Tři desetiletí, dvě vraždy, jedno spiknutí…

Lev Děmidov, hlavní postava celosvětových kriminálních bestsellerů Dítě číslo 44 (Knižní klub, 2009) a Utajovaný projev (Knižní klub, 2011), už není členem moskevské tajné policie. Poté co byly jeho žena Raisa a adoptované dcery Zoja a Jelena zařazeny do delegace nazvané Mezinárodní mírové turné studentstva a vyslány do Spojených států, však znejistí. A právem: bez možnosti jakkoli zasáhnout sleduje, jak politická mašinérie šedesátých let nemilosrdně zničí jeho rodinu. Lev však není z těch, kdo se s tím smíří. Na vlastní pěst se vydává na cestu, která ho zavede mimo jiné do Sověty kontrolovaného Afghánistánu, aby nalezl člověka, jenž ví, co se v New Yorku té tragické noci odehrálo. Člověka označovaného jako Agent 6.

Tom Rob Smith, narozený roku 1979 švédské matce a anglickému otci, vyrůstal a nyní i žije v Londýně. Absolvent Cambridge pokračoval ve studiích v Itálii a rok navštěvoval kurzy tvůrčího psaní. Poté začal pracovat jako scenárista.

Dráhu prozaika nastoupil v roce 2008 titulem Dítě číslo 44, prvním ze zamýšlené série thrillerů situovaných do Ruska minulého století. Za úspěchem této knihy, vycházející ze skutečného případu sériového vraha Andreje Čikatila – filmovou verzi se chystá natočit Ridley Scott – stojí zejména precizní nastudování dobových pramenů brilantně skloubené s pozoruhodně zvládnutou vypravěčskou technikou. Nastavenou laťku kvality se autorovi podařilo udržet také v obou volných pokračováních, románu Utajovaný projev a příběhu Agent 6, jejž držíte v ruce.

TOM ROB SMITH

KNIŽNÍ KLUB

Přeložil Ivan Ryčovský

AGENT 6

Copyright © Tom Rob Smith, 2011

Translation © Ivan Ryčovský, 2013

ISBN 978-80-242-4057-2

Věnováno Zoe Troddové

Moskva
Lubjanské náměstí
Lubjanka, hlavní štáb Ministerstva
státní bezpečnosti (MGB)

21. LEDNA 1950

Nejbezpečnější způsob, jak si vést deník, bylo psát jej tak, jako by každé slovo měl číst soudruh Stalin. Ale ani při nejvyšší opatrnosti se člověk nevyhnul nebezpečí, že mu unikne nešťastný obrat, nechtěný dvojsmysl nebo věta, která bude špatně pochopena. Chválu bylo možno pokládat za posměch, upřímný obdiv za ironii. Protože ani sebeopatrnější pisatel nemohl zabránit tomu, aby smysl jeho zápisků někdo nepřekroutil, naskýtala se druhá možnost – deník ukrývat. Tu v tomto případě zvolila i vyšetřovaná, mladá umělkyně jménem Polina Peškovová. Svůj deník ukrývala v krbu, téměř až v komíně, zabalený do voskovaného plátna a zasunutý v mezeře mezi dvěma uvolněnými cihlami. Kdykoli chtěla deník vytáhnout, musela počkat, až v krbu vyhasne, a teprve pak mohla vsunout ruku do komína a nahmatat vyčnívající hřbet. Ironií osudu se právě tato důmyslná skrýš stala kamenem úrazu. Otisk jediného prstu umazaného od sazí na desce psacího stolu vzbudil podezření a člověk od bezpečnosti začal pátrat v místech, která předtím neprohledal. Byl to ukázkový příklad detektivní práce.

Z pohledu složek státní bezpečnosti bylo už samo ukrývání deníku zločinem, bez ohledu na jeho obsah. Šlo o zjevný pokus oddělit soukromý a veřejný život občana, a to bylo nepřípustné. Neexistovala myšlenka nebo prožitek, do nichž by Strana neměla co mluvit. Ukrytý deník byl proto nejlepším důkazem, jaký si vyšetřovatel mohl přát. Takové deníky nebyly určeny pro cizí oči a jejich autoři se tedy vyjadřovali otevřeně, polevovali v ostražitosti a sami se dobrovolně doznávali ke svým myšlenkám. Upřímně psané záznamy umožňovaly odsoudit nejen jejich pisatele, ale i příbuzné a známé. Nalezený deník mohl obsahovat stopy vedoucí k dalším deseti nebo patnácti podezřelým, což bylo víc, než dokázal odhalit i ten nejintenzivnější výslech.

