli jen to málo, které si s sebou přinesli, v podstatě jen maličkosti na občerstvení, a to jim při zavedení přísných přídělů mohlo vystačit na další dva nebo tři dny. Co ale potom?

      Nic. Půst. Hlad.

      Eric měl problémy, to Jeff také věděl. To, jak se řezal do nohy, neustále přecházel sem a tam a něco si mumlal, to všechno byla špatná znamení. A do ran se mu brzo zanese infekce; Jeffa nenapadalo, jak by tomu šlo zabránit. I v Erikově případě byl rozhodujícím faktorem čas. Sněť a otrava krve budou nejspíš pomalejší zabijáci než žízeň, ale podstatně rychlejší než smrt hladem.

      O liánách Jeff nepřemýšlel – nechtěl o nich přemýšlet a ani nevěděl jak. Pohybovaly se a vydávaly zvuky, přemýšlely a plánovaly. A obával se, že přijde ještě něco horšího, i když si nedokázal představit, co to bude.

      Seděl a čekal. Díval se na Maye, kteří se zase dívali na něj. Čekal, až se objeví Řekové, a nevěřil, že by přišli. Přemýšlel o vodě a potravě, o Pablovi a Erikovi. Když se na jihu začala kupit mračna, pohlédl k nim a v duchu je vyzýval, aby zhoustla, ztmavla a přesunula se k nim. Déšť. Budou muset dešťovou vodu do něčeho nachytat. O tom zatím nemluvili. Měl dát s ostatními dohromady nějaký plán, nechat jim instrukce, jimiž by se řídili, byl ale unavený, měl toho na mysli příliš mnoho a zapomněl na to. Vstal a zahleděl se vzhůru po pěšině. Proč ho ještě nikdo nepřišel vystřídat? O tom si také měli promluvit, dohodnout se na tom, a neudělali to.

      Stahovala se stále další mračna. Měli tu plastovou schránku na nářadí z modrého stanu. Tu by mohli vyprázdnit a nachytat do ní trochu deště. Určitě tam musely být i další věci, které by se k tomu účelu daly přizpůsobit, potřeboval ale být nahoře na pahorku, potřeboval se podívat, co všechno mají k dispozici.

      Chvíli přecházel sem a tam a pak se znovu posadil. Sledoval Maye, mraky a pěšinu za sebou. Mayové jeho pohledy mlčenlivě a netečně opětovali. Mraky se dál roztahovaly po obloze. Pěšina za ním zůstávala prázdná. Jeff vstal, protáhl se a chvíli opět chodil sem a tam. Obloha už byla skoro úplně zatažená; bylo mu jasné, že déšť je na spadnutí, a právě si začal pohrávat s myšlenkou, že se otočí a rychle vyběhne na pahorek, vážil v duchu riziko ponechání pěšiny nestřežené proti riziku, že začne pršet dřív, než se stačí na příchod deště připravit – bude to určitě krátký a vydatný déšť, jaký zřejmě přinášely všechny bouře v téhle části světa –, když zaslechl, jak se k němu po pěšině blíží něčí kroky.

      Byl to Mathias.

      Něco nebylo v pořádku; Jeff to poznal už ze způsobu, jakým se Mathias pohyboval. V jeho kroku bylo něco, co prozrazovalo, že je napjatý jako struna – spěchal a přitom se vědomě držel zpátky. V obličeji měl obvyklý rezervovaný výraz, jakýmsi téměř nerozeznatelným způsobem ale pozměněný. Jeff si pomyslel, že je to cosi v jeho očích: díval se nějak ostražitě, dokonce snad poplašeně. Zastavil se pár metrů od Jeffa a pracně popadal dech.

      „Co se stalo?“ zeptal se Jeff.

      Mathias mávl rukou ke stráni za sebou. „Tys to neslyšel?“

      „Co jsem měl slyšet?“

      „Mluvily.“

      „Kdo?“

      „Liány.“

      Jeff na něj zíral – ne že by mu přímo nevěřil, ale překvapením nevěděl co říct.

      „Napodobovaly nás,“ vysvětloval Mathias. „Stacy, Amy a Erika – napodobovaly jejich hlasy.“

      Jeff se nad jeho sdělením zamyslel. Nevěřil, že by samo o sobě vysvětlovalo Mathiasovo znepokojení; muselo v tom být něco víc. „Co říkaly?“ zeptal se.

      „Usnul jsem, ve stanu. A když jsem se probudil…“ Mathias se odmlčel, jako by si nebyl jistý, jak má pokračovat. „Hádaly se,“ řekl konečně.

      „Hádaly?“

      „Holky. Křičely na sebe a nadávaly si.“

      „Ach bože,“ povzdechl si Jeff.

      „Pili tequilu. Myslím, že jí vypili až dost.“

      „Všichni tři?“

      Mathias přikývl.

      „Jsou opilí?“

      Mathias znovu přikývl. „Nadávali mi do nácků.“

      „Cože?“

      „Myslím liány. Nebo asi Eric. Byl to jeho hlas, křičely to ale liány.“

      Jeff ho pozoroval. To je ono, pomyslel si, tohle ho tak rozhodilo. A jak by ne? Musel si tady mezi nimi připadat sám – sotva je přece znal. Nepatřil k nim a byl snadným terčem jejich žertů. „Byl to určitě jen vtip,“ snažil se ho Jeff upokojit. „Znáš přece Erika, víš, co je zač.“

      Mathias zůstal zticha, nepřitakal ani to nepopřel.

      „Měl bych se vrátit nahoru,“ usoudil Jeff. „Zůstaneš tady vyhlížet Řeky?“

      Mathias přikývl.

      Jeff už se měl k odchodu, pak se ale zarazil. „Co Pablo?“ Mathias mávl rukou v neurčitém gestu. „Pořád stejné,“ zabručel. „Není na tom dobře.“

      Po tomto sdělení Jeff rychle vyrazil po pěšině vzhůru, v rovnějších úsecích utíkal, v příkřejších šel krokem. Připadalo mu, že se zadýchává mnohem rychleji, než by měl. Od jejich příchodu sem uplynul pouhý jeden den, přesto už se mu zdálo, že slábne. Měl pocit, že ten pocit tělesné slabosti je jakýmsi odrazem jejich celkového úpadku: všechno se mu začínalo vymykat z rukou. Stacy, Amy a Eric strávili odpoledne popíjením tequily. Jak mohou být tak pitomí? Krátkozrací, impulzivní a nezodpovědní – tři hlupáci, kteří si zahrávají s vlastní zkázou. Pak se mezi sebou samozřejmě pohádali, křičeli na sebe a nadávali si. A Eric z nějakého neznámého důvodu nazval Mathiase náckem. Jeffova nevěřícná rekapitulace toho zamotaného vývoje událostí pomalu ustoupila vzdouvající se vlně vzteku. Věděl, že vztekat se je také pošetilé, nedokázal ale jejímu přílivu odolat, nedokázal v sobě uhasit touhu nějak tu povedenou trojici potrestat, nějakým šokem je vrátit do reality. Stále ještě se na této vlně emocí vezl, když dorazil na vrcholek, vyšel na malou holinu a spatřil Amy, jak napůl bezvědomému Pablovi cpe do úst bobuli vína.

      „Co to sakra provádíte?“ zařval a všichni se otočili a zadívali se na něj, zaskočeni jeho přítomností i zuřivým tónem jeho hlasu.

      Pablo zvracel, i když to nejspíš nebylo to správné slovo. Pod pojmem zvracení si člověk představuje něco prudkého a dynamického, zatímco Pablo si počínal neporovnatelně pasivněji. Hlavu měl otočenou na stranu a z otevřených úst mu vytékal proud černé tekutiny. Krev, žluč – těžko se dalo určit, co to je. Každopádně toho ale bylo příliš mnoho, víc, než by byl Jeff považoval za možné. Černá tekutina smíšená s hustšími vlákny, s nějakými sraženými chuchvalci. Slévala se vedle fixační desky v mělkou kaluž, zjevně příliš rosolovitou, než aby se vsákla do země. Jeff stál čtyři metry od ní, i z té vzdálenosti ji ale cítil – stoupal z ní sladce hnilobný puch.

      „Měl hlad,“ zakňourala Amy. Jeff v jejím hlase slyšel, jak je opilá, každé slovo, které ze sebe vypravila, znělo lehce rozostřeně. V levé ruce držela polyetylénový sáček, v němž ještě nedávno byla jejich zásoba hroznů. Teď v něm zbývaly poslední tři bobule. Téměř prázdná láhev tequily ležela na zemi vedle Stacy. Eric si k břichu tiskl krví nasáklé tričko.

      Jeff cítil, jak se vztek v jeho těle vzdouvá, celého ho plní a tlačí mu zevnitř na kůži, jako by chtěl prorazit ven. „Jsi opilá, že ano?“

      Amy odvrátila oči. Pablo přestal zvracet; oči měl už zase zavřené.

      „Všichni jste opilí,“ pokračoval Jeff a samotného ho překvapovalo, jak klidně dokáže mluvit. „Nemám pravdu?“

      „Já ne,“ zahučel Eric.

      Jeff se k němu otočil a málem po něm skočil. Nech toho, napomenul se v duchu. Nedělej to. Už ale bylo pozdě, už začal mluvit, s každým dalším slovem zvyšoval hlas, poháněn vztekem mluvil stále rychleji a důrazněji. „Tak ty nejsi opilý?“

      Eric zavrtěl hlavou, bylo to ovšem zbytečné, protože Jeff si jeho gesta sotva všiml. Neodmlčel se a nečekal na odpověď, mluvil pořád dál. Věděl, že je to to nejhorší, co může v dané situaci udělat, ale už se nedokázal zarazit, už se ani nechtěl zarazit, protože v tom svým způsobem nacházel i potěšení, úlevu pramenící z toho, že mluví a křičí. Uvolnění, které cítil, bylo přímo fyzické, téměř sexuálně intenzivní.

      „Protože to, cos udělal, by se dalo omluvit jedině tím, žes byl opilej, Eriku, chápeš to? Zase už ses kurva pořezal, co? Rozřízl sis to svoje pitomý břicho. Máš vůbec ponětí, co děláš – jaká je to neuvěřitelná debilita? Každejch pár hodin do sebe vrážíš špinavej nůž, a přitom jsme tady jako v pasti a máme jedinou maličkou tubu blbýho neosporinu, která je navíc už dávno expirovaná. Myslíš, že to je chytrý? Myslíš, že to kurva dává nějakej smysl? Jen tak pokračuj a chcípneš tady. Nepřežiješ…“

      „Jeffe…,“ hlesla Amy.

      „Sklapni, Amy. Jsi zrovna tak pitomá jako on.“ Otočil se k ní. Bylo mu jedno, na koho z nich huláká, spokojil se s kterýmkoli z nich. „Byl bych čekal, že aspoň ty budeš mít víc rozumu. Alkohol je diuretikum, dehydruje tě. To přece víš. Tak jak jsi sakra mohla…“

      Myslíš, že to je chytrý? Byl to jeho vlastní hlas, přicházel odněkud zleva a šokem ho umlčel. Myslíš, že to kurva dává nějakej smysl? Otočil se, zadíval se tím směrem, a přestože věděl, co se děje, napůl čekal, že uvidí někoho, kdo tam stojí a napodobuje ho. Zvedl se vítr a rozvlnil liány, takže se jejich dlaňovité listy jakoby posměšně houpaly a poskakovaly.

      Teď to byl Amyin hlas: Couro!

      A hned poté Stacyin: Mrcho!

      „To proto, že křičíš,“ vysvětlovala Stacy téměř šeptem. „Začnou s tím pokaždé, když někdo křičí.“

      Skaut, ozval se Erikův hlas. Nácek!

      Mračna zhoustla a udělala se téměř taková tma, jako by se už stmívalo; bylo těžké určit, kolik je hodin. Zjevně se schylovalo k bouři, také se ale zdálo, že už se blíží noc. A oni nebyli připravení, ani zdaleka nebyli připravení, na jedno ani na druhé.

      „Podívej,“ ukázala Amy k obloze. Slyšel, jak se usilovně snaží zřetelně artikulovat, příliš se jí to ale nedařilo. „Je to jedno – vodu dostaneme.“

      „Ale připravili jste se na to?“ odsekl Jeff. „Bouřka se za chviličku přežene a vy tady budete prostě sedět a dívat se, jak prší, co? Dívat se, jak se voda vsakuje do země a jen tak zbůhdarma mizí.“ Cítil, jak jeho vztek ustupuje, ne ale uspokojivě jedním prudkým skokem, jen se pomalu a neústupně vytrácí. Nechtěl se ho zbavit, připadal si jeho zmizením zrazený, jako by ho opouštěly síly, jako by jeho tělo polevením vzteku zesláblo. „Jste ubožáci,“ zahučel a odvrátil se od nich. „Všichni tři jste pitomí ubožáci. Ani nepotřebujete ty liány, aby vás zabily. Zabijete se docela sami.“

      Tak kdo je padouch? zavolal Stacyin hlas.

      Zazpívej nám, Amy, odpověděl Erikův hlas.

      Mrcho!

      Couro!

      Nacista!

      A pak se znovu ozval jeho vlastní, zlostně nenávistný hlas: Jsi opilá, že ano?

      Jeff přešel k oranžovému stanu, roztáhl zip celty a protáhl se dovnitř. Přelétl pohledem zásoby, nakupené na hromadě u zadní stěny. Schránka s nářadím tam čekala, neviděl ale nic dalšího, co by mohlo posloužit stejně uspokojivě. Sklonil se ke schránce, odklopil víko a ke svému překvapení nenašel uvnitř nářadí, ale šicí soupravičku. Malý jehelníček, jako kaktus se ježící jehlami. Ve dvou řadách vyrovnané špulky nití, pokrývající celé spektrum barev jako krabička pastelek. Kousky látky, malé nůžky a dokonce i krejčovský metr. Vysypal všechno na podlážku stanu a prázdnou schránku odnesl ven na holinu.

      Nic se nezměnilo. Eric stále ležel na zádech a tiskl si k břichu zakrvácené tričko. Stacy seděla vedle něho a ve tváři měla tentýž vystrašený výraz. Pablo měl dál oči zavřené a jeho přerývaný dech chvílemi sílil a zase se ztrácel. Amy byla u něj, a když se Jeff objevil, ani nezvedla oči. Položil schránku doprostřed holiny a otevřel víko, aby se do ní nachytal déšť. Pak zamířil přes vrcholek pahorku k ústí šachty, kde dosud ležely na hromadě naházené všechny věci z modrého stanu.

      Liány pokračovaly v napodobování jejich hlasů. Chvílemi přímo křičely, pak se naopak ozývaly velice tiše. Čas od času se na dlouhé okamžiky odmlčely, až se zdálo, že konečně definitivně zmlkly, pokaždé však následovala náhlá lavina výkřiků, v níž se slova a hlasy mísily a splývaly. Jeff se snažil nevšímat si jich, jenže některé z věcí, které říkaly, ho natolik překvapovaly, že se nad nimi zaraženě zamýšlel. Napadlo ho, že přesně o to jim jde; byť to stěží bylo k uvěření, domníval se, že liány začaly mluvit, aby mezi ně zanesly sémě nesváru, aby je poštvaly proti sobě.

      Jenže Jeff tu teď není, ne? ptal se Stacyin hlas. A pak se ozval Eric: Chodil Jeff do skauta? Vsadím se, že chodil. Následoval smích, Erikův a Stacyin, splýval v jediný zvuk a zazníval v něm posměšný tón.

      Bylo to, jako by se liány naučily jejich jména, jako by věděly, kdo je kdo, a podle toho uzpůsobovaly své hlasy, aby je co nejvíc vyvedly z míry. Jeff se v duchu pokoušel projít uplynulých čtyřiadvacet hodin, připomenout si, co všechno říkal a co by se dalo zneužít proti němu. Byl ale tak unavený a otupělý, že s ním mozek odmítal spolupracovat. Navíc na tom stejně nezáleželo, protože liány si to pamatovaly, a když se začal probírat hromadou zásob u zející šachty, slyšel, jak se za ním ozývá jeho vlastní hlas.

      Skoncovat to. Podříznout mu krk. Udusit ho.

      Čím déle tady zůstaneme, tím větší mají šanci.

      Napodobují zvuky. Není to opravdový smích.

      A pak náhle jako by celá stráň vybuchla jediným záchvatem smíchu – znělo v něm chichotání a hlasitý řehot, potlačované pochechtávání i posměšné hihňání, to všechno se ozývalo dál a dál, jako by to nikdy nechtělo přestat. A do směsice zvuků se mísil jeho hlas, který jako by se je snažil překřičet a kolem dokola opakoval stejná slova: Není to opravdový smích… Není to opravdový smích… Není to opravdový smích…

      Vytáhl z kupy zásob házecí talíř a prázdnou čutoru a obojí odnesl zpátky přes vrcholek k oranžovému stanu. Napadlo ho, že jak se bude talíř plnit dešťovou vodou, bude ji přelévat do čutory, kanystru a láhve, kterou předtím používali ke sběru moči. Nebyl to právě optimální plán, ale nic lepšího ho nenapadalo.

      Amy, Stacy ani Eric se nepohnuli. Liány vyslaly ven další šlahoun, který nyní hodoval na Pablových zvratcích a s hlasitým mlaskáním je vysával. Ostatní tři na něj hleděli s pootevřenými ústy – čišela z nich opilost. Když šlahoun loužičku zcela vysušil, stáhl se přes holinu zpět. Nikdo se nepohnul, nikdo se neozval. Jeff při pohledu na ně – na jejich lhostejnost a otupělost – cítil, jak v něm znovu začíná vřít vztek, nic ale neřekl. Chuť křičet už ho přešla. Položil házecí talíř k otevřené schránce od šití a vylil moč z Mathiasovy láhve po vodě. Ostatní ho mlčky sledovali a všichni naslouchali liánám, které se na okamžik utišily, pak se ale začaly smát o to hlasitěji. Teď napodobují někoho jiného, pomyslel si Jeff. Možná Ceese Steenkampa. Nebo tu dívku, s níž se Henrich seznámil na pláži. Ze všech už zbyly jen hromádky kostí, maso zmizelo a duše dávno opustily tělesnou schránku, jejich smích tady ale přetrvával, liány si ho zapamatovaly a nyní ho vytáhly jako tasenou zbraň.

      Není to opravdový smích… Není to opravdový smích… Není to opravdový smích…

      Z modrého stanu ještě zbývalo několik pruhů nylonu a Jeff je teď přehazoval z ruky do ruky a snažil se vymyslet, jak jich využít k zachycení dešťové vody nebo k jejímu uskladnění, až ji nachytají. Uvědomoval si, že na to měl myslet dřív, mohl použít tu šicí soupravu a sešít z nylonových pruhů velký měch. Teď už na to ovšem neměl čas.

      Zítra, pomyslel si.

      A pak se dalo do deště.

      Přišlo to náhle, jako by se v mračnech nad nimi otevřela padací dvířka a vypustila vodu dolů. Lijáku nepředcházelo žádné varování, žádné počínající mrholení; v jednom okamžiku byla obloha pouze zamračená, tmavošedá a jako by zadržovala dech, jak tomu v tropech před příchodem bouře často bývá, a v příštím byl vzduch plný padající vody. Denní světlo pohaslo, zbarvilo se dozelena a zavládlo přítmí, kterému chyběl jen krůček k úplné tmě; udusaná hlína pod jejich nohama se okamžitě proměnila v bláto. I samotné dýchání jako by jim dělalo problémy.

      Liány ztichly.

      Házecí talíř se naplnil během několika vteřin. Jeff přelil vodu do čutory, počkal, až se stejnou rychlostí naplnil znovu, a opět vodu přelil. Podal čutoru Stacy. Musel křičet, aby ho slyšela přes bubnování deště, které teď připomínalo řvoucí vodopád. „Napij se!“ zahulákal. Čepici, oblečení i boty měl už kompletně promáčené, všechno se mu lepilo k tělu a těžklo.

      Přelil vodu z talíře do plastového kanystru, nechal ho znovu naplnit, přelil, počkal a opět přelil. Když byl kanystr plný, popadl Mathiasovu prázdnou láhev.

      Stacy se napila z čutory a podala ji Erikovi, který se svlečeným tričkem stále ležel na zádech, takže mu déšť na tělo šplíchal cákance bahna. Přidržel si na ráně tričko, nemotorně se posadil a vzal si od Stacy čutoru.

      „Vypij, kolik můžeš!“ křikl na něj Jeff.

      Mýdlo, napadlo ho. Měl prohledat batohy a podívat se, jestli v nich nenajde mýdlo. Než bouře přejde, určitě by měli čas umýt si obličeje a ruce – věděl, že je to zdánlivá maličkost, byl ale přesvědčen, že by to všem zvedlo náladu. Zítra, pomyslel si. Dnes zapršelo, tak proč by nemělo zapršet i zítra?

      Dolil Mathiasovu láhev, natáhl ruku pro čutoru, znovu ji naplnil a podal ji Amy.

      Déšť do nich bušil nezmenšenou silou. Byl překvapivě studený; Jeff se roztřásl zimou a ostatní také. To bude nedostatkem potravy, uvažoval v duchu. Už teď neměli dost sil, aby bojovali s chladem.

      Talíř se znovu naplnil, zvedl ho tedy k ústům a napil se přímo z něj. Dešťová voda měla překvapivě sladkou příchuť. Cukrová voda, pomyslel si, hlava jako by se mu po prvním doušku pročistila a do těla se mu vlévala nová síla, energie a rovnováha, o nichž ani netušil, že je postrádá. Naplnil talíř, vypil ho, znovu ho naplnil a znovu vypil, žaludek se mu roztahoval a příjemně nadouval, byl tak plný, že to téměř bolelo. Byla to nejlepší voda, jakou kdy okusil.

      Amy přestala pít. Stály se Stacy přikrčené, s rukama obtočenýma kolem sebe, a třásly se. Eric si už zase lehl. Oči měl zavřené a chytal vodu do otevřených úst. Nohy a trup měl čím dál zabahněnější, bláto měl i ve vlasech a na obličeji.

      „Odveďte ho do stanu!“ křikl Jeff.

      Vzal si od Amy čutoru, začal ji znovu plnit a díval se, jak Stacy vytáhla Erika na nohy a vede ho ke stanu.

      Déšť začínal polevovat. Pořád ještě vytrvale pršelo, největší liják už se ale přehnal. Jeff věděl, že za dalších pět či deset minut přestane pršet úplně. Přešel přes holinu zkontrolovat Pabla. Přístřešek ho před deštěm příliš neuchránil, byl stejně promoklý jako všichni ostatní. A jako Eric byl celý postříkaný blátem. Oči měl stále zavřené a dýchal stejně nepravidelným přerývaným chropotem. Kupodivu se netřásl zimou a Jeffa napadlo, jestli to není špatné znamení, přemýšlel, jestli může být lidské tělo tak vyčerpané, že nemá ani sílu se třást. Sehnul se, položil Pablovi ruku na čelo a málem ucukl, když ucítil, jaké z něj sálá horko. Všechno to bylo samozřejmě špatné znamení; nic jiného než špatná znamení už kolem nich nezbývalo. Pomyslel na liány a na to, jak napodobily jeho hlas: Skoncovat to. Podříznout mu krk. Udusit ho. A ta slova mu nešla z hlavy, neustále kolísala na samém pokraji skutečného činu. Bylo by to koneckonců docela snadné, byl teď na holině sám. Nikdo by se to nikdy nedozvěděl. Stačilo by prostě se naklonit, zmáčknout Pablovi nos, zakrýt mu ústa a napočítat do… do kolika? Do sta? Milosrdenství, to bylo slovo, které mu tanulo na mysli, když zvedl ruku z Pablova čela a zamířil mu k obličeji. Chvíli ji držel ve vzduchu dva nebo tři centimetry nad Řekovým nosem, ještě se ho nedotýkal, jen si s tou myšlenkou pohrával – devadesát sedm, devadesát osm, devadesát devět a pak už se Amy drala ven ze stanu, svoji opilost si nesla s sebou a lehce zavrávorala, když vylezla ven na holinu. Vlasy měla zplihlé deštěm a na levé tváři blátivou šmouhu.

      „Je v pořádku?“ zeptala se.

      Jeff se rychle napřímil. Hnusil se mu huhňavý tón jejího hlasu a měl chuť znovu začít křičet, dokud pod náporem jeho zlosti nevystřízliví. Potlačil ji ale, neodpověděl – co jí na to mohl říct? – a vrátil se přes holinu k otevřené schránce od šití.

      Byla nevysvětlitelně téměř prázdná.

      Jeff na ni užasle zíral a snažil se najít pro tu záhadu nějaké vysvětlení.

      „Je v ní díra,“ prohlásila Amy.

      A byla to pravda. Když Jeff schránku zvedl, objevil se tenoučký pramínek vody, který nezadržitelně vytékal ze dna, v němž byla pěticentimetrová prasklina. Měl naspěch a nenašel si čas na to, aby schránku důkladně prohlédl. Kdyby to byl udělal, mohl ji ještě před příchodem deště vyspravit – ta izolační páska, pomyslel si teď už však bylo pozdě. Déšť přišel a nyní zase odcházel. Ještě ta slova ani nedomyslel a cítil, že kapky doopravdy slábnou; za minutu nebo za dvě mělo být úplně po dešti. Znechucen sám sebou schránku vztekle odhodil; prolétla vzduchem a dopadla na zem kousek od stanu.

      Amy se zatvářila užasle. „Co to kruci děláš?“ přeskočil jí málem hlas. „Ještě v ní byla voda!“

      Rozběhla se ke schránce a postavila ji. Jeff věděl, že je to už zbytečné gesto; bouře utichla a obloha se začínala vyjasňovat. Další déšť už čekat nemohli – alespoň toho dne ne. „Od tebe to sedí,“ ucedil.

      Amy se k němu otočila a otírala si obličej. „Co?“

      „Mluvit o plýtvání vodou.“

      Zavrtěla hlavou. „Nech toho.“

      „Čeho?“

      „Teď toho nech.“

      „Čeho mám nechat, Amy?“

      „Toho kázání.“

      „Jenže ty to totálně nezvládáš. To přece víš, ne?“ Neodpověděla, jen se na něj dívala s jakýmsi smutným, trpitelským výrazem, jako by to byl on, kdo za všechno může. Při pohledu na ni cítil, jak v něm vře vztek.

      „Kradeš vodu uprostřed noci. Opíjíš se. Co si vlastně myslíš? Že je to nějaká hra?“

      Opět zavrtěla hlavou. „Jdeš na nás moc tvrdě, Jeffe.“

      „Tvrdě? Jen koukni na všechny ty mohylky, zatraceně.“ Máchl rukou na liánami pokryté kosti, rozeseté po stráni. „Skončíme jako oni. A ty tomu pomáháš.“

      Amy dál vrtěla hlavou. „Řekové…“

      „Nech toho. Jsi jako děcko. Řekové, Řekové, Řekové… Řekové nepřijdou, Amy. Musíš se s tím vyrovnat.“

      Zakryla si rukama uši. „Mlč, Jeffe. Prosím tě, ne…“

      Jeff pokročil kupředu, popadl ji za obě zápěstí a strhl jí ruce z uší. Teď už zplna hrdla křičel: „Koukni na Pabla! Umírá – copak to nevidíš? A Eric skončí se snětí nebo s něčím ještě…“

      „Psst!“ Pokoušela se mu vytrhnout a úzkostlivě se ohlížela ke stanu.

      „A vy tři si tady chlastáte! Máš vůbec kurva ponětí, jaká je to příšerná pitomost? Přesně to by liány chtěly, abyste dělali…“

      Amy zavřískala; bylo to zaječení zrozené z čiré zuřivosti a zaskočilo Jeffa tak, že umlkl. „Já jsem sem jet nechtěla!“ zařvala. Vytrhla ruce z jeho sevření a začala do něj bušit, zasazovala mu rány do prsou, až musel o krok ustoupit. „Nechtěla jsem sem jet!“ Opakovala to znovu a znovu, ječela a tloukla ho. „To ty! Tys to navrhl! Já chtěla zůstat na pláži! Je to tvoje vina! Tvoje a ne moje!“ Bušila ho do prsou i do ramen, obličej měla zkřivený a mokrý – Jeff nebyl schopen rozeznat, co je déšť a co slzy. „Tvoje vina!“ opakovala. „Ne moje!“

      A pak se náhle znovu ozvaly liány, také hlasitým křikem: Je to moje vina. I tak jsem to ale zavinila já, ne? Já jsem přece šlápla do těch lián. Byl to Amyin hlas a valil se na ně ze všech stran. Amy do něj přestala bušit a vyplašeně se rozhlížela.

      Je to moje vina.

      „Nechte toho!“ zaječela Amy.

      I tak jsem to ale zavinila já, ne?

      „Mlčte!“

      Já jsem přece šlápla do těch lián.

      Amy se otočila k němu, tvářila se zoufale a ruce měla vztažené před sebou. „Ať přestanou,“ zaprosila.

      Je to moje vina.

      Amy na něj ukázala roztřesenou rukou. „To ty za to můžeš! Víš, že je to pravda! Já ne, já jsem sem jet nechtěla.“

      I tak jsem to ale zavinila já, ne?

      „Ať přestanou. Udělej něco, prosím, aby přestaly!“

      Jeff se nepohnul a nepromluvil, jen stál a upřeně se na ni díval.

      Já jsem přece šlápla do těch lián.

      Obloha se už zase začínala zatmívat; za závojem mračen se slunce pomalu blížilo k obzoru. Přicházela noc a oni neudělali nic, aby se na ni připravili. Jeff věděl, že by se měli najíst, a při té myšlence si vzpomněl na sáček s hrozny. Nešlo jen o to, že se opili, ale navíc si vzali i jídlo. „Co ještě jste snědli?“ zeptal se.

      „Snědli?“

      „Kromě těch hroznů. Ukradli jste ještě něco?“

      „My jsme ty hrozny neukradli. Měli jsme hlad. Tak jsme…“

      „Odpověz mi.“

      „Jdi do hajzlu, Jeffe. Chováš se jako…“

      „Prostě mi to pověz.“

      Zavrtěla hlavou. „Jdeš na nás moc tvrdě. Všichni…, všem to…, myslíme si, že jednáš moc tvrdě.“

      „Co tím chceš říct?“

      Je to moje vina.

      Amy se prudce otočila zpět k liánám. „Držte hubu!“

      „Bavili jste se o tom?“ vyptával se Jeff. „O mně?“

      „Prosím,“ zakňourala Amy. „Prostě toho nech.“ Už zase vrtěla hlavou a tentokrát si byl zcela jistý, že pláče. „Nemůžeš toho nechat, zlato? Prosím?“ Vztáhla k němu ruku.

      Vezmi ji za ni, pomyslel si, ale nedokázal se k tomu přimět. To, co se tu dělo, mělo svou historii, ubíralo se to dobře vyšlapanou cestou podle scénáře všech jejich konfliktů. Kdykoli se pohádali, Amy se dřív nebo později přestala ovládat, rozplakala se a stáhla se do sebe – a Jeff, byť by se snažil sebedéle odolat, k ní vždy nakonec rozpačitě přistoupil, konejšil ji a hladil, něžně jí šeptal do ucha a ujišťoval ji svou láskou. Vždy to byl on, kdo se nakonec omlouval, nikdy to nebyla Amy, bez ohledu na to, kdo hádku zavinil. A ani tentokrát tomu nemělo být jinak. „Nemůžeš toho nechat?“ ptala se, ne nemůžu či alespoň nemůžeme. Jeff už toho měl dost – měl dost všeho a byl k smrti unavený – a zapřísáhl se, že tentokrát nepovolí. Ne tady a ne teď. Mohla za to ona, to ona toho měla nechat, přijít za ním a omluvit se, ne on.

      V nějakém okamžiku, aniž by přesně zaznamenali, kdy to bylo, liány ztichly.

      Blížila se noc. Ještě pět nebo deset minut, odhadoval Jeff, a bude tma jako v pytli. Měli si pohovořit o tom, co budou dělat, měli si rozdělit hlídky, vyčlenit další příděl potravin a vody. I teď, v posledních zmírajících záblescích světla, by měli všichni ještě něco dělat. „Moc tvrdě,“ tak to Amy řekla. „Myslíme si, že jednáš moc tvrdě.“ Snažil se je zachránit a oni se mu za zády vysmívali a stěžovali si.

      Ať se jde bodnout, pomyslel si. Všichni ať se jdou bodnout.

      Odvrátil se od Amy a nechal ji stát s nataženou rukou. Přistoupil k přístřešku a posadil se u něj do bláta čelem k Pablovi. Řek měl zavřené oči a ochable pootevřená ústa. Zápach, který z něj vycházel, byl téměř nesnesitelný. Jeff si uvědomoval, že by ho měli přemístit, zvednout ho z toho nechutného spacího pytle – promočeného a páchnoucího výměšky. Měli by ho také umýt, měli by mu navlhčit spálené pahýly a očistit je od špíny. Vody teď měli dost, takže by si to i mohli dovolit. Zatímco se ale nad tím vším zamýšlel, světla valem ubývalo a Jeff věděl, že potmě by to rozhodně nezvládli. I tuhle promeškanou příležitost měla na svědomí Amy – byla to její, Stacyina a Erikova vina. Rozptýlili jeho pozornost a připravili ho o čas. Teď bude Pablo muset počkat do rána.

      Pahýly stále vytrvale mokvaly, potřebovaly umýt a převázat. Samozřejmě neměli gázu, nic sterilního, což znamenalo, že bude Jeff muset znovu prohledat batohy, najít nějakou čistou košili a doufat, že to bude stačit. Mohl by třeba použít i to šitíčko, jehlu a nit. Najít dosud krvácející cévy a jednu po druhé je podvázat. A navíc nesměl zapomínat ani na Erika. Mohl by mu sešít tu ránu na boku. Otočil se a pohlédl na Amy. Pořád ještě stála uprostřed holiny; nepohnula se a ani nespustila nataženou ruku. Čekala, že povolí, Jeff ale povolit nehodlal.

      „Řekni, že se omlouváš,“ vyzval ji.

      „Cože?“ Stmívalo se tak rychle, že už stěží rozeznával výraz jejího obličeje. Věděl, že si počíná dětinsky, stejně hloupě jako ona, ale nedokázal přestat.

      „Řekni, že se omlouváš.“

      Spustila ruku k tělu.

      „Řekni to,“ trval na svém.

      „Za co se mám omluvit?“

      „Že jsi ukradla vodu. Že ses opila.“

      Amy si unaveným gestem otřela obličej a povzdechla si. „No dobře.“

      „Co dobře?“

      „Omlouvám se.“

      „Za co?“

      „No tak…“

      „Řekni to, Amy.“

      Následovala dlouhá chvíle ticha a Jeff cítil, jak váhá. Pak mu monotónním, téměř bezvýrazným hlasem vyhověla. „Omlouvám se, že jsem ukradla vodu. Omlouvám se, že jsem se opila.“

      To stačí, domlouval si v duchu. Už toho nech. Ale nenechal toho. Ještě ani nedomyslel a už se slyšel, jak říká: „To neznělo, jako bys to myslela vážně.“

      „Kristepane, Jeffe. Nemůžeš…“

      „Řekni to pořádně, jinak se to nepočítá.“

      Znovu si povzdechla, tentokrát hlasitě, téměř jako výraz pohrdání. Pak zavrtěla hlavou, otočila se a přešla k opačnému konci holiny, kde se těžkopádně posadila na zem. Zůstala sedět zády k němu, předkloněná a s hlavou složenou v dlaních. Byla už skoro tma, Jeff měl pocit, že málem vidí mizet poslední světlo, unikat je ze vzduchu kolem nich. Díval se na Amyinu schoulenou postavu, sledoval, jak se ztrácí ve stínech a splývá s tmavou masou vegetace, rozkládající se za ní. Zdálo se mu, že jí ramena poskakují nahoru a dolů. Že by plakala? Natahoval uši, ale zahleněný chropot Pablova dechu všechny ostatní zvuky na holině přehlušoval.

      Běž za ní, vyzýval se v duchu. Udělej to hned teď. Přesto se nepohnul. Připadal si jako ochromený a lapený v pasti. Četl kdysi jak bez klíče otevřít zámek a byl přesvědčen, že kdyby to někdy potřeboval udělat, dokázal by to. Věděl jak se dostat ze zavazadlového prostoru auta, jak vylézt ze studny, jak utéct z hořící budovy. To všechno mu tady ale nebylo nic platné. Ne, nenapadalo ho jak uniknout situaci, v níž se momentálně nacházeli. Potřeboval, aby iniciativu projevila Amy, aby ona udělala první krok.

      Teď už si tím byl úplně jistý – plakala. Jenže místo aby ho její pláč obměkčil, měl přímo opačný účinek. Došel k závěru, že se snaží apelovat na jeho soucit a jen s ním manipuluje. Nechtěl po ní přece nic víc, než aby se mu omluvila a myslela to vážně. Byl to snad tak nepřiměřený požadavek? Možná že ani nepláče, pomyslel si, možná se jen třese, protože musí být samozřejmě celá mokrá a určitě je jí zima. A jak se tak na ni díval a snažil se rozeznat, zda jde o slzy nebo zimomřivé chvění, viděl, jak se naklonila na bok a svalila se do bahna. Jindy by se k ní nejpozději v této chvíli vrhl, teď ale cítil jen zlost. Pokud je promočená a třese se zimou, proč s tím něco neudělá? Proč nevstane a nejde do stanu, neprohledá některý z batohů a nenajde si nějaké suché oblečení? Musí jí snad i tohle poradit on? Toho se tedy nedočká. Jestli chce ležet v bahně, třást se, plakat nebo obojí zároveň, je to jen a jen na ní. A klidně tak může strávit celou noc, jestli jí o to jde, protože on za ní nepůjde.

      A nešel za ní ani poté, co se Mathias vrátil ze stráže pod pahorkem a připojil se k ostatním ve stanu; ani tehdy, když se obloha pročistila a vyšel měsíc, když mu vlastní oblečení na těle uschlo. Při půltuctu dalších příležitostí přemýšlel o tom, že za ní půjde, probudí ji a pošle do stanu – třeba ve chvíli, kdy se Pablův dech v jednom okamžiku zastavil na celých třicet vteřin, než se náhle znovu ozval s hlasitým dávivým chropotem, jako když se prostěradlo trhá vejpůl. Pokaždé se však rozhodl, že to neudělá, protože chtěl, aby ona byla ta, kdo to nevydrží, přijde k němu, bude ho prosit o odpuštění, nebo ho prostě beze slova obejme. Až těsně před koncem jeho hlídky u Pabla Amy vrávoravě vstala. Zvedla se, udělala půlkrok směrem k němu, padla na kolena a pozvracela se. Předkloněná se opírala o jednu ruku a druhou si tiskla k ústům, jako by chtěla zvracení zarazit. Byla taková tma, že rozeznával jen nezřetelný stín jejího těla, nic víc. Co se děje, to mu prozradily spíše uši než oči – slyšel ji chroptět, kašlat a plivat. Znovu se pokusila vstát, po dalším půlkroku ale opět klesla na kolena, pravou ruku si stále přidržovala u úst, zatímco levou jako by temnotou natahovala k němu. Nevolala na něj? Neslyšel ji snad přes to chroptění, kašlání a plivání vyslovovat jeho jméno? Nebyl si tím jistý – alespoň ne dostatečně jistý – a zůstal tedy nehybně sedět. A teď už si tiskla k ústům obě ruce, jako by chtěla tomu přívalu zvratků postavit hráz, což ale samozřejmě nebylo možné. Chroptění pokračovalo, a s ním i dávení a kašlání. Jeff už to teď i cítil, dokonce přes zápach, který vydával Pablo, a doléhaly k němu stále nové vlny pachu tequily a zvratků.

      Běž k ní, pomyslel si znovu.

      A pak ještě: Jdeš na nás moc tvrdě. Všichni si myslíme, že jednáš moc tvrdě.

      Díval se, jak se krčí těsně nad zemí, s rukama stále přitisknutýma k ústům. Chvíli v téhle pozici váhavě zůstala a konečně ztichla: neozývalo se žádné další kašlání, chroptění ani dávení. Téměř minutu se vůbec nepohnula a pak se nesmírně pomalu převalila na bok do bláta. Ležela absolutně nehybně, pevně stočená do klubíčka, a Jeffa napadlo, že nejspíš znovu usnula. Věděl, že teď by jí měl vyrazit na pomoc, otřít ji a očistit jako mimino a odvést ji zpátky do stanu. Mohla si za to ale sama, ne? Tak proč by měl právě on napravovat škody? Neměl to v úmyslu. Hodlal ji nechat ležet tam, kde byla, aby se za svítání probudila se zaschlými zvratky na obličeji. Stále je cítil a uvědomoval si, že na ten zápach reaguje i jeho žaludek. Nebouřil se ale jen jeho žaludek, bouřily se i jeho emoce. Vztek, znechucení a pocit nejhlubší nedůtklivosti – to všechno způsobilo, že u malého přístřešku zůstal celou noc, díval se a nic nedělal. Měl bych se na ni jít podívat, pomyslel si – kolikrát? Nejmíň tucetkrát, možná i víckrát. Měl bych se přesvědčit, že je v pořádku. Neudělal to ale, seděl a díval se na ni, přemýšlel o těch slovech, uvědomoval si jejich správnost a opodstatněnost, nic ale neudělal, celou noc neudělal vůbec nic.

      Pomalu už se blížilo svítání, když se konečně pohnul. Několikrát si na chvíli zdříml, hlava mu padala a znovu se zvedala, zatímco měsíc nad ním stoupal stále výš, až dosáhl vrcholu a začal opět klesat. Málem už zase zapadl, když se mu podařilo probrat k vědomí; rozlámaně se postavil, protáhl se a cítil, jak mu v žilách zhoustla krev. Ani pak se mu ale nechtělo jít k Amy; ne že by v té chvíli ještě byl mohl něco změnit. Dlouze se na ni zadíval – na její nehybnou temnou postavu ležící uprostřed holiny –, pomaličku se odebral ke stanu, roztáhl zip a tiše vklouzl dovnitř.

      Stacy slyšela, jak na sebe Jeff a Amy hulákají. Slova přehlušoval déšť bubnující do stanové celty, bylo jí ale jasné, že se hádají. A do hádky se vkládaly i liány; slyšela, jak napodobují Amyin hlas.

      Je to moje vina, křičely.

      A znovu: I tak jsem to ale zavinila já, ne?

      Byli s Erikem ve stanu sami dva. V bouřce se natolik setmělo, že skoro nic neviděli. Stacy nevěděla, kolik je hodin, cítila ale, že den se pomalu chýlí k večeru. Přicházela další noc a Stacy nebylo jasné, jak ji dokážou přečkat.

      „Když půjdu spát, budeš mě hlídat?“ zeptal se Eric.

      Stacyino myšlení bylo zakalené alkoholem. Všechno jako by se pohybovalo o něco pomaleji než normálně. Upírala šerem oči na Erika a usilovně se snažila pochopit smysl jeho otázky. Déšť neustával a stan se prohýbal pod tíhou vody. Jeff a Amy přestali křičet. „Celou noc?“ zeptala se.

      Eric zavrtěl hlavou. „Jen hodinu – dokážeš zůstat hodinu vzhůru? Hodina mi bude stačit.“

      Uvědomila si, že je unavená, jako by v ní únavu vyvolala pouhá zmínka o spánku. Unavená, hladová a hrozně, hrozně opilá. „Proč nemůžeme spát oba?“

      Eric ukázal na hromadu zásob, nakupených u zadní stěny stanu. „Protože se vrátí. Zase se protáhnou dovnitř. Jeden z nás musí zůstat vzhůru.“

      Mluví o liánách, pomyslela si Stacy a na okamžik měla dojem, že je tam cítí, jak se schovávají ve stínu, poslouchají je a čekají, až usnou. „Tak dobře,“ přikývla. „Hodinu a pak tě vzbudím.“

      Eric se položil na záda. K boku si pořád ještě tiskl do kuličky stočené tričko. V temnotě stanu nebylo vidět, jestli se krvácení zastavilo. Stacy se k němu posadila a vzala ho za volnou ruku; byla na omak studená a lepkavá. Věděla, že by se měli utřít a převléknout do něčeho suchého. Byla ji zima, nepřestávala se třást, nic ale neřekla a nepokusila se ani prohledat batohy. Archeologové byli mrtví, mrtví byli i všichni ostatní, kteří přišli před nimi či po nich, a byť to byla nejspíš hloupost, jejich věci připadaly Stacy nakažené. Nechtěla si oblékat jejich šatstvo.

      Eric usnul a ruka mu v její dlani ochabla a znehybněla. Překvapilo ji, jak rychle dokázal usnout. Začal chrápat a zvuky, které vydával, pozoruhodně připomínaly Pablův vlhký chropot – až z toho na ni šel strach. Užuž se ho chystala probudit a požádat, aby se převrátil na bok a ztichl, když náhle přestal sám od sebe. To ji také vystrašilo, i když z jiného důvodu; sklonila se k němu a přiložila mu ucho k obličeji, aby se ujistila, že dýchá.

      Samozřejmě dýchal.

      A pak jí náhle připadlo daleko snazší a rozumnější sklonit se ještě níž, než se pracně zvedat. Lehla si vedle Erika a těsně se k němu přimáčkla. Déšť začínal slábnout, vlastně už jen slabě mrholilo, a uvnitř stanu si připadala téměř v pohodě. Zavřela oči. Nehodlala usnout – jak by také mohla? Vždyť ještě ani nebyla noc. Za chviličku přijde Amy, budou spolu sedět a povídat si, tiše se bavit a možná dokonce šeptat, aby neprobudily Erika. Pravda, byla unavená, ale dala mu přece slovo a věděla, že všude kolem číhají liány a čekají jen na to, až její pozornost na okamžik ochabne. Ne, nebude spát. Jen na chvilku zavře oči, aby se mohla zaposlouchat do tichého pleskání kapek na stanu a možná se i trochu zasnít, představovat si, že je někde úplně jinde.

      Když opět otevřela oči, byla ve stanu neproniknutelná tma, v níž nebylo vůbec nic vidět. Někdo nad ní stál a třásl jí ramenem. „Probuď se, Stacy,“ vybízela ji ta osoba. „Je řada na tobě.“

      Uvědomila si, že je to Jeffův hlas. Nepohnula se, zůstala ležet na zádech a snažila se ho ve tmě nad sebou rozeznat. Začínaly se jí vracet vzpomínky, přicházely ale tak pomalu, že se v nich sotva vyznala. Déšť. Amyin hlas, křičící na ni „couro“. Jeffova a Amyina hádka. Erikova prosba, aby ho hlídala. Trpěla kocovinou a přitom si stále připadala opilá, což byla obzvlášť bolestivá kombinace. Hlava nejen že ji bolela, připadala jí jakýmsi zvláštním způsobem křehká, jako by hrozilo nebezpečí, že kdyby s ní příliš rychle pohnula tím či oním směrem, pukla by a všechen její obsah by se vyvalil ven. Nedokázala o tom teď jasně uvažovat, věděla jen, že se nechce ani hnout, protože by to bylo příliš riskantní. Měchýř měla nepříjemně plný, ani to ji ale nedokázalo přimět k pohybu. „Ne,“ zakňučela.

      Jeffa sice neviděla, nějak ale vycítila, jak nad ní užasle ztuhl. „Ne?“ opakoval po ní.

      „Nemůžu.“

      „Pročpak?“

      „Prostě nemůžu.“

      „Je na tobě ale řada.“

      „Nemůžu, Jeffe.“

      Zvedl hlas, v němž začal zaznívat vztek. „Nech si ty kecy, Stacy. Vstávej.“

      Šťouchl do ní a Stacy málem zaječela. Bolelo ji celé tělo. „Nemůžu,“ začala monotónně opakovat, „nemůžu, nemůžu, nemůžu…“

      „Půjdu já.“ To byl Mathiasův hlas, přicházející z druhého konce stanu.

      Cítila, jak se od ní Jeff zvedá a otáčí se. „Je řada na ní.“

      „To nic. Jsem stejně vzhůru.“

      Stacy slyšela, jak vstává, šourá se temnotou a hledá cestu ze stanu. Těsně u ní se zastavil a zaváhal.

      „Kde je Amy?“ zeptal se.

      „Ještě je venku,“ odpověděl Jeff. „Vyspává opici.“

      „Neměl bych…“

      „Jen ji nech.“

      Stacy slyšela, jak Mathias roztahuje zip, a do stanu vniklo něco téměř podobného světlu. Na kratičký okamžik je všechny tři zahlédla: Erika, který nehybně ležel na zádech, Jeffa, který stál nad ní, a Mathiase, který vylézal ven na holinu. Díky, pomyslela si, nenašla v sobě ale sílu, aby to slovo řekla nahlas. Celta se vrátila na místo a znovu je uvěznila ve tmě.

      Aniž by to měla vědomě v úmyslu, zase už zavírala oči. Jeff se kousek vlevo od ní ukládal k spánku a mumlal si něco zřetelně rozčileným tónem – Stacy předpokládala, že předmětem jeho nevole je právě ona. Bylo jí to jedno. Měl už vztek na Amy, tak proč by se nemohl vztekat i na ni? Později se tomu budou obě smát, až ho bude Stacy napodobovat, předvádět, jak rozčileně mumlal, huhlal a vzdychal.

      Měla bych se podívat na Erika, napadlo ji.

      Pokoušela se vzpomenout si, co se vlastně stalo, než usnula. Splnila svůj slib a probudila ho? Čím déle o tom přemýšlela, tím nepravděpodobnější jí to připadalo, takže se právě začala znovu probírat k vědomí a pracně otevírat oči, možná se dokonce chystala sednout si a strčit do něj, když zvenku začal Mathias křičet na Jeffa.

      Bylo to úplně stejné jako předtím: probudil se, všude kolem ho obklopoval ten pach zatuchliny a liány se mu ovíjely kolem nohou. Jsou ve mně, pomyslel si Eric, když natahoval ruku, aby se jich dotkl. Mám je i na prsou.

      Venku na holině křičel Mathias. Eric ve stanu zaznamenal nějaký další pohyb; někdo jiný se zřejmě probouzel, potmě ale nebylo vidět, kdo to je. Eric se chtěl posadit, liány ale přerůstaly přes něj a měl pocit, že ho tisknou k zemi.

      Jsou ve mně.

      „Jeffe…,“ volal Mathias. „Jeffe…“

      Něco se stalo, něco špatného, Eric to slyšel v Mathiasově hlase. Pablo umřel, napadlo ho.

      „Jeffe…“

      Někdo vstával a mířil k vchodové celtě.

      „Ach bože,“ zasténal Eric. Strčil ruku mezi šlahouny lián a přimáčkl si ji k hrudi těsně nad řeznou ránou. Cítil tam pod kůží jejich úponky, nahmatal houbovitou masu, která mu pokrývala břicho a plazila se vzhůru směrem k hrudní kosti. „Nůž!“ zaječel. „Dejte mi nůž!“

      „Co je? Co se děje?“ To byla Stacy, přímo vedle Erika, ozvala se spánkem zastřeným a vystrašeným hlasem. Natáhla se k němu a popadla ho za rameno.

      „Potřebuju nůž,“ opakoval.

      „Nůž?“

      „Honem!“

      Z holiny dál zaznívalo Mathiasovo volání: „Jeffe… Jeffe…“

      Eric si sjel rukou dolů k noze, kde nahmatal tytéž měkké úponky – těsně pod kůží, odkud mu šplhaly na koleno a plazily se po stehně nahoru. Slyšel, jak někdo otevírá zip stanu, a otočil se. Venku už nebyla taková tma jako uvnitř; zahlédl Jeffa, který právě vylézal ven.

      „Počkej,“ zavolal na něj. „Potřebuju…“

      Jeff už ale zmizel.

      Jeff věděl, co se stalo.

      Věděl to v okamžiku, kdy zaslechl první Mathiasovy výkřiky. Okamžitě vyskočil a vyběhl na holinu, všechno se odvíjelo hrozně rychle – až příliš rychle –, ne ale tak rychle, aby si nestačil uvědomit, k čemu došlo. Bylo to v Mathiasově hlase, v jeho naléhavosti a v panice, jež v něm zaznívala. Nic víc Jeff nepotřeboval.

      Ano, věděl to.

      Vymrštil se, vyrazil ze stanu a přeběhl holinu, to všechno ve tmě, v níž se Mathias jevil jako sotva víc než pouhý stín, sklánějící se nad druhým stínem, nad Amy. Jeff vedle nich padl na kolena a sáhl po Amyině ruce, po jejím zápěstí, které už bylo na dotek studené. Do obličeje ani jednomu z nich neviděl.

      „Myslím…,“ začal Mathias, tak vyvedený z míry, že málem koktal. „Myslím, že ji zadusily.“

      Jeff se naklonil blíž. Liány jí přerůstaly přes ústa i přes nos. Začal je z ní strhávat a míza ho pálila na rukou. Vlezly jí i do úst, takže do nich musel strčit prsty, aby je vytáhl, a ignoroval přitom gumovitý dotek jejích rtů, tak studených – cize studených.

      Ve stanu se znovu rozkřičel Eric. „Nůž! Dejte mi ten nůž!“

      Nezadusily, pomyslel si Jeff. Zadávily. Cítil totiž pach tequily i zvratků a listy lián byly pod jeho prsty zavlhlé. Vzpomněl si, jak se Amy vrávoravě zvedla na nohy, udělala ten půlkrok směrem k němu a ruku měla zdviženou k ústům. Domníval se tehdy, že si ji k nim mačká, aby zadržela zvracení, ale mýlil se. Teď si uvědomoval, že naopak tahala, pokoušela se servat si úponky z obličeje a uvolnit zvratkům cestu ven, to už se jimi ale dusila, takže padla na kolena a mávala na něj, aby jí přišel na pomoc.

      Když jí ústa úplně vyčistil, zvrátil jí hlavu dozadu, pevně jí zmáčkl nosní dírky a přitiskl své rty k jejím. Cítil chuť zvratků a míza, která z lián vytekla, ho pálila na jazyku. Vydechl a naplnil jí plíce vzduchem, odtrhl od ní ústa, sáhl jí na prsa, nahmatal hrudní kost, položil na ni hrany obou dlaní, vší silou zmáčkl a v duchu každé zmáčknutí počítal – jedna… dva… tři… čtyři… pět. Pak se opět vrátil k ústům.

      „Jeffe,“ hlesl Mathias.

      Jeffovi se v duchu vybavovaly nejrůznější historky – o lidech, kteří byli pokládáni za mrtvé, když je vytáhli z hluboké vody bez tepu, s promodralými rty a ztuhlými údy. Historky o obětech infarktu, hadího uštknutí a úderu blesku. I o obětech udušení – proč by ne? O lidech, kteří už podle všeho nikdy neměli dýchat, a přesto se díky nějakému zázraku, díky nějaké fyziologické zvláštnůstce vrátili k životu jen proto, že někdo, kdo neměl sebemenší důvod věřit a dál se snažit, přesto nepolevil, vdechoval vzduch do plic mrtvoly a pumpoval krev do jejího srdce tak dlouho, až ji vzkřísil a jakýmsi nepochopitelným způsobem ji jako Lazara vyrval ze spárů předčasné smrti.

      „Už je pozdě,“ domlouval mu Mathias.

      Jeff se základům kardiopulmonární resuscitace naučil v desáté třídě na zdravotnickém kurzu. Bylo to počátkem jara v západním Massachusetts, mouchy bzučely a narážely do velkých oken, z nichž byl výhled na dvorek s vlajkou na stožáru a s malým skleníkem. Krátká přednáška, po níž následovalo praktické cvičení s gumovou figurínou nataženou na linoleu; byla to ženská figurína a kupodivu neměla nohy. Jeff si vzpomínal, že ji nějak pojmenovali, jméno už si ale nevybavoval. Vystřídalo se na ní patnáct chlapců – zpočátku padlo pár nesmělých sexuálně zabarvených vtipů, které pan Kochler zamračeně umlčel. Všichni byli nervózní, báli se neúspěchu a nechtěli to na sobě dát znát. Rty figuríny chutnaly po medicinálním lihu. Když jí klečel u hlavy, představoval si Jeff záchranářské zákroky, které ho možná v budoucnosti čekají. Viděl v duchu babičku zhroucenou na kuchyňské podlaze a kolem celou rodinu – sestru a rodiče, bratrance a sestřenice, strýce a tety. Všichni ztuhle a bezmocně stáli a dívali se, jak umírá, pak ale Jeff klidně vykročil a protlačil se mezi nimi, aby k ní mohl přikleknout a znovu jí do těla vdechnout život; bylo to tak jednoduché gesto, připadal si při něm ale jako bůh. Chvíle boží milosti – tak se mu to tehdy jevilo – plná vyrovnanosti a sebejistoty.

      Vydechl a naplnil Amyiny plíce.

      Mathias vztáhl ruku a položil mu ji na rameno. „Už není…“

      Běž za ní – vzpomínal si, jak mu ta výzva zazněla v hlavě. Seděl v blátě u Pablova přístřešku, díval se, jak vrávorá a s rukama u úst padá na kolena. Tak proč to neudělal?

      Ve stanu se něco pohnulo, objevila se Stacy a klopýtavě k nim zamířila. „Už jsou zase v něm,“ oznámila. „Chci…“ Zarazila se, stála a potmě na ně hleděla. „Co se stalo?“

      Jeff se znovu přesunul k Amyině hrudi a nahmatal hrudní kost.

      „Snad není…“

      Je to moje vina. O tom nebylo pochyb, Jeff přesto věděl, že si nemůže dovolit teď na to myslet, musí těm vtírajícím se myšlenkám odolat. Později těm čtyřem slovům bude muset čelit a vzít na svá bedra jejich tíhu. Později jim neunikne. Teď na to ale nebyl čas.

      Začal mačkat: jedna… dvě… tři… čtyři… pět.

      Jenže možná ani žádné později nebude. I to je totiž docela reálná varianta, ne? Žádné později, po tomhle místě už nebude následovat vůbec nic. Amy byla prostě první a on i ostatní ji brzy budou následovat. A pokud je tomu doopravdy tak, co na tom vlastně záleží? Raději takhle než jinak, raději teď hned než v následujících dnech či týdnech – není to snad dokonce požehnání jako zkrácení jakéhokoli jiného utrpení?

      „Jeffe…,“ hlesl opět Mathias.

      Nevěděl to. Nic přece neviděl. Byla pouhých pět metrů od něj, ztrácela se ale ve tmě. Tak jak to mohl vědět?

      Eric ze stanu křičel, volal na Stacy, dožadoval se nože a pomoci.

      Teď ne, pomyslel si Jeff a důrazně si v duchu domlouval. Později.

      „Mathiasi?“ šeptla Stacy vystrašeně. „Ona je…“

      „Ano.“

      Nemluvňata vytažená z odpadkových kontejnerů, stařeny nalezené zhroucené v županech, lyžaři vyhrabaní ze sněhových závějí – nejdůležitější bylo nevzdávat se, nedělat předčasné závěry, bez váhání jednat a modlit se za ten zázrak, za tu fyziologickou zvláštnůstku, za to náhlé zalapání po dechu.

      Stacy postoupila o krok kupředu. „Chceš říct…“

      „Mrtvá.“

      Jeff je ignoroval. Zpátky k ústům: chladné rty, chuť zvratků a pálení mízy, když jí usilovně vdechoval vzduch do plic. Eric ve stanu nepřestával hulákat. Stacy s Mathiasem byli zticha, nehýbali se a sledovali, jak se potýká s Amyiným tělem, střídá plíce a srdce, bojuje za ten okamžik boží milosti, který mu ale vzdoruje, vzpírá se a odmítá přijít. Vzdal to už dlouho předtím, co se přestal snažit, ještě několik minut pokračoval z čiré setrvačnosti a z hrůzy, která ho jímala při pomyšlení, co by znamenalo, kdyby definitivně zvedl rty od jejích úst a ruce od její hrudi a nehodlal už pokračovat. Bylo to vyčerpání, které ho konečně přinutilo toho nechat, křeč v pravém stehně, narůstající pocit závratě; napřímil se, posadil se na paty a namáhavě popadal dech.

      Nikdo nepromluvil.

      Volala na mne jménem, pomyslel si. Otřel si ústa, rty měl popraskané a poleptané mízou. Slyšel jsem ji volat. Zvedl Amyinu ruku a stiskl ji v dlani, jako by ji chtěl zahřát.

      „Stacy…“ ječel Eric.

      Jeff zvedl hlavu a pohlédl ke stanu. „Co je s ním?“ zeptal se. Překvapil ho klidný tón vlastního hlasu, čekal nějaké přerývané zachroptění, něco jako zoufalé zavytí. Čekal také slzy – cítil je, číhající těsně před prahem –, ani ty ale nepřicházely.

      Odmítaly přijít.

      Později, pomyslel si.

      „Už jsou zase v něm,“ odpověděla Stacy a také ona promluvila tiše, téměř neslyšně. Jeff věděl, že je to přítomnost smrti, která je všechny nutí šeptat.

      Pustil Amyinu ruku, pečlivě ji narovnal na její hruď a znovu si vzpomněl na tu gumovou figurínu, na její hadrovité paže. Po úspěšném složení zkoušky dostal diplom, matka ho dala zarámovat a vyvěsila ho v jeho pokoji. Zavřel oči a viděl všechny ty diplomy, stužky a plakety rozvěšené na stěnách, police plné trofejí. „Někdo by mu měl jít pomoct,“ zahučel.

      Mathias beze slova vstal a zamířil ke stanu. Jeff a Stacy se dívali, jak odchází, sledovali temný stín pohybující se přes holinu.

      Jako duch, napadlo Jeffa, a pak konečně přišly slzy, už je nedokázal zadržet. Žádné vzlyky ani vzdechy, žádný hlasitý nářek, bědování a kvílení, jen půltucet krůpějí slané vody, které se mu pomalu skutálely po tvářích a štípaly v místech, kde mu míza lián popálila kůži.

      Stacy Jeffovy slzy neviděla. Popravdě řečeno neviděla téměř nic. Byla na tom špatně: byla unavená, opilá, rozbolavělá a k smrti vyděšená. Oči ji bolely z toho, jak se usilovně snažila rozpoznat ve věcech kolem sebe alespoň nějakou podobu. Amy ležela na zádech a Jeff klečel vedle ní – nic jiného nerozeznávala. Přesto ale věděla, věděla to od okamžiku, kdy se vynořila ze stanu: je mrtvá.

      Přidřepla k zemi. Byla od nich necelý metr, stačilo jen natáhnout ruku a mohla se Amy dotknout. Věděla také, že přesně to by měla udělat, že to je ta správná věc, kterou by od ní Amy čekala. Přesto se ani nehnula. Byla příliš vyděšená; kdyby na Amy sáhla, všechno by se změnilo v realitu.

      „Víš to jistě?“– zeptala se Jeffa.

      „Jistě?“

      „No, že je…“ Nedokázala se přimět, aby to vyslovila nahlas.

      Jeff přesto pochopil. I v té tmě cítila, že přikyvuje. „Jak?“ šeptla.

      „Co jak?“

      „Jak se to…“

      „Omotaly se jí kolem úst. Zadávily ji.“

      Stacy se reflexivně zhluboka nadechla. To přece nemůže být pravda, pomyslela si. Jak se něco takového může stát? Ve vzduchu se opět vznášela vůně táborového ohně a to jí připomnělo, že dole na úpatí pahorku jsou lidé. „Musíme jim to říct,“ vyhrkla.

      „Komu?“

      „Těm Mayům.“

      Cítila, že se na ni Jeff dívá, nic ale neřekl. Litovala, že nevidí výraz jeho obličeje, protože takhle byl i on součástí té zdejší nereality, toho pocitu, že se to doopravdy nestalo – jeho klid, jeho vyrovnaný hlas i skrytá tvář. Amy byla mrtvá a oni tu jen tak seděli vedle jejího těla a nic nedělali.

      „Musíme jim říct, co se stalo.“ S každým dalším slovem zvyšovala hlas. Sama to spíš cítila, než slyšela, srdce jí bušilo čím dál rychleji a propalovalo se tequilou, spánkem i její hrůzou. „Musíme je poprosit o pomoc.“

      „Oni nám ne…“

      „Budou muset.“

      „Stacy…“

      „Budou muset!“

      „Stacy!“

      Zmlkla a zaraženě na něj pomrkávala. Sotva se dál držela v podřepu, ve stehenních svalech jí bolestivě poškubávalo. Měla chuť vyskočit, rozběhnout se z kopce dolů a všechno to skoncovat. Připadalo jí to tak snadné.

      „Sklapni,“ vyzval ji nesmírně tiše Jeff. „Ano?“

      Neodpověděla, byla příliš zaskočená. Na kratičkou chvíli se jí zmocnilo nutkání zařvat, vyrazit proti němu, uhodit ho, hned ale zase přešlo. A vzápětí jako by se všechno zhroutilo. Únava se náhle vrátila a spolu s ní i strach. Natáhla se a vzala Amy za ruku. Byla studená a trochu vlhká. Kdyby byla opětovala její stisk, byla by Stacy zaječela hrůzou, a právě pomyšlení na to ji víc než co jiného přimělo konečně si uvědomit plnou a neodvratnou pravdu.

      Mrtvá, pomyslela si. Je mrtvá.

      „Už žádné řeči,“ napomenul ji Jeff. „Dokážeš to? Jen tady být se mnou – s ní – a neříct ani slovo?“

      Stacy dál svírala Amyinu ruku. Nějak jí to všechno usnadňovalo. Přikývla.

      A tak se také stalo. Zůstali tam spolu, každý po jednom Amyině boku, čekali a nic neříkali, zatímco se tenhle díl země začal pomalu natáčet k úsvitu.

      Eric nepřestával Mathiase prosit, aby z něj liány vyřízl, Mathias to ale odmítal udělat, zvlášť když ve tmě nic neviděl.

      „Musíme je dostat ven,“ trval na svém Eric. „Rozlézají se úplně všude.“

      „To přece nevíme.“

      „Copak to necítíš?“

      „Cítím, že ti rána otekla.“

      „To není otok. Jsou to ty liány. Jsou…“

      Mathias mu položil ruku na paži. „No tak,“ konejšil ho. „Počkej, až se rozední.“

      Ve stanu bylo horko, vzduch byl zatuchlý a vlhký a Mathiasova ruka byla kluzká potem. Erikovi nebyl jeho dotek vůbec příjemný. Odtáhl se od něj. „Tak dlouho čekat nemůžu.“

      „Už skoro svítá.“

      „To proto, že jsem řekl, že jsi nácek?“

      Mathias mlčel.

      „Byl to jen vtip. Povídali jsme si o tom, že o nás natočí film. O tom, že až se dostaneme zpátky, udělají z tebe padoucha. Protože jsi Němec, chápeš? Tak z tebe udělají nacistu.“ Uvědomoval si, že mu to pořádně nemyslí a že mluví příliš rychle. Měl strach a zdálo se docela dobře možné, že se nevyjadřuje tak jasně, jak by chtěl. Když už ale jednou začal, měl pocit, jako by nemohl přestat. „Ne že bys doopravdy byl nacista. Jen že ho z tebe udělají. Protože nějakého padoucha potřebovat budou. Vždycky ho potřebují. I když teď mě napadá, že padoucha by mohly zastoupit ty liány, co říkáš? Takže bys možná nemusel být nácek. Mohl bys být hrdina jako Jeff. Oba budete hrdinové. Jsou v Německu taky skauti?“

      Slyšel, jak si Mathias povzdechl. „Eriku…“

      „Prostě mi kurva dej ten nůž, ano? Udělám to sám.“

      „Já ten nůž nemám.“

      „Tak ho přines.“

      „Až začne svítat…“

      „Zavolej Jeffa. Jeff to udělá.“

      „Jeffa zavolat nemůžeme.“

      „Pročpak ne?“

      Následovala chvíle ticha a Eric cítil, jak Mathias váhá. „Stalo se něco zlého,“ řekl pak.

      Eric pomyslel na malý přístřešek, na zápach moči, výkalů a hniloby. „Já vím,“ přikývl.

      „Ne, myslím, že nevíš.“

      „Jde o Pabla, co? Umřel.“

      „Ne, nejde o Pabla.“

      „Tak o co?“

      „O Amy.“

      „Amy?“ To Eric nečekal. „Co je s Amy?“

      Znovu následovala stejná chvíle ticha, hledání těch pravých slov. „Už s námi není.“

      „Odešla?“

      I potmě cítil, jak Mathias vrtí hlavou. „Je mrtvá, Eriku. Zabily ji.“

      „Co to…“

      „Zadusily ji. Ve spánku.“

      Eric mlčel, šokem nebyl schopen slova. Mrtvá. „Víš to jistě?“ zeptal se nakonec, a ještě než dořekl, uvědomil si, jak hloupá je to otázka.

      „Ano.“

      Erikovi se zatočila hlava, jako by náhle ztrácel kontakt s realitou. Mrtvá. Chtěl vstát a jít se přesvědčit na vlastní oči, nebyl si ale jistý, jestli má dost sil. Nejdřív bylo třeba, aby mu někdo vyřízl liány z nohy a strhal mu je z hrudi. Mrtvá. Věděl, že je to pravda, současně si to ale odmítal přiznat. Mrtvá. Byla to hloupost, ale film, o němž v žertu mluvili, v jeho fantazii přerůstal ve skutečnost: Amy byla kladná hrdinka, dívka staromódního ražení, a měla tudíž přežít, měla přece s Jeffem odletět v tom horkovzdušném balonu.

      Mrtvá, mrtvá, mrtvá.

      „Kristepane,“ vydechl.

      „Já vím.“

      „Chci říct…“

      Znovu pocítil popleskání na ruce, dotek té zpocené kůže. „Mlč. Nic neříkej. K tomu není co říct.“

      Eric nechal hlavu padnout zpět na podlážku stanu. Na okamžik zavřel oči a pak je znovu otevřel, pátral po prvních paprscích světla, pronikajících oranžovým nylonem. Viděl ale jen tmu – všude okolo samou tmu.

      Zavřel opět oči a zůstal ležet, čekal na svítání a hlavou se mu hlasitě rozléhalo to jediné slovo.

      Mrtvá, mrtvá, mrtvá, mrtvá, mrtvá…

      Jakmile se slunce vynořilo nad obzor, začal Eric ze stanu znovu křičet. Dožadoval se nože. Mathias vyšel ven, zůstal stát na holině a zadíval se na Jeffa a Stacy. Oba dosud seděli u Amyina těla, z každé strany jeden. Stacy držela Amy za ruku.

      „Co je?“ zeptal se Jeff.