Tentokrát vedl vyšetřování Lev Stěpanovič Děmidov. Bylo mu dvacet sedm, z Velké vlastenecké války se vrátil ověnčen řadou vyznamenání a po ní se dal ke státní bezpečnosti. V jejích řadách udělal rychlou kariéru, především díky kombinaci nekomplikovaného smyslu pro poslušnost, pevné víry v režim, jemuž sloužil, a pečlivému smyslu pro detail. Jeho zápal nepramenil ze ctižádosti, ale z upřímné lásky k rodné zemi, mocnosti, která ve válce porazila fašismus. Vyznačoval se vážnou povahou a byl dost hezký. Měl tvář i ducha úderníka z propagandistického plakátu: energickou bradu a strohá ústa připravená každou chvíli vykřiknout heslo.

Za svou krátkou kariéru u bezpečnostních složek už Lev asistoval při prověrkách mnoha set osobních deníků a lámal si hlavu nad tisícovkami záznamů v neúnavném boji s živly obviněnými z protisovětského smýšlení. Jako si člověk vzpomíná na první lásku, pamatoval si i on na první deník, který měl prostudovat. Přenechal mu jej jeho učitel Nikolaj Borisov a nebyl to vůbec snadný případ. Lev nejprve na jeho stránkách neobjevil nic závadného. Pak si vzal deník Borisov a upozornil Lva na zdánlivě nevinný zápis:

6. prosince 1936. Včera večer byla přijata nová stalinská ústava. Cítím totéž co celá naše země, tj. naprosté a nekonečné nadšení.

Podle Borisova tato věta vůbec nesvědčila o upřímném nadšení. Autor se spíš snažil zdůraznit, že jeho pocity se neliší od pocitů zbytků země. Bylo to mazané a cynické zároveň, prázdná floskule zakrývající pisatelovy vlastní pochyby. Použil by člověk vyjadřující skutečné emoce, dokonce nadšení, zkratku, jako je tj.? Tutéž otázku později položil obviněnému i vyšetřovatel.

VYŠETŘOVATEL BORISOV: „Co teď cítíte?“

OBVINĚNÝ: „Nic špatného jsem neprovedl.“

VYŠETŘOVATEL BORISOV: „Moje otázka zněla: ‚Co cítíte?‘“

OBVINĚNÝ: „Obavy.“

VYŠETŘOVATEL BORISOV: „Samozřejmě, to je naprosto přirozené. Ale všimněte si jedné věci. Neřekl jste: Cítím totéž, co by cítil každý v mé situaci, tj. obavy.“

Obviněný pak dostal patnáct let. A Lvovi se dostalo cenného ponaučení: vyšetřovatel se nesmí omezit na pátrání po protistátních výrocích. Daleko důležitější je umět prohlédnout neupřímná prohlášení o věrnosti a oddanosti.

Vyzbrojen zkušenostmi posledních tří let se Lev pustil do listování deníkem Poliny Peškovové. Konstatoval, že na malířku má neúhledný rukopis. Vypadalo to, že stále píše neostrouhanou tužkou a přitom na ni tlačí. Lev přejížděl prsty po rubu stránek: jako by do nich byly věty vytlačeny slepeckým písmem. Podržel si deník u nosu – páchl po sazích. Když promnul stránky v prstech, papír šustil jako opadané listí na podzim. Lev nasával vůni sešitu, prohlížel si jej, vážil jej v rukou. Zkoumal jej všemi způsoby, ale nezačetl se do něj. Sepsání protokolu o obsahu deníku nechal na mladém aspirantovi, kterého mu přidělili. Nedávné povýšení s sebou neslo i to, že Lev teď dohlížel na začínající referenty – aspiranty. Už nebyl žákem, stal se učitelem. Mladí příslušníci jej doprovázeli během denní služby i při nočním zatýkání, sbírali zkušenosti a učili se od něj, dokud nebyli schopni sami řešit přidělené případy.