      Mathias pokrčil rameny a naklonil hlavu na stranu. Denní světlo ještě nenabylo přílišné intenzity; bylo slabě zarůžovělé. Někde daleko v džungli slyšel Jeff křičet, štěbetat a prozpěvovat ptáky. Z Mathiasova výrazu nedokázal nic vyčíst, nejspíš se tvářil ustaraně. Nebo jen nejistě. „Asi by ses měl jít podívat.“

      Jeff vstal; připadal si ztuhlý, údy měl ztěžklé, poslední rezervy sil mu rychle docházely. Šel za Mathiasem zpět ke stanu a Stacy nechal u Amyina těla.

      Ve stanu ještě vládlo šero. Eric ležel na zádech. Levou nohu a skoro celé břicho měl pod něčím schované a Jeffovi chvíli trvalo, než si uvědomil, že jsou to liány.

      Dřepl si k němu. „Proč je ze sebe nestáhneš?“ zeptal se. „Má strach, že je zpřetrhá,“ vysvětloval Mathias.

      Eric souhlasně přikývl. „Když se přetrhnou, můžou zalézt kamkoli. Jako červi.“

      Jeff šťouchl do hromady listí prstem, naklonil se blíž a prohlížel si ji. Liány se zavrtávaly do ran na Erikově noze a hrudi, sotva se ale dalo odhadnout, jak hluboko se jim podařilo proniknout. Potřeboval lepší světlo. „Můžeš chodit?“ zeptal se.

      Eric zavrtěl hlavou. „To by je rozdrtilo. Popálily by mě.“ Jeff se nad tím zamyslel a usoudil, že má nejspíš Eric pravdu. „Tak tě odneseme.“

      Zdálo se, že to Erika vyděsilo. Zkusil se posadit, jen se ale maličko nadzvedl a opřel se o loket. „Kam?“

      „Ven. Tady je moc velká tma.“

      Jeff napočítal celkem pět šlahounů, které se ovíjely kolem Erikova těla. Tři z nich si vybraly nohu a každá se vtlačila do jiné rány. Zbývající dvě se vnořily do řezné rány na břichu. Jeff si uvědomil, že chtějí-li ho odnést ven, budou je muset u kořenů ulomit, nic ale neřekl, protože měl strach, že by Eric protestoval, a prostě to rychle udělal. Pak mávl na Mathiase, aby mu pomohl. Mathias Erika popadl v podpaží, Jeff ho vzal za nohy a zvedli ho. Pět šlahounů mu viselo z těla; pohupovaly se nad podlážkou stanu a hadovitě se svíjely, když ho odnášeli ven na holinu.

      Položili ho do hlíny na poloviční cestě mezi Pablem a Amy. Pak Jeff přešel přes holinu a sebral ze země nůž. Bylo dobré mít před sebou takovýhle úkol, cítil, že mu to pomáhá. Stačilo držet v ruce nůž a mysl jako by se mu pročistila a vnímání zostřilo. Na vteřinku zaváhal a rozhlížel se po malém tábořišti. Vypadali jako banda naprostých zoufalců, všichni byli špinaví a oblečení z nich viselo v cárech. Mathias i Eric měli na tvářích husté strniště. Eric byl umazaný zaschlou krví a liány působily dojmem, jako by se do jeho ran nezavrtávaly, ale naopak z nich vyrůstaly. Jeff viděl, jak pohlédl směrem k Amy, když ho vynášeli ze stanu, střelil po ní jen kratičkým nejistým pohledem a hned zase oči odvrátil. Nikdo nepromluvil, všichni jako by čekali, až něco řekne někdo jiný. Jeff věděl, že potřebují nějaký plán, něco, co by je přeneslo přes tenhle okamžik, co by zaměstnalo jejich myšlenky, a bylo mu také jasné, že to bude muset najít on.

      Světlo pomalu sílilo a spolu s ním přicházely první vlny horka nového dne. Pablův dech se – pozoruhodně a nečekaně – výrazně ztišil. Jeffa dokonce na okamžik napadlo, jestli Řek nezemřel. Přistoupil k přístřešku a přikrčil se u něj. Ne, pořád ještě byl mezi nimi. To vlhké chroptění ale zmizelo a dech byl nyní pravidelnější a pomalejší. Jeff mu sáhl na čelo a pocítil teplo, které z něj sálalo; v těle mu dosud zuřila horečka. A přece se něco změnilo. Když ruku odtáhl, Řekovy oči se pomalu otevřely a zadívaly se na něj. Zdály se být překvapivě bdělé a soustředěné.

      „Ahoj,“ hlesl Jeff.

      Pablo si olízl rty a nasucho polkl. „Potato?“ zašeptal.

      Jeff na něj zíral ve snaze pochopit, o co mu jde. „Potato?“

      Pablo přikývl a znovu si olízl rty.

      „Chce vodu,“ ozvala se Stacy z druhé strany holiny. „Tak se řecky řekne voda.“

      Jeff se otočil a pohlédl na ni. „Jak to víš?“

      „Už to říkal předtím.“

      Eric ležel na zádech a hleděl na oblohu. „Ten nůž, Jeffe,“ připomněl.

      „Okamžik.“

      Mathias stál nad Erikem s rukama založenýma na prsou, jako by mu byla zima. Jeff ale viděl pot, který se mu perlil na obličeji, až se zdálo, jako by v paprscích rozbřesku světélkoval. Kývl na něj a ukázal na kanystr s vodou stojící na zemi vedle stanu. Mathias ho sebral a donesl mu ho.

      Jeff odšrouboval uzávěr, zvedl kanystr nad Pabla a ukázal na něj. „Potato?“ zeptal se.

      Pablo přikývl, otevřel ústa a nepatrně povystrčil jazyk. Jeff si všiml, že má něco na zubech, nějakou zahnědlou skvrnu – možná to byla krev. Naklonil kanystr níž, přiložil ho k Pablovým rtům a nalil mu trošičku vody na jazyk. Řek polkl a nepatrně se rozkašlal, pak ale znovu otevřel ústa. Jeff celý rituál třikrát zopakoval. Věděl, že je to dobré znamení – to ztišení Pablova dechu, jeho návrat k vědomí i schopnost udržet v žaludku vodu –, nedokázal ale ten fakt plně akceptovat. V jeho podvědomí byl už Pablo mrtvý. Nevěřil, že by někdo mohl přežít všechno to, co se Řekovi v uplynulých šestatřiceti hodinách stalo, rozhodně ne bez intenzivní lékařské péče. Zlomená páteř, amputované nohy, ztráta krve, téměř nepochybná infekce – nic z toho nemohlo vynahradit pouhých pár doušků vody.

      Když Pablo znovu zavřel oči, vrátil se Jeff přes holinu k Erikovi a dřepl si k němu.

      Plán – potřebují nějaký plán.

      Očistit nůž – omýt z čepele krev, zapálit další oheň a sterilizovat ho. Možná také sterilizovat jednu z jehel z toho šití. Pak z Erika vyříznout liány a znovu ho zašít.

      A zanedlouho by měl také někdo sejít z pahorku dolů a vyhlížet Řeky.

      A ze zbytků modrého stanu by měli ušít měch pro případ, že bude odpoledne zase pršet.

      A… co ještě? Jeff věděl, že na něco zapomíná, že něco úmyslně opomíjí.

      Amyino tělo.

      Pohlédl k němu a rychle se zase odvrátil. Jedno po druhém, napomenul se. Začni s tím nožem.

      „Pár minut bude trvat, než to připravíme,“ sdělil Erikovi. Eric jako by se chtěl posadit, pak si to ale rozmyslel. „Co tím myslíš?“

      „Musím ten nůž sterilizovat.“

      „Na to se vykašli. Nepotřebuju…“

      „Špinavým nožem do tebe řezat nebudu.“

      Eric natáhl ruku. „Udělám to sám.“

      Jeff zavrtěl hlavou. „Tři minuty, Eriku. Ano?“

      Eric zaváhal a uvažoval. Nakonec si zjevně uvědomil, že nemá na vybranou. Spustil ruku k zemi. „Pospěš si, prosím tě,“ zaprosil.

      Očistit nůž.

      Jeff se vrátil do stanu, začal prohrabávat batohy archeologů a hledat mýdlo. V postranní kapse jednoho z nich našel pouzdro s toaletními potřebami; byla v něm břitva, malá tuba holicího krému, kartáček a pasta na zuby, hřeben, tyčinka deodorantu a mýdlo v malé červené umělohmotné krabičce. Vynesl pouzdro s celým jeho obsahem zpět na holinu a přibral ještě malý ručník, který v batohu rovněž našel, jehlu a miniaturní špulku nitě.

      Mýdlo, ručník, nůž, jehla, nit, plastový kanystr s vodou – co ještě bude potřebovat?

      Obrátil se k Mathiasovi, který teď seděl u přístřešku. „Můžeš rozdělat oheň?“ zeptal se.

      „Jak velký?“

      „Stačí malý. K rozpálení nože.“

      Mathias vstal, začal přecházet po holině a shánět vše potřebné pro přípravu ohně. Zbývající zápisníky nechali předchozího dne ležet na dešti; byly dosud příliš mokré, než aby hořely. Mathias zmizel ve stanu a hledal něco, co by se dalo použít jako palivo. Jeff zatím nalil trochu vody z kanystru na ručník a přejížděl po něm mýdlem tak dlouho, až se mydlinky napěnily. Když začal drhnout zaschlou krev na čepeli nože, Mathias se znovu objevil s brožovanou knihou a pánskými spodky v ruce. Obojí položil na zem vedle Jeffa a postříkal trochou zbývající tequily. Jeff poznal Hemingwayovu Fiestu. Četl ji na střední škole, ve stejném vydání a se stejnou obálkou. Když se teď na knihu díval, uvědomil si, že si vůbec nevzpomíná, o co v ní šlo.

      „Dej mu trochu napít,“ ukázal na tequilu.

      Mathias podal láhev Erikovi, který ji uchopil oběma rukama a nejistě vzhlédl k Jeffovi.

      Jeff kývl a gestem mu naznačil, aby se napil. „Proti bolesti.“

      Eric se zhluboka napil, chvíli popadal dech a pak se napil znovu.

      Mathias už držel v ruce krabičku zápalek. Otevřel ji a jednu zápalku vytáhl. „Pověz mi, až budeš připravený,“ vyzval Jeffa.

      Jeff nalil na čepel další trochu vody a opláchl ji. Když byl hotov, vzal Erikovi z rukou tequilu a postavil ji na zem. „Až je vyříznu, zase tě zašiju, rozumíš?“

      Eric se zatvářil vyděšeně a zavrtěl hlavou. „Nechci, abys to šil.“

      „Ty rány se samy nezavřou.“

      „Pořád ale budou vevnitř.“

      „Já vevnitř žádné nenechám, Eriku. Budu…“

      „Všechny je určitě neuvidíš. Některé budou moc malé. A když je do mě zašiješ…“

      „Poslouchej mě, ano?“ Jeff se usilovně snažil mluvit klidně, rozumně a přesvědčivě. „Když ty rány necháme otevřené, bude se to prostě pořád opakovat. Chápeš? Jakmile usneš, zase se do tebe zavrtají. To bys chtěl?“

      Eric zavřel oči. V obličeji mu začalo křečovitě škubat a Jeffovi bylo jasné, že ze všech sil zadržuje pláč. „Chci domů,“ hlesl. „Strašně chci domů.“ Zhluboka se nadechl a znělo to jako zavzlykání, které se mu na poslední chvíli podařilo potlačit. „Když to zašiješ, tak se…“

      „Eriku,“ ozvala se Stacy.

      Eric otevřel oči, otočil hlavu a pohlédl na ni. Stále seděla u Amy a držela ji za ruku.

      „Nech ho, ať to udělá, zlato, ano? Prostě ho nech.“

      Eric na ni upřeně hleděl – a na Amy také. Ještě jednou se zhluboka nadechl, pak potřetí a třas v obličeji se pomalu utišil. Zavřel oči a zase je otevřel. Přikývl.

      Jeff se otočil k Mathiasovi, který celou dobu čekal s nerozškrtnutou zápalkou mezi palcem a ukazováčkem. „Tak dělej,“ vybídl ho.

      A pak se všichni dívali, jak Mathias opatrně rozdělává malý ohníček.

      Stacy byla pouhých pár metrů od nich, takže všechno viděla.

      Jeff začal na Erikově břiše, kde zvětšil původní ránu, a jak řezal, opatrně tahal za jeden z úponků. Nemusel řezat daleko – maximálně pět centimetrů – a rostlina povolila a dala se vytáhnout. Pak začal řezat opačným směrem a táhl za druhý úponek. Znovu stačilo pouhých pět nebo šest centimetrů a liána z Erikova těla snadno vyklouzla. Muselo to samozřejmě bolet, Eric ale jen zatínal zuby a svíral ruce v pěst. Nevydal ani hlásek.

      Jeff podal nůž Mathiasovi a vzal si od něj jehlu. Mathias ji nad malým ohníčkem opálil a dokonce do ní navlékl nit. Zdálo se, jako by spolu ti dva ani nemuseli mluvit; nějak prostě sami poznali, co ten druhý chce, a udělali to. Jako já a Amy, napadlo Stacy a téměř jí vyhrkly slzy. Musela zavřít oči, aby je zarazila, pevně stisknout víčka – a přitom tiskla i Amyinu ruku. Kdyby nevěděla, že je všechno jinak, mohla si klidně představovat, že Amy jen spí. Ale ne, nebyla to tak docela pravda. V Amyině ruce už začínala být cítit posmrtná ztuhlost a její prsty se jí v dlani nepatrně kroutily.

      Otevřela oči. Jeff malým ručníkem otíral Erikovi krev, nakláněl se těsně k němu, v druhé ruce držel jehlu a připravoval se k šití.

      Eric trochu nadzvedl hlavu a upřel na něj oči. „Co to děláš?“

      Jeff zaváhal s jehlou pár centimetrů nad Erikovým břichem. „Už jsem ti to říkal. Musíme tu ránu zašít.“

      „Ještě jsi je ale nevytáhl všechny.“

      „Jasně že jo. Vylezly úplně hladce.“

      Eric mávl rukou. „Copak to kurva nevidíš? Táhnou se až nahoru na prsa.“

      Jeff se podíval, kam Eric ukazuje – přes levou stranu hrudního koše nahoru podél hrudní kosti. „To je jen otok, Eriku.“

      „Hovno.“

      „Takhle tělo reaguje na poranění.“

      „Rozřízni mě tady,“ ukázal si Eric na hrudní kost. „Nebudu tě…“

      „Udělej to a uvidíš.“

      Jeff se podíval po Mathiasovi a pak po Stacy, jako by doufal, že mu jeden z nich pomůže.

      Stacy se o to chabě pokusila. „Prostě ho nech, ať to zašije, zlato.“

      Eric ji neposlouchal. Natáhl ruku k Mathiasovi. „Dej mi ten nůž.“

      Mathias pohlédl na Jeffa, který zavrtěl hlavou.

      „Buď mě rozřízni, nebo mi dej ten nůž a nech mě, abych to udělal sám.“

      „Eriku…“ začal Jeff.

      „Jsou ve mně, zatraceně. Cítím je.“

      Jeff ještě chvíli váhal, pak vrátil jehlu Mathiasovi a vzal si od něj nůž. „Ukaž mi kde,“ řekl.

      Eric si přejel prstem po levém okraji hrudní kosti. „Tady. Tam, co je to nateklé.“

      Jeff se k němu naklonil a přitiskl mu čepel ke kůži; pak sjel rukou dolů a prořízl sedm centimetrů dlouhou čáru. Z rány se vyvalila krev a stékala Erikovi po žebrech. „Vidíš?“ zabručel Jeff. „Žádné liány tam nejsou.“

      Eric byl zpocený a vlasy se mu lepily k čelu. Potí se bolestí, pomyslela si Stacy. „Hloub!“ zavelel.

      „Ani náhodou,“ zavrtěl hlavou Jeff. „Nic tam není.“

      „Schovávají se. Musíš…“

      „Když říznu hloub, narazím na kost. Víš, jak to bude bolet?“

      „Jenže ony tam jsou. Cítím je.“

      Jeff se ručníkem snažil zastavit krvácení. „Je to jen otok, Eriku.“

      „Možná jsou pod kostí. Nemůžeš…“

      „Skončili jsme. Teď tě zašiju.“ Jeff podal nůž zpět Mathiasovi a vzal si od něj jehlu.

      „Začnou mě žrát zevnitř. Jako Pabla.“

      Jeff ho ignoroval. Dál otíral ručníkem krev, pak se naklonil blíž a dal se do šití.

      Eric sebou škubl a zavřel oči. „To bolí.“

      Jeff byl skloněný těsně k Erikovu trupu, šil a vysoušel krev, šil a vysoušel, škubal za nit, aby byla pořádně utažená, a přitahoval okraje rány k sobě. Velice tiše, tak nehlasně, že se Stacy musela předklonit, aby slyšela, co říká, zašeptal: „Musíš se trochu sebrat.“

      Eric mlčel a oči měl stále zavřené. Zhluboka se nadechl, podržel vzduch v plicích a pomalu ho vypustil. „Já jen… Nechci tady umřít.“

      „Samozřejmě že ne. To nechceme nikdo.“

      „Možná ale umřu…, nemyslíš? Všichni možná umřeme.“

      Jeff neodpověděl. Došil ránu na Erikově hrudníku, udělal na niti uzlík, utrhl ji a vrátil se ke zranění pod hrudním košem.

      Eric otevřel oči. „Jeffe?“

      „Co je?“

      „Myslíš, že tady umřeme?“

      Jeff právě začínal šít a s přimhouřenýma očima se plně soustředil na svoji práci. „Myslím, že jsme na nebezpečném místě. Myslím, že musíme být hrozně, maximálně opatrní. A chytří. A ostražití.“

      „Na to jsem se neptal.“

      Jeff se na okamžik zamyslel a pak přikývl. „Já vím.“ Zdálo se, jako by chtěl ještě něco dodat, ale neudělal to. Šil a vysoušel ránu, šil a vysoušel, a když skončil s Erikovým břichem, sáhl znovu po noži a přešel k ranám na jeho noze.

      Když bylo po všem, dovolil mu Jeff vypít ještě trochu tequily. Ne moc, zdaleka ne dost, ale aspoň trochu. A dal mu také aspirin, což vypadalo skoro jako vtip. Když mu podával lahvičku s tabletami, Eric se rozesmál. Jeff ale ne – skaut z orlího oddílu se ani nepousmál. „Vezmi si tři,“ nařídil mu. „Je to lepší než nic.“

      Erika stehy bolely, bolelo ho úplně všechno. Měl pocit, jako by byla kůže pro jeho tělo příliš malá, jako by se mohla každým okamžikem začít trhat. Měl strach se pohnout; ležel na holině na zádech a upřeně hleděl na oblohu, která byla neuvěřitelně modrá a nebyl na ní jediný mráček. Perfektní den pro pobyt na pláži, napadlo ho a pokusil se představit si hotel v Cancúnu, čilý ruch v něm a to, co by asi on i ostatní v takovéhle ráno dělali. Ještě před snídaní na verandě by si možná zašli zaplavat. A pak, pokud by odpoledne nepršelo, by si možná šli zajezdit na koních; Stacy říkala, že by to před odjezdem alespoň jednou ráda zkusila. A Amy také. Při tom pomyšlení se otočil a pohlédl na ně. Stacy se neustále snažila zatlačit Amy oči, jenže pokaždé, když to udělala, znovu se otevřely. Ústa měla Amy také otevřená. Míza lián jí popálila kůži na obličeji; vypadalo to jako mateřské znamínko. Budou ji muset pohřbít, napadlo Erika a přemýšlel o tom, jak se jim podaří vykopat díru dostatečně velkou, aby se do ní vešlo její tělo.

      Hlad se přihlásil ještě dřív, než si uvědomil vůni, která v něm myšlenky na jídlo vyvolala. V žaludku měl svíravý, křečovitý pocit a v ústech se mu sbíhaly sliny. Reflexivně se nadechl. Chléb, pomyslel si.

      „Cítíte to?“ ozvala se v tomtéž okamžiku Stacy.

      „To je chleba,“ odpověděl Eric. „Někdo peče chleba.“

      Ostatní už také zvedali hlavy a větřili. „To Mayové?“ zeptala se Stacy.

      Jeff vyskočil na nohy a pokoušel se zjistit, odkud vůně přichází; byla stále silnější, jako by vycházela přímo z pekárny. Pomalu procházel po obvodu holiny a zhluboka se nadechoval.

      „Možná nám přinesli chleba,“ rozzářila se Stacy. Usmívala se, téměř se tou myšlenkou opájela a zdálo se, že jí doopravdy věří. „Někdo by měl zajít dolů a…“

      „To nejsou Mayové.“ Jeff se zády k nim krčil na samém okraji holiny.

      „Ale…“

      Otočil se ke Stacy a mávnutím ruky ji přivolával, aby se šla podívat také. „To ty liány,“ oznámil.

      Mathias i Stacy vstali a šli si přičichnout k drobným rudým kvítkům lián. Eric ani vstávat nemusel. Stačilo mu sledovat jejich výraz, aby poznal, že má Jeff pravdu, že se liánám nějak podařilo začít vydávat vůni čerstvě upečeného chleba. Stacy se vrátila k Amyinu tělu a posadila se k němu. Přimáčkla si dlaň k ústům a k nosu, jako by chtěla vůni zahnat. „Tohle nezvládnu, Jeffe. Tohle vážně nezvládnu.“

      „Něco sníme,“ prohlásil Jeff. „Rozdělíme si ten pomeranč.“

      Stacy zavrtěla hlavou. „To nepomůže.“

      Jeff neodpověděl a zmizel ve stanu.

      „Jak to dokážou?“ zeptala se Stacy. Těkala pohledem z Erika na Mathiase, jako by čekala, že jeden z nich bude mít nějaké vysvětlení. Žádného se samozřejmě nedočkala. Vypadala, že se každou chvíli rozpláče, nos si držela pevně zmáčknutý, dýchala ústy a trochu se zalykala.

      Po chvíli se Jeff znovu objevil.

      „Dělají to schválně, že ano?“ vyptávala se dál Stacy.

      Nikdo jí neodpověděl. Jeff se posadil a začal loupat pomeranč. Eric s Mathiasem sledovali, jak se pod kůrou pomalu objevují dílky ovoce.

      „Proč právě teď?“ nedala se odbýt Stacy. „Proč nezačaly…“

      „Chtěly si počkat, dokud nebudeme mít opravdu velký hlad,“ odpověděl Jeff. „Dokud nebudeme zranitelnější.“ Rozloupal pomeranč na dílky a spočítal je; bylo jich deset. „Kdyby byly začaly dřív, nebylo by nám to tolik vadilo. Zvykli bychom si na to. Teď ale…“ Pokrčil rameny. „Ze stejného důvodu čekaly, než začaly napodobovat naše hlasy. Čekají, dokud nezeslábneme, a teprve pak ukážou svoji sílu.“

      „Proč chleba?“ chtěla vědět Stacy.

      „Zřejmě ho někdy v minulosti cítily. Někdo tady asi pekl chleba, nebo si ho aspoň rozpékal. Protože liány jen napodobují – věci, které slyšely nebo cítily. Jako chameleón. Jako drozd.“

      „Jsou to ale rostliny.“

      Jeff k ní zvedl oči. „Víš to jistě?“

      „Jak to myslíš?“

      „Jak víš, že jsou to rostliny?“

      „Co jiného by to mohlo být? Mají přece listy a květy a…“

      „Ale pohybují se. A přemýšlejí. Takže možná jen vypadají jako rostliny.“ Usmál se na ni a zase už se tvářil, jako by ho to mnohostranné nadání lián těšilo. „To ale sotva zjistíme, nemyslíš?“

      Vůně se změnila, byla náhle ostřejší a pronikavější. Eric v hlavě pátral po správném označení, ale Mathias ho předběhl. „Maso.“

      Stacy zvedla obličej k obloze a zavětřila. „Steaky.“ Mathias zavrtěl hlavou. „Hamburgery.“

      „Vepřové kotlety,“ prohlásil Eric.

      Jeff je mávnutím umlčel. „Nechte toho.“

      „Čeho?“ zeptala se Stacy.

      „Nemluvte o tom. Jen to zhoršujete.“

      Všichni zmlkli. Nejsou to vepřové kotlety, pomyslel si Eric. Párky v rohlíku. Liány v něm pořád zůstávaly, tím si byl zcela jistý. Zašité v jeho těle čekaly, až přijde jejich čas. Možná na tom ale nezáleželo. Uměly napodobovat zvuky a vůně, byly schopné přemýšlet a pohybovat se. V jeho těle nebo mimo ně, nemohly nevyhrát.

      Jeff rozdělil pomeranč na čtyři stejně velké hromádky, každý dostal dva a půl dílku. „Měli bychom sníst i kůru,“ usoudil a rozdělil ji také na čtyři díly. „Vyber si první,“ vyzval Stacy.

      Stacy vstala a přistoupila k maličkým ovocným hromádkám. Dřepla si k nim, každou porci pečlivě prohlížela a měřila očima. Konečně natáhla ruku a jednu si vzala.

      „Eriku?“ kývl Jeff.

      Eric natáhl ruku. „Mně je to jedno. Prostě mi jednu dej.“

      Jeff zavrtěl hlavou. „Ukaž kterou.“

      Eric ukázal na jednu z hromádek a Jeff ji sebral a donesl mu ji. Dva a půl dílku pomeranče a hrstka kousků oloupané kůry. Kdyby jich ještě bylo pět, vyšly by na každého jen dva dílky. Že lze Amyinu nepřítomnost měřit tak ubohým způsobem, vyjádřit ji polovinou dílku pomeranče, to Erikovi připadalo neuvěřitelně smutné. Vložil si jeden dílek do úst a zavřel oči; ještě nežvýkal, jen ho držel na jazyku.

      „Mathiasi?“ ozval se Jeff.

      Eric slyšel, jak Němec vstává a jde si pro svůj příděl. Pak zavládlo naprosté ticho, každý z nich se stáhl do svého soukromí, seděli a vychutnávali to, s čím se dnes ráno museli spokojit jako se snídaní.

      Vůně se už zase změnila. Jablečný koláč, pomyslel si Eric; stále ještě nezačal žvýkat a náhle, zcela nevysvětlitelně, se musel bránit přívalu slz. Jak mohou vědět, jak voní jablečný koláč? Slyšel, že ostatní začínají jíst, doléhalo k němu mlaskání jejich přežvykujících úst. Stáhl si čepici přes oči.

      I špetka skořice.

      Chvíli žvýkal, polkl a vložil si do úst kousek pomerančové kůry. Neplakal, podařilo se mu to nutkání potlačit. Pořád ale věděl, že nemá k slzám daleko.

      Dokonce i šlehačka.

      Rozžvýkal úzký proužek kůry, spolkl ho a strčil si do úst další. V duchu viděl kůrku koláče – zespodu byl maličko připálený. A to, co cítil, nebyla šlehačka, byla to zmrzlina. Vanilková zmrzlina, která se pomalu rozpouštěla a roztékala po talíři – po malém plechovém talířku, vedle něhož stál hrnek černé kávy. Když to Eric ve svých představách spatřil, bylo mu už zase do pláče. Musel pevně zavřít oči, zadržet dech a počkat, až to přejde; v hlavě mu přitom kolem dokola vířila tatáž tři slova.

      Jak to vědí? Jak to vědí? Jak to vědí?

      „Musíme si promyslet pár věcí,“ prohlásil Jeff. Pomeranč byl rozdělen a následně sněden i s kůrou. Když dojedli, nechali kolovat kanystr s vodou a Jeff ostatní vyzval, aby se napili, kolik chtějí. Voda už nebyla jeho největší starostí; po tom lijáku z předchozího večera byl přesvědčen, že zaprší znovu – domníval se, že bude pršet takřka denně. A věděl, že napomůže morálce, podaří-li se jim zbavit se alespoň jedné ze svých strastí. Snědli tedy skrovnou snídani a pak se napili vody, až se jim nafoukly žaludky.

      Později by se mohli pokusit sešít ze zbývajících kusů modrého nylonu měch. Třeba by se jim podařilo nachytat tolik dešťové vody, že by se mohli i umýt. To by také pomohlo pozvednout morálku.

      Zasycení samozřejmě nebyli. Jak by také mohli být? Jeden pomeranč, rozdělený mezi čtyři lidi! Jeff se na to snažil myslet jako na půst nebo hladovku: jak dlouho lze takovou hladovku vydržet? V duchu viděl obrázek, černobílou novinovou fotografii, na níž leželi na kavalcích tři vzdorovitě zírající mladíci – zesláblí, vyzáblí, ale nepopiratelně živí, jak bylo vidět z jejich planoucích očí. Jeff usilovně vzpomínal na titulek, na článek, který k tomu snímku patřil. Proč jen si nemůže vzpomenout? Chtěl číslo, chtěl vědět, jak dlouho to vydrželi. Určitě několik týdnů – během nichž nepozřeli nic než vodu.

      Padesát dnů?

      Šedesát?

      Sedmdesát?

      Dřív nebo později ovšem musel přijít okamžik, kdy se půst proměnil v umírání hladem, a tento okamžik v Jeffově mysli nějak souvisel s jejich skrovnou zásobou potravy a s její přetrvávající existencí – bez ohledu na to, kolik potravy skutečně konzumovali. Přesvědčil sám sebe, že dokud jim bude zbývat alespoň nepatrná špetka jídla, kterou by mezi sebe mohli rozdělit, budou v pořádku, stále budou mít situaci pod kontrolou. Protože to bude znamenat, že jen omezují příděly, ale nehladovějí.

      Popírání reality. Pohádky.

      A pak tu byly další věci, které věděl a před nimiž se nemohl schovat, věci, o nichž v průběhu let četl, podrobnosti, které si zapamatoval. V určité fázi křeče hladu zmizí. Jejich těla začnou rozkládat svalovou tkáň, začnou stravovat mastné kyseliny v jejich játrech, stroj začne jako palivo spotřebovávat sám sebe. Jejich metabolismus se zpomalí, zpomalí se jim i tep a klesne jim krevní tlak. I na slunci si budou připadat prochladlí a letargičtí. A navíc k tomu všemu dojde relativně brzy. Tak za dva týdny, maximálně za tři. A potom už se jejich stav bude rapidně zhoršovat: objeví se arytmie, problémy s viděním, chudokrevnost, vředy v ústech – a tak dál, a tak dál, až už pro ně žádné další a tak dál nebude. Bylo úplně jedno, že si nemůže vzpomenout, kolik to bylo dnů, důležité bylo, že to nešlo protahovat donekonečna. Existovala jasná hranice, za níž jejich cesta končila, a s každou míjející hodinou byli té hranici o krok blíž.

      Vůni chleba vystřídala vůně masa, po masu přišel jablečný koláč, po koláči jahody, po jahodách čokoláda a pak všechny vůně ustaly. „To abychom si na to nezvykli,“ vysvětloval Jeff ostatním. „Aby nás pokaždé znovu nachytaly nepřipravené.“

      Bylo samozřejmě ještě něco jiného, co by mohli udělat, nabízel se jim ještě jeden zdroj jídla, Jeff ale pochyboval, že by se s ním ostatní dokázali smířit. Nestravitelné, to bylo slovo, které ho v té souvislosti napadlo – budou takový nápad považovat za nestravitelný a dokonce i v současné extrémní situaci mu neunikla směšná stránka té formulace.

      Šibeniční humor.

      Musíme si promyslet pár věcí. Takhle to řekl a jeho slova ve své banálnosti působila nesmírně zavádějícím, falešně neškodným dojmem. Jak jinak měl ale začít?

      Eric stále ležel na zádech s čepicí staženou přes obličej. Nezdálo se, že by ho slyšel.

      „Eriku?“ otočil se k němu Jeff. „Jsi vzhůru?“

      Eric zvedl ruku, odložil čepici stranou a přikývl. Kůži kolem ran měl zvrásněnou a ve švech pevně staženou, místy mu stále prosakovala krev. Vypadalo to ošklivě – jako neumělá řezničina. Mathias seděl po Jeffově levici a v klíně držel kanystr s vodou. Stacy seděla u Amyina těla. Amyino tělo.

      „Měla by ses namazat nějakým ochranným krémem, Stacy,“ poznamenal Jeff a ukázal jí na nohy.

      Sklopila k nim oči, jako by je pořádně neviděla; byly křiklavě růžové a trochu napuchlé.

      „A vezmi si Amyin klobouk. A taky sluneční brýle.“ Stacyin pohled zabloudil k Amy. Sluneční brýle byly zaháknuté za výstřih Amyina trička. Klobouk jí spadl z hlavy a ležel asi metr od ní – zablácený, pomačkaný a dosud zavlhlý deštěm. Stacy se nepohnula, prostě seděla a upřeně hleděla před sebe, až se konečně zvedl Jeff. Došel ke klobouku, sebral ho, opatrně vyprostil brýle z Amyina trička a obojí podával Stacy. Ta zaváhala a zdálo se, že odmítne, pak ale pomalu natáhla ruku a vzala si je.

      Jeff sledoval, jak si nasazuje brýle na oči a rovná si klobouk na hlavě. Potěšilo ho to, připadalo mu to jako dobré znamení. Vrátil se na své místo a znovu se posadil. „Jeden z nás by měl za chvíli sejít dolů a hlídat pěšinu. Pro případ, že by Řekové…“

      Mathias vstal. „Půjdu tam.“

      Jeff zavrtěl hlavou a mávnutím ruky ho přiměl, aby se posadil. „Za chviličku. Nejdřív se musíme…“

      „Neměli bychom…, no, víte…“ Stacy ukázala na Amyino tělo.

      Amyino tělo.

      Jeff se k ní překvapeně otočil. Proti vlastní vůli pocítil podivnou směsici naděje a úlevy. Ona to řekne za mě. „Co?“ zeptal se.

      „No, však víš…“ Znovu ukázala prstem.

      Jeff dál čekal, chtěl, aby s tím přišla ona, ne on. Proč by to vždycky musel být zrovna on? Seděl, hleděl na ni a v duchu ji vyzýval, aby promluvila, aby to řekla nahlas.

      Samozřejmě ho zklamala. „Myslela jsem…, já nevím…“ Pokrčila rameny. „Asi ji pohřbít, ne?“

      Kdepak, to nebylo ono, že ne? To bylo něco úplně jiného. Přece jen to bude muset říct on; byl hlupák, když si představoval nějakou jinou možnost. Naklonil hlavu, jako by přikyvoval, přestože to žádné přikývnutí nebylo. „No, to je právě ono,“ odpověděl. „Jedna z těch věcí, o kterých si musíme promluvit.“

      Ostatní mlčeli. Uvědomil si, že v tomhle mu nikdo nepomůže, nikdo kromě něj to ještě tak daleko nedomyslel. Jsou jako stádo krav, pomyslel si, když si prohlížel jejich obličeje. Možná to s tím pomerančem nebyl dobrý nápad – možná měl počkat a začít o tom mluvit ve chvíli, kdy měli největší hlad a kdy se ve vzduchu vznášela vůně chleba nebo masa.

      Ano, masa.

      „Řekl bych, že jsme na tom dobře,“ začal. „Totiž pokud jde o vodu. Můžeme myslím počítat s tím, že bude pršet dostatečně často, aby nás to udrželo při životě. Možná bychom dokonce z toho nylonu mohli ušít velký měch.“ Ukázal na protější stranu holiny ke zbytkům modrého stanu. Ostatní tím směrem otočili hlavy, chvíli se tam dívali a pak se jejich oči zase vrátily k němu.