Třiadvacetiletý Grigorij Semičastnyj byl Lvovým pátým aspirantem – zatím zřejmě nejbystřejším a bezpochyby nejméně slibným. Kladl příliš mnoho otázek a zpochybňoval příliš mnoho odpovědí. Smál se, když narazil na něco směšného, a mračil se, když se mu něco nelíbilo. Stačil pohled na jeho tvář a člověk hned věděl, co si Grigorij myslí. Absolvoval Moskevskou státní univerzitu s výborným prospěchem a na rozdíl od svého učitele to byl rozený vědátor. Lev mu to nezáviděl, dávno se smířil s tím, že sám nikdy nebude mít hlavu na vážné studium. Dokázal rozpoznat vlastní intelektuální nedostatky a nechápal, proč si jeho nový žák vybral profesi, pro niž se naprosto nehodí. Grigorij byl natolik beznadějný případ, že by mu Lev nejraději poradil, aby si hledal jiné povolání. Jenže náhlý odchod od státní bezpečnosti by toho člověka postavil do nepříznivého světla a pravděpodobně by jej diskvalifikoval v očích státních orgánů. A tak Grigorijovi zbývala jediná možnost – musel dál klopýtat po své cestě a Lev pokládal za svou povinnost být mu přitom co nejvíc nápomocen.

Grigorij soustředěně obracel stránky, listoval tam a zase zpátky, jako by hledal něco konkrétního. Konečně vzhlédl.

„Z toho nic nevyčteme,“ prohlásil.

Lva tato odpověď nijak nepřekvapila: dobře si vzpomínal na vlastní začátky. Cítil jen zklamání nad neschopností svého žáka.

„Nic?“

Grigorij zavrtěl hlavou: „Nic důležitého.“

S tím Lev nemohl souhlasit. Zápisky sice neobsahovaly přímé provokace, jenže právě tak důležité jako to, co v deníku stojí, bylo, co na jeho stránkách chybí. Lev vstal. Rozhodl se udělat žákovi přednášku.

„Něco ti řeknu, Grigoriji. Vloni si jeden mladík zapsal do deníku, že se toho a toho dne cítil bůhvíproč mizerně. Napsal to k datu 23. srpna v roce 1949. Co ti to říká?“

Grigorij pokrčil rameny. „Dohromady nic.“

Lev se jeho odpovědi chytil: „Kdy byla podepsána smlouva o neútočení mezi Sovětským svazem a hitlerovským Německem?“

„V srpnu 1939.“

„Přesně 23. srpna 1939. Takže náš mladík se z neznámého důvodu cítil mizerně zrovna v den desátého výročí smlouvy. Když k tomu připočteme, že nikde nevyzdvihuje vojáky, kteří přispěli k porážce fašistů, a nechválí Stalinův vojenský um, daly se jeho negativní pocity vysvětlit jedině jako neoprávněná kritika sovětské zahraniční politiky. K čemu je dobré zaobírat se jen chybami a nestavět místo nich na odiv pocit hrdosti? Rozumíš, kam mířím?“

„A co když to nemělo se smlouvou co dělat? Každý z nás se občas cítí mizerně, je osamělý nebo smutný. Kvůli tomu nemusíme pokaždé studovat historický kalendář.“

Lev začínal být podrážděný.

„Že to nemělo se smlouvou co dělat? Jistě – a možná neexistují žádní nepřátelé! Všichni milují naše zřízení! Třeba bychom marně hledali někoho, kdo chce zhatit naše úsilí… Grigoriji, naše práce je odhalovat provinění, ne naivně věřit, že jsou všichni lidé nevinní!“

Grigorijovi neušlo, jak Lva rozzlobil, a na chvíli se zamyslel. Svou odpověď formuloval nezvykle diplomaticky. Už nehovořil konfrontačním tónem, pouze dál trval na svém.

„Polinin deník obsahuje všední záznamy o jejích každodenních činnostech. Pokud mi moje zkušenost dovoluje něco usuzovat, nevidím nic, co by proti ní svědčilo. Víc jsem nezjistil.“

Umělkyně, o níž Grigorij, jak si Lev dobře všiml, hovořil důvěrně jako o Polině, byla pověřena provedením návrhů několika nástěnných maleb na veřejných budovách. Vzhledem k obavám, že by mohla vytvořit dílo podvratné nebo se skrytým jinotajem, což ostatně hrozilo u každého výtvarníka, připadl složkám MGB úkol rutinně ji prověřit. Státní bezpečnost vycházela z logické úvahy. Pokud se nenajde nic závadného v malířčině deníku, nehrozí nic podobného ani u jejích děl. Šlo o jednoduché zadání, jakého se mohl zhostit i nováček. První den šetření proběhl dobře. Zatímco Peškovová pracovala v ateliéru, objevil Grigorij ukrytý deník. Když dokončil prohlídku bytu, vrátil předmět doličný do úkrytu v komíně, aby Peškovovou nevyplašil a neprozradil jí, že ji sledují. O domovní prohlídce podal zprávu a Lev na okamžik uvěřil, že mladý referent není úplně ztracený případ: bylo obdivuhodné, že dokázal rozšifrovat význam otisku prstu ušpiněného od sazí. V průběhu následujících dnů pokračoval Grigorij v intenzívním pátrání, při němž trávil daleko víc hodin, než bylo zapotřebí. Jeho úsilí přesto nevedlo k dalším stránkám protokolů ani k žádnému novému zjištění. A teď dokonce tvrdil, že deník je bezcenný.

Lev se po sešitu natáhl. Cítil, jak neochotně ho Grigorij dává z ruky. Lev se poprvé začetl do deníkových záznamů. Už při letmé prohlídce musel připustit, že neobsahují nic provokativního, co by člověk musel pečlivě ukrývat v komíně. Protože se mu nechtělo přiznat, že by malířka mohla být nevinná, přeskočil na sám konec deníku a pročítal nejčerstvější zápisky z posledních pěti dní, během nichž vedl Grigorij své pátrání. Peškovová v nich popisovala první setkání s člověkem bydlícím v sousedství, v činžovním domě na opačné straně ulice. Nikdy dřív ho neviděla, ale teď ji zčistajasna oslovil na chodníku a dali se do řeči. Zaznamenala si, že je zábavný a že doufá, že se s ním ještě někdy potká. Jak nesměle podotkla, zdál se jí hezký.

Představil se mi vůbec? Nevzpomínám si, ale určitě se představil. Proč jen jsem tak zapomnětlivá? Byla jsem rozčilená. Kéž bych si vzpomněla na jeho jméno! Jinak se bude cítit uražený, až se příště potkáme. Pokud se potkáme – a já doufám, že ano.

Lev obrátil list. Nazítří se pisatelce její přání vyplnilo: znovu se s mladým mužem setkala. Omluvila se mu za svou roztržitost a zeptala se, jak se jmenuje. Odpověděl, že Isaak, a pak si bezstarostně povídali, jako by se znali už léta. Shodou okolností měli s Isaakem stejnou cestu. Doprovodil ji k ateliéru a ona byla smutná, když se museli rozloučit. Jak si zapsala, zatoužila po dalším setkání už ve chvíli, kdy jí zmizel z očí.

Je to snad láska? Ne, jistěže ne. Ale co když láska vzniká právě takto?

Co když láska vzniká právě takto? Bylo to velmi sentimentální a dobře se to hodilo k snílkovské povaze někoho, kdo si vede zcela nevinný deník a má přitom potřebu ho ukrývat, jako by obsahoval podvratné a vlastizrádné myšlenky. Takové počínání bylo nejen pošetilé, ale i nebezpečné. Lev nepotřeboval znát popis toho přátelského mladíka, aby uhodl jeho totožnost. Vzhlédl ke svému chráněnci a suše konstatoval: „Takže Isaak?“

Grigorij zaváhal. Nechtěl lhát, a tak přisvědčil: „Myslel jsem, že pro správné vyhodnocení jejího charakteru může být rozhovor užitečný.“

„Měl jsi prohledat její byt a sledovat ji. Ne navazovat přímý kontakt. Co když uhodla, že jsi od MGB? Začala se schválně chovat tak, aby tě zmátla.“

Grigorij zavrtěl hlavou: „Vůbec mě nepodezírala.“

Tak zásadní chyby Lva pobouřily.

„Nepodezírala? Usuzuješ tak podle toho, co si zapsala do deníku. Ale je možné, že starý deník zničila a nahradila ho touhle sbírkou nemastných a neslaných zápisků, protože pochopila, že ji sledujeme.“

Grigorij se už nějakou chvíli snažil mluvit uctivě, ale když slyšel tohle, veškerá jeho snaha ztroskotala jako loď na skalisku a on velmi neuctivě odfrkl: „A celý deník zfalšovala jen kvůli nám? Takhle ona přece vůbec neuvažuje. Myslí úplně jinak než my. Všechno je to nesmysl.“

Lvovi odporoval vlastní žák, začínající příslušník státní bezpečnosti, který se prohřešil proti rozkazu. Sám byl trpělivý člověk, mnohem tolerantnější než většina důstojníků, ale Grigorij jej vystavoval těžké zkoušce.

„Ty, kteří vypadají nevinně, je často zapotřebí sledovat nejbedlivěji.“

V Grigorijově pohledu se zračilo cosi podobného soucitu, ale tón odpovědi tentokrát s jeho výrazem nekorespondoval.