      Jako ovce, pomyslel si. Čekal, až se dostaví ta správná slova, stále ho ale nic nenapadalo.

      Stacy se zavrtěla, natáhla se, znovu uchopila Amyinu ruku a stiskla ji ve své, jako by v ní hledala pomoc.

      Žádná správná slova přirozeně neexistovala.

      „Všechno je teď jen otázka čekání, to je jasné,“ začal. „A přesně to také děláme. Čekáme, až někdo přijde a najde nás – možná Řekové, nebo možná někdo, koho pošlou naši rodiče.“ Dělalo mu problémy dívat se jim do očí a styděl se za to. Věděl, že by bylo lepší, kdyby dokázal některému z nich hledět do obličeje, z jakéhosi důvodu se to ale nezdálo možné. Těkal pohledem z vlastního klína ke Stacyiným spáleným nohám, ke svraštělým ranám na Erikově holeni a zase zpět. „Musíme čekat. A to čekání musíme přežít. Pokud si dokážeme udržet zásobu vody, budeme na tom samozřejmě líp. Pak ovšem přichází na řadu otázka potravy, že? Protože jídla tak moc nemáme. A nevíme… Chci říct, že pokud nepřijdou Řekové, pokud budeme muset počkat na pomoc od rodičů, mluvíme možná o celých týdnech. Mohou uběhnout týdny, než někdo přijde a dostane nás odtud. A ta trocha jídla, kterou máme, i když ji rozdělíme na příděly,– vydrží maximálně na pár dnů. Kdybychom mohli lovit, líčit pasti nebo chytat ryby, vyhrabávat kořínky nebo sbírat lesní plody…“ Nedořekl a pokrčil rameny. „Jediné, co je na tomhle pahorku kromě nás, jsou liány, a ty očividně jíst nemůžeme. Máme kožené opasky, to je pravda – a snad bychom mohli vymyslet nějaký způsob, jak je uvařit. Jsou známé případy lidí, kteří to udělali, když se ztratili v poušti nebo na moři. Na našem problému by to ale nic moc nezměnilo, že? Ne když mluvíme o týdnech.“

      Přinutil se přelétnout rychlým pohledem po jejich tvářích. Ve všech však viděl jen prázdný výraz. Viděl, že poslouchají, ani jeden ale neměl tušení, kam svými slovy míří. Snažil se příliš je nešokovat, neděsit, chtěl se k tomu, co bylo třeba říct, dostat pomalu a nenápadně a dát jim tak šanci, aby pochopili, k čemu směřuje, a připravili se na to, ale zjevně se mu to nedařilo. Aby se to zdařilo, potřeboval jejich pomoc, ale nikdo z nich mu nevyšel ani o sebemenší krok vstříc.

      „Padesát, šedesát, sedmdesát dnů,“ pokračoval. „Někde v tomhle rozpětí, nepamatuju si to přesně, ale tak dlouho dokáže člověk maximálně vydržet bez jídla. Jenže už předtím, dlouho předtím, se situace začne zhoršovat, tělo přestává fungovat a hroutí se. Řekněme tedy, že mluvíme o třiceti dnech, ano? To znamená co? Přibližně čtyři týdny? A pokud nepřijdou Řekové, pokud budeme čekat, až něco podniknou rodiče, jak dlouho to bude trvat? Mám na mysli reálný odhad. Další týden, než nás budou čekat zpátky doma, a možná ještě týden, než si začnou doopravdy dělat starosti. Pak přijdou telefonáty do Cancúnu, do hotelu, na americký konzulát – to všechno je poměrně jednoduchá záležitost. Jenže co potom? Jak dlouho bude trvat, než se jim podaří vysledovat nás na autobusové nádraží, do Cobá, na stezku, do té mayské vesnice a na tenhle zatracený pahorek uprostřed džungle? Můžeme se doopravdy spolehnout, že se to všechno stihne za necelé čtyři týdny?“

      Zavrtěl hlavou a zodpověděl tak vlastní otázku. Pak se odvážil dalšího rychlého pohledu do jejich tváří – ale ne, pořád mu nerozuměli. Jeho projev je deprimoval a to bylo všechno, prostě jim naháněl strach. Měli to přímo před očima a neviděli to.

      Nebo to možná nechtěli vidět.

      Ukázal na Amyino tělo a držel před sebou ruku s namířeným prstem nataženou tak dlouho, že neměli na vybranou. Museli se tam podívat, museli si ji prohlédnout, museli si všimnout její šednoucí pleti, očí, které odmítaly zůstat zavřené, popálené a do živého masa sedřené kůže kolem úst a nosu. „Tohle – to, co se stalo Amy – je hrozné. Je to strašná věc, o tom není sporu. Když už k tomu ale došlo, myslím, že se s tím musíme vyrovnat, smířit se s tím, co by to pro nás mohlo znamenat. Čelíme totiž otázce, na kterou můžeme odpovědět jen my sami – a je to obtížná, opravdu zapeklitá otázka. A k jejímu zodpovězení musíme využít svoji představivost, protože jde o něco, co na nás začne doléhat teprve za několik dnů, co ale musíme rozhodnout předem, hned teď.“ Znovu se rozhlédl po jejich tvářích. „Chápete, co se vám snažím říct?“

      Mathias mlčel a výraz v jeho tváři se nezměnil. Eric měl už zase zavřené oči. Stacy stále držela Amyinu ruku, a když se na ni podíval, zavrtěla hlavou.

      Jeff už věděl, že neuspěje, přesto cítil, že ten problém nastolit musí, považoval to za svoji povinnost. Přinutil se tedy pokračovat. „Mám na mysli Amy. Jestli máme najít nějaký způsob jak ji uchovat.“

      Ostatní ho mlčky vyslechli. Mathias se nepatrně zavrtěl a obličej jako by mu ztuhl. Už pochopil, pomyslel si Jeff. Druzí dva ale stále nechápali. Eric nehybně ležel, možná dokonce spal. Stacy naklonila hlavu na stranu a tázavě na Jeffa pohlédla.

      „Myslíš jako nabalzamovat ji?“

      Jeff se rozhodl zkusit to jinak. „Kdybys potřebovala ledvinu, kdybys věděla, že bez ní umřeš, a kdyby pak Amy zemřela dřív než ty, vzala by sis její?“

      „Její ledvinu?“ vykulila oči Stacy.

      Jeff přikývl.

      „Co to má společ –“ A pak, v polovině slova, jí to došlo. Jeff to na ní viděl, poznal okamžik, kdy konečně pochopila. Zakryla si rukou ústa, jako by se jí zvedl žaludek. „Ne, Jeffe. To nikdy.“

      „Co?“

      „Ty navrhuješ…“

      „Prostě odpověz na moji otázku, Stacy. Kdybys potřebovala ledvinu, kdybys…“

      „Víš, že to není totéž.“

      „Proč?“

      „Protože ledvina by znamenala operaci. Bylo by to…“ Podrážděně zavrtěla hlavou. Mluvila čím dál hlasitěji. „Tohle…, tohle je…“ S odporem rozhodila rukama.

      Eric otevřel oči a překvapeně se na ni zadíval. „O čem je řeč?“

      „Mluvíme o jídle, Eriku.“ Jeff se úporně snažil mluvit tiše a klidně a potlačit tak narůstající Stacyinu hysterii. „O tom, jestli zemřeme nebo nezemřeme hlady.“

      Eric jeho odpověď vyslechl, stále ale nechápal. „A co s tím má společného Amyina ledvina?“

      „Nic!“ téměř zaječela Stacy. „Přesně o to jde!“

      „Ty by sis ji vzal?“ zeptal se Jeff a mávl rukou k Amy. „Kdybys potřeboval ledvinu? Kdybys věděl, že bez ní zemřeš?“

      „Asi ano,“ pokrčil Eric rameny. „Proč ne?“

      „Jenže on nemluví o ledvinách, Eriku. Mluví o jídle. Chápeš? O tom, že ji sníme!“

      Už nebylo možné dál před tím uhýbat; konečně to někdo řekl nahlas. Následovala dlouhá chvíle ticha, během níž se všichni dívali na Amyino tělo. Mlčení konečně prolomila Stacy. „Ty bys to vážně udělal?“ otočila se k Jeffovi. „Udělali to i jiní. Trosečníci a…“

      „Ptám se, jestli bys to udělal ty. Jestli bys ji ty osobně dokázal sníst.“

      Jeff se na okamžik zamyslel. „Nevím.“ A byla to pravda, skutečně to nevěděl.

      Stacy se zatvářila ohromeně. „Ty nevíš?“

      Zavrtěl hlavou.

      „Jak to můžeš říct?“

      „Protože nevím, jak se člověk cítí, když umírá hlady. Nevím, jak bych se v takové situaci rozhodl. Vím jen, že pokud možnost takové volby nastane, pokud je to něco, na čem se dokážeme dohodnout jako na potenciální alternativě, musíme přijmout určitá opatření hned teď, než uběhne příliš mnoho času.“

      „Určitá opatření.“

      Jeff přikývl.

      „Například jaká?“

      „Musíme vymyslet nějaký způsob jak to uchovat.“

      „To?“

      Jeff si povzdechl. Probíhalo to přesně tak, jak se obával, byla to katastrofa. „Jak jinak to mám říct?“

      „Co třeba ji?“

      Jeff při těch slovech zcela bez varování pocítil záchvěv zlosti, jakéhosi spravedlivého rozhořčení, a byl to pocit, který se mu zamlouval. Uklidňoval ho a vzbuzoval v něm přesvědčení, že si navzdory všemu počíná správně. „Ty vážně myslíš, že je to pořád ještě ona?“ zeptal se. „Vážně si myslíš, že to, co tady leží, má ještě cokoli společného s Amy? Je to jen neživá věc, Stacy. Předmět. Něco, v čem není pohyb ani život. Něco, o čem můžeme rozhodnout, že to buď racionálně využijeme k vlastnímu přežití, nebo to iracionálně, sentimentálně a hloupě necháme shnít, dovolíme liánám, aby to pozřely a nechaly jen další hromádku kostí. To je volba, kterou musíme udělat. Vědomě a uvážlivě musíme rozhodnout, co se s tím tělem stane. A nic si nenamlouvej. Když se od toho distancuješ a odmítneš o tom přemýšlet, i to je volba. To snad chápeš, ne?“

      Stacy neodpověděla. Nedívala se na něj.

      „Říkám jen, že ať se rozhodneme jakkoli, musíme to rozhodnutí přijmout s otevřenýma očima.“ Jeff si uvědomoval, že už by měl přestat, že už toho řekl až příliš, že na ně tlačí až moc tvrdě, když se mu ale podařilo dospět až sem, nedokázal se zastavit. „To, co tady leží, je z čistě fyzického hlediska jen maso.“

      Stacy po něm střelila nenávistným pohledem. „Co se to s tebou kurva stalo? Tebe se to snad vůbec nedotklo? Je mrtvá, Jeffe. Rozumíš? Mrtvá.“

      Musel vynaložit obrovské úsilí, aby nezačal křičet jako ona, ale nějak se mu to podařilo. Měl chuť natáhnout ruku a dotknout se jí, bylo mu ale jasné, že by před jeho dotekem ucukla. Přál si, aby se oba uklidnili. „Ty si vážně myslíš, že by to Amy vadilo? Vadilo by to tobě na jejím místě?“

      Stacy zuřivě zavrtěla hlavou. Amyin zablácený klobouk jí z ní málem sklouzl; musela zvednout ruku a přidržet si ho. „To není fér.“

      „Proč?“

      „Stavíš to, jako by to byla nějaká hra. Jako nějaký abstraktní problém, který řešíme u skleničky v baru. Jenže tohle je realita. Tohle je její tělo. A já nebudu…“

      „Jak bys to chtěl udělat?“ zeptal se Eric.

      Jeff se k němu otočil; ulevilo se mu, že se do diskuse zapojil někdo jiný. „Udělat co?“

      Eric stále ležel na zádech a z ran mu dál prosakovaly a stékaly po těle tenoučké nitky krve. Neustále si tiskl ruku k břichu a prohmatával se – našel si teď nové místo. „Uchovat to…, no, však víš…“ Maso bylo to správné slovo, jinak se to říct nedalo, Eric se ale evidentně nedokázal přimět, aby je vyslovil nahlas.

      Jeff pokrčil rameny. „Nejspíš ho nějak vyčinit. Usušit.“ Stacy se předklonila s otevřenými ústy, jako by se chystala zvracet. „Bude mi špatně.“

      Jeff si jí nevšímal. „Myslím, že existuje způsob jak ho nasolit. S použitím moči. Nařežeš maso na proužky a namáčíš ho v…“

      Stacy si zakryla uši a znovu začala vrtět hlavou. „Ne, ne, ne, ne…“

      „Stacy…“

      „To vám nedovolím,“ začala opakovat znovu a znovu. „Nedovolím. Nedovolím. Nedovolím.“

      Jeff zmlkl. Co jiného mu zbývalo? Stacy dál mechanicky opakovala totéž a vrtěla hlavou; klobouk jí sklouzl na stranu a spadl na zem. Když se na ni Jeff díval, znovu ho zaplavila ta tíha, ten pocit rezignace. Vždyť je to jedno, napadlo ho. Proč by tohle mělo být horší místo na smrt než kterékoli jiné? Zvedl ruku a otřel si pot z obličeje. Na prstech cítil vůni pomerančové kůry. Měl takový hlad, že by je byl nejraději oblízl, ale odolal.

      Konečně Stacy přestala. Následovala dlouhá chvíle ticha, během níž nikdo neměl co říct. Eric si zkoumavě prohlížel břicho. Mathias si poposedl a voda v kanystru na jeho klíně zašplouchala. Stacy už zase držela Amyinu ruku. Jeff pohlédl k Pablovi. Řek měl otevřené oči a díval se na ně, jako by se mu nějak navzdory všem okolnostem podařilo vycítit, že diskutují o něčem důležitém. Při pohledu na něj, na jeho zmrzačené a nehybné tělo, si Jeff uvědomil, že tahle diskuse jejich momentálním rozhodnutím nejspíš nekončí, že Amy téměř určitě nebyla poslední, kdo tady zemřel. Rázně tu myšlenku zaplašil.

      Ani jednomu z nich se nechtělo pohlédnout ostatním do očí. Jeff věděl, že nikdo jiný nepromluví, že se bude muset ujmout slova on, a věděl také, že to, co řekne, by mělo vyznít jako nabídka ke smíru. Olízl si rty; byly rozpraskané sluncem a nateklé.

      „V tom případě bychom ji asi měli pohřbít,“ prohlásil.

      Netrvalo dlouho a uvědomili si, že Amy prostě pohřbít nedokážou: neměli na kopání nic jiného než stanový kolík a kámen. Jeff tedy vytáhl ze stanu jeden spací pytel, aby do něj Amyino tělo zapnuli. To ovšem vyžadovalo námahu jiného druhu; Amyina mrtvola jako by se uložení do rubáše zarputile vzpírala. Údy už zasáhla posmrtná ztuhlost a Jeff s Mathiasem s ní museli tvrdě zápasit; oba byli zpocení a vyčerpaní, než se jim konečně podařilo zasunout ji dovnitř.

      Stacy se jim ani nesnažila pomáhat. Dívala se na ně a cítila se čím dál hůř. Ještě samozřejmě trpěla kocovinou, točila se jí hlava a bolestivě se jí zvedal žaludek. A Amy byla mrtvá. Jeff chtěl sníst její tělo, aby tak zachránil před pozdější smrtí ostatní, ale Stacy mu v tom zabránila. Snažila se načerpat z toho vítězství nějaký pocit uspokojení, ten se však odmítal dostavit.

      Pak přišel okamžik rozpačitého zaváhání, než oba mladíci zatáhli zip spacího pytle, jako by si uvědomovali symbolický a definitivní význam toho aktu – jako když na víku rakve zaduní první lopata hlíny. Stacy rozevřeným otvorem viděla Amyin obličej; byl už znatelně napuchlý a pleť začínala mít lehce nazelenalý nádech. Oči se jí už zase otevřely. Stacy si vzpomínala, že v minulosti pokládali lidé mrtvým na oči mince. Nebo jim je snad vkládali do úst, aby měli čím zaplatit převozníkovi? Nebyla si jistá, nikdy podobným podrobnostem nevěnovala dostatečnou pozornost a vždycky toho později litovala, protože vědět něco napůl jí připadalo horší než nevědět to vůbec. Mince na očích jí ale připadaly jako pošetilost. Určitě by z nich přece spadly, až by pozůstalí nesli rakev na hřbitov, třásli s ní, nakláněli ji a nakonec ji spouštěli do hrobu. Mrtvoly by pak zůstaly pod tou masou hlíny celou věčnost ležet s otevřenýma očima, zatímco mince by se zbůhdarma válely na dřevěných prknech vedle nich.

      Amy ovšem rakev neměla – a mince také ne. Nic, čím by převozníkovi zaplatila.

      Měli bychom uspořádat obřad, napadlo Stacy. Pokoušela se představit si, co by k tomu bylo třeba, ale jediné, co se jí v paměti vybavilo, byl matný obrázek kohosi stojícího u otevřeného hrobu a předčítajícího nějakou pasáž z bible. Viděla v duchu hromadu hlíny u vykopaného hrobu a hrubé borové dřevo rakve poseté drobnými jantarovými kapkami pryskyřice. Jenže oni samozřejmě nic z toho neměli – bibli, hrob ani rakev. Měli jen Amyino tělo a zatuchle páchnoucí spací pytel, takže Stacy nic neřekla a jen se dívala, jak se Jeff konečně předklání a pomalu zatahuje zip.

      Eric si znovu přetáhl čepici přes obličej. Mathias se posadil a zavřel oči. Jeff zmizel ve stanu. Stacy napadlo, jestli se před nimi nechce schovat, jestli nechce být sám, aby se mohl rozplakat, začít kvílet nebo bušit hlavou do země, Jeff se ale téměř vzápětí objevil znovu a nesl malou plastovou lahvičku. K jejímu překvapení si dřepl přímo před ní; málem před ním ucukla, v posledním okamžiku se ale ovládla. „Tímhle by sis měla namazat nohy,“ řekl jí.

      Podal jí lahvičku. Stacy se na ni s přimhouřenýma očima zadívala a snažila se rozluštit nápis na etiketě. Opalovací krém s UV filtrem. Jeffova khaki košile byla skrz naskrz propocená a kolem límce měla kroužek soli. Dolehl k ní jeho pach, pach jeho potu a její nevolnost ještě zesílila; byla si vědoma rozžvýkaného pomeranče i kousků kůry v žaludku a cítila, jak nejisté je jejich setrvání v jejím těle, jak snadno by o ně mohla přijít. Chtěla, aby Jeff odešel, silou vůle se ho snažila přimět, aby vstal a šel pryč. Ani se ale nehnul, dřepěl před ní a díval se, jak si spěšně vymačkává trochu krému do dlaně, předklání se, aby si jím natřela pravou nohu, a opatrně se přitom vyhýbá tenkým koženým páskům sandálu.

      „Tak dělej,“ pobízel ji Jeff. „Pořádně.“

      „Pořádně?“ opakovala po něm. Neměla tušení, co má na mysli, musela se plně soustředit na to, aby se nepozvracela. Kdyby to udělala, liány by se připlazily a ukradly by jí ty dílky pomeranče i kousky kůry a Stacy věděla, že nic jiného by místo nich nedostala.

      Jeff jí vytrhl lahvičku z ruky. „Sundej si sandály.“

      Neobratně se vyzula a dívala se, jak jí do kůže začíná vtírat tlustou vrstvu opalovacího krému. „Zlobíš se na mě?“ zeptala se.

      „Proč bych měl?“ Nedíval se na ni, soustředil se na její nohy, a to Stacy děsilo, připadala si, jako by tam tak docela nebyla. Chtěla, aby se na ni podíval.

      „No, kvůli tomu…, vždyť víš.“ Mávla rukou ke spacímu pytli. „Že jsem tě zarazila.“

      Chvíli trvalo, než Jeff odpověděl. Začal jí mazat druhou nohu, ze špičky nosu mu upadla kapka potu a dopadla jí na holeň, až se celá otřásla. Pablův dech už se zase zhoršoval, vracelo se do něj to vlhké chrčivé sípání. Byl to jediný zvuk, který na holině zazníval. Cítila, jak Jeff pečlivě volí slova. „Jen se nás snažím zachránit,“ prohlásil. „To je všechno. Nepřipustit, abychom tady zemřeli. A jídlo…“ Nedořekl a pokrčil rameny. „Nakonec to bude otázka jídla. Nijak jinak to skončit nemůže.“

      Zavřel lahvičku, odhodil ji stranou a gestem naznačil, že se může obout. Stacy se podívala na nohy, byly už spálené do jasně růžového odstínu. To bude ve sprše pálit, napadlo ji a na okamžik musela potlačovat slzy, tak jistá si náhle byla, že ani ona, ani nikdo z ostatních už se nikdy sprchovat nebudou, protože nejen Amy, ale nikdo z nich už se odtud domů nevrátí.

      „A co ty?“ zeptal se Jeff.

      „Co já?“

      „Ty se nezlobíš?“

      Stacy náhle začalo hučet v hlavě – hladem, únavou nebo strachem. Nebyla schopná říct, čím konkrétně to je, věděla jen, že to může být kterýkoli z uvedených tří důvodů. Byla příliš vyčerpaná, než aby dokázala cítit něco tak intenzivního jako zlost; byla tady už příliš dlouho a zakusila příliš mnoho. Zavrtěla hlavou.

      „To jsem rád,“ přikývl Jeff. A pak, jakoby uděloval cenu, kterou vyhrála za to, že zvolila správnou odpověď, se zeptal: „Nechceš si vzít první hlídku dole pod kopcem?“

      Stacy nechtěla. Seděla a pátrala po nějakém důvodu, proč by mohla odmítnout, přitom jí ale bylo jasné, že nemá na vybranou. Amy byla mrtvá a ona měla dojem, že tím by se mělo všechno změnit. Jenže svět se točil dál a Jeff s ním – pamatoval na opalovací krém i na Řeky, plánoval, neustále plánoval, protože plánovat znamenalo být naživu.

      Jsem naživu? napadlo ji.

      Jeff zvedl vodu a nabídl jí. „Nejdřív se pořádně napij.“ Vzala si od něj kanystr, odšroubovala uzávěr a napila se. Zklidnilo jí to žaludek natolik, že byla schopná vstát.

      Jeff jí podal slunečník. „Tři hodiny,“ řekl. „Ano? Pak tě vystřídá Mathias.“

      Stacy sotva přikývla a už se od ní odvracel, už mířil za dalším úkolem. Nezbývalo jí nic jiného než odejít. A tak tedy odešla, nohy namazané opalovacím krémem se jí v sandálech smekaly a v hlavě jí střídavě sílilo a sláblo to podivné hučení. Jsem v pořádku, přesvědčovala se v duchu. Dokážu to. Jsem naživu. Opakovala si ta slova jako mantru a pomalu scházela po pěšině dolů. Jsem naživu. Jsem naživu. Jsem naživu…

      Eric ležel na zádech uprostřed holiny. Cítil na těle – na obličeji, na pažích i na nohou – sluneční paprsky, tak žhavé, že jejich teplo přinášelo až stín bolesti. Byla v nich ale i rozkoš, ne navzdory bolesti, ale právě díky ní. Začínal být spálený – a co na tom bylo tak hrozného? Bylo to přece normální, mohlo se to stát každému, stačilo jen lehnout si u bazénu nebo si zdřímnout na pláži, a Erika to vědomí jednoznačně uklidňovalo. Ano, chtěl se spálit, chtěl, aby ho postihla taková obyčejná a přízemní nepříjemnost, protože se domníval, že by mohla nějak přehlušit ty mnohem neobyčejnější stížnosti jeho těla, pocit, že se jeho rány při jakémkoli příliš prudkém pohybu roztrhnou, podezření či spíše jistotu, že se liány stále schovávají v jeho těle, pevně zašité pod Jeffovými stehy, uvězněné, ale ne mrtvé, jen nečinné a jako sémě zhouby vyčkávající, až přijde jejich čas. S očima zavřenýma a myslí soustředěnou na povrch vlastního těla, na pálivou napjatost své kůže, Eric šťastnou náhodou našel dočasné útočiště, svou neudržitelností o to přitažlivější. Uvědomoval si ovšem, že nesmí zajít příliš daleko. V celém tom procesu musel udržovat rovnováhu, nesměl zakolísat a zřítit se. Byl vyčerpaný, neustále musel zadržovat zívání a nepochyboval, že kdyby jen nepatrně polevil v pozornosti, mohl by usnout. A spánek byl tady jeho nepřítelem; právě ve spánku se liány zmocňovaly jeho těla.

      Přinutil se otevřít oči a zvedl se na jeden loket. Jeff s Mathiasem ošetřovali Pablovy pahýly. Vodou z kanystru je omyli, pak Jeff navlékl do jehly nit a jehlu sterilizoval nad zápalkou. Z půltuctu Pablových cév dosud vytékaly drobné rudé pramínky. Jeff se k nim nyní skláněl a chystal se je zašít. Eric se na to nedokázal dívat a položil se proto znovu na záda. Už jen zápach zápalky byl víc, než byl schopen snést, protože v sobě nesl vzpomínky na hrůzy předchozího dne – na to, jak Jeff tiskl rozžhavenou pánev k Řekovu masu, na kuchyňský zápach spáleniny, který zaplavil vrcholek pahorku.

      Uvědomoval si, že by měl jít do stanu, měl by se schovat před sluncem. Ještě to ale nedomyslel a už se mu zase zavíraly oči. Slyšel v hlavě vlastní hlas: Nic se mi nestane. Jeff je hned vedle mě. Ohlídá mě. Nedovolí, aby se mi něco stalo. Slova přišla sama, Eric si nebyl vědom, že by je formoval. Připadalo mu, jako by slyšel mluvit někoho jiného.

      Cítil, že usíná, a nebránil se tomu.

      Když se probudil, zjistil, že den mezitím pokročil – dokonce značně pokročil. Slunce už započalo dlouhý a pomalý pokles k večeru. A nad sebou spatřil mraky. Pokrývaly víc než polovinu oblohy a znatelně se posouvaly k západu. Evidentně to nebyly ony obvyklé odpolední bouřkové mraky, které tu Eric a ostatní až dosud vídali a které se náhle nakupily a stejně rychle zase zmizely. Ne, tohle vypadalo, že se na ně žene nějaká velká bouřková fronta. Slunce zatím ještě svítilo, Erikovi ale bylo jasné, že už dlouho to nepotrvá. Vycítil to ještě dřív, než zvedl oči k obloze: světlo mělo varovně zlověstný nádech.

      Otočil hlavu a stále ještě zmámený spánkem se rozhlédl po holině. Stacy už se z úpatí kopce vrátila, seděla teď u Pabla a držela ho za ruku. Řek zřejmě opět ztratil vědomí a jeho dech se nadále zhoršoval. Eric ležel a naslouchal mu – vlhkým nádechům, chraptivým výdechům a těm dlouhým, děsivě dlouhým pomlkám mezi nimi. Amyina mrtvola odpočívala na zemi po jeho levé ruce, zakuklená v tmavomodrém spacím pytli. Jeff byl na opačné straně holiny, nad něčím se tam skláněl a byl tím zjevně plně zaujatý. Erikovi chvíli trvalo, než si uvědomil, co to je. Jeff ze zbývajících kusů modrého nylonu ušil měch tvaru velkého vědra, do něhož chtěl nachytat přicházející déšť. Teď pracoval s několika zbývajícími stanovými tyčemi, spojoval je dohromady páskou a vyráběl z nich kostru, která měla zajistit, že se boky měchu nezdeformují a nepovolí, až se naplní.

      Mathiase nikde vidět nebylo. Erika napadlo, že nejspíš dole hlídá pěšinu.

      Posadil se. Tělo měl celé ztuhlé, rozlámané a nepochopitelně prochladlé. Právě se chtěl ohnout a prohlédnout si rány, prozkoumat kůži kolem nich a pátrat po příznacích toho, že v něm liány rostou dál – boulích, opuchlinách a otocích –, když Jeff vstal, beze slova kolem něj prošel a zmizel ve stanu.

      Proč je mi taková zima?

      Bylo mu jasné, že jeho chlad nezapříčinil pokles okolní teploty. Viděl vlhké kruhy potu na Stacyině tričku, dokonce vedro sám cítil, ale nějak podivně neosobně, jako by byl v klimatizované místnosti a oknem se díval na sluncem sežehlou krajinu. Ne, to nebylo to pravé; připadal si, jako by jeho tělo bylo v klimatizované místnosti a jeho kůže byla okenní tabulí, horkou na povrchu a chladnou vespod. To se zřejmě projevují účinky hladu, pomyslel si, nebo snad vyčerpání či ztráty krve, možná to dokonce jsou ty rostliny v něm, které mu jako paraziti vysávají z těla teplo. Skutečnou příčinu s jistotou určit nedokázal, věděl ale, že je to špatné znamení. Měl chuť zase si lehnout a byl by to i udělal nebýt toho, že se právě v tom okamžiku znovu objevil Jeff a přinášel jejich dva banány.

      Eric sledoval, jak zvedá ze země nůž a otírá ho o košili v nepříliš vážně míněném pokusu očistit čepel. Pak si dřepl a oba banány i se slupkou rozkrojil na polovinu. Mávl na Erika a Stacy a přivolával je k sobě. „Vyberte si,“ vybídl je.

      Stacy se předklonila, položila jemně Pablovu ruku na jeho hruď, pak došla k Jeffovi, dřepla si k němu a zadívala se na nabízenou potravu. Banánové slupky už byly skoro celé černé; Erikovi stačilo podívat se na ně a bylo mu jasné, že banány budou úplně rozměklé. Stacy si jednu polovinu vybrala a držela ji v dlani. „Máme je sníst i se slupkou?“ zeptala se.

      Jeff pokrčil rameny. „Možná nepůjde rozžvýkat. Můžeš to ale zkusit.“ Otočil se k Erikovi, který zůstal nepohnutě ležet. „Pojď si vybrat,“ vyzval ho.

      „A co Mathias?“ zeptal se Eric.

      „Zrovna ho jdu vystřídat. Zanesu mu ho dolů.“

      Eric měl stále pocit, jako by se měl každou chvíli rozklepat. Nevěřil, že by dokázal vstát. A nebyly to jen jeho rány, které mu připadaly tak citlivé, že by se snadno mohly znovu otevřít; měl strach, že se prostě neudrží na nohou. Natáhl ruku. „Hoď mi ho.“

      „Který?“

      „Tamten,“ ukázal na půlku ležící nejblíž k němu. Jeff mu ji obloukem hodil; dopadla mu přímo do klína.

      Mlčky jedli. Banán byl silně přezrálý a podle chuti se zdálo, že už pomalu začíná hnít; v ústech se změnil ve štiplavě nasládlou kaši, kterou Eric navzdory hladu sotva dokázal spolknout. Rychle ho hltal, nejprve samotný banán a pak i slupku. Slupku bylo možné rozkousat pouze částečně, protože obsahovala příliš mnoho vláken. Eric kousal a žvýkal, dokud ho nezačala bolet čelist, a pak se přinutil tu dusivou směsici spolknout. Jeff už mezitím dojedl, Stacy si ale se svým přídělem dávala načas, stále ještě ukusovala drobné kousíčky banánu a slupku měla položenou na koleni.

      Jeff zvedl oči k obloze a pátravě se zahleděl na tmavnoucí mračna, která se nad nimi stahovala, a na slunce ve zmenšujícím se modrém kvadrantu. „Nechal jsem vám venku ležet mýdlo pro případ, že bych byl ještě dole, až začne pršet.“ Ukázal k modrému měchu, vedle něhož ležela na zemi kostka mýdla. Byla tam i plastová schránka od šicí soupravy; prasklinu na dně Jeff přelepil izolační páskou. „Umyjte se a pak si vlezte do…“ Zarazil se v polovině věty a s překvapeným výrazem se otočil ke stanu.

      Eric a Stacy sledovali jeho pohled. Ozýval se odtamtud nějaký šustivý zvuk: spací pytel se pohyboval. Ne – Amy se pohybovala, kopala uvnitř pytle, házela sebou a snažila se vstát. Na okamžik ztuhli a jen se dívali, neschopní uvěřit tomu, co vidí. Pak se k ní všichni tři rozběhli, dokonce i Eric, který zapomněl na svá zranění, na svou slabost a únavu, všechno šlo momentálně stranou, všechno překonal šok, úžas a naděje. Někde v koutku mysli předem věděl, co najdou, už když sledoval, jak se Jeff a Stacy naklánějí ke spacímu pytli, vzpíral se ale tomu vědomí, čekal na zvuk roztahovaného zipu a na to, jak Amy pracně vyleze ven a zmateně bude popadat dech. Byl to omyl, všechno to byl jen omyl.

      Slyšel Amyin hlas, který volal z pytle. Přidušený a plný paniky: „Jeffe… Jeffe…“

      „Tady jsme, zlato!“ křikla Stacy. „Tady jsme!“

      Horečně šmátrala po zipu. Jeff ho nahmatal první, trhl za něj, z pytle se vyvalila obrovitá spleť lián a v bohatých kaskádách dopadla na zem. Květy byly světle růžové. Eric viděl, jak se rozevírají a zavírají, stále slyšel jejich volání: Jeffe… Jeffe… Jeffe… Hustý chomáč šlahounů se křečovitě zmítal, úponky se svíjely a rozvíjely a mezi jejich smyčkami ležely Amyiny kosti, z nichž už zmizelo všechno maso. Eric zahlédl lebku, pánev a něco, co mu připadalo jako stehenní kost, všechno bez ladu a skladu promísené dohromady; pak se Stacy rozječela, couvala a vrtěla hlavou. Přistoupil k ní a Stacy se ho pevně chytila, tiskla se k němu takovou silou, že si bezděčně znovu připomněl svoje rány a to, jak snadno by zase mohly začít krvácet.

      Liány přestaly vyvolávat Jeffovo jméno. Následovaly možná tři vteřiny ticha a pak se začaly smát – tiše a posměšně se pochechtávaly.

      Jeff stál nad spacím pytlem a upíral na něj oči. Stacy tiskla obličej k Erikově hrudi a plakala.

      „Pššt,“ konejšil ji Erik. „Pššt.“ Hladil ji po vlasech a připadal si podivně odtažitě. Myslel na to, jak někteří lidé popisují neštěstí, která se jim přihodila, ten pocit, že se vznášejí nad scénou nehody, který je zřejmě tak častým průvodním jevem různých katastrof, a usilovně se snažil najít zpáteční cestu k sobě samému. Cítil pod rukou mastnotu ve Stacyiných vlasech a snažil se soustředit jen na ni, doufal, že by ho to mohlo přitáhnout zpět, v tomtéž okamžiku už ale zase sjížděl pohledem ke spacímu pytli, ke změti lián – které se stále svíjely a smály – a ke kostem, jež v nich byly zamotané.

      Amy.

      Stacy se otřásala neovladatelnými vzlyky a pevně ho objímala. Do zad se mu zarývaly její nehty. „Pššt,“ opakoval neustále. „Pššt.“

      Jeff se nepohnul.