„Máte pravdu, neměl jsem se s ní dávat do řeči. Ale jinak je to slušná osoba, tím jsem si jistý. Ani při prohlídce bytu, ani při sledování jejích každodenních aktivit jsem nenarazil na nic, co by nasvědčovalo tomu, že není loajální občanka. Text deníku je nevinný. Polinu Peškovovou není potřeba předvolávat. Ať dál pokračuje v umělecké práci, ve které vyniká. Ještě pořád stihnu vrátit deník na místo, než s prací skončí. O tom, že byla sledovaná, se vůbec nemusí dozvědět.“

Lev úkosem pohlédl na Polininu podobenku připevněnou k obálce fasciklu. Byla krásná a Grigorije okouzlila. Udělala to záměrně, aby se vyvlékla z podezření? Psala řádky o lásce, protože věděla, že je Grigorij bude číst a následně se ji pokusí ochránit? Ta milostná vyznání bylo nutno prověřit. Lev neměl jinou možnost, než přečíst celý deník řádek po řádku. Slovům jeho chráněnce se nedalo věřit: zaslepila ho láska.

Deníkové záznamy zaplňovaly asi stovku stran. Polina Peškovová psala o svém životě a práci. Mezi řádky jasně probleskovala její povaha: sloh podléhající náladám a přerušovaný odbočkami, náhlými nápady a zvoláními. Zápisky těkaly od tématu k tématu, často od něj zcela odbíhaly a zůstávaly nedořečené. Deník neobsahoval žádné politické narážky, pojednával výhradně o podrobnostech pisatelčina každodenního života a malování. Lev dočetl celý deník s pocitem, že tahle mladá žena v sobě bezesporu má něco přitažlivého. Opakovaně se smála vlastním chybám, které zaznamenávala s pozoruhodnou upřímností. Tato otevřenost by vysvětlovala, proč ukrývala deník tak pečlivě. Bylo krajně nepravděpodobné, že by jim podvrhla zfalšovanou verzi. Zatímco Lev přemýšlel, pokynul Grigorijovi, aby se posadil. Celou dobu, po kterou Lev pročítal deník, Grigorij stál, jako by držel stráž. Byl nervózní. Teď si celý nesvůj dřepl na okraj židle.

„Pověz mi,“ zeptal se ho Lev, „jestli je vážně nevinná, proč ten deník tak pečlivě ukrývala?“

Grigorij, nadšený tím, že Lev o podezřelé smýšlí o něco příznivěji, ze sebe vychrlil možné vysvětlení: „Bydlí s matkou a dvěma mladšími bratry a nechce, aby se jí hrabali ve věcech. Třeba by se jí posmívali. Píše tam o lásce a možná se za to stydí. Nic jiného za tím není. Musíme umět rozlišovat mezi podstatným a nepodstatným.“

Lvovi se nedařilo soustředit myšlenky. Představoval si, jak Grigorij navazuje kontakt s mladou umělkyní, ale nešlo mu do hlavy, že by žena na otázku cizího člověka mohla odpovědět tak vstřícně. Proč mu neřekla, aby ji nechal na pokoji? Její otevřenost byla skoro neslušná. Lev se naklonil dopředu a ztišil hlas. Nebál se, že by je někdo poslouchal; chtěl tím jen Grigorijovi naznačit, že od této chvíle s ním nemluví služebně jako důstojník bezpečnosti.

„Co mezi vámi bylo? Šel jsi k ní do bytu, začal jsi s ní mluvit – a ona…“ Lev zaváhal. Nevěděl, jak dokončit větu. Konečně váhavě dodal: „A ona – co ona na to?“

Grigorij si evidentně nebyl jistý, zda mu tuto otázku klade přítel, nebo služebně starší důstojník. Když mu došlo, že se Lev ptá opravdu jen ze zvědavosti, odpověděl:

„Jak se asi člověk seznámí s jiným člověkem? Představil jsem se jí. Pak jsem začal mluvit o jejích obrazech. Řekl jsem, že jsem některé z nich viděl, což byla pravda. A začali jsme si povídat. Nebylo to těžké, je velmi přátelská.“

To Lev nedokázal pochopit.

„Nechovala se podezíravě?“

„Vůbec.“

„Ale měla se tak chovat!“

Krátký okamžik spolu hovořili jako přátelé a probírali srdeční záležitosti, ale teď z nich byli už zase důstojníci bezpečnosti. Grigorij svěsil hlavu: „Ano, máte pravdu. Měla mě podezírat.“

Nezlobil se na Lva, ale sám na sebe. Založil svůj vztah k malířce na lži. V lásce mu měl pomáhat úskok a přetvářka.