      Eric už to zase cítil v hrudi, liány tam byly, cítil, jak se zavrtávají hlouběji, i to mu ale teď připadalo podivně vzdálené, jako by se ho to vlastně netýkalo. Usoudil, že je to šok, evidentně je v šoku. A možná to bylo dobře, možná ho vlastní mysl chránila a odmítala fungovat, když usoudila, že události překročily únosnou mez.

      „Chci domů,“ zasténala Stacy. „Domů.“

      Popleskal ji po zádech a pohladil po vlasech. „Pššt… pššt.“

      Za půl dne sežraly liány celé Amyino tělo. Proč se tedy podobným způsobem nevypořádaly i s ním? Předpokládal, že by jim bylo stačilo, kdyby pronikly k jeho srdci, a pak… Co pak? Pomalu ho zmáčkly a zastavily jeho tep? Při tom pomyšlení si Eric náhle začal být vědom vlastního tepu a skutečnosti – banální a přitom tak hluboké pravdy –, že jednou se zastaví, ať to bude tady nebo někde jinde, a až k tomu dojde, zastaví se i jeho život. Ty údery, které mu nezřetelně zaznívají v hlavě, nejsou nekonečné, má jich přidělený jen omezený počet a každý stah srdce ho posouvá o krok blíž konci. Iracionálně přemýšlel o tom, že kdyby jen dokázal svůj tep zpomalit, možná by žil o něco déle, protáhl by svůj příděl srdečních stahů a získal by tak den nebo dva, možná dokonce týden; právě se nad touhle falešnou logikou zamýšlel, když liány ztichly. Chvilku se holinou rozléhal jen Pablův chraptivý dech – zastavoval se a znovu začínal, zastavoval se a začínal. Pak se, nejprve tiše, ale čím dál hlasitěji, ozvalo něčí dávení.

      Eric poznal, že je to Amy. Zvracela.

      Jeff se odvrátil od spacího pytle, spleti lián a promísených kostí. V obličeji měl nehybně strnulý výraz a Eric viděl, jak pracně se snaží zadržet pláč. Chtěl něco říct, chtěl ho nějak utěšit, Jeff se ale pohyboval příliš rychle a Erikova mysl nebyla dostatečně pohotová, nenacházel ta pravá slova. Díval se, jak Jeff sbírá poslední polovinu banánu, napřimuje se a vyráží k pěšině. Právě opouštěl holinu, když mezi dávením zazněl tichoučký Amyin hlas: Pomoz mi.

      Jeff se zastavil a otočil se zpět k Erikovi.

      Pomoz mi, Jeffe.

      Jeff zavrtěl hlavou. Vypadal náhle bezmocně a překvapivě mladě, jako chlapec bojující se slzami. „Nevěděl jsem to,“ hlesl. „Přísahám. Byla moc velká tma. Neviděl jsem ji.“ Nečekal na Erikovu odpověď, odvrátil se a rázným krokem odešel.

      Eric zůstal stát a díval se za ním; Stacy se k němu stále s pláčem tiskla, zatímco Amyin čím dál nezřetelnější hlas pronásledoval Jeffa z pahorku dolů.

      Pomoz mi, Jeffe.… Pomoz mi.… Pomoz mi.…

      Jeff ušel sotva třicet metrů, když liány zmlkly. Byl by se domníval, že mu to přinese alespoň nějakou úlevu, ale nebylo tomu tak. Ticho bylo ještě horší – hlas za ním umlkl zcela nečekaně a vystřídal ho nevysvětlitelný pocit osamělosti. To, co slyšel, byla samozřejmě poslední Amyina slova před smrtí, a její hlas se přerval uprostřed zoufalého výkřiku. Cítil, jak se mu do očí derou slzy, a věděl, že tentokrát je nutkání k pláči příliš silné, že mu nezbývá než se mu poddat. Přikrčil se uprostřed pěšiny do dřepu, složil si paže na kolenou a zabořil do nich obličej.

      Bylo to absurdní, ale nechtěl, aby liány viděly, že pláče. Instinktivně to před nimi chtěl utajit, jako by se bál, že budou rostliny z jeho utrpení čerpat triumfální uspokojení. Plakal, ale nevzlykal nahlas, přinutil se být zticha a jen nenápadně lapat po dechu. Hlavu měl celou dobu skloněnou a obličej zakrytý. Když se konečně utišil, vstal a rukávem si otřel slzy i hleny z nosu. Nohy se mu třásly, v hrudi měl podivné prázdno, přesto měl ale pocit, že ho ta očista posílila a uklidnila. Stále ještě byl zlomený žalem – jak také mohl nebýt? – a tížily ho pocity viny a ztráty, přesto si připadal vyrovnanější.

      Pokračoval v cestě dolů.

      Na západě nad ním se zatím dál stahovala stále temnější a zlověstnější mračna. Blížila se bouře a zdálo se, že tentokrát pořádná. Odhadoval, že mají ještě tak hodinu, možná dvě, než k nim dorazí. Napadlo ho, že se budou muset všichni schovat do stanu, a při představě, jak se všichni čtyři choulí v tom stísněném prostoru a čas se pomalu vleče, ho přepadla úzkost. A pak tu byl ještě Pablo. Nemohou ho přece nechat jen tak na dešti. Marně hledal nějaké řešení tohoto dilematu; představil si, že vtáhnou fixační desku k sobě do stanu, vítr bude bičovat jeho nylonové stěny, z celty nad nimi bude odkapávat voda, zatímco z Řekova těla bude stoupat ten příšerný puch, a okamžitě mu došlo, že něco takového není možné. Žádné jiné řešení se ale nenabízelo. Třeba nebude pršet, pomyslel si, vzápětí si ale uvědomil, že si počíná jako malé děcko, že není o nic lepší než ostatní, když jen pasivně doufá, že všechny hrůzy, na které se bojí pomyslet, samy pominou, dokáže-li jen na dostatečně dlouhou dobu zavřít oči a nemyslet na ně.

      Mathias seděl se zkříženýma nohama na úpatí pahorku a hleděl k linii stromů. Neslyšel Jeffa přicházet, nebo pokud slyšel, nenamáhal se s otáčením. Jeff k němu přisedl a podal mu polovinu banánu. „Oběd.“

      Mathias si od něj banán beze slova vzal. Jeff sledoval, jak se dává do jídla. Byl pátek a Mathias s Henrichem měli právě dnes letět zpátky do Německa. Jeff s ostatními by jim dali svoje e-mailové adresy a telefony a všichni by si navzájem neurčitě, ale upřímně slibovali, že se někdy navštíví. V hotelové hale by se na rozloučenou objali a Amy by je všechny vyfotografovala. A pak by oni zbývající čtyři stáli u velkého okna, mávali a dívali se za mikrobusem, odvážejícím oba bratry na letiště.

      Jeff si znovu otřel rukávem obličej; měl strach, že na něm zůstaly stopy slz, které se mu koulely po špinavých tvářích. Mathias zjevně liány neslyšel a Jeffa překvapovalo, jakou při tom pomyšlení cítí úlevu. Uvědomil si, že nechce, aby se to Němec dozvěděl, že se bojí jeho odsouzení.

      Volala mě. Volala mě jménem.

      Mayové těsně před linií stromů rozvěšovali a natahovali plachtu – Jeff předpokládal, že si vyrábějí úkryt před přicházející bouří. Na jeho stavbě pracovali čtyři lidé, tři muži a jedna žena. Další dva muži seděli u kouřícího ohniště čelem k Jeffovi a Mathiasovi a v klínech měli položené luky. Jeden z nich neustále smrkal do umouněného šátku a po každém vysmrkání látku roztáhl a zvedl, aby si prohlédl výsledek. Jeff se předklonil a zadíval se doprava i doleva po pásu vymýcené země, jejich vůdce, holohlavého muže s pistolí na opasku, ale nikde neviděl. Pomyslel si, že nejspíš pracují na směny, někteří střeží pahorek, zatímco ostatní zůstávají ve vesnici a obdělávají pole.

      „Nechápu, proč nás prostě nezabijou,“ poznamenal.

      Mathias přestal jíst, otočil se a pohlédl na něj.

      „Musí vynakládat spoustu úsilí na to, aby tady seděli a hlídali nás. Proč nás prostě všechny hned nepobili a neskoncovali s tím?“

      „Třeba by to považovali za hřích,“ odpověděl Mathias.

      „Když nás tu ale budou držet, tak nás taky zabijou, ne? A kdybychom se pokusili utéct, neváhali by a zastřelili by nás.“

      „To by ovšem byla sebeobrana, nemyslíš? Z jejich hlediska. Ne vražda.“

      Vražda, pomyslel si Jeff. Dá se tomu, co se tady děje, říkat vražda? Byla Amy zavražděná? A pokud ano, kdo ji zavraždil? Mayové? Liány? On sám?

      „Jak dlouho myslíš, že už to trvá?“ zeptal se.

      „Co?“

      Jeff mávl rukou a opsal kruh kolem pahorku a vymýcené země. „Ty liány. Odkud myslíš, že se vzaly?“

      Mathias začal ukusovat kousky banánové slupky, nepatrně se zamračil a přemýšlel. Jeff čekal, dokud nedožvýká. V korunách stromů nad mayskou plachtou se pohupovala trojice velkých černých ptáků. Vrány, pomyslel si Jeff. Mrchožrouti, které sem přivábil pach Pabla nebo Amy, kteří jsou ale příliš chytří na to, aby se odvážili na dosah vražedných lián. Mathias polkl a otřel si rukou ústa. „Nejspíš z toho dolu,“ odpověděl. „Nemyslíš? Někdo je asi vykopal a vypustil ven.“

      „Jak jim ale zabránili v dalším šíření? Kde našli čas, aby ten pahorek takhle izolovali? Museli přece kolem dokola vymýtit džungli, zorat půdu a zasít do ní sůl. Jen pomysli, jak dlouho jim to muselo trvat.“ Zavrtěl hlavou, zdálo se mu to nemožné.

      „Možná si to špatně vykládáš,“ namítl Mathias. „Možná jim nešlo o to, aby ty liány izolovali. Třeba vědí jak je vyhubit, ale rozhodli se to neudělat.“

      „Proč?“

      „Možná by se prostě pořád vracely. A tímhle způsobem si je drží od těla, uzavřené na jednom místě. Něco jako příměří, kterého se jim podařilo dosáhnout.“

      „Pokud ale nejde o úplnou izolaci, proč nás nenechají odejít?“

      „Třeba je to nějaké tabu, které musí dodržovat, které se předává z generace na generaci a má zajistit, že liány nikdy neuniknou z vymezených hranic. Jakmile mezi ně jednou vkročíš, nesmíš se vrátit. A pak, když se začali objevovat lidé odjinud, prostě totéž tabu rozšířili i na ně.“ Chvíli o tom přemýšlel s hlavou otočenou k Mayům. „Nebo by to mohlo mít i náboženské důvody, ne? Považují ten pahorek za posvátný. A jak na něj jednou vstoupíš, už se nemůžeš vrátit. Třeba jsme něco jako rituální oběti.“

      „Jestli ale…“

      „Jen hádám, Jeffe,“ přerušil ho Mathias unaveně a trochu nevrle. „Jen tak plácám. Nemá smysl o tom diskutovat.“

      Chvíli seděli vedle sebe a dívali se, jak vrány přelétají z větve na větev. Vítr sílil a bouře už byla skoro u nich. Mayové přenášeli svoje věci zpět k okraji džungle a skládali je pod plachtu. Mathias měl samozřejmě pravdu. Teoretické debaty neměly smysl. Byli prostě tady a liány tu byly s nimi, zatímco Mayové byli na druhé straně mýtiny. A za nimi, daleko mimo jejich dosah, ležel zbytek světa. Na ničem jiném nezáleželo.

      „Co ti archeologové?“ zeptal se Jeff.

      „Co s nimi?“

      „Byla to spousta lidí. Proč je nikdo nepřišel hledat?“

      „Třeba je ještě moc brzo. Nevíme, jak dlouho už jsou pohřešovaní. Pokud tu třeba měli strávit celé léto, proč by si už teď někdo dělal starosti?“

      „Myslíš ale, že někdo přijde? Myslím dřív nebo později, pokud tak dlouho vydržíme?“

      Mathias pokrčil rameny. „Kolik těch mohylek myslíš, že tady je? Třicet? Čtyřicet? Zemřelo tady příliš mnoho lidí a všichni se nemůžeme jen tak beze stopy ztratit. Dřív nebo později někdo tohle místo určitě najde. Nevím, kdy to bude, ale dřív nebo později určitě.“

      „A myslíš, že tak dlouho vydržíme?“

      Mathias si otřel ruce o džínsy a pohlédl na ně. Tmavě rudé dlaně měl popálené od mízy lián, špičky prstů mu popraskaly a krvácely. Zavrtěl hlavou. „Bez jídla ne.“

      Jeff začal bezděčně v hlavě procházet seznam zbývajících zásob. Preclíky a oříšky. Dvě proteinové tyčinky, hrozinky, hrst slaných tyčinek. Plechovka coca-coly, dvě láhve ledového čaje. To všechno by se mělo rozdělit mezi čtyři lidi – mezi pět, pokud se Pablo někdy zotaví natolik, aby byl schopen jíst – a mělo by jim to vydržet… jak dlouho? Šest týdnů?

      Jedna z vran slétla na mýtinu a váhavě začala poskakovat ke dvěma mužům sedícím u ohniště. Muž s šátkem se po ní ohnal a vrána s hlasitým krákáním odlétla zpět mezi stromy. Jeff se za ní díval.

      „Možná bychom jednoho z těch ptáků dokázali ulovit oštěpem,“ uvažoval. „Mohli bychom vzít stanovou tyč, páskou k ní přivázat nůž, pak použít kus toho provazu ze šachty a přivázat ho ke konci tyče jako k harpuně. Takovým oštěpem bychom mohli dohodit až mezi stromy a pak ho zase přitáhnout zpátky. Jen bychom museli vymyslet, jak na noži udělat nějaký zpětný háček, aby…“

      „Nenechají nás přijít dost blízko.“

      Měl samozřejmě pravdu, to si Jeff okamžitě uvědomil, přesto ale pocítil kratičký záchvěv nevole, jako by se ho Mathias schválně snažil brzdit v rozletu. „A co kdybychom se pokusili ten pahorek vymýtit? Začít prostě ty liány kosit. Vytrhávat ze země. Kdybychom všichni…“

      „Je jich příliš mnoho, Jeffe. A hrozně rychle dorůstají. Jak bychom…“

      „Jen se snažím najít nějakou možnost, jak se z toho dostat,“ bránil se Jeff. Slyšel, jak dotčeně a podrážděně to vyznělo, a v duchu si to vyčítal.

      Mathias jako by si toho ale nevšiml. „Třeba žádná možnost neexistuje,“ prohlásil. „Třeba nám nezbývá nic jiného než sedět, doufat a vydržet co možná nejdéle. Dojde nám jídlo. Naše těla zkolabují. A liány udělají to, co se chystají udělat.“

      Jeff chvíli seděl a zkoumavě hleděl Mathiasovi do obličeje. Stejně jako všichni ostatní vypadal otřesně. Na nose a na čele se mu začínala loupat kůže a v koutcích úst měl usazenou lepkavou sedlinu. Oči měl kalné, ale navzdory zbědovanému stavu se zdálo, jako by v něm přetrvávala jakási rezerva vnitřní síly, jakou kromě něj neměl nikdo jiný, dokonce ani Jeff. Zdál se být klidnější než ostatní, zvláštně smířený se situací, a Jeff si náhle uvědomil, jak málo toho o tomhle Němci doopravdy ví. Vyrůstal v Mnichově, tetovat se nechal během krátké vojenské služby a momentálně studoval techniku. A to bylo všechno. Mathias byl obvykle tak tichý a nenápadný, až to svádělo k přesvědčení, že přesně víte, co si myslí. Když s ním teď ale Jeff vůbec poprvé vedl delší rozhovor, měl pocit, že se mu Němec minutu od minuty před očima mění, ukazuje svoji pravou tvář a odhaluje mnohem pevnější charakter, než by byl Jeff čekal: vyrovnanější a zralejší. Připadal si vedle něj malý a jaksi dětinský.

      „Máte pro to přece v angličtině taky nějaké rčení, ne? Pro slepici, které usekli hlavu?“ Mathias dvěma prsty naznačil pobíhání v kruhu.

      Jeff přikývl.

      „Všichni postupně slábneme a bude se to jen zhoršovat. Takže nemá smysl plýtvat silami na nic, co není nezbytně nutné. Nemá smysl chodit, když se můžeš posadit. A nemá smysl sedět, když si můžeš lehnout. Chápeš?“

      Zatímco mluvili, znovu se objevil ten malý mayský chlapec. Seděl teď u ohniště a cvičil se v žonglování. Mayové se při pohledu na jeho snažení smáli a zjevně mu přispívali připomínkami a radami.

      Mathias kývl hlavou jejich směrem. „Co se v tom tvém průvodci psalo o těchhle lidech?“

      Jeff si v duchu představil listy křídového papíru; téměř v nose cítil jejich vůni a v prstech jejich čistou a chladnou hladkost. Průvodce obsahoval spoustu informací o minulosti Mayů, o jejich pyramidách, dálnicích a astrologických kalendářích, o jejich současnost se ale zjevně nezajímal. „Nic moc,“ odpověděl. „Bylo tam něco o jedné jejich báji, o mýtu stvoření. Na nic jiného si nevzpomínám.“

      „Stvoření světa?“

      Jeff zavrtěl hlavou. „Stvoření lidstva.“

      „Pověz mi to.“

      Jeff se na několik vteřin zamyslel, vzpomínal a skládal si celý příběh dohromady. „Několikrát se to nepovedlo. Nejdřív chtěli bohové použít bláto; lidé, které z něj uplácali, sice mluvili, ale jejich slova nedávala smysl, nemohli otáčet hlavou a v dešti se rozpouštěli. Bohové se je tedy pokusili udělat ze dřeva. Jenže dřevění lidé byli špatní – mysl měli prázdnou a bohové je nezajímali. Proto na ně zaútočil celý svět. Ohniště jim vyvrhovala kameny do obličeje, kuchyňské nádobí je tlouklo a nože je bodaly. Někteří z dřevěných lidí utekli na stromy a staly se z nich opice, všichni ostatní ale byli pobiti.“

      „A dál?“

      „Bohové použili kukuřici, bílou a žlutou. A také vodu. Z té směsi stvořili čtyři lidi, kteří byli dokonalí. Dokonce až příliš dokonalí, takže bohové dostali strach. Báli se, že tato stvoření vědí příliš mnoho, a tak na ně dýchli a zamlžili jim mysl. A tyhle věci z kukuřice a vody se zamlženou myslí – to byli první lidé.“

      Překvapivě blízko se ozvalo zaburácení hromu. Jeff i Mathias zvedli oči k obloze. Mračna už se stahovala kolem slunce, které za nimi mělo každou chvíli zmizet. „Neviděli jsme žádné opice,“ poznamenal Mathias. „Když jsme sem šli džunglí.“ Zdálo se, že mu to přišlo líto. „To by se mi bylo líbilo, tobě ne? Vidět opice?“

      V jeho slovech zazněl takový tón rezignace, lítosti nad něčím, co už navždy zůstává nesplnitelným přáním, že Jeff znervózněl. Promluvil bez rozmýšlení a překvapil sám sebe. „Nechci tady umřít.“

      „Já nechci umřít nikde,“ pousmál se Mathias.

      Jeden z Mayů u ohniště začal tleskat. Chlapec žongloval a kameny mu nad hlavou opisovaly plynulé oblouky; tvářil se užasle, jako by si sám nebyl zcela jistý, jak se mu něco takového podařilo. Když mu konečně jeden z kamenů upadl na zem, muži se hlasitě rozjásali a poplácávali ho po zádech. Usmál se a vycenil zuby.

      „Jenže asi stejně umřu, že?“ dodal Mathias.

      V Jeffově mysli se okamžitě vynořila otázka, jediné slovo – Tady? –, nahlas ji ale nevyslovil. Věděl, že má strach z toho, co by mohl Mathias odpovědět, že se bojí Němcova pravděpodobně lhostejného přístupu k té možnosti, přezíravého pokrčení jeho ramen. Pablo bude první, pomyslel si. A po něm Eric. Pak nejspíš přijde na řadu Stacy, i když možná ne; v tomto směru je asi těžké hádat. Nakonec ale, má-li Mathias pravdu, po nich všech zůstanou jen liánami zarostlé hrbolky. Pokusil se představit si, co z něj zbude – zip a cvočky jeho džínsů, gumové podrážky tenisek a hodinky. A taky košile, kterou vyhrabal z batohu, poznal totiž, že ta falešná khaki džínsovina je ve skutečnosti nějaký polyester – zůstane tedy a bude zakrývat prázdný hrudní koš. Z nějakého důvodu ho právě tahle poslední představa nejvíc vyváděla z míry, pomyšlení, že tu zemře v cizím oblečení, takže až je někdo konečně najde – a Mathias tvrdil, že dříve nebo později k tomu musí dojít –, budou si myslet, že ta košile patřila jemu.

      „Jsi křesťan?“ zeptal se.

      Mathiase jako by jeho otázka pobavila. Znovu se nepatrně pousmál. „Jsem křtěný v kostele.“

      „Jsi ale věřící?“

      Němec bez váhání zavrtěl hlavou.

      „Tak co pro tebe znamená smrt?“

      „Nic. Konec.“ Mathias naklonil hlavu na stranu a pohlédl na Jeffa. „A pro tebe?“

      „Nevím,“ odpověděl Jeff. „Zní to hloupě, ale vlastně jsem o tom ještě nikdy nepřemýšlel. Aspoň ne doopravdy.“ Byla to pravda. Jeff vyrůstal v episkopální rodině, víru ale nebral příliš vážně; návštěvy kostela byly jen další z povinností jeho dětství a ničím se nelišily od sekání trávy nebo hodin hry na klavír. Když unikl do bezpečí vysoké školy, přestal do kostela chodit. Byl mladý, zdravý a zabezpečený, smrt v jeho myšlenkách nijak nefigurovala.

      „Chudáčku Jeffe,“ zasmál se tiše Mathias a zavrtěl hlavou.

      „Cože?“

      „Tak zoufale se snažíš být na všechno připravený.“ Vztáhl ruku a položil ji Jeffovi na koleno. „Co to bude, poznáme, až to přijde, ne? Nic, něco – jestli věříme tomu nebo onomu, to budemakonec úplně jedno.“

      S těmito slovy Mathias vstal a protáhl si ruce nad hlavou. Jeffovi bylo jasné, že se chystá k odchodu, a pocítil při tom pomyšlení záchvěv paniky. Sám nebyl schopen říct, proč vlastně, ale bál se tady zůstat sám. Byla to jakási předtucha, přestože Jeff by něco takového nikdy nepovažoval za možné. Z nějakého důvodu se mu v duchu vybavila vzpomínka na to, jak vytahoval liány z Amyiných úst, na jejich slizkou vlhkost, na zápach zvratků a tequily, na to, jak úponky lpěly na jejím obličeji, vzdorovaly mu, kroutily se a svíjely, když je strhával. Otřásl se.

      „Jak bydlíš?“ zeptal se.

      Mathias k němu nechápavě shlédl.

      „Myslím v Německu,“ vysvětloval Jeff. „Máte svůj dům?“

      Mathias zavrtěl hlavou. „Mám byt.“

      „Jaký?“

      „Nic zvláštního. Malý byteček. Ložnici, obývák a kuchyňku – v prvním patře, s okny do ulice. Pode mnou je pekárna. V létě je tam z těch pecí hrozné vedro.“

      „Cítíš chleba?“

      „Samozřejmě. Každé ráno, když se probudím.“ Zdálo se, že nic dalšího už neřekne, po chvilce ale pokračoval. „Mám kocoura. Jmenuje se Kätzchen, to znamená kotě. Když teď nejsem doma, stará se o něj pekařova dcera. Krmí ho a čistí mu bedýnku. A taky mi zalévá květiny. Mám v ložnici velké okno – jak se to řekne po vašem? Arkýřové?“

      Jeff přikývl.

      „Je plné květin. Což je nejspíš legrační. Každou noc jsem usínal v místnosti plné rostlin. Uklidňovaly mě.“ Zasmál se a Jeff se k němu připojil. V tom okamžiku mračna zastínila slunce. Světlo se ihned změnilo, náhle bylo podzimně ponuré. Zvedl se poryv větru a oba chytili čepice a přimáčkli si je pevněji k hlavě. „Asi už půjdu,“ prohlásil Mathias, když závan přešel.

      Jeff přikývl a tím jejich hovor skončil; nebylo už co říct. Díval se, jak Mathias stoupá po pěšině vzhůru.

      Vzduch se naplnil vůní připravovaného jídla. Jeff se zpočátku domníval, že to jsou opět liány, které si pro ně připravily novou obměnu osvědčeného mučení. Když se ale otočil zpět k mýtině, zjistil, že mayská žena zavěsila na trojnožku nad ohněm velký kovový kotlík a něco v něm míchá. Kozí maso, pomyslel si, když znovu nasál vůni ze vzduchu. Večeřeli dřív než v předchozí dny – nejspíš doufali, že se stihnou najíst, než se přižene bouře.

      Přes vůni jídla a hořícího ohně cítil Jeff pach vlastního těla. Pach zvětralého potu, v němž se ale schovávalo něco horšího, ulpěla na něm jakási stopa Pablova zápachu, jeho moči a výkalů, jeho hnijícího masa. Jeff pomyslel na kostku mýdla na holině před stanem, připravenou na příchod deště. Pokoušel se představit si, jaké by to bylo, kdyby se namydlil, vydrhl a opláchl, nedokázal se ale přimět k přesvědčení, že by se tím něco změnilo, neuměl si představit, že by se ještě někdy mohl od té hrůzy očistit. Nebyl to totiž jen čistě tělesný pocit. Ne, připadalo mu, že do něj ten odporný smrad vsákl mnohem hlouběji, jako by nepáchl jen potem, močí a výkaly, ale také prohrou. Byl doopravdy přesvědčen, že je tady dokáže udržet naživu, domníval se, že je inteligentnější a disciplinovanější než ostatní a že ho tyto vlastnosti předurčují k tomu, aby je zachránil. Teď už ale viděl, jaká to byla pošetilost. Byl hlupák, když Pablovi uřízl nohy. Dosáhl jen toho, že prodloužil Řekovo utrpení. A byl hlupák – vlastně něco horšího, mnohem horšího než hlupák –, když seděl a trucoval, zatímco pět metrů od něj se Amy udusila. I kdyby se mu nějakým zázrakem podařilo dostat se odtud živý, nechápal, jak by tuhle vzpomínku mohl přežít.

      Čas ubíhal. Mayové dojedli, žena natrhala hrst listí a vytřela jím kotlík. Muži seděli s luky položenými v klíně a dívali se na Jeffa. Chlapec další pokusy o žonglování vzdal, odešel k okraji džungle a lehl si pod nataženou plachtu. Vrány dál nepokojně přelétaly z větve na větev a krákaly na sebe. Obloha byla čím dál temnější a stromy se ve větru začínaly kymácet. Při každém dalším poryvu vydala plachta hlasité prásknutí, podobné výstřelu z pušky.

      A pak se konečně dalo do deště.

      Stacy byla s Erikem ve stanu.

      Tam venku na holině na dlouhou chvíli ztratila sebeovládání, stála nad tím spacím pytlem, zatímco se jí liány svíjely u nohou a smály se. Rozplakala se, pevně se držela Erika a slzy se valily dál a dál. Ještě dlouho poté, co Jeff odešel dolů pod pahorek a liány ztichly, dokonce i poté, co se znovu objevil Mathias, nepřestávala vzlykat. Vystrašilo ji to, protože ji napadlo, že už možná nikdy nedokáže přestat. Eric ji ale neustále objímal, hladil ji a šeptal „pššt…, pššt,“ až nakonec cítila, jak – přinejmenším čirou únavou, když ne ničím jiným – začíná pláč ustupovat.

      Tak se také stalo, že opět skončili ve stanu. Eric jí roztáhl zip u vchodu, strčil ji dovnitř a vešel za ní. Když se zhroutila na poslední zbývající spací pytel, lehl si také a zezadu se k ní přitulil. Po přívalu slz přišel pocit těžkosti, dojem, že už nemůže dál. To také přejde, ujišťovala se a pokoušela se tomu věřit. Vzpomínala, jak ještě ráno úplně sama seděla na úpatí pahorku, jak nekonečné jí ty tři hodiny připadaly, jak měla dojem, že je nemůže přežít. A přece se jí to podařilo. Seděla tam na slunci, úporně se snažila – a přes veškerou snahu se jí to nedařilo – nemyslet na Amy, jeden moment vedl k následujícímu, až se náhle otočila a zjistila, že za ní stojí Mathias a říká, že už je čas, že její hlídka skončila a že se může vrátit na pahorek.

      Hrdlo měla rozbolavělé pláčem a oči celé napuchlé. Byla strašně unavená, přímo zoufale unavená, a přece ji pomyšlení na spánek naplňovalo strachem. Vzadu na šíji cítila Erikův dech. Objímal ji a zpočátku jí to bylo příjemné – připadalo jí to konejšivé a uklidňující –, to se teď ale náhle a bez varování změnilo, začala mít pocit, že ji svírá trochu moc pevně, a uvědomovala si pod jeho stiskem tlukot vlastního srdce, které jí v hrudi uhánělo jako splašené.

      Pokusila se od něj odtáhnout, Eric ji ale okamžitě přitáhl ještě blíž. „Je mi hrozná zima,“ postěžoval si. „Tobě není zima?“

      Stacy zavrtěla hlavou. Nebyla jí zima, měla naopak dojem, že má celé tělo rozpálené, téměř horečnaté. V místech, kde se dotýkali, se potila.

      „A jsem unavený,“ dodal Eric. „Tak zatraceně utahaný.“

      Když se Stacy vrátila z úpatí pahorku, našla ho ležet na zádech na holině; ústa měl otevřená dokořán a spal. Jeff sešíval ten svůj měch, a jakmile se objevila na pěšině, zavolal na ni a řekl jí, ať se jde napít. Erika ani jeho zavolání neprobudilo. Odhadovala, že spal přinejmenším dvě hodiny, možná i tři, a přece ho únava neopustila. Slyšela ji v jeho hlase, cítila ji z toho, jak se mu chtělo spát, a z nějakého důvodu se o to víc od něj chtěla odtáhnout. Znovu se posunula, tentokrát energičtěji, a Eric ji pustil, jeho paže z ní bezvládně sjely. Posadila se, otočila se a pohlédla na něj.

      „Budeš mě hlídat?“ zeptal se.

      „Hlídat?“

      „Chci spát,“ vysvětlil. „Jen chvilku.“

      Stacy přikývla. Viděla rány na jeho noze, ošklivé zuby Jeffových stehů, lesklé neosporinem. Na kůži měl krvavé šmouhy. Byl prochladlý a unavený – přičemž ani k jednomu nebyl žádný zjevný důvod. Stacy se cílevědomě rozhodla tohle pomyšlení nijak dál nerozvíjet a nevyvozovat z něj žádné závěry. Zavřela oči a pomyslela si: tohle taky přejde.

      Jeho dotek ji překvapil natolik, že vylekaně nadskočila. Natáhl se, vzal ji za ruku a ospale se na ni usmíval. Stacy se vší silou donutila, aby se neodtáhla, cítila ale zoufalou chuť od něj utéct, uprchnout před horkostí, která sálala z jeho těla, před kluzkou vlhkostí jeho sevření. Jsou v něm, pomyslela si v tu chvíli. Pokusila se o úsměv a vyšlo to, byť s velkou námahou. Nezáleželo na tom, protože Erikovi už se zavíraly oči.

      Počkala, dokud si nebyla jistá, že usnul, pak se vyprostila z jeho sevření, pomalu couvala a jeho ruku nechala rozevřenou ležet na podlážce stanu dlaní vzhůru a s prsty lehce zdviženými, takže vypadala jako ruka žebráka. Představila si, jak do ní pozdě večer na nějaké temné městské ulici hází minci, a v duchu se viděla, jak pospíchá pryč, aby ho už nikdy nespatřila.

      To taky přejde.

      Mathias byl venku na holině a seděl vedle Pabla. Stacy slyšela Řekův dech i přes hukot větru, který se pomalu ale nezadržitelně začínal zvedat a narážel do nylonových stěn. Ve stanu se zešeřilo, byla v něm tma skoro jako v noci. Eric obvykle ve spánku chrápal a přicházelo to i teď. Stacy zvuk jeho chrápání často pro Amy napodobovala, houkala a frkala a obě se tomu pozdě večer na svém kolejním pokoji chichotavě smály, když si svěřovaly svá tajemství. Vzpomínka v ní vyvolala překvapivě tělesnou bolest, jakési pulzující pálení vysoko v hrudi. Sáhla si tam, promasírovala se a silou vůle zadržovala pláč.

      Tohle taky.

      Nějak vycítila, že se blíží déšť. Už je to tady, pomyslela si a měla pravdu: o chviličku později se bouře skutečně přihnala. Voda padala ve větrem hnaných provázcích, jako by do stanu rytmicky bušila gigantická ruka.

      Stacy se předklonila a šťouchla Erika do ramene. „Eriku,“ oslovila ho.

      Otevřel oči a pohlédl na ni, jaksi se ale zdálo, že stále není vzhůru.

      „Prší,“ oznámila.

      „Prší?“

      Viděla, jak si oběma rukama osahává rány, jednu po druhé, jako by se chtěl přesvědčit, že tam ještě jsou. Přikývla. „Musím jít pomoct Mathiasovi. Rozumíš?“

      Beze slova se na ni díval. Obličej měl ztrhaný a neuvěřitelně bledý. Pomyslela na tu spoustu krve, kterou v uplynulých osmačtyřiceti hodinách ztratil, a vzpomněla si, jak mu Jeff vytahoval úponky z těla. Neovládla se a zachvěla se.

      „Můžu tě tu nechat?“ zeptala se.

      Eric přikývl, natáhl ruku a přetáhl si přes sebe spací pytel. A to Stacy stačilo; otočila se, proklouzla rozevřenou celtou a vyběhla do deště.

      Během několika vteřin byla promočená na kůži. Mathias stál uprostřed holiny, nechával naplnit házecí talíř a nachytanou vodu přeléval do plastového kanystru. Šaty měl přilepené k tělu a čepice mu na hlavě visela jako beztvarý hadr. Natáhl před sebe ruce s talířem a kanystrem a naznačoval, aby je od něj vzala; když to udělala, přešel rychle k Pablovi, který se zavřenýma očima nepohnutě ležel na fixační desce bičován deštěm. Stacy počkala, dokud se talíř nenaplnil, pak vodu přelila do kanystru a opakovala totéž znovu a znovu, zatímco Mathias se potýkal s přístřeškem a snažil se natočit ho tak, aby Řekovi skýtal lepší ochranu. Zdálo se, že nemá naději uspět, vítr neustále vál v zuřivých poryvech a hnal s sebou vzduchem déšť téměř vodorovně. Pokud nechtěli Pabla přenést do stanu, nemohli ho před ním uchránit.