Lva samotného překvapilo, že se náhle rozhodl podat deník Grigorijovi.

„Vem si ho.“

Grigorij se nepohnul. Přemýšlel, co to znamená.

Lev se usmál: „Vem si ten deník. Tu holku necháme běžet, ať si dál maluje. Nemá cenu hnát tenhle případ výš.“

„To myslíte vážně?“

„Ano, nic závadného jsem v deníku nenašel.“

Grigorijovi konečně došlo, že je Polina volná, a usmál se. Natáhl se po deníku, aby si ho od Lva vzal. Jak Lev pouštěl sešit, ucítil bříškem prstu obrys vytlačený do papíru. Nebylo to písmeno nebo slovo, ale určitá nerovnost, které si předtím nevšiml.

„Počkej!“

Vzal si deník zpátky, otevřel jej na příslušném místě a začal zkoumat pravý horní roh listu. Nic neviděl, ale když přejel prstem po rubu stránky, ucítil vytlačený obrys kresby, kterou někdo vygumoval.

Vzal tužku a začal jemně přejíždět boční stranou tuhy po vytlačených konturách. Objevila se silueta drobné malůvky, kterou by snadno zakryl bříškem palce. Ženská postava, socha, stojící na podstavci s pochodní v ruce. Lev na ni tupě civěl, než mu došlo, co vidí. Americký monument. Sochu Svobody. Upřeně se zadíval na Grigorije.

„Je to malířka. Pořád něco skicuje,“ zakoktal se Grigorij.

„Proč to někdo vygumoval?“

Odpověď nepřicházela.

„Ty jsi zfalšoval důkazní materiál!“

Grigorij neměl daleko k panice: „Když jsem se dal k MGB, hned první den jsem slyšel příběh Lidie Fotievové, Leninovy osobní sekretářky. Podle ní se Lenin jednou zeptal Felixe Dzeržinského, náčelníka Čeky, kolik kontrarevolucionářů pozatýkal. Dzeržinskij mu podal lístek s cifrou patnáct set. Lenin na papír načmáral křížek a vrátil mu ho. Podle sekretářky označoval křížkem každý dokument, který přečetl. Ale Dzeržinskij si to špatně vyložil a všech patnáct set zatčených nechal popravit. Proto jsem tu kresbu vygumoval – aby si ji někdo špatně nevyložil.“

Lev považoval zmínku o Dzeržinském pronesenou v takové souvislosti za velmi nešťastnou. Víc už slyšet nepotřeboval.

„Felix Dzeržinskij byl otcem Čeky, předchůdkyně naší organizace. Je absurdní, když srovnáváš svou situaci s tou, v níž byl on. Nemůžeme si dovolit luxus něco vykládat tak nebo onak. Nejsme soudci. Nerozhodujeme o tom, které důkazy se mají předložit a které zničit. Pokud je nevinná, jak tvrdíš, vyplyne to z dalších výslechů. Ve své pomýlené snaze ochránit podezřelou jsi se sám dopustil trestného činu!“

„Lve Stěpanoviči, ona nic špatného neprovedla!“

Lev si uvědomil, že mluví příliš příkře a tvrdě. Poněkud zmírnil tón.

„Vzhledem k tomu, že předmět doličný nebyl poškozen, nevidím důvod, proč někoho upozorňovat na tvůj přestupek, který by tě docela určitě stál kariéru. Sepiš protokol, zmiň se v něm o kresbě jako o důkazu a nech ty, kdo jsou zkušenější než my dva, aby rozhodli.“

Po chvíli ještě dodal: „A už žádné chyby, Grigoriji. Příště už bych tě krýt nemohl.“

Moskva
Moskvorecký most
Tramvaj typu KM

TÉHOŽ DNE

Lev dýchl na okno a to se zamžilo. Jako malé dítě přitiskl prst k vrstvě kondenzované páry a bezmyšlenkovitě v ní načmáral obrys sochy Svobody: zjednodušenou verzi malůvky, kterou toho dne spatřil. Hned ji zase smazal hrubou manžetou kabátu a obezřetně se rozhlédl. Nikdo kromě něj by nepoznal, co měla kresba představovat, a tramvaj byla navíc skoro prázdná: kromě Lva seděl v přední části vozu už jen jeden pasažér, a ten se chránil proti zimě tolika vrstvami oblečení, že mu z něj vykukoval jen nepatrný kousek obličeje. Lev si byl jistý, že kresbu nikdo nezahlédl, a neměl tedy důvod k panice. Býval obvykle velmi ostražitý, a teď skoro nemohl uvěřit, že se dopustil takové neopatrnosti. Asistoval při příliš velkém počtu nočních zatýkaní a špatně se mu usínalo, ani když zrovna nebyl ve službě.

Kromě brzkých ranních a pozdních večerních hodin byly tramvaje obvykle přecpané. Vozy se širokým pruhem táhnoucím se vprostřed přes celou délku vnější stěny rachotily po celém městě a připomínaly obří cucavé bonbony. Lvovi často nezbylo, než se dovnitř prodrat násilím. Tramvaje měly padesát míst k sezení, ale v uličkách obvykle bojovalo o místo dvakrát tolik lidí dojíždějících denně za prací. Dnes večer by Lev dal přednost nepohodlí přecpané tramvaje, v níž by mu spolucestující vráželi lokty do boku a cpali se kolem něj ven. Místo toho se mu dostalo luxusu volného sedadla – a doma jej čekal luxus prázdného bytu. K výhodám jeho povolání patřilo i to, že se o byt nemusel dělit s nikým jiným. Životní prostor a míra soukromí se odvíjely od společenského postavení člověka. Lvovi brzy přidělí vlastní automobil, větší byt, možná i venkovskou daču. Čím víc prostoru, tím méně bude v kontaktu s lidmi, na něž má dohlížet.

V hlavě se mu vynořila slova:

Co když láska vzniká právě takto?

Lev nebyl nikdy zamilovaný, rozhodně ne tak, jak to popisoval deník. Nepociťoval vzrušení nad vyhlídkou, že se s někým setká, ani smutek z loučení. Grigorij riskoval život pro ženu, kterou sotva znal. Byl to důkaz lásky? Pak by byla znakem lásky nesoudnost. Lev v minulosti mnohokrát riskoval život pro vlastní zem. Projevil nevšední hrdinství a odhodlání. Pokud láska znamenala oběť, pak nemiloval nic než svou sovětskou vlast. A ta mu lásku oplácela: dodávala mu sílu a odměňovala jej jako milovaného syna. Bylo od něj nevděčné, přímo hanebné považovat takovou lásku za nedostatečnou, třeba jen na okamžik.

Vsunul si dlaně pod stehna, toužil po kousku tepla. Bylo to marné, zachvěl se. Tající sníh tvořil na podlaze tramvaje mělké louže a on v nich čvachtal podrážkami bot. V prsou cítil tlak, jako by se o něj pokoušela chřipka, jejímiž jedinými příznaky byly únava a duševní otupělost. Nejraději by se opřel o okno, zavřel oči a spal. Ale sklo příliš studilo. Setřel z něj čerstvou vrstvu kondenzované páry a vyhlédl ven. Tramvaj přejela přes most a teď si razila cestu zasněženými ulicemi. Stále sněžilo, proti oknu letěly velké vločky.

Tramvaj zpomalila a zastavila. Přední i zadní dveře se hlučně otevřely a dovnitř vlétl sníh. Řidič otočil hlavu k otevřeným dveřím a zavolal na někoho ven do noční tmy: „Pospěšte si! Nač čekáte?“

„Oklepávám si sníh z bot,“ zněla odpověď.

„A zatím nám sem dovnitř nasněží víc, než si stačíte oklepat. Nasedejte, zavírám dveře!“

Pasažér vystoupal po schůdkách. Byla to žena s těžkou kabelou a holínkami obalenými sněhem. Když se za ní zavřely dveře, poznamenala k řidiči: „Moc velké teplo tu nemáte.“

Řidič ukázal ven: „Chcete jít raději pěšky?“

Ženin úsměv zmírnil napětí chvíle. Její šarm zapůsobil i na nevrlého řidiče. Usmál se.

Žena se otočila, rozhlížela se po vnitřku vozu a Lvovy oči se setkaly s jejími. Lev ji poznal. Bydleli kousek od sebe. Jmenovala se Lena a vídal ji často. Vlastně si jí všiml právě proto, že se snažila chovala co nejnenápadněji. Oblékala se obyčejně jako většina Moskvanek, ale sama obyčejná nebyla. Usilovná snaha nevzbudit pozornost ostře kontrastovala s jejím půvabem. Lev by si jí býval všiml, i kdyby neměl sledování lidí v popisu práce.