      Stacy zašroubovala uzávěr kanystru. Měch se také plnil: vypadalo to, že svoji funkci zastane. Déšť padal, padal a padal a měnil holinu v bahniště. Stacy cítila, jak se bahno prohlubuje a sandály se jí boří stále víc. Všimla si kostky mýdla, která napůl ponořená ležela u měchu, popadla ji a začala si mydlit ruce a obličej. Pak zaklonila hlavu a nechala déšť, aby ji opláchl. To jí ale nestačilo. Chtěla víc, a aniž by o tom vědomě uvažovala, svlékla si tričko, kalhoty a pak i spodní prádlo. Stála nahá uprostřed holiny, mydlila si prsa, břicho, klín a vlasy, smývala si z těla všechnu špínu – pot, mastnotu i zápach.

      Mathias byl skloněný těsně k přístřešku, páskou připevňoval pruhy nylonu pevněji k hliníkovým tyčím a vítr jím škubal sem a tam. Otočil se, jako by chtěl požádat Stacy o pomoc, nic ale neřekl a jen na ni hleděl, přejížděl pomalu očima po její nahotě zdola nahoru. Zdálo se, že se jí nedokáže podívat do tváře; vyhnul se jejímu pohledu a beze slova se zase otočil k přístřešku.

      Světlo, které bylo už na počátku bouře slabé, se z vrcholku pahorku kvapem vytrácelo. Stacy už dávno ztratila přehled o tom, kolik je hodin. Ozval se úder hromu – rachotivý a dutě dunivý – a rozpršelo se tak prudce, že ji kapky na kůži štípaly. Neustále se také ochlazovalo. Musela stisknout čelisti k sobě, aby se jí nerozcvakaly zuby, třásla se a chlad jí zalézal až do morku kostí.

      Kosti.

      Otočila se ke spacímu pytli, k chumlu lián, který se valil z jeho otevřených úst, k zábleskům běloby, mokře se lesknoucí ve skomírajícím světle. Zmocnil se jí zvláštní pocit, že ji někdo pozoruje, cítila se ve své nahotě náhle jako exhibicionistka, oběma rukama se objala a skryla ňadra za zkříženými pažemi. Pohlédla na Mathiase, který k ní byl stále otočený zády a plně zaměstnaný potyčkou s přístřeškem, a pak k pěšině, protože ji napadlo, že se třeba vrátil Jeff ze stanoviště na úpatí pahorku. Nikdo tam ale nebyl a ani Eric na ni nevykukoval ze stanu. Ten pocit v ní přesto přetrvával a dokonce nepříjemně sílil. Teprve když se otočila a zadívala se na úbočí kopce, na déšť vytrvale skrápějící to moře zelených listů, které se pod jeho náporem ohýbaly a vlnily, uvědomila si, z čeho pramení.

      Byly to liány – cítila, jak se na ni dívají.

      Tryskem se rozběhla ke stanu a promočené oblečení nechala ležet v blátivé kupce za sebou.

      Ve stanu byla ještě větší tma než venku. Stacy sotva viděla Erika, musela napínat oči, aby rozeznala obrysy jeho postavy ležící na stanové podlážce pod spacím pytlem, který měl pevně přitažený k tělu. Měla dojem, že má otevřené oči, zdálo se jí, že když vešla, podíval se po ní, nebyla si tím ale jistá.

      „Umyla jsem se,“ oznámila. „Měl bys to udělat taky.“

      Eric neodpověděl, nepohnul se a nepromluvil.

      Přistoupila k němu a sehnula se. „Eriku?“

      Zabručel a nepatrně se zavrtěl.

      „Jsi v pořádku?“ zeptala se.

      Znovu jen zabručel.

      Zaváhala a chvíli se na něj v temnotě dívala. Vítr dál otřásal stěnami stanu. Nylonová celta nad ní na několika místech protékala, kapky vody s hlasitým pleskáním dopadaly na podlážku a vytvářely tam pomalu se zvětšující louže. Stacy se třásla a nemohla přestat. „Musím se obléct,“ prohlásila.

      Eric dál nehybně ležel.

      Stacy přešla k zadní stěně stanu, dřepla si k batohům a přehrabovala se v nich tak dlouho, až našla sukni a žlutou blůzu. Rychle se vytřela dosucha jakýmsi tričkem a pak si sukni i blůzu oblékla na nahé tělo – nedokázala se smířit s představou, že by na sebe vzala kalhotky někoho jiného. Sukně jí byla krátká, končila vysoko na jejích stehnech, a blůza příliš těsná. Ať patřily komukoli, musela být jejich majitelka ještě drobnější než ona.

      Cítila se o něco lépe – ne přímo dobře, ale také ne tak zbědovaně jako předtím. Hučení v hlavě téměř zmizelo. Také její hlad jako by o něco polevil: připadala si prázdná jako vyloupaný lusk, přesto se v ní však rozhostil zvláštní klid. Stále ještě se třásla a na kratičký okamžik ji napadlo, že by si mohla zalézt k Erikovi pod spací pytel, přitulit se k němu a vyhřát se v teple sálajícím z jeho těla. Pak si ale vzpomněla na Mathiase, který se venku na holině úporně snažil zajistit Pablovi alespoň nějakou ochranu před živly, přelezla zpět ke vchodu a vykoukla do houstnoucí tmy. Denní světlo už se téměř úplně ztratilo. Mathias, pouhé tři metry od ní, byl sotva víc než stín. Seděl v blátě vedle Pabla a krčil se pod jejím slunečníkem. Podařilo se mu posunout přístřešek níž, sotva se ale dalo odhadnout, nakolik to Řekovi prospělo.

      „Mathiasi!“ zavolala Stacy.

      Otočil se a zadíval se lijákem k ní.

      „Kde je Jeff?“ křikla.

      Mathias se ohlédl přes rameno, jako by čekal, že uvidí, jak se Jeff schovává někde na holině. Pak se otočil zpět k ní a zavrtěl hlavou. Něco řekl, ale přes bušení deště mu nebylo rozumět.

      Stacy si přiložila dlaně k ústům. „Neměl by už být zpátky?“ zavolala.

      Mathias vstal a přešel blíž k ní. Slunečník se zdál být spíš symbolický než praktický, protože před deštěm ho téměř vůbec nechránil. „Cože?“ zeptal se.

      „Neměl by Jeff být zpátky?“

      Mathias přesouval váhu z jedné nohy na druhou a přemýšlel, svršky jeho tenisek střídavě mizely v rozbahněné zemi, vynořovaly se a opět mizely. „Asi bych měl sejít dolů a podívat se.“

      „Na co?“

      „Co ho zdrželo.“

      Stacy už zase začalo hučet v hlavě. Nechtěla, aby ji tady nahoře nechávat samotnou s Erikem a Pablem. Snažila se vymyslet něco, co by řekla a čím by Mathiase udržela v blízkosti stanu, nic ji ale nenapadlo.

      „Můžeš pohlídat Pabla?“ zeptal se.

      Zaváhala. Byla suchá a čistě oblečená a pomyšlení, že by se měla těchto dvou nepatrných náznaků komfortu vzdát, ji děsilo. „Třeba kdybychom počkali, tak by…“

      „Jen by byla ještě větší tma. Když budu příliš dlouho čekat, vůbec nic neuvidím.“ Natáhl k ní ruku se slunečníkem a Stacy po něm sáhla, vystrčila paži ven do deště a okamžitě jí naskočila husí kůže. Mathias si strhl z hlavy čepici, vyždímal ji a znovu si ji nasadil. „Budu se snažit být co nejrychleji zpátky,“ slíbil. „Ano?“

      Stacy přikývla. Sebrala odvahu, sklonila hlavu a vyklouzla ze stanu. Bylo to, jako by stoupla pod vodopád. Přešla k Pablovu přístřešku, přikrčila se u něj a snažila se Řeka nevidět, nedívat se na jeho vychrtlý zablácený obličej, na jeho mokré vlasy. Byla příliš vystrašená, nedokázala čelit jeho strasti a utrpení a vědět přitom, že nemůže udělat nic, čím by mu ulevila. Slunečník si nechala nad hlavou, přestože to bylo zbytečné – bylo to jen něco, čím mohl cloumat vítr. Mathias zůstal ještě chvilku stát, díval se na ni a do obou přitom bušily provazce deště. Pak se otočil, zamířil na protější stranu holiny a ztratil se ve tmě.

      Eric se stočil do klubíčka, zavrtal se pod spací pytel a snažil se najít alespoň trochu tepla. Pršelo a Stacy s Mathiasem byli venku na dešti. Vítr neustále vál v prudkých poryvech a stan se otřásal. Eric byl vyčerpaný, nemohl si ale dovolit usnout, určitě ne teď, když ho nikdo nehlídal. Rozhodl se tedy, že jen zavře oči, jen na chviličku, na pár vteřin zavře oči, oddechne si a odpočine, spát ale nebude. A pak byla znenadání Stacy zpátky, skláněla se nad ním a ptala se, jestli je v pořádku. Byla nahá a celá mokrá a kapala z ní na něj voda; střecha ostatně také protékala. Spím, pomyslel si Eric, a tohle se mi zdá. Jenže nespal, nebo možná spal jen napůl. Uvědomoval si, že Stacy je ve stanu spolu s ním, slyšel, jak prohledává batohy, vytírá se dosucha a navléká se do nového oblečení. Zašmátral si rukou po těle a hledal své rány, obával se, že na něj liány znovu zaútočily, když tu ležel a dřímal, nic tomu ale nenasvědčovalo. Cítil bolest, celé tělo jako by mu pulzovalo bolestí. Měl pocit, že má odřené i špičky prstů, chodidla a kolena – prostě všechno.

      Zaslechl nějaké hlasy a zvedl hlavu. Stacy stála u vchodové celty – viděl, jak se tam rýsuje její postava – a mluvila s Mathiasem. Oči se mu opět pomalu zavřely, měl dojem, že jen na okamžik, když je ale zase otevřel, byl už sám. Znovu zkontroloval svoje rány, přemýšlel, jestli se nemá posadit, ale nenacházel v sobě dost síly. Déšť byl tak hlasitý, že byl sotva schopen přemýšlet; zněl jako frenetický potlesk.

      Cítil, že ho znovu přemáhá spánek, a bojoval proti němu, snažil se zůstat vzhůru. Učil, bylo to jeho první dopoledne v novém zaměstnání, jenže pokaždé, když chtěl něco říct, začali chlapci tleskat tak hlasitě, že jeho hlas přehlušili. Byla to hra, to nějak pochopil, nebyl si ale jistý jejími pravidly a věděl jen, že prohrává, že pokud to takhle půjde dál, dostane ještě téhož dne výpověď. A perspektiva výpovědi ho kupodivu uklidňovala. Částečně byl stále vzhůru a věděl, že je to jen sen. A díky tomu přetrvávajícímu střípku bdělého vědomí se mu dokonce podařilo sen analyzovat. Nechce se stát učitelem – ten sen mu říká, že se nikdy učitelem stát nechtěl, dokázal si to ale přiznat až teď, když je uvězněný na tomhle místě, odkud se už nikdy nevrátí. A čím tedy? napadlo ho a odpověď přišla způsobem, z něhož pochopil, že i tohle sebehodnocení je součástí jeho snu. Uvědomil si totiž, že si odjakživa přál být barmanem ve staromódním podniku, ne ovšem ve skutečném podniku, ale ve filmovém saloonu z černobílého westernu, v saloonu s dvoukřídlými létacími dveřmi, kde v koutě hrají opilci poker a venku na ulici se schyluje k souboji dvou pistolníků. Točil by pivo do půllitrů a posílal by je hostům po barovém pultu. Mluvil by s irským přízvukem a byl by nejlepším přítelem Johna Wayna, Garyho Coopera…

      „Vymýšlejí si to! Rozumíš? Eriku? To přece víš, že ano?“

      Ve stanu byla tma. Stacy už se k němu zase shýbala – byla mokrá a kapala z ní voda – a šťouchala do něj. Tvářila se vyděšeně, na samém pokraji paniky. Neustále se ohlížela přes rameno ke vchodové celtě.

      „Není to pravda,“ vyhrkla. „Nestalo se to.“

      Neměl ponětí, o čem mluví, stále ještě byl napůl ponořený ve snu, slyšel tleskání studentů a vrzání otevírajících se dveří saloonu.

      „Co se nestalo?“ zeptal se.

      A pak to uslyšel, do bubnování deště se nezřetelně mísila slova. Polib mě, Mathiasi. Nechceš mě políbit? Byl to ženský hlas a přicházel z holiny. Klidně můžeš. Chci to. Znělo to, jako by mluvila Stacy, hlas byl ale nepatrně zastřený; byla to ona a zároveň to ona nebyla.

      Stacy jako by vycítila jeho myšlenky. „Snaží se mě napodobit. Předstírají, že jsem to řekla. Já to ale neřekla.“

      Drž mě. Jen mě drž.

      A pak se ozval další hlas, zjevně patřící Mathiasovi. To bychom neměli. Co kdyby…

      Psst. Nikdo nás neuslyší.

      „To nejsem já,“ ujišťovala ho Stacy. „Přísahám. Nic takového se nestalo.“

      Eric se vzepřel, zvedl se z podlážky do tureckého sedu a spací pytel si nechal přehozený přes ramena. Z deštěm bičované temnoty se ozvalo vzrušené oddechování, nejprve tiché, postupně ale sílící.

      Znovu zazněl Mathiasův hlas, téměř jen vzdech. Bože, to je nádhera.

      Oddechování se změnilo ve sténání.

      Nádhera.

      Přidej, šeptl Stacyin hlas.

      Sténání pomalu a nezadržitelně nabývalo na intenzitě a spělo ke společnému vyvrcholení, doprovázenému čímsi jako Stacyiným vášnivým výkřikem. Pak zavládlo ticho, v němž byl slyšet jen pleskot dešťových kapek a přerývaný chropot Pablova dechu. Eric hleděl temnotou na Stacy. Byla oblečená v nějakých cizích šatech, které jí byly malé a celé promočené se jí lepily k tělu.

      Samozřejmě, říkal si, mělo by mi to být jedno. Možná se to stalo a možná ne – ať tak či tak, byl by blázen, kdyby si tím v současné situaci lámal hlavu. Chápal logiku takového argumentu a několik okamžiků bojoval sám se sebou, snažil se posuzovat to celé s náležitým odstupem, nezbytným pro racionální pohled. Napadlo ho, že by se mohl rozesmát. Byla by to ta nejlepší strategie? Měl by zavrtět hlavou a tiše se zachechtat? Nebo by ji měl vzít do náruče? Byla ale hrozně mokrá a měla na sobě ty divné šaty, v nichž popravdě řečeno vypadala jako děvka. To slovo ho napadlo zcela nechtěně. Snažil se je dokonce potlačit, ale nepřestávalo se mu nabízet, nešlo to, když se její vztyčené bradavky tak zřetelně rýsovaly pod blůzou, když se jí sukně na stehnech tak vysoko vykasávala, když…

      „Ty přece víš, že to není pravda,“ naléhala na něj. „Že to víš?“

      Prostě se zasměj, pomyslel si. Vždyť je to snadné. Jenže pak, aniž by to doopravdy chtěl, promluvil, slova z něj sama vytryskla a nasměrovala ho na úplně jinou cestu. „Ty liány si nic nevymýšlejí.“

      Stacy chvíli mlčela a hleděla na něj. Překřížila si paže na prsou. „Eriku…“

      „Jen napodobují. Napodobují to, co slyšely. Nevytvářejí vlastní slova.“

      „Tak nejspíš někdy v minulosti slyšely, jak se někdo miluje, a namixovaly k tomu naše hlasy.“

      „Takže to byl tvůj hlas? Říkalas to ty?“

      „Samozřejmě že neříkala.“

      „Tvrdíš ale, že namixovaly vaše hlasy.“

      „Chtěla jsem tím říct, že vzaly naše hlasy, věci, které jsme řekli, a zkombinovaly je tak, že to vyznívá úplně jinak. Víš, jak to myslím? Použili slovo z jednoho rozhovoru, jiné slovo zase z…“

      „Kdypak jsi řekla ‚přidej‘? Nebo ‚polib mě‘?“

      „Já nevím. Možná…“

      „No tak, Stacy. Pověz mi pravdu.“

      „To je pitomost, Eriku.“ Viděl, že je čím dál rozčilenější, a cítil, že se snaží své rozčilení ovládnout.

      „Chci jen slyšet pravdu,“ zahučel.

      „Řekla jsem ti pravdu. Nic se nestalo. Je to jen…“

      „Slibuju, že se nebudu vztekat.“

      Jenže už samozřejmě vztek měl, sám to slyšel ve vlastním hlase. Nebylo to poprvé, co po Stacy chtěl, aby se mu přiznala k nějakému aktu nevěry, a cítil teď, jak na něj doléhá tíha všech těch předchozích rozhovorů, jak na něj tlačí a nutí ho, aby pokračoval. Existovalo určité schéma, jímž se všechny podobné konfrontace nevyhnutelně řídily, scénář, který bylo třeba dodržet. Pokaždé na ni dorážel, domlouval jí, metodicky eliminoval všechny její výmluvy a pokusy o odvrácení pozornosti, až jí nakonec nezbývalo nic jiného než upřímnost. Pak se vždy rozplakala, prosila o odpuštění a slibovala, že už ho nikdy nepodvede. A navzdory všem předchozím zkušenostem v sobě Eric vždy nějak našel ochotu jí uvěřit. Pomyšlení, že by se stejným scénářem měl řídit i teď a musel se pracně prokousávat všemi jeho peripetiemi, ho naplňovalo vyčerpáním. Chtěl rovnou přejít k závěrečné scéně. Chtěl, aby se rozplakala, prosila a slibovala, a přivádělo ho k zuřivosti, že i tady, v současných extrémních podmínkách, ho nutí, aby ji k tomu namáhavě dotlačil.

      „Podívej se na mě,“ vyzvala ho Stacy. „Vážně si myslíš, že bych tady měla chuť s kýmkoli šoustat? Vždyť ani…“

      „Někde jinde bys s ním ale šoustala?“

      „Eriku…“

      „V Cancúnu bys s ním šoustala?“

      Hlasitě si povzdechla, jako by si tak trapná otázka ani nezasluhovala odpověď. A měla pravdu, Eric si toho byl v jistém smyslu vědom. Chladnou hlavu, domlouval si. Klidný hlas. Usilovně se snažil obojí přivolat, ale nedařilo se mu to.

      „Šoustala jsi s ním v Cancúnu?“ vyjel na ni.

      Než stačila odpovědět, ozval se opět její hlas. Drž mě. Jen mě drž.

      To bychom neměli. Co kdyby…

      Psst. Nikdo nás neuslyší.

      A pak znovu začalo to vzrušené, postupně sílící oddechování. Eric i Stacy zmlkli a poslouchali. Co jiného jim zbývalo?

      Bože, to je nádhera.

      Oddechování se změnilo ve sténání. Eric se soustředil na hlasy, které si uchovávaly onen lehce zastřený tón. Občas se zdálo, že jednoznačně patří Stacy a Mathiasovi, jindy se téměř dokázal přesvědčit a uvěřit, že nejsou skutečné, že k tomu doopravdy nedošlo.

      Nádhera, slyšel a pomyslel si: Ne, samozřejmě ne, nemůže to být on.

      Přidej, slyšel – to naléhavé zašeptání, tak plné hladu – a pomyslel si: Ano, stoprocentně, musí to být ona.

      Konečně přišlo vyvrcholení a pak už byl zase slyšet jen déšť, Pablův dech a mokré pleskání stanové celty pokaždé, když se zvedl nový poryv větru. Stacy se posunula o kousek blíž k němu. Natáhla se, položila mu ruku na koleno a přes spací pytel ho zmáčkla. „Pokoušejí se nás rozeštvat, zlato. Chtějí, abychom se pohádali.“

      „Řekni ‚drž mě, jen mě drž‘.“

      Stacy pustila jeho koleno a zadívala se mu do obličeje.

      „Cože?“

      „Chci tě slyšet. Budu schopen to posoudit, když tě to uslyším říct.“

      „Posoudit co?“

      „Jestli je to tvůj hlas.“

      „Chováš se jako idiot, Eriku.“

      „Řekni ‚nikdo nás neuslyší‘.“

      Zavrtěla hlavou. „Na tohle si hrát nebudu.“

      „Nebo ‚ještě‘. Zašeptej ‚ještě‘.“

      Stacy vstala. „Musím se jít podívat na Pabla.“

      „Pablo je v pořádku. Copak ho neslyšíš?“ A byla to pravda – zvuku Pablova oddechování jako by byl plný stan.

      Stacy měla ruce opřené v bok. Neviděl jí potmě do obličeje, přesto mu nějak bylo jasné, že se na něj mračí. „Proč to děláš? No proč? Musíme tady řešit tolik jiných problémů a ty vyvádíš jako…“

      „Amy měla pravdu. Jsi coura.“

      Zdálo se, že trefil do černého; na okamžik zmlkla, jako by jí dal políček. Pak nesmírně tiše zašeptala: „Co to má kruci znamenat, Eriku? Jak to můžeš říct?“

      Slyšel, jak se jí třese hlas, a málem ho to donutilo přestat. Pak ale znovu spustil a nedokázal se zarazit. „Kdy jste to provedli? Dnes večer?“

      Nedokázal to říct jistě, ale měl dojem, že pláče.

      „Byla jsi nahá, když jsi sem přišla,“ poznamenal. „Viděl jsem tě.“

      Otírala si rukou obličej. Déšť náhle zesílil, v jediném okamžiku přišel příval a vypadalo to, že se stan pod jeho náporem nejspíš zhroutí. Oba se mimoděk přikrčili. Trvalo to ale jen pár vteřin, a když nápor pominul, svět se zdál být podivně tichý.

      „Šoustali jste spolu víckrát?“

      Stacy hlasitě popotáhla. „Nech toho, prosím.“

      Eric zaváhal. Ten zvláštní pocit intenzivního ticha ho z nějakého důvodu začínal vyvádět z míry – připadal mu zlověstný a hrozivý. Pohlédl ven na holinu, jako by čekal, že tam spatří nějakého vetřelce. „Pověz mi, kolikrát jste šoustali, Stacy.“

      Opět zavrtěla hlavou. „Chováš se jako hajzl.“

      „Nezlobím se. Vypadám snad, jako bych se zlobil?“

      „Jsou chvíle, kdy tě fakt nenávidím. Vážně.“

      „Chci jen slyšet pravdu. Chci jen…“

      Stacy se rozječela tak hlasitě, až sebou polekaně škubl. Ruce měla zaťaté v pěst a tahala se za vlasy. „Drž hubu!“ ječela. „Copak nedokážeš držet hubu? Buď kurva tak laskav a drž už hubu!“ Udělala krok kupředu, jako by ho chtěla uhodit, pravou ruku měla zdviženou nad hlavou, pak se ale v půli pohybu zastavila a ohlédla se k vchodové celtě.

      Eric sledoval její pohled. Ve vchodu stál přihrbený Mathias, jednou nohou už byl ve stanu a druhou ještě venku. Byl totálně promočený. Ve tmě bylo sotva možné rozeznat něco víc, Eric však přesto vycítil Němcovo zmatení. Zdálo se, že se užuž chystá couvnout zpět do noci a ponechat je jejich soukromým záležitostem.

      „Třeba bys mi to mohl říct ty,“ obrátil se na něj Eric. „Šoustals ji?“

      Mathias mlčel. Otázka ho tak zaskočila, že nebyl schopen odpovědi.

      „Liány zase vydávaly zvuky,“ vysvětlovala Stacy. „Jako bychom se spolu milovali.“

      Eric se předkláněl, díval se Mathiasovi do obličeje a snažil se z jeho výrazu něco vyčíst. „Řekni ‚bože, to je nádhera‘.“ Mathias měl pořád ještě jednu nohu venku na dešti. Zavrtěl hlavou. „Nerozumím.“

      „Nebo ‚to bychom neměli. Co kdyby…‘ Můžeš to říct?“

      „Nech toho, Eriku,“ zaprosila Stacy.

      Eric se k ní prudce otočil. „S tebou nemluvím. Jasný?“ Obrátil se zpět k Mathiasovi. „Prostě to řekni. Chci slyšet tvůj hlas.“

      „Kde si myslíš, že jsi?“ odsekl Mathias.

      Na to Erika odpověď nenapadala. Peklo bylo slovo, které mu vytanulo v mysli. Jsem v pekle. Nahlas to ale neřekl.

      „Proč by ses vůbec měl starat – myslím v tomhle okamžiku – o to, jestli jsme Stacy a já spolu šoustali? Proč by na tom mělo záležet? Jsme tady jako v pasti. Nemáme nic k jídlu. Henrich a Amy přišli o život. Jeffa nemůžu nikde najít. A Pablo…“

      Zarazil se, naklonil hlavu a poslouchal. Všichni tři poslouchali.

      To ticho, pomyslel si Eric.

      Mathias se znovu ztratil venku v dešti.

      „Ach bože,“ zasténala Stacy a spěchala za ním. „Prosím, ne.“

      Eric vstal; spací pytel měl stále přehozený přes ramena. Přistoupil ke vchodové celtě a s přimhouřenýma očima se zahleděl k přístřešku. Mathias klečel u fixační desky a Stacy stála hned za ním. Oba je zaléval déšť.

      „Je mi to tak líto,“ opakovala Stacy kolem dokola. „Je mi to tak líto.“

      Mathias se zvedl na nohy. Nic neřekl, nebylo třeba cokoli říkat. Znechucený výraz v jeho tváři, když se kolem Erika protahoval do stanu, byl mnohem výřečnější než všechna slova, která mohl pronést.

      Stacy si dřepla na bobek a déšť na ni šplíchal cákance bláta. Sepjala si ruce kolem nohou a začala se kolébat dopředu a dozadu. „Je mi to tak líto… Je mi to tak líto… Je mi to tak líto…“

      Eric sotva rozeznával Pabla ležícího na desce; byl nehybný a tichý. Zatímco se ve stanu hádali, zatímco do nich z oblohy bušila bouře, vyslaly liány svého emisara. Jediný tenký úponek se ovinul kolem Řekova obličeje, zakryl mu ústa i nos a zadusil ho.

      Dokonce i poté, co se dalo do deště, zůstal Jeff na svém stanovišti na úpatí pahorku. Spočítal si, že pokud se za nimi Řekové vypravili toho dne dopoledne, je docela možné, že je bouře překvapila na cestě od silnice. Chvíli strávil tím, že se pokoušel odhadnout, jak by asi Juan a Don Quijote na její příchod zareagovali, jestli by se otočili a snažili se před ní uprchnout zpět do Cobá, nebo jestli by sklonili hlavy a spěchali dál. Musel připustit, že druhá z obou alternativ se zdá být méně pravděpodobná. Jedině kdyby už byli téměř u cíle, kdyby už sešli z hlavní cesty a kráčeli po onom posledním, pozvolna stoupajícím úseku stezky, pak by možná v takovém lijáku šli dál.

      Rozhodl se, že počká ještě dvacet minut.

      Mayové se stáhli na okraj džungle a choulili se pod plachtou. Jen jeden z nich zůstal venku na mýtině a sledoval Jeffa. Z velkého plastového pytle na odpadky, do kterého udělal díry pro hlavu a paže, si vyrobil něco na způsob ponča. Jeff vzpomínal, jak si kdysi dávno sám zhotovil podobný kus oblečení; bylo to na letním táboře, kde jeho skautský oddíl zastihla nečekaná dvoudenní průtrž mračen. Když se vraceli domů, museli přebrodit řeku. Byla to táž řeka, kterou už jednou přešli, když týden předtím mířili do hor, jenže od doby, kdy ji viděl naposledy, její hladina dramaticky stoupla. Hnala se dravým proudem, voda jim dosahovala až po prsa a byla strašlivě studená. Jeff se svlékl do spodního prádla a přebrodil se na druhý břeh s provazem přehozeným přes rameno. Uvázal ho ke stromu, aby se ho mohli ostatní přidržovat, až ho budou následovat. Vzpomínal si, za jak odvážného se tehdy pokládal, když byl ochoten riskovat takový nebezpečný kousek; viděl v sobě hrdinu, a teď se při té vzpomínce trochu zastyděl. Napadlo ho, že vlastně celý život strávil tím, že si na to či ono hrál a neustále přitom předstíral, že je to víc než jen hra. Jenže samozřejmě to nic jiného nebylo.

      Hustý déšť padal pravidelně a vytrvale. Ozývalo se dunění hromu, nebyly však vidět žádné blesky. Byla už skoro tma, když se Jeff konečně podíval na hodinky, vstal a chystal se k odchodu.

      Stezka byla celá rozbahněná a kluzká a stoupat po ní byla namáhavá dřina. Každou chvíli se muset zastavit, aby popadl dech. A právě během jedné ze zastávek, když se ohlédl zpět k úpatí pahorku a snažil se odhadnout, jak daleko už došel, ho znovu přepadly myšlenky na útěk. Zešeřilo se už natolik, že k linii stromů vůbec nedohlédl. Z pruhu vymýcené země stoupala mlha, která mu výhled zakrývala ještě víc. Liják uhasil mayské ohně, a pokud Mayové nebyli připraveni strávit celou noc na stráži jeden vedle druhého v řetězci po celém okraji džungle, připadalo mu docela dobře možné, že by mezi nimi dokázal proklouznout.

      Déšť pokračoval v nemilosrdném náporu, Jeff si ho ale v tu chvíli byl sotva vědom. Měl strašlivý hlad a byl k smrti unavený. Chtělo se mu vrátit do stanu, chtělo se mu otevřít tu maličkou plechovku oříšků, kterou si přinesli, a podělit se o ni s ostatními. Chtělo se mu popadnout kanystr s vodou a pít, dokud ho nerozbolí žaludek, chtělo se mu zavřít oči a spát. Bojoval ale se všemi těmito pokušeními – i s tím pocitem marnosti, který jako by se ho neustále držel a našeptával mu, že ho čeká jen další zklamání – a vykřesat v sobě něco podobného naději, což byla emoce, která mu už začínala připadat podivně cizí. Proč by to nemělo vyjít? ptal se sám sebe. Proč by se nemohl potají sešplhat z pahorku dolů, kde by našel mýtinu opuštěnou, protože všichni Mayové se krčí pod plachtou a schovávají se před tou potopou? Proč by se mu nepodařilo nepozorovaně kolem nich proklouznout a ztratit se v džungli za nimi? Až do svítání by se mohl někde schovat a za prvního rozbřesku vyrazit do Cobá. Všechny by je mohl zachránit.

      Ale ne – už zase se nechává strhnout, že? K další pošetilosti, k dalšímu předstíranému dobrodružství. Protože Mayové s něčím takovým přece určitě počítali. Nebudou na něj čekat hlídky se šípy nasazenými do tětivy? A pak by mu nezbývalo než se poslušně vrátit zpět nahoru na pahorek a zbytečné vypětí sil by mu přineslo jen další únavu, zimu a hlad.

      Znovu a znovu zvažoval obě možnosti, přikláněl se chvíli k jedné a chvíli zase k druhé a celou dobu ho přitom omýval déšť a okolní tma houstla. Nakonec – navzdory hladu, únavě i té přetrvávající předtuše neúspěchu – to bylo jeho vychování, které definitivně převážilo, jeho novoanglické kořeny, které se přihlásily s veškerými svými asketickými tradicemi, s tou hluboce reflexivně zažitou zásadou, že je vždy správné ze dvou možných osudů zvolit ten obtížnější.

      Pomalu se vracel po pěšině dolů k úpatí pahorku.

      A našel přesně to, co očekával – mlhu, déšť a padající tmu, v níž žádným směrem neviděl dál než na pět metrů. Pokud ten mayský strážce v improvizovaném ponču dál setrvával na hlídce uprostřed mýtiny, nebyl už vidět. Což samozřejmě znamenalo, že ani on nemůže vidět Jeffa. Stačí, když teď opatrně zabočí doleva a ujde nějakých dvacet třicet metrů; tím se dostane do poloviční vzdálenosti mezi Mayi schovávajícími se pod plachtou a osazenstvem dalšího strážního stanoviště. A pak, když se bude tiše plížit zahalen tmou, mlhou a deštěm, snadno by se mu mělo podařit dospět nepozorovaně až do džungle.

      Zabočil doleva, vyrazil a v duchu počítal kroky. Raz…, dva…, tři…, čtyři… Dešťová voda už se rozlila po celé mýtině a proměnila její půdu v hluboké mazlavé bahno, které se mu těžce lepilo na nohy. Vzpomínal na svůj předchozí pokus o útěk – té první noci, kdy se chtěl proplížit dolů mezi liánami. Vzpomínal na to, jak jejich úponky spustily křik a varovaly Maye, že se k nim blíží, a byl by rád věděl, proč teď zůstávají tak tiché a nehybné. Musí jim přece být jasné, co má v úmyslu. Bylo samozřejmě možné, že jejich mlčení svědčí jen o tom, jak zanedbatelné jsou Jeffovy šance, o tom, že si liány i ve tmě, mlze a dešti jsou vědomy Mayů stojících na stráži a vědí, že se mu utéct nikdy nepodaří – že ho buď vrátí zpět, nebo zabijí. A z jakési odtažité perspektivy byl Jeff dokonce schopen pochopit, co to znamená, uvědomit si, že logické a rozumné by bylo vzdát to raději teď hned a vrátit se do bezpečí na pahorku.

      Přesto šel dál.

      Udělal třicet kroků a zastavil se. Stál a upíral oči směrem k džungli. Neslyšel nic než dešťové kapky pleskající do bláta. Vítr rozfoukával chomáče mlhy a vytvářel v nich klamné zdání pohybu. Jeff měl neustále dojem, že ve tmě vidí stínové postavy, nejprve vlevo od sebe a pak zase vpravo. Každá buňka jeho těla jako by na něj křičela, aby se vrátil, dokud je ještě čas, a Jeff nechápal, z čeho jeho obavy pramení. Tohle je koneckonců okamžik, po němž toužil, ne? Tímhle směrem leží útěk a spása. Jak by se mohl takové příležitosti vzdát? Snažil se nějak proti svým obavám obrnit, pokoušel se představit si, jaké by to bylo, až by po dalších pěti dnech ležel tam nahoře ve stanu, začal by podléhat hladu a tělo by mu pomalu vypovídalo službu, až by vzpomínal na tuhle chvíli a připomínal si svoje zaváhání – jaký vztek a znechucení by při vzpomínce na vlastní zbabělost cítil.

      Vyšel na mýtinu a po jediném kroku se zastavil, když se z mlhy před ním vynořil další stín a zase okamžitě zmizel. Byl si jistý, že tohle by byla správná metoda jak na to jít – jeden opatrný krok po druhém –, zároveň si ale uvědomoval, že na něco takového prostě nemá, že chce-li se pokusit o útěk, bude se muset rozběhnout a běžet. Na jakoukoli jinou variantu byl příliš vyčerpaný, na moudřejší a opatrnější postup neměl nervy. Riskoval samozřejmě, že se rozběhne přímo proti některému z Mayů a narazí rovnou do něj. Jenže ani to by možná nevadilo. Pokud bude utíkat dostatečně rychle, třeba ho mine a znovu se ztratí ve tmě dřív, než indián stačí zvednout zbraň. Úplně přece postačí, když se dostane do džungle, protože tam ho nikdy nenajdou, v tomhle počasí rozhodně ne – tím si byl naprosto jistý.

      Bylo mu také jasné, že kdyby o tom dál přemýšlel a zvažoval všechna pro i proti, neudělal by to. Musel se buď rozhodnout a okamžitě to zkusit, nebo se vrátit. Vrátit se by znamenalo smířit se s dalším neúspěchem, a k tomu už se Jeff nebyl schopen přinutit. Vzpomněl si znovu na ten dávný říční břeh, na provaz přehozený přes rameno, na vnitřní klid, s nímž se vrhl do proudu, na tu absolutní sebedůvěru a snažil se vyvolat v sobě tentýž pocit nebo alespoň nějaký jeho zlomek.

      Pak se zhluboka nadechl.

      A rozběhl se.

      Neudělal ještě ani pět kroků a vycítil vlevo od sebe nějaký pohyb – jeden z Mayů se s lukem v rukou zvedal ze země. Dokonce i tehdy mohl mít Jeff ještě šanci. Mohl se zastavit, otočit se zpět a s rukama vysoko nad hlavou se na muže omluvně usmát. Luk bylo přece nejdřív třeba zvednout, bylo ho třeba napnout a namířit, takže by nejspíš měl spoustu času na to, aby ukázal, jak je neškodný a poslušný. Jenže to už by na něj bývalo moc. Dal se jednou do pohybu a neměl v úmyslu se zastavit.

      Slyšel, jak muž něco křičí.

      Netrefí mě, pomyslel si. Netrefí…

      Šíp ho zasáhl těsně pod bradou, prorazil hrdlo a projel jím skrz naskrz; trefil ho zleva a pravou stranou zase vylétl ven. Jeff klesl na kolena, okamžitě se ale zase zvedl na nohy. Nic mi není, nejsem zraněný, pomyslel si, to už se mu ale ústa rychle plnila krví. Podařilo se mu udělat další tři kroky, než ho zasáhl druhý šíp. Trefil ho do prsou, několik centimetrů pod podpažím, a zabořil se do něj téměř až po letky. Jeff měl pocit, jako by ho někdo udeřil kladivem. Lapal po dechu a cítil, že už ho nikdy nepopadne. Znovu upadl a tentokrát byl jeho pád tvrdší. Otevřel ústa a vytryskla mu z nich krev, velká a prudká fontána krve se rozstříkla do bláta pod ním. Chtěl vstát, ale neměl k tomu dost sil. Nohy se odmítaly pohnout, zdály se být studené a nesmírně vzdálené, jako by je nechal někde ve tmě za sebou. Všechno bylo čím dál rozostřenější – nejen jeho vidění, ale i myšlenky. Chvíli mu trvalo, než si uvědomil, kdo se to po něm sápe. Nejdřív si myslel, že je to jeden z Mayů.

      Jenže samozřejmě to žádný z Mayů nebyl.

      Úponky se vyplazily ven na mýtinu, obtáčely se kolem jeho údů a táhly ho blátem zpět. Ještě jednou se pokusil vstát a podařila se mu jakási neohrabaná nápodoba kliku, než mu liány podtrhly levou paži. Padl na šíp, který mu stále trčel z hrudi, a vlastní vahou si ho zarazil hlouběji do těla. Šlahouny lián ho neúnavně přitahovaly zpět k pahorku. Bláto pod ním mu připadalo neobvykle teplé; věděl, že je to teplo jeho krve. Slyšel, jak ji liány hlasitě vysávají a srkají. Na nejzazším okraji zorného pole se tyčilo několik postav, skupinka Mayů, kteří na něj hleděli s dosud nataženými luky v rukou. „Pomozte mi,“ zaprosil a zaznělo to podivně klokotavě, jak se jeho hlas prodíral krví, která mu dál plnila ústa. Věděl, že jeho slova nikdo neslyší, přesto se ještě jednou pokusil promluvit. „Pomozte… mi… prosím…“

      Víc už říct nestihl, jeden z úponků mu zakryl rty. Další mu s vlhkým plesknutím sklouzl na oči a uši a celý svět jako by se mu o krok vzdálil – Mayové, kteří k němu z výšky shlíželi, déšť i jeho vlastní teplá krev. Nejprve o jeden krok, pak o další, všechno se mu vzdalovalo, všechno až na agónii jeho ran, až konečně v tom posledním dlouhém okamžiku před koncem nezbývalo nic než temnota: temnota, ticho a bolest.

      Déšť s nezmenšenou intenzitou pokračoval dlouho do noci. Stěny stanu byly zcela nasáklé a počet míst, jimiž voda prosakovala dovnitř, stále stoupal. Louže brzy pokrývala celou podlážku a dosahovala hloubky nějakých dvou centimetrů. Všichni tři seděli spolu potmě. Spát samozřejmě nebylo možné, a tak Stacy s Erikem trávili čas tím, že si povídali.

      Eric ji poprosil o odpuštění a Stacy mu skutečně odpustila. Choulili se k sobě a objímali se. Stacy mu sjela rukou do klína, zjevně ale nedokázal mít erekci, takže to po chvíli vzdala. Šlo jí ostatně především o jeho teplo – obrazně i doslovně – a ne o sex. Zdálo se ale, že Erikova kůže je znatelně chladnější než její, a čím déle se objímali, tím výraznější začínala mít pocit, že naopak vysává teplo z jejího vlastního těla a ochlazuje ji. Když se náhle rozkašlal a v záchvatu kašle se předklonil, využila toho jako záminky a odtáhla se od něj.

      Pokoušela se nemyslet na Pabla, ale nedokázala se myšlenek na něj zbavit. Bylo zvláštní sedět tady s vědomím, že liány právě obírají maso z jeho kostí a že do rána z něj nezbude nic než kostra. Jak noc postupovala, Stacy se při tom pomyšlení několikrát rozplakala – vyčítala si i roli, kterou v tom sehrála, když ho dostatečně neochránila. Eric ji ze všech sil utěšoval a ubezpečoval ji, že to nebyla její vina, že byl Řek odsouzený k smrti od okamžiku, kdy se zřítil do šachty, a že pro něj bylo vlastně milosrdenstvím, když bylo konečně po všem.

      Mluvili samozřejmě i o Jeffovi, zamýšleli se nad jeho zmizením a probírali nejrůznější alternativy, které z něj mohly vyplývat; neustále se utkvěle vraceli k možnosti, že našel způsob jak uprchnout. A čím víc o tom diskutovali, tím to Stacy začínalo připadat reálnější. Kde jinde by mohl být? Právě teď byl na zpáteční cestě do Cobá; než zítra zapadne slunce, budou zachráněni. Ano. Nakonec tady přece jen nezemřou.

      Mathias po celou dobu jejich hovoru zachovával mlčení. Stacy ve tmě cítila jeho přítomnost, věděla, že je jen půl druhého metru od nich a nespí. Přála si, aby promluvil, aby se nějak zapojil do snování jejich představ. Jeho mlčení si vykládala jako pochybnosti a tím se cítila ohrožená, jako by jeho skepse mohla nějak pokazit dobrý konec, který se tak nadějně začal rýsovat. Potřebovala, aby v Jeffův útěk věřil i on, potřebovala, aby jim ho pomohl proměnit ve skutečnost. Věděla, že je to absurdní, dětinské a pověrčivé, nemohla se ale toho pocitu zbavit a začínala pod jeho vlivem propadat panice.

      „Mathiasi?“ šeptla. „Spíš?“

      „Ne,“ odpověděl.

      „Co myslíš ty? Mohlo se mu podařit utéct?“

      Stanem se rozléhalo bubnování deště a neustálé odkapávání vody z nylonové celty nad nimi. Eric se každou chvíli neklidně zavrtěl, až se jejich malá louže rozčeřila. Stacy si přála, aby toho nechal. Vteřiny pomalu ubíhaly, jedna po druhé, a Mathias stále neodpovídal.

      „Mathiasi?“

      „Vím jen, že tady není,“ zabručel.

      „Takže je možné, že utekl. No ne? Třeba…“

      „Nech toho, Stacy.“

      To ji zaskočilo. Pohlédla směrem k němu. „Čeho mám nechat?“

      „Když si dovolíš doufat a pak zjistíš, že ses mýlila, propadneš beznaději. To si nemůžeme dovolit.“

      „Jestli ale…“

      „Uvidíme ráno.“

      „Co uvidíme?“

      „Cokoli bude k vidění.“

      „Chceš říct, že myslíš, že by mohl být…“

      „Psst. Prostě počkej. Za pár hodin bude světlo.“

      Krátce po tomto rozhovoru zaslechli, jak začal Pablo znovu dýchat. Ozvalo se to přerývané nadechnutí, pak pisklavé vydechnutí a chvíle ticha, než se obojí znovu zopakovalo. Přestože Stacy věděla, že je to nesmysl, proti své vůli vyskočila. Mathias také vstal; otřeli se o sebe, jak oba zamířili ke vchodové celtě. Mathias natáhl ruku, popadl ji za zápěstí a zastavil ji.

      „To jsou liány,“ šeptl.

      „Já vím,“ přitakala. „Chci se ale přesvědčit.“

      „Já to udělám. Počkej tady.“

      „Proč?“

      „Chtějí nám něco ukázat, nemyslíš? Něco, co mu provedly. Doufají, že nás tím šokují.“

      Zvenčí zaznělo další chroptivé nadechnutí. Znělo to přesně jako Pablo a dokonce i po všem, čeho už tady byli svědky, dokázali sotva uvěřit, že to není on. Stacy ale věděla, že má Mathias pravdu, a věděla také, že nechce vidět nic z toho, co pro ně liány tam venku pod přístřeškem přichystaly. „Určitě chceš jít?“ zeptala se.

      Cítila, že přikývl. Pustil jí zápěstí, přešel ke vchodu a sehnul se, aby rozepnul zip.

      Když vykročil ven do deště, dýchání téměř okamžitě ustalo. Pak se rozkřičel čísi mužský hlas. Mluvil nějakým cizím jazykem, Stacy to připadalo jako němčina. Wo ist dein Bruder? Wo ist dein Bruder?

      Stacy se znovu posadila. Natáhla se po Erikově ruce, nahmatala ji ve tmě a pevně ji stiskla. „Mluví o jeho bratrovi,“ hlesla.

      „Jak to víš?“ podivil se Eric.

      „Poslouchej.“

      Dein Bruder ist da. Dein Bruder ist da.

      Mathias se znovu objevil, stékal z něj déšť a slyšitelně odkapával do louže na podlážce stanu. Zatáhl za sebou zip a vrátil se na místo vedle nich.

      „Co se stalo?“ zeptala se Stacy.

      Neodpověděl.

      „Povídej,“ vybídla ho.

      „Pojídají ho. V obličeji…, všechna tkáň už je pryč.“

      Stacy vycítila, že váhá. To není všechno, pomyslela si a čekala.

      Konečně se Mathias velice tiše ozval. „Tohle měl na hlavě. Tedy na lebce.“

      Něco ve tmě zvedl a podával jí to. Stacy natáhla ruku a váhavě si to od něj vzala. Přejela po tom rukou a podle tvaru zkoumala, co to je. „Čepice?“ zeptala se.

      „Myslím, že je Jeffova.“

      Stacy věděla, že má pravdu – poznala to okamžitě, a přesto odmítala uvěřit. Pátrala v mysli po nějaké jiné možnosti, ale nic ji nenapadalo. Předklonila se a vrátila čepici Mathiasovi. „Jak se tam dostala?“ otázala se.

      „To určitě liány, však víš…“

      „Co?“

      „Musely ji vzít a předávat si ji od úponku k úponku nahoru do kopce, pak ji tam položily a zavolaly na nás, abychom ji našli.“

      „Jak se tam ale dostala? Myslím, kde ji vůbec našly? Jak se…“ Zarazila se, protože odpověď ji napadla dřív, než stačila otázku doříct – bylo to koneckonců naprosto evidentní. Nechtěla ale slyšet, jak to Mathias říká nahlas, a zkusila to tedy jinak, snažila se nastolit jinou možnost. „Třeba mu upadla. Třeba když běžel ke stromům, tak mu…“

      Hlas z holiny se znovu ozval a přerušil ji: Dein Bruder ist gestorben. Dein Bruder ist gestorben.

      „Co říká?“ chtěl vědět Eric.

      „Nejdřív se ptal, kde je Henrich,“ odpověděl Mathias. „Pak říkal, že je tady. A teď říká, že je mrtvý.“

      Wo ist Jeff? Wo ist Jeff?

      „A tohle?“

      Mathias mlčel.

      Jeff ist da. Jeff ist da.

      Stacy věděla, co hlas říká – nebylo těžké to uhodnout –, Erikovi to ale stále nedocházelo. „Říká něco o Jeffovi?“ zeptal se.

      Jeff ist gestorben. Jeff ist gestorben.

      Eric jí zmáčkl ruku a zatáhl za ni. „Proč mi to neřekne?“

      „Je to totéž, Eriku,“ zašeptala Stacy.

      „Totéž?“

      „Ptá se, kde je Jeff. Pak říká, že je tady. Říká, že je mrtvý.“

      Venku hlas náhle mnohonásobně zesílil, ozýval se ze všech stran a rozléhal se po celém vrcholu pahorku. Proměnil se ve sbor, který stále hlasitěji opakoval: Jeff ist gestorben.… Jeff ist gestorben.… Jeff ist gestorben.…

      Pršet přestalo těsně před svítáním. Když se objevily první sluneční paprsky, mračna už začínala řídnout a trhat se. Eric, Stacy a Mathias se při prvním náznaku světla váhavě a rozlámaně vynořili ze stanu a rozhlíželi se, jaké noc napáchala škody.

      Liány se rozlezly přes fixační desku, překryly ji a kompletně pohřbily Pablovy pozůstatky. Půltucet šlahounů se vyšplhal do modrého měchu a vysál všechnu vodu, kterou se podařilo za bouře nachytat. A Amyiny kosti byly vytažené ze spacího pytle a nazdařbůh rozházené po celé holině. Eric sledoval, jak Stacy s omámeným výrazem ve tváři přechází sem a tam, sklání se a sbírá je. Naskládala je na malou hromádku vedle stanu.

      Eric začal během noci trpět suchým štěkavým kašlem, který jako by se mu dral hluboko z hrudi. Bolela ho hlava, oblečení měl promáčené a kůži rozpraskanou z toho, jak seděl v louži. Měl hlad, cítil se na pokraji sil, byla mu zima a nechtělo se mu věřit, že by se něco z toho mohlo ještě někdy změnit.

      Mathias se sklonil k fixační desce a začal strhávat liány z Pablovy mrtvoly. Eric byl tak unavený, že měl pocit, jako by nebyl docela vzhůru. Všechno kolem na něj už zase působilo tím vzdáleným dojmem, který ho uklidňoval a zároveň děsil. Když se proto mimoděk poškrábal na hrudi a ucítil bouli skrývající se těsně pod kůží, zareagoval pozoruhodně klidně. „Kde je nůž?“ zeptal se.

      Mathias se otočil a pohlédl na něj. „Proč?“

      Eric si vykasal tričko. Na pohled to bylo mnohem horší než na omak, jako by se odněkud z jeho útrob vynořila obrovská mořská hvězdice a usadila se mezi hrudním košem a kůží. A navíc se pohybovala, pomalu ale zřetelně se posouvala dolů k břichu.

      „Ach bože,“ vyjekla Stacy. Odvrátila se a zakryla si rukou ústa.

      Mathias vstal a došel k němu. „Bolí to?“

      Eric zavrtěl hlavou. „Je to jako umrtvené. Vůbec nic necítím.“ Demonstroval to tím, že do boule šťouchl prstem.

      Mathias se rozhlédl po holině a hledal nůž. Našel ho na zemi kousek od stanu, napůl utopený v blátě. Sebral ho, začal si ho otírat o džínsy a pokoušel se čepel alespoň částečně očistit. Džínsy byly dosud zavlhlé a nůž na nich zanechal dlouhou hnědou šmouhu.

      „Tady dole to máš taky,“ ozvala se Stacy. Ukazovala na jeho pravou nohu, oči měla ale opatrně odvrácené.

      Eric se sklonil a podíval se. Měla pravdu: spatřil podlouhlý otok, který se jako had kroutil od vrcholku holeně nahoru po vnitřní straně stehna. Váhavě na něj sáhl a ani tentokrát nic necítil. Zduřelá kůže vytvářela smyčku téměř kolem celé nohy, začínala vepředu, stáčela se dozadu za koleno a končila jen kousek pod rozkrokem. Měl bych ječet bolestí, pomyslel si, ale z jakéhosi důvodu si stále uchovával tu abstraktní odtažitost. Nejhůř to zjevně zapůsobilo na Stacy; zdálo se, že se mu nedokáže podívat do očí.

      Natáhl ruku pro nůž. „Dej mi ho.“

      Mathias se nepohnul. „Musíme ho sterilizovat,“ namítl. Eric zavrtěl hlavou. „Ani náhodou. Nebudu čekat, než ho…“

      „Je špinavý, Eriku.“

      „To je mi jedno.“

      „Nemůžeš do sebe řezat něčím takhle…“

      „Kristepane, Mathiasi. Jen se na mě kurva podívej! Vážně myslíš, že bych si měl lámat hlavu s infekcí? Nebo se snětí? Buď někdo během jednoho dvou dnů přijde a zachrání nás, nebo mě ty svině zabijou. Copak to nechápeš?“

      Mathias neodpověděl.

      Eric znovu natáhl ruku. „Tak mi kurva dej ten nůž.“

      Věděl, že Jeff by mu ho nedal. Dodržel by předepsaný postup, přinesl by mýdlo a vodu, rozdělal by oheň a čepel by v něm rozpálil. Jenže Jeff už s nimi nebyl a rozhodnutí teď bylo na Mathiasovi. Němec chvíli váhal a díval se na hvězdici na Erikových prsou i na hada obtáčejícího jeho nohu. Eric viděl, jak zvažuje okolnosti, a předem věděl, jak se rozhodne.

      „Dobrá,“ přikývl Mathias. „Ale udělám to sám.“

      Eric si svlékl tričko.

      Mathias se rozhlédl a přelétl očima po zablácené holině. „Nechceš si lehnout?“

      Eric zavrtěl hlavou. „Zůstanu stát.“

      „Bude to bolet. Asi bys to líp snášel, kdybys…“

      „Vydržím to. Hlavně už dělej.“

      Mathias začal na hrudi. Udělal pět rychlých řezů ve tvaru pěticípé hvězdy, přímo nad boulí podoby hvězdice, pak sáhl dovnitř a pomalu liánu vytáhl z Erikova těla. Byla neuvěřitelně velká; Mathias si musel nůž zastrčit do zadní kapsy a chytit tu slizovitou masu oběma rukama, aby ji uvolnil a vytrhl. Zmítala se a házela sebou, celá pokrytá částečně sraženou krví. Bolest byla strašlivá – ne při řezání, ale při následném vytahování; Eric měl pocit, že mu Mathias rve z těla nějakou jeho nedílnou část, nějaký životně důležitý orgán. Vzpomněl si na obrázky z Jeffova průvodce, na Aztéky s dlouhými noži, kteří vytrhávali ještě tlukoucí srdce z těl svých zajatců, a málem se mu podlomily nohy. Musel se chytit Mathiasova ramene, aby neupadl.

      Mathias odhodil svíjející se masu stranou; s mokrým plesknutím dopadla do bláta, stáčela se a zase roztáčela. „Jsi v pořádku?“ zeptal se.

      Eric přikývl a pustil Mathiasovo rameno. Po těle mu stékala krev a vpíjela se do šortek. Zmuchlal triko do kuličky a přitiskl je k ráně. „Pokračuj,“ hekl.

      Mathias si dřepl na bobek a jediným plynulým krouživým pohybem přejel nožem zdola nahoru po Erikově noze. Znovu to nebyl samotný řez, který zabolel; bolest se ozvala, když Mathias sáhl do rány a odtrhl mu liánu od živého masa. Eric zasténal, znělo to ale spíš jako zakvílení či zavytí. Měl pocit, jako by ho stahovali z kůže. Těžce se zhroutil k zemi a dopadl na zadek. Z nohy mu tryskal silný proud krve.

      Mathias zvedl úponek do výše a ukázal mu ho. Byl mnohem delší než první, listy i květy byly rozvitější a dosahovaly téměř plné velikosti. Kroutil se ve vzduchu a zdálo se, jako by se zvedal k Erikovi a chňapal po něm. Mathias ho odhodil do bláta, šlápl na něj a rozdrtil ho – pak totéž zopakoval i s prvním úponkem.

      „Dojdu pro jehlu a nit,“ prohlásil a zamířil ke stanu.

      „Počkej!“ křikl za ním Eric. „To není všechno.“ Hlas měl pisklavý a roztřesený; vyděsilo ho, jak zní slabě. „Jsou v té noze odshora až dolů. A mám je taky na rameni a na zádech. Cítím, jak se hýbou.“ A byla to pravda, skutečně je teď cítil úplně všude, schovávaly se těsně pod kůží jako napínající se svaly.

      Mathias se krok od stanu zastavil a otočil se k němu. „Ne, Eriku,“ zavrtěl hlavou. „Nezačínej zase.“ Mluvil unaveně a unaveně také vypadal – měl skleslá ramena a zapadlé oči. „Musíme tě zašít.“

      Eric mlčel – náhle se mu zatočila hlava. Věděl, že nemá sílu, aby se s ním hádal.

      „Ztrácíš moc krve,“ dodal Mathias.

      Na okamžik měl Eric pocit, že nejspíš omdlí. Opatrně se položil na záda. Bolest se nezmenšovala. Zavřel oči a temnota, která na něj čekala, byla plná barev: viděl pomrkávající jasně oranžovou skvrnu, která na okrajích tmavla doruda. Cítil prázdnotu, kterou po sobě úponky v jeho hrudi i noze zanechaly, a zdálo se mu, že právě ta je ústředním bodem jeho bolesti, jako by jeho tělo považovalo odstranění lián za jakousi krádež a chtělo je zpět.

      Slyšel, jak Mathias vchází do stanu a zase se vrací k němu, oči ale neotevřel. Pozoroval barvy pulzující ve tmě a viděl, jak se náhle rozzářily novým jasem, když se k němu Němec sklonil a začal mu sešívat okraje rány na noze. O sterilizaci jehly už nepadlo jediné slovo, Mathias se prostě mlčky dal do práce. Řez na noze byl dlouhý, takže mu chvíli trvalo, než skončil. Pak jemně odsunul Erikovu ruku, zvedl a odložil krví prosáklé tričko a začal mu zašívat ránu na hrudi.

      Eric se pomalu uklidňoval. Bolest nepolevovala, zato se vracel ten známý pocit odtažitosti, takže mu začalo připadat, že je pouhým venkovním svědkem trápení svého těla, místo aby v něm přebýval. Slunce už se vyhouplo nad obzor, začínalo být vedro a to mu také trochu pomáhalo. Konečně se přestal třást.

      Stacy byla na opačné straně holiny a Eric slyšel, jak se tam pohybuje. Měl pocit, že se mu vyhýbá, jako by se bála přijít k němu blíž. Zvedl hlavu, aby se podíval, co tam dělá, a zjistil, že je skloněná nad Pablovým batohem. Vytáhla z něj zbývající láhev tequily. „Dá si někdo?“ zavolala a zvedla ji nad hlavu.

      Eric zavrtěl hlavou a sledoval, jak se znovu sklání k batohu a dívá se dovnitř. Zjevně objevila nějakou vnitřní kapsu, protože slyšel, jak roztahuje zip. Chvíli se v batohu přehrabovala a pak něco vytáhla. „Jmenoval se Demetris,“ oznámila.

      „Kdo?“ zeptal se Mathias. Nezvedl oči od šití.

      Stacy se k nim otočila a v ruce držela pas. „Pablo. To bylo jeho pravé jméno. Demetris Lambrakis.“

      Vstala a zamířila i s pasem přes holinu k nim. Mathias odložil jehlu, otřel si ruce o džínsy a vzal si ho od ní. Dlouhou chvíli si ho beze slova prohlížel a pak ho podal Erikovi.

      Na pasové fotografii byl o něco mladší – a také o něco obtloustlejší – Pablo s mnohem kratšími vlasy a s absurdním knírkem. Měl na sobě sako a kravatu a tvářil se, jako by potlačoval úsměv. Eric si všiml – zase jakoby z nějaké velké dálky –, že se mu třesou ruce. Vrátil pas Stacy a položil si hlavu na zem. Demetris Lambrakis. Neustále si to jméno v duchu opakoval, jako by si je chtěl vtisknout do paměti navždy. Demetris Lambrakis… Demetris Lambrakis… Demetris Lambrakis…

      Mathias skončil s šitím. Eric slyšel, jak znovu odchází ke stanu. Když se vrátil, držel v ruce plechovku oříšků. Otevřel ji a rozdělil obsah na tři stejně velké hromádky, odpočítával oříšky po jednom a kladl je na házecí talíř. Eric si uvědomil, že se Mathias ujal velení. Všichni tři se na tom zjevně shodli, aniž by bylo třeba vést o tom nějaké diskuse.

      Eric se k jídlu musel posadit, a to bolelo. Strávil chvíli tím, že pátravě zkoumal své tělo. Vypadal jako hadrová panenka, kterou si předávaly celé generace nedbalých dětí, zašívaná a přešívaná, s vycpávkou vyhřezlou ven mezi stehy. Vůbec nepovažoval za možné, že by se odtud v takovém stavu mohl někdy dostat domů, a tohle vědomí se v něm usazovalo jako nános bahna. Cítil, jak těžkne a jak se ho zmocňuje odevzdanost. Jeho tělo se na to ale zjevně neohlíželo a dál se naléhavě hlásilo o své potřeby. Pouhý pohled na oříšky ho naplnil dravým hladem, a dal se proto rychle do jídla, cpal si je do úst, žvýkal a polykal. Když dojedl, olízal si z prstů sůl. Mathias mu nabídl plastový kanystr; vzal si ho, napil se a znovu si připomněl existenci lián, které se mu hýbaly v těle.

      Slunce šplhalo výš po obloze a nabývalo na síle. Bláto na holině začínalo vysychat a jejich stopy tuhly v malé stinné jamky. Všichni tři už dojedli své příděly a teď seděli a dívali se na sebe.

      „Asi bych se měl jít podívat po Jeffovi,“ povzdechl si Mathias. „Než bude moc vedro.“ Zdálo se, že v něm ta myšlenka vyvolává obrovskou únavu.

      Stacy dosud držela láhev s tequilou, měla ji položenou v klíně. Pohrávala si s uzávěrem, odšroubovávala ho a zase nasazovala zpět. „Myslíš, že je mrtvý, viď?“ zeptala se.

      Mathias se k ní otočil a lehce přimhouřenýma očima na ni pohlédl. „Přál bych si, aby nebyl mrtvý, zrovna tak jako ty. Jenže přát si a věřit…“ Pokrčil rameny. „To není totéž, nemyslíš?“

      Stacy neodpověděla. Přiložila si láhev k ústům, zaklonila hlavu a polkla. Eric cítil, že má Mathias chuť láhev jí sebrat, viděl na něm, že už se k tomu téměř odhodlal, pak se ale rozhodl nechat to být. Nebyl jako Jeff, na vůdce byl příliš rezervovaný a nezúčastněný. Pokud se Stacy chtěla opít a vystavit se tak nějakému nebezpečí, byla to její věc. Nezbýval už nikdo, kdo by jí v tom zabránil.

      Mathias se postavil. „Neměl bych být pryč dlouho,“ prohlásil.

      Stacy okamžitě odložila láhev, vyskočila a připojila se k němu. „Půjdu s tebou.“ Erika se opět zmocnil pocit, že z něj má Stacy strach, že se děsí toho, co se děje v jeho těle. Viděl na ní, že s ním nechce zůstat sama.

      Mathias pohlédl na ležícího Erika, na jeho nahé, zkrvavené a zablácené tělo. „Budeš v pořádku?“ zeptal se.

      Ne, pomyslel si Eric. Samozřejmě že nebudu. Nic ale neřekl. Pomyslel na nůž, na to, že s ním zůstane na holině sám a bude s ním moci dělat, co bude chtít. Přikývl. Pak zůstal ležet na slunci, připadal si podivně vyrovnaně a díval se, jak oba odcházejí po pěšině dolů a mizí mu z dohledu.

      Na úpatí pahorku zůstali Stacy s Mathiasem chvíli stát, rozhlíželi se po vyklučeném pásu země a upírali oči na stěnu stromů za ním. Slunce už na povrchu hlíny speklo tenkou a křehkou kůrku, pod ní však stále bylo po kotníky bahna. Mayové se v něm pracně brodili a mokré bláto jim ulpívalo na nohou ve velkých koláčích. Stacy pozorovala dvě ženy, které rozkládaly hromadu přikrývek a šatstva k usušení.

      U ohniště stáli tři Mayové. Jedním z nich byl holohlavý muž z prvního dne, s pistolí u boku. Druzí dva byli mnohem mladší, skoro ještě chlapci. Oba byli vyzbrojení luky. Holohlavý měl bílé kalhoty vyrolované ke kolenům a Stacy si pomyslela, že si je nechce ušpinit. Holeně měl nesmírně tenké, téměř vyzáblé.

      Mathias vystoupil na mýtinu a boty mu zmizely pod vrstvou bahna. Pohlédl doleva a upřeně se na něco zadíval. Výraz jeho obličeje se nezměnil, Stacy ale věděla, co vidí, přestože by sama nedokázala říct, jak to ví. Tequila jí zůstala v žaludku ležet jako nakyslá louže; trochu se jí točila hlava a po zádech jí stékal pot. Věděla, co musí udělat, nic jiného jí nezbývalo, dávala si ale načas, ještě se jí nechtělo připojit se k Mathiasovi; chtěla ty dva okamžiky, kdy to uviděl on a kdy to uvidí ona, něčím oddělit. Pečlivě si jeden po druhém zula sandály a položila je vedle sebe doprostřed pěšiny. Teprve pak vykročila do bláta. Bylo studenější, než by byla považovala za možné, připomnělo jí sníh, a právě na ten se v duchu soustředila (bílý jako kalhoty toho holohlavého muže, bílý jako kosti), když pohlédla na malou mohylku pětadvacet metrů od nich, na maličký poloostrov zeleně vyčnívající jako natažený prst do vymýcené půdy. V rostoucím vedru dne se vzduch horce tetelil a nechybělo mnoho, aby Stacy sama sebe přesvědčila, že je to jen světelný klam. Věděla ale, že tomu tak není, věděla, že je to Jeff, věděla, že je opustil stejně jako Amy a Pablo, že už zůstávají jen oni tři. Natáhla se po Mathiasově ruce a napůl měla strach, že ji odtáhne, ale neudělal to, a tak ruku v ruce mlčky vykročili kupředu.

      Kráčeli podél úpatí pahorku, drželi se v těsné blízkosti lián a brodili se bahnem. Nemluvili. Holohlavý mayský muž je následoval, doprovázen oběma mladými lučištníky. Nebylo to nijak daleko a za chviličku byli na místě.

      Mathias si k malé mohylce přidřepl, začal odtahovat úponky lián stranou a pomalu odhaloval Jeffovo tělo. Bylo dosud identifikovatelné, jako by liány krotily svůj hlad, jako by chtěly, aby se mimo veškerou pochybnost přesvědčili o tom, že je Jeff mrtvý. Ležel natažený na břiše s rukama vztaženýma nad hlavou, takže se zdálo, že ho sem dovlekly za nohy. Mathias ho převrátil na záda. Měl rány na krku, na každé straně jednu, a košili měl zcela prosáklou krví. Ze spodní poloviny obličeje už měl maso obrané, takže bylo vidět zuby a čelist, oči měl ale nedotčené. Byly otevřené a kalně k nim vzhlížely. Stacy se musela odvrátit.

      Překvapovalo ji, jak klidně si počíná; nahánělo jí to strach. Kdo jsem? pomyslela si. Jsem to ještě já?

      Mathias Jeffovi stáhl ze zápěstí hodinky. Pak mu sáhl do kapsy a vytáhl z ní náprsní tašku. Na pravé ruce měl Jeff stříbrný prsten a ten mu Mathias také stáhl. Musel pořádně zabrat a zatáhnout za něj, než konečně povolil a sklouzl z prstu.

      Stacy si vzpomínala, jak šla s Amy ten prsten koupit. Objevily ho v jedné zastavárně v Bostonu. Amy ho Jeffovi věnovala k výročí jejich první schůzky. V následujících letech strávily se Stacy četné hodiny tím, že se snažily představit si jeho původního majitele – jaký to asi byl člověk a jak se mohl dostat do tak těžké situace, že byl nucen dát tak krásnou věc do zástavy. Vytvořily si z těch fantazií kompletní postavu, neúspěšného hudebníka, občasného narkomana a příležitostného dealera, jehož jediným a možná vylhaným slavným činem bylo, že kdysi prodal unci heroinu Milesi Davisovi. Daly mu dokonce i jméno, Thaddeus Fremont, a kdykoli zahlédly nějakého postaršího sešlého nuzáka, protloukajícího se světem, šťouchaly do sebe a šeptaly si: „Hele – támhle je Thaddeus. Hledá svůj prsten.“

      Mathias jí Jeffův prsten podal a Stacy si ho vzala.

      „Měl jsem sebrat i Henrichovy věci,“ posteskl si Mathias. „Nosil přívěsek – amulet pro štěstí.“ Sáhl si na hruď a ukazoval jí, kde ho měl Henrich zavěšený. Pak chvíli přejížděl očima po okraji mýtiny, jako by uvažoval, jestli pro něj nemá dojít teď. Když ale vstal, otočil se zpět k pěšině.

      Vyrazili společně, kráčeli bok po boku a opět mlčeli. Stacy měla nohy obalené blátem; tížilo ji, jako by měla obuté vysoké boty.

      „Stejně mu nebyl nic platný,“ povzdechl Mathias.

      „Co mu nebylo nic platné?“

      „Ten amulet pro štěstí.“

      Stacy nenapadalo, jak by na to měla reagovat. Věděla, že to bylo míněno jako vtip, nebo pokus o vtip, ale představa, že by se zasmála i dokonce jen usmála, ji připadala odporná. V hlavě už jí zase začalo hučet a náhle jí dělalo potíže udržet oči otevřené. Z jakéhosi důvodu ji rozbolely, kdykoli promluvila. Šla dál s pažemi překříženými na prsou, pevně je k sobě tiskla, v jedné ruce svírala Jeffovy hodinky a v druhé náprsní tašku a prsten. Čekala, až uplyne tolik času, aby se zdálo, že Mathias vůbec nepromluvil, a teprve když byli skoro zpátky u pěšiny, se tiše zeptala: „Co teď budeme dělat?“

      „Asi se vrátíme ke stanu. Zkusíme si trochu odpočinout.“

      „Neměl by někdo z nás vyhlížet Řeky?“

      Mathias zavrtěl hlavou. „Ještě tak hodinu ne.“

      Stacyina mysl se zatoulala zpět ke stanu a k malé holině. Pomyslela na Pabla na fixační desce a na agónii, kterou na ní musel vytrpět. Pomyslela na to, jak se ráno skláněla k zemi a sbírala Amyiny roztroušené kosti, tak ledabyle, jako by uklízela po nějakém večírku.

      Znovu se jí v hlavě ozvala ta slova: Jsem to ještě já?

      Bez sebemenšího varování se dala do pláče. Bylo to jako záchvat kašle – dva tucty vzlyků, které jí otřásaly celým tělem a které přišly a odešly za necelou minutu. Mathias čekal vedle ní, dokud nebylo po všem. Pak jí položil ruku na rameno.

      „Nechceš se na chvíli posadit?“ zeptal se.

      Stacy zvedla oči a rozhlédla se kolem. Stáli v deseti centimetrech bláta. Napravo od nich se prudce zvedalo do výše liánami pokryté úbočí pahorku. Nalevo, uprostřed mýtiny, stáli tři Mayové a dívali se na ně. Zavrtěla hlavou a otřela si obličej. „Eric umírá, že ano?“ hlesla. „Jsou v něm a on umře.“

      Ruce se jí při záchvatu pláče rozevřely, takže Jeffovy hodinky, náprsní tašku i prsten upustila na zem. Mathias se sehnul a všechno posbíral. Věci byly zamazané blátem, které se pokusil otřít o kalhoty.

      „Nevím, jestli to zvládnu, Mathiasi. Dívat se, jak umírá.“ Mathias zastrčil Jeffův prsten do náprsní tašky. Všimla si, že mu krvácejí ruce, kůži měl popraskanou a rozleptanou mízou lián. Oblečení z něj viselo v cárech. Strniště mu dorůstalo v husté vousy, takže vypadal starší. Přikývl. „Ne,“ zahučel, „to samozřejmě ne.“

      Stacy se otočila a zadívala se na tři Maye. I když je nepřetržitě sledovali, ani jedinkrát jim nepohlédli do očí. Napadlo ji, že je to něco, co si podvědomě osvojili, aby si ulehčili nepříjemnou povinnost. Měla pocit, že když se někomu podíváte do očí, musí pak být mnohem těžší ho zabít. „Co myslíš, že by udělali, kdybychom se rozešli přímo k nim?“ zeptala se. „Kdybychom se odmítli zastavit a šli pořád dál?“

      Mathias pokrčil rameny. Odpověď byla evidentní. „Zastřelili by nás.“

      „Možná bychom to měli udělat. Možná bychom si to měli odbýt hned teď.“

      Mathias se na ni díval a zdálo se, že o jejím návrhu zcela vážně uvažuje. Pak ale zavrtěl hlavou. „Někdo určitě přijde, Stacy. Dřív nebo později. Jak si můžeme být jistí, že to nebude dnes?“

      „Jenže to taky nemusí být dnes, nemám pravdu? Nikdo nemusí přijít celé týdny. Nebo měsíce. Nebo nikdy.“ Mathias neodpověděl, jen se na ni dál díval. Od okamžiku, kdy se seznámili, měla z jeho pohledu – tak vážného a soustředěného – trochu strach. Po několika vteřinách musela odvrátit oči. Natáhl se, vzal ji za ruku a stále beze slova ji vedl podél okraje mýtiny zpět k pěšině.

      Eric cítil, jak se liány v jeho těle přesouvají sem a tam. Měl je v kříži na zádech, v levém podpaží a v pravém rameni. Nůž ležel tři metry od něj – byl zabahněný a stále ještě zavlhlý jeho krví. Počítal, že jakmile Stacy a Mathias odejdou z holiny, okamžitě se začne řezat, když ale ta chvíle skutečně nastala, zjistil, že má příliš velký strach. Přišel už o hroznou spoustu krve – stačilo, aby se na sebe podíval, a jasně to viděl – a nebyl si jistý, kolik jí ještě může ztratit, aniž by ho to přímo ohrozilo na životě.

      Posadil se, zhluboka se nadechl, pak se ale celý zkroutil a rozkašlal se suchým kašlem. Nevykašlával žádné hleny, měl jen pocit, že má na prsou něco, co by tam nemělo být a co se jeho tělo neúspěšně snaží vypudit. Zápasil s tím kašlem celou noc a připadalo mu teď zvláštní, že si neuvědomil dřív, co je jeho příčinou. Byly to samozřejmě liány – o tom neměl nejmenších pochyb. Ano, nějaký jejich úponek mu rostl v plicích.

      Měl bych jít do stanu, pomyslel si. Měl bych si lehnout. Nezáleží na tom, že je v něm voda. Přesto se nepohnul.

      Znovu se rozkašlal.

      Byl přesvědčen, že všechno by bylo snazší, kdyby s ním Stacy byla zůstala. Mohla s ním diskutovat a snažit se mu to rozmluvit. Třeba by ji i poslechl, kdo ví? A kdyby ne, vždycky ho mohla chytit za ruku a zadržet ho. Jenže Stacy tady nebyla, opustila ho, takže ho neměl kdo zadržet, když vstal a nůž sebral.

      Opět se posadil a nůž si položil do klína.

      Chtěl si znovu zahrát se slovíčky, vyzkoušet svůj imaginární test slovní zásoby, nevzpomínal si ale, u kterého písmene posledně skončil. Pohyby lián v jeho těle mu znesnadňovaly soustředění. Připadalo mu důležité, aby je všechny sledoval. V nártu pravé nohy…, vzadu na šíji…

      Předklonil se, poškrábal se na levé holeni a nahmatal tam bouli. Zadíval se na ni a viděl, jak se zplošťuje a znovu se objevuje o kousek níž. Byla velká skoro jako golfový míček. Když do ní dloubl prstem, připadala mu kůže povědomě necitlivá.

      Věděl, že samotný řez nebude bolet; teprve až bude liánu vytahovat ven, nejspíš se rozkřičí bolestí. Seděl, uvažoval o tom a všiml si další boule na levém předloktí. Byla mnohem menší než ostatní, asi sedm centimetrů dlouhá a tenká jako žížala. Když se jí dotkl, zmizela, zavrtala se mu do masa.

      To všechno už bylo na Erika moc – nevydržel jen tak klidně sedět a dívat se, jak se mu po celém těle objevují a zase mizí boule. Musel něco udělat a řešení bylo jen jedno, ne?

      Zvedl nůž z klína, předklonil se a začal řezat.

      Stacy se zdálo, jako by pěšina vedoucí nahoru na pahorek byla mnohem strmější, než když po ní stoupala posledně. Jak vylézali výš, začala lapat po dechu a šaty se jí lepily na zpocené tělo. V boku ji píchalo. Mathias jako by její problémy vycítil, a přestože už byli skoro nahoře, zastavil se, aby si mohla odpočinout. Stál vedle ní a díval se přes stráň někam do dáli, zatímco se Stacy pracně snažila popadnout dech.

      Srdce jí právě začalo zpomalovat, když se ozvaly hlasy.

      Wo ist Eric? Wo ist Eric?

      Otočili se a pohlédli na sebe.

      Eric ist da. Eric ist da.

      „Ach bože,“ vzlykla Stacy. „Ne.“

      Eric ist gestorben. Eric ist gestorben.

      Oba se dali do běhu, Mathias byl ale rychlejší. Než se Stacy vyškrábala na vrcholek, byl už uprostřed holiny. Tam ho spatřila, jak stojí, gestikuluje a znovu a znovu, stále přísnějším tónem, vykřikuje totéž slovo. Pod vlivem únavy a rozrušení se uchýlil k mateřskému jazyku. „Genug,“ opakoval kolem dokola. „Genug.“

      Stacy chvíli trvalo, než pochopila, že mluví na Erika. Na holině totiž stál netvor – to bylo první, co jí přišlo na mysl –, nějaká nová hrůza zrozená v šachtě starého dolu, zkrvavená a nahá nestvůra s vyválenýma očima a nožem v ruce. Jenže – byl to Eric. Vypadal, jako by si stáhl z těla skoro všechnu kůži. Visela z něj v cárech a Stacy viděla obnažené svaly na nohou a břišní svaly i záblesk kosti u levého lokte. Vlasy na pravé straně hlavy měl slepené krví; uvědomila si, že si uřízl ucho.

      Mathiasův hlas přešel v hlasitý řev: „Genug, Eric! Genug!“ Ukazoval Erikovi, že má nůž odložit, Stacy ale bylo zcela jasné, že to Eric neudělá. Vypadal vyděšeně a přitom vztekle, jako by na něj útočil někdo docela cizí.

      „Eriku!“ zavolala Stacy. „Prosím, zlato. Jen…“

      Pak už Mathias vyrážel kupředu a natahoval se, aby Erikovi vytrhl nůž z ruky.

      Stacy věděla, co bude následovat. „Ne!“ zaječela.

      Už ale bylo pozdě.

      Jakmile Eric jednou začal, nemohl se zarazit.

      První přišla na řadu boule na lýtku a s ní měl snadnou práci: jediným rychlým pohybem provedl krátký řez a bylo to, přímo pod kůží se schovávalo pevně stočené klubíčko liány, ne větší než vlašský ořech. Vytrhl si je z těla a odhodil je stranou. Pak přešel k předloktí, tam už se ale situace poněkud zkomplikovala. Rozřízl malý kousek kůže v místě, kde předtím viděl tu žížalovitou bouli…, a nic nenašel. Šťoural se v ráně špičkou nože a pak krvavý šrám zvětšil, přejel čepelí plynulým tahem od zápěstí až k lokti. Strašně to bolelo, nůž mu málem vypadl z ruky, strach byl ale silnější než bolest. Věděl, že tam liána je, a musel ji najít. Řezal dál, zajížděl do větší hloubky, pak přešel k bokům rány a vrážel si po obou stranách špičku nože pod kůži, zvedal ji a odhrnoval stranou, dokud se mu nepodařilo odhalit svaly na celém předloktí.

      Ruku mu zalévalo stále víc krve – příliš mnoho krve – a pořádně už neviděl na to, co dělá. Pokusil se ji otřít, ale krvácení nepřestávalo. Kůže mu visela z lokte jako roztržený rukáv.

      Pocítil náhlou křeč v pravé hýždi, jako by ho tam popadla něčí ruka, namáhavě se postavil, spustil si kalhoty i slipy, zkroutil se a prohlížel se. Nic ale neviděl, a právě když se chystal zajet do svalu nožem, ucítil nějaký pohyb vpředu, těsně nad pupíkem; něco se tam pomalu posouvalo vzhůru. Okamžitě přesunul pozornost k tomu místu a přejel po něm čepelí. Liána byla hned pod povrchem; z rány se vyvalil dlouhý, víc než třiceticentimetrový úponek, zůstal z ní viset, otáčel se a kroutil ve vzduchu, stékala po něm krev a odkapávala do hlíny. Liána se ho stále držela, byla zachycená někde výš v těle. Musel nožem zajet skoro až k pravé bradavce, než se pustila a vyklouzla ven.

      Pak přišlo na řadu levé stehno.

      Pak pravý loket.

      Týl a šíje.

      Všude byla spousta krve. Cítil ji – ten kovový, mědi podobný pach – a bylo mu jasné, že ho její ztráta každým dalším okamžikem oslabuje. Jedna část jeho mysli si uvědomovala, že je to katastrofa, že by měl přestat, že s tím vůbec neměl začínat, jiná část ale dokázala myslet jen na to, že se mu liány usadily v těle a že je za každou cenu musí dostat ven. Až se ti dva vrátí, můžou ho zase zašít, můžou ho celého zafačovat, na všechny údy mu dát tlakové obvazy. Teď je nejdůležitější nepřestat, dokud nebude úplně hotov. Musí dál řezat, krájet a bodat, dokud si nebude jistý, že je vyrval do posledního úponku.

      Pak zaznamenal liánu v pravém uchu. Připadalo mu to nemožné, když si tam ale sáhl a dotkl se té hroudy chrupavek, cítil ji, byla těsně pod kůží. To už vůbec nepřemýšlel, jen instinktivně jednal. Přiložil si nůž naplocho ke spánku a začal ucho odřezávat. Zasténal a rozplakal se. Nebylo to bolestí, přestože i ta byla téměř nesnesitelná, bylo to tím, jak hlasitě se čepel prodírala jeho masem.

      Poté přešel na levou holeň.

      Na pravé koleno.

      Když se na holině znovu objevil Mathias, právě si odtrhával kus kůže od spodních žeber. Čas začal ubíhat podivně zkresleně – velice pomalu a zároveň neuvěřitelně rychle. Mathias něco křičel, Eric ale nechápal, co se mu snaží říct. Chtěl Němci vysvětlit, co dělá, chtěl ho přesvědčit, že je to naprosto logické počínání, věděl ale, že to nedokáže, že by to trvalo příliš dlouho a že by to Mathias stejně nepochopil. Musel si pospíšit, o to teď šlo, musel je ze sebe dostat, než ztratí vědomí, a přitom cítil, že se tahle konečná stanice rychle blíží.

      Pak se na holině objevila i Stacy. Něco říkala, vykřikovala jeho jméno, sotva ji ale slyšel. Musel dál řezat, na ničem jiném nezáleželo, a právě se skláněl a chystal se pokračovat, když k němu Mathias přiskočil a sáhl po noži.

      „Ne!“ zaslechl Eric Stacyin výkřik.

      Celý se třásl – měl pocit, že už vlastní tělo docela neovládá – a zareagoval instinktivně. Chtěl jen Mathiase odehnat, odstrčit ho stranou, udělat si prostor na to, aby dokončil, co začal. Když ale napřáhl ruce, aby to udělal, v jedné z nich stále držel nůž. Samotného ho šokovalo, jak snadno se čepel pohroužila do Mathiasovy hrudi, zajela mezi dvě žebra kousek vpravo od hrudní kosti a zůstala tam vězet.

      Pod Mathiasem se podlomily nohy. Svalil se na záda hlavou od Erika a nůž zmizel s ním.

      Stacy se rozječela.

      „Warum?“ hlesl Mathias s očima upřenýma na Erika. „Warum?“

      Eric slyšel v Mathiasově hlase krev a viděl, jak se mu rozlévá po tričku. Střenka nože se trhaně pohybovala ze strany na stranu, kývala se jako metronom. Eric věděl, že krev tryská z Mathiasova srdce. Zarazil nůž přímo do něj.

      Mathias se pokusil vstát. Podařilo se mu posadit a opřít se o jednu ruku, bylo ale zjevné, že víc už nedokáže.

      „Warum?“ zeptal se ještě jednou.

      A pak se liány znovu daly do pohybu, rychle se jako had vyplazily na holinu, chňapaly po Němci a ovíjely se mu kolem těla. Stacy se k němu rozběhla a snažila se ho vyprostit, dělala, co mohla, bylo jich ale příliš mnoho.

      Eric cítil, že ho opouštějí síly. Musel se posadit; udělal to neohrabaně, napůl upadl a skončil ve velké kaluži krve své vlastní i Mathiasovy. Bylo to absurdní, ale pořád ještě chtěl ten nůž, byl by se k němu doplazil a vytrhl ho z Němcovy hrudi, jen kdyby měl dost sil. Sledoval, jak se kývá sem a tam, sem a tam, sem a tam.

      Objevovaly se další a další šlahouny lián. Stacy za ně škubala a hlasitě vzlykala.

      Eric věděl, že už brzy si přijdou i pro něj.

      Zavřel oči, jen na okamžik, ale stačilo to. Když je znovu otevřel, nepokojné poskakování nože ustalo.

      Stacy seděla u Erika a jeho hlavu měla položenou v klíně. Liány už se zmocnily Mathiasovy mrtvoly a odtáhly ji. Stále ještě viděla jeho pravou botu, která vyčnívala ze zelené houštiny, jinak ho ale kompletně zakryly. Úponky byly tiché a nehybné, jen tu a tam se ozvalo sotva slyšitelné zašustění, jak požíraly jeho tělo.

      Stacy nechápala, proč se liány nepřiplazí k Erikovi a nezmocní se i jeho. Nedokázala by jim v tom zabránit – stejně jako to nedokázala, když si přišly pro Mathiase – a nepochybovala o tom, že to vědí. Vyslaly však jen jediný dlouhý šlahoun, který hlasitě chlemtal obrovskou kaluž krve, jež je obklopovala, a pomalu ji vysoušel.

      Erika si nevšímaly.

      Ne že by snad ještě mohla pochybovat o tom, jak to skončí; bylo zřejmé, že Eric umírá. Zpočátku se zdálo, že za pár minut bude nejspíš po všem. Krev z něj prýštila, odkapávala a stékala mu po těle v tenkých čůrcích, hromadila se v prohlubních kolem klíčních kostí, tryskala z hlubších ran. Stoupal z něj pronikavý, neurčitě kovový zápach, který Stacy z nějakého důvodu připomněl, jak v dětství sbírala mince, leštila je a třídila podle letopočtů.

      Pohladila ho po hlavě a slyšela, jak zasténal. „Jsem tady,“ šeptla. „Jsem u tebe.“

      K jejímu úžasu otevřel oči; vzhlédl k ní a tvářil se vyděšeně. Pokusil se něco říct, vydral se z něj ale jen chraptivý šepot, tak tichý, že ho skoro neslyšela.

      Naklonila se blíž k němu. „Cos říkal?“

      Znovu se ozvalo to nezřetelné zašeptání. Znělo to jako jediné slovo.

      „Svatyně?“ zeptala se.

      Zavřel oči a namáhavě je zase otevřel.

      „Jaká svatyně, Eriku?“

      Viděla, jak v bolestech polkl. Dýchání mu zřejmě také působilo bolest. Bolelo ho úplně všechno.

      „Tady žádná svatyně není.“

      Pomalu zavrtěl hlavou. Viděla, že se soustředí a snaží se správně artikulovat. „Zabij… mě,“ hlesl.

      Stacy na něj upřeně hleděla. Ne, pomyslela si. Ne, ne, ne. Silou vůle se ho snažila přimět, aby znovu zavřel oči a upadl v bezvědomí.

      „Bolí… to…“

      Přikývla. „Já vím. Ale…“

      „Prosím…“

      „Eriku…“

      „Prosím…“

      Začínaly jí téct slzy. Uvědomila si, že to je ten pravý důvod, proč ho liány nechávají na pokoji: chtějí ji mučit jeho pomalým umíráním. „Dostaneš se z toho. Slibuju. Jen si musíš odpočinout.“

      Eric se nějakým zázrakem zmohl na pokřivený úsměv. Natáhl se, nahmatal její ruku a stiskl ji. „Pro– sím… tě.“ To už bylo na Stacy moc; nebyla schopná slova.

      „Ten… nůž…“

      Zavrtěla hlavou. „Ne, zlato. Pššt.“

      „Pro– sím…“ opakoval. „Pro– sím…“

      Bylo jasné, že jí nedá pokoj. Bude tu ležet s hlavou v jejím klíně, krvácet, trpět a žadonit, aby mu pomohla, zatímco slunce nad nimi bude dál pomalu šplhat po obloze výš a výš. Pokud chce, aby to skončilo – krvácení, utrpení i žadonění bude to muset zařídit sama.

      „Pro– sím…“

      Stacy opatrně odsunula jeho hlavu stranou a vstala. Přinesu mu ho, pomyslela si. Nechám ho, aby to udělal. Přešla ke kraji holiny a vnořila se mezi liány, přidřepla k Mathiasovu tělu a rozhrnula úponky. Liány už obraly maso z pravé paže až po rameno. Obličej měl zatím ale nedotčený a otevřené oči hleděly přímo na ni. Musela zahnat nutkání zatlačit mu je. Nůž mu stále trčel z hrudi. Když ho popadla a zatáhla, vyklouzl ven. Odnesla ho zpět k Erikovi.

      „Tu máš,“ řekla. Vložila mu ho do pravé ruky a prsty mu přimáčkla ke střence.

      Znovu se na ni tak pokřiveně usmál a pomalu zavrtěl hlavou. „Moc… slabý,“ zašeptal.

      „Tak proč si neodpočineš? Zavři prostě oči a…“

      „Ty…“ Strkal nůž zpět k ní. „Ty…“

      „To nemůžu, Eriku.“

      „Prosím…“ Nahmatal její ruku i nůž a tlačil je k sobě. „Prosím…“

      Stacy věděla, že už je po všem, Erikův život dospěl ke konci. Zbývalo mu už jen utrpení. Chtěl, aby mu pomohla, zoufale si to přál. A ignorovat jeho prosby, sedět, nechat ho trpět a pomalu umírat prostě proto, že ona má příliš slabý žaludek a bojí se udělat to, co by evidentně udělat měla – nedalo by se i to označit za hřích? Je v její moci ulevit mu v jeho trápení, a přitom se tomu vědomě vyhýbá. Není tedy v jistém smyslu za jeho agónii zodpovědná?

      Kdo jsem? napadlo ji znovu. Jsem to ještě já?

      „Kam?“ zeptala se.

      Uchopil ji za ruku, v níž držela nůž, a navedl si ji na hruď. „Tady…“ Postrčil špičku čepele tak, že ležela hned vedle hrudní kosti. „Jen… zatlač…“

      Mělo být přece tak snadné nůž odtáhnout a odhodit a Stacy svému tělu nařizovala, aby to udělalo, vyzývala ho k pohybu. Tělo ji ale neposlouchalo a nehýbalo se.

      „Prosím…,“ zašeptal Erik.

      Zavřela oči. Jsem to ještě já?

      „Prosím…“

      A tak to tedy udělala: předklonila se a vší silou do něj nůž zarazila.

      Bolest.

      To bylo vše, čeho si byl Eric na kratičký okamžik vědom, jako by mu v hrudi něco vybuchlo. Viděl nad sebou Stacy, vypadala hrozně vyděšeně a uslzené. Chtěl něco říct, chtěl říct děkuju a promiň a miluju tě, slova ale nepřicházela.

      Jednou odpoledne se jen tak ze špásu šli v Cancúnu podívat do zoologické zahrady kousek od hlavní silnice. Nebyl v ní víc než tucet zvířat, mezi nimi i jedno označené jako zebra, přestože to byl zjevně osel s černými pruhy namalovanými na kůži. Několik pruhů se roztěkalo. Jak tam tak všichni čtyři stáli a dívali se, roztáhlo zvíře náhle nohy a obrovským proudem se vymočilo. Amy i Stacy při tom pohledu dostaly záchvat smíchu. Právě na to si teď Eric z jakéhosi důvodu vzpomněl – na močícího osla, na vzájemně se podpírající děvčata a na zvuk jejich smíchu.

      Děkuju, snažil se pořád ještě říct. Promiň. Miluju tě.

      A bolest pomalu ustávala…, všechno… ustupovalo do dáli… a dál… ještě dál…

      Liány si přišly pro jeho tělo. Stacy se s nimi nepokoušela zápasit, věděla, že by to bylo zbytečné.

      Slunce jí stálo přímo nad hlavou; odhadovala, že jí zbývá asi šest hodin, než začne zapadat. Vzpomněla si na Mathiasova slova – „Jak si můžeme být jistí, že to nebude dnes?“ – a pokoušela se z nich čerpat alespoň nějakou naději. Byla to tma, z níž měla největší strach, představa, jak leží sama ve stanu a bojí se usnout.

      Věděla, že není správné, že je to ona, kdo všechny ostatní přežil; měl to být Jeff. Ten by neměl strach při pohledu na slunce, jak se nezadržitelně vydává na dlouhou pouť k západu. Jídlo, voda a přístřeší – to všechno by si dokázal naplánovat, kdežto ona vůbec žádný plán neměla.

      Posadila se prostě před stan a snědla zbývající zásoby – preclíky, obě proteinové tyčinky, hrozinky i malé balíčky slaných tyčinek – a zapila je plechovkou coca-coly a oběma lahvemi ledového čaje.

      Spořádala všechno – úplně všechno.

      Hleděla přes holinu do dáli a přemýšlela o té spoustě dalších lidí, kteří na tomhle místě zemřeli, o všech těch neznámých, jejichž kosti byly pod mohylkami lián rozeseté po úbočí pahorku. Každý z nich si tu prošel vlastním peklem. Tolik bolesti, tolik zoufalství a tolik umírání.

      Když někdo hlava nehlava prchá z hořícího domu, dá se tomu říkat plán?

      Vzpomínala si, jak jednou pozdě večer všichni čtyři seděli a diskutovali o sebevraždě, byli už dost přiopilí a vybírali si nejlepší potenciální metodu. Stacy byla natažená na posteli a opírala se o Erika, Amy s Jeffem seděli na podlaze a nepříliš zaujatě hráli vrhcáby. Jeff, praktický jako vždy, mluvil o pilulkách a plastovém sáčku přes hlavu – tvrdil, že je to bezbolestný a spolehlivý způsob. Eric propagoval brokovnici, hlaveň zastrčenou do úst a palec nohy na spoušti. Amy se nejvíc zamlouvala představa pádu z velké výšky, jenže místo aby sama skočila, chtěla, aby ji někdo strčil, což vedlo k sáhodlouhé diskusi o tom, jestli by se to dalo kvalifikovat jako sebevražda. Nakonec se svého nápadu vzdala a rozhodla se pro oxid uhelnatý, pro auto běžící na neutrál v prázdné garáži. Stacyina fantazie byla složitější: zahrnovala pramici, s níž by veslovala daleko na moře, a závaží, která by ji stáhla pod vodu. Byla to představa tajemného zmizení, která ji na tom přitahovala, záhady, kterou by po sobě zanechala.

      Nemysleli to samozřejmě vážně. Jen si hráli.

      Stacy cítila kofein, který vypila v coca-cole i v ledovém čaji; začínala si připadat jako na trní. Zvedla ruce k očím a viděla, že se třesou.

      Tady samozřejmě žádnou pramici neměla, neměla ani pokašlávající auto, brokovnici či lahvičku pilulek. Nabízela se jí možnost skoku do šachty. Nabízel se jí provaz visící z rumpálu a Mayové čekající pod úpatím pahorku s šípy a kulkami.

      A nabízel se jí také nůž.

      Jak si můžeme být jistí, že to nebude dnes?

      Našla svůj slunečník a použila roli izolační pásky k opravě škod, které na něm natropila bouře. Sebrala láhev tequily, která ležela uprostřed holiny. Pak se vydala po pěšině dolů.

      Nůž si vzala s sebou.

      Když se přiblížila k Mayům, otočili se a zadívali se na ni: na její zakrvácené šaty a roztřesené ruce. Na okraji mýtiny se posadila, nůž si položila do klína a slunečník si opřela o rameno. Odšroubovala uzávěr tequily a zhluboka se napila.

      Pomyslela si, že by bylo báječné, kdyby dokázala vymyslet nějaké účinné varování pro ty, kteří sem ještě měli přijít. Bylo by se jí líbilo stát se tou, jejíž chytrost a předvídavost zachrání někomu neznámému život. Viděla ale pánev s tím jediným slovem výstrahy vyškrábaným do dna, věděla, že jiní se pokoušeli o totéž a neuspěli, a neměla důvod se domnívat, že právě její pokus by mohl dopadnout jinak. Mohla jen doufat, že samo memento její přítomnosti tady, malá hromádka kostí ležící přímo v ústí pěšiny, bude dostatečným signálem hrozícího nebezpečí.

      Napila se. Čekala. Slunce nad ní se nezadržitelně kradlo k západu.

      Ne, opravdu se tomu nedalo říkat plán.

      Nalila trochu tequily na čepel nože a začala ji tričkem drhnout. Věděla, že je to hloupost – zbytečná a beznadějná hloupost chtěla ale mít nůž čistý.

      Jak se den pomalu blížil k soumraku, postupně se uklidnila. Ruce se jí přestaly třást. Děsilo ji mnoho věcí, ze všeho nejvíc to, co asi bude následovat pak, bolest k nim ale nepatřila. Z bolesti strach neměla.

      Když se slunce konečně dotklo západního obzoru, obloha náhle změnila barvu, zarudle se rozzářila a Stacy věděla, že už čekala dost dlouho. Věděla, že Řekové nepřijdou, dnes už ne. Pomyslela na přicházející tmu, představila si, jak úplně sama znovu leží ve stanu a naslouchá zvukům, jimiž se noc kolem ní bude ozývat, a bylo jí jasné, že nemá na vybranou.

      Krátce přemýšlela o tom, jestli se nemá pomodlit – za co, za odpuštění? – uvědomila si ale, že nemá, ke komu by se modlila. V boha nevěřila. Tvrdila to, instinktivně a bez rozmýšlení, celý život, teprve teď – když se připravovala na to, co hodlala udělat – ale mohla poprvé nahlédnout do vlastního nitra a přihlásit se k těm slovům s absolutní jistotou. Nevěřila.

      Začala na levé paži.

      První řez byl jen váhavý a pokusný. Dokonce i nyní, v posledních okamžicích svého bytí, zůstávala Stacy tvrdošíjně sama sebou, neskákala tam, kde mohla přebrodit. Bolelo to víc, než čekala. To ale nevadilo, to bylo v pořádku, věděla, že to vydrží. A bolest tomu dodávala na reálnosti, které se jí do té doby nedostávalo, propůjčovala těm posledním okamžikům náležitou váhu. Podruhé řízla hlouběji, začala uprostřed zápěstí a rázně přejela čepelí k lokti.

      Vyvalil se proud krve.

      Přehodila si nůž do levé ruky. Nebylo snadné pevně ho držet – prsty jako by se jí kolem něj nechtěly sevřít a navíc byly kluzké krví nakonec to ale zvládla, přitiskla ostří k pravému zápěstí a řízla.

      Možná to bylo jen pohasínajícím světlem, ale krev jí připadala tmavší, než očekávala – nebyla ani zdaleka tak rudá jako Erikova nebo Mathiasova, byla tmavá jako inkoust, skoro černá. Složila si zápěstí do klína a krev jí stékala po nohou, zprvu se zdála být horká, pak ale postupně chladla a začala kolem ní vytvářet louži. Bylo to zvláštní, když si uvědomila, že ta tekutina je její součástí a jak jí samotné její trvalou ztrátou stále ubývá.

      Kdo jsem? pomyslela si.

      Mayové ji pozorně sledovali. Museli nějak vycítit, že je poslední, protože ženy už začaly likvidovat tábor, snášely věci na hromadu a balily je do uzlíčků.

      Stacy se domnívala, že se jí rozbuší srdce a s každou ubíhající vteřinou bude pumpovat rychleji a rychleji, ve skutečnosti tomu ale bylo právě naopak. Všechno – v ní i mimo ni – jako by se neustále zpomalovalo. Překvapovalo ji, jak vyrovnaně se cítí.

      Jsem to ještě já?

      Liány vylézaly a plazily se k ní. Slyšela, jak začínají srkat vyteklou krev.

      Uvědomila si, že měla odříznout provaz od rumpálu. Proč ji to nenapadlo? Pokoušela se uklidnit myšlenkou, že na tom nezáleží, že tady její mrtvola zůstane jako strážní věž a bude varováním, které všechny budoucí návštěvníky odradí od vstupu na pahorek, věděla ale, že to není pravda, cítila to ještě dřív, než se úponky začaly ovíjet kolem ní a odtahovat ji z pěšiny. Bojovala, co jí síly stačily, až do samotného konce se snažila vstát, už ale bylo pozdě. Zašlo to už příliš daleko, neměla dost sil. Liány ji přidržely u země, překryly ji a pohřbily. Zemřela s pocitem, že se topí, se vzpomínkou na pramici na širém moři, závaží ji stahovala do stále větší hloubky a zelené vlny se jí nad hlavou zavřely.

      Řekové dorazili o tři dny později.

      Jeli autobusem do Cobá a tam si najali žlutý pickup, který je dovezl k začátku stezky. Seznámili se v Cancúnu s třemi novými přáteli – Brazilci – a vzali je na tu dobrodružnou cestu s sebou. Brazilci se jmenovali Antonio, Ricardo a Sofia. Juan i Don Quijote se do Sofie beznadějně zamilovali, přestože měli dojem, že je nejspíš zasnoubená s Ricardem. Jistě to ale říct nemohli, protože neuměli portugalsky a Brazilci zase samozřejmě neuměli řecky.

      Přesto se společně náramně bavili. Celou cestu džunglí si povídali a smáli se. Ricardo nesl chladicí box plný piva a sendvičů. Antonio si s sebou vzal bateriový přehrávač a pouštěl na něm kolem dokola stále totéž cédéčko – chtěl totiž Řeky naučit tančit salsu. Juan a Don Quijote se jeho výuce podrobovali jen kvůli Sofii, jen proto, aby slyšeli, jak se směje jejich neohrabanosti.

      Odbočku k ruinám nemohli minout. V posledních dnech na ní byl příliš velký provoz, a tak nebylo možno úzkou stezku zamaskovat. Hlína byla ušlapaná a křoví zohýbané a odhrnuté stranou.

      Právě když se po ní chystali vydat, všiml si Ricardo malého děvčátka, které je pozorovalo z protější strany pole. Byla to droboučká, možná desetiletá holčička v ušmudlaných šatech a na provaze vedla kozu. Zdála se být rozrušená, poskakovala a mávala na ně, dokud se nezastavili a nezadívali se na ni. Pokoušeli se ji gesty přivolat blíž, Ricardo se ji dokonce snažil nalákat tím, že jí nabízel sendvič, odmítala se ale přiblížit, takže to po chvíli vzdali. Na slunci bylo moc vedro. Věděli, že už jsou skoro u cíle, a nemohli se dočkat.

      Vyrazili po pěšině.

      Juan a Antonio si všimli, že holčička pustila provaz s kozou a rozběhla se do džungle. S úsměvem na sebe pohlédli a pokrčili rameny: Kdo ví, co to má znamenat.

      Kráčeli mezi stromy, přešli malý potok a náhle se opět ocitli v jasném slunečním světle.

      Mýtina.

      A za mýtinou… pahorek plný květů.

      Zastavili se, ohromeni nádherou toho zákoutí. Ricardo vytáhl z boxu láhev piva a všichni se o ni podělili. Ukazovali na květy, dvojjazyčně je komentovali, říkali si, jak jsou nádherné, jak úžasné. Sofia je vyfotografovala.

      A pak, jeden za druhým, znovu vyrazili kupředu.

      Když dorazil kůň s prvním jezdcem, vůbec ho neslyšeli. Byli už daleko na úbočí pahorku a volali na Pabla.

      PODĚKOVÁNÍ

      Chci poděkovat své manželce Elizabeth Hillové, své editorce Victorii Wilsonové a svým agentkám Gail Hochmanové a Lynn Pleshettové za neobyčejně velkorysou pomoc při práci na této knize. Ještě nedokončený rukopis četli a vesměs užitečnými kritickými připomínkami a návrhy přispěli rovněž následující lidé: Michael Cendejas, Stuart Cornfeld, Carlyn Coviellová, Carol Edwardsová, Marianne Merolová, John Pleshette, Doug a Linda Smithovi a Ben Stiller. Děkuji jim všem.

      Scott Smith

      RUINY

      Z anglického originálu The Ruins,

      vydaného nakladatelstvím Alfred A. Knopf

      v New Yorku roku 2006,

      přeložil Pavel Medek

      Redigoval Ondřej Pfeffer

      Obálku navrhl Miloslav Disman

      Vydala Euromedia Group k. s. – Knižní klub

      v Praze roku 2007

      jako svou 3870. Publikaci

      Odpovědný redaktor Jakub Sedláček

      Technický redaktor David Dvořák

      Počet stran 432

      Sazba SF SOFT, Praha

      Vytiskly Tlačiarne BB, spol. s r. o., Banská Bystrica

      Vydání první

      www.euromedia.cz

      www.knizniweb.cz

      Americký spisovatel Scott Smith, absolvent Kolumbijské univerzity, proslul již svým debutovým thrillerem Jednoduchý plán z roku 1993, a jeho popularita mezi fanoušky napínavých příběhů ještě více vzrostla, když za filmový scénář, který si sám podle kultovní knihy napsal, získal o pět let později prestižního Oscara. Po tvůrčí odmlce se nyní vrací s dlouho očekávaným hororem Ruiny, aby ukázal, že je skutečným mistrem žánru se smyslem pro uvěřitelnou, a přesto neotřelou psychologii postav a s odvahou vést chladnokrevné, naturalisticky čisté vyprávění, díky němuž Stephen King četbu románu přirovnal k jedinému dlouhému výkřiku hrůzy.