Před týdnem na ni náhodou narazil v metru. Stáli tak blízko sebe, že by bylo nezdvořilé nepozdravit. Znali se od vidění a slušnost velela dát to najevo. Lev byl nervózní a teprve po několika minutách sebral kuráž ji oslovit. Odkládal to tak dlouho, až vystoupila, a zklamanému Lvovi nezbylo, než vystoupit s ní, i když to nebyla jeho stanice: tehdy jednal z náhlého popudu, což se mu vůbec nepodobalo. Cestou k východu z metra natáhl ruku a dotkl se jejího ramene. Okamžitě se otočila a on jí z velkých hnědých očích vyčetl ostražitost: větřila nebezpečí. Zeptal se jí na jméno. Změřila si ho, chvíli těkala zrakem po cestujících, kteří je míjeli, pak odpověděla, že se jmenuje Lena, a omluvila se: prý pospíchá. Za okamžik zmizela v davu. Ani náznakem ho nepovzbudila, ani náznakem ho neurazila. Lev se ji neodvážil sledovat. Sklesle se vrátil na nástupiště a počkal si na další soupravu. Za své dobrodružství zaplatil. Toho rána přišel pozdě do práce, což se mu ještě nikdy nestalo. Trochu jej utěšovalo, že konečně zjistil, jak se mladá žena jmenuje.

Dnes to bylo poprvé od trapného seznámení, co se znovu setkali. Napjatě sledoval, jak Lena postupuje uličkou, a doufal, že si k němu přisedne. Ale ona kolébavě pokračovala hrkající tramvají a nevěnovala mu pozornost. Možná ho nepoznala. Lev za ní vyslal pohled. Našla si sedadlo v zadní části vozu. Seděla s kabelou na klíně a upřeně sledovala vánici za oknem. Nemělo cenu, aby lhal sám sobě: samozřejmě, že si ho pamatovala; poznal to z toho, jak úzkostlivě se jej snažila přehlížet. Chtěla, aby je dělila co největší vzdálenost, a to ho zraňovalo. Každý metr navíc byl důkazem toho, jak je jí protivný. Kdyby se s ním chtěla dát do řeči, byla by si sedla blíž. Na druhé straně by to od ní bylo příliš vyzývavé. Bylo na Lvovi, aby udělal první krok. Věděl, jak se jmenuje. Už se potkali. Nebude nic špatného na tom, když se ji pokusí znovu oslovit. Čím déle bude otálet, tím to bude těžší. A jestli se Lena nebude chtít bavit, přijde Lev leda o trochu sebevědomí. Žertem si řekl, že si takovou ztrátu může dovolit: možná ho má až příliš.

Prudce vstal a začal jednat. S předstíranou sebejistotou se vydal k Leně, usadil se na sedadle před ní a naklonil se dozadu přes opěradlo.

„Jmenuju se Lev. Už jsme se jednou potkali.“

Na odpověď musel čekat dlouho. Chvíli to vypadalo, že ho nehodlá vzít na vědomí.

„Já vím. Vzpomínám si.“

Teprve v tu chvíli mu došlo, že nemá, co by jí řekl. Začal zahanbeně improvizovat: „Zaslechl jsem, co jste říkala – že je tady v tramvaji stejná zima jako venku. Zrovna jsem si říkal to samé. Vážně je hrozná zima.“

Prázdnota vlastních slov mu vehnala červeň do tváří. Hořce litoval, že si konverzaci předem nepromyslel.

„Zima?“ Lena pohlédla na jeho oděv. „Vám je zima v takovém pěkném kabátě?“

Díky svému povolání měl nárok na řádku pěkných kabátů, ručně šitých bot nebo tlustých kožešinových čepic. Oděv prozrazoval jeho postavení. Než by přiznal, že pracuje pro státní bezpečnost, raději volil lež.

„Kabát je dárek od otce. Ani nevím, kde ho sehnal,“ a rychle změnil téma hovoru. „Vídám vás dost často. Zřejmě bydlíme blízko sebe.“

„Vypadá to tak.“

Její odpověď Lva zaskočila. Lena mu zjevně nechtěla prozradit, kde bydlí. Byla opatrná, ale nemohl se divit. A nesměl si to brát osobně. Chápal to lépe než kdo jiný a vlastně se mu to na ní líbilo. Tahle žena navíc nebyla hloupá – i to ho na ní přitahovalo.

Spočinul zrakem na její kabele plné knih a sešitů – školních sešitů. Aby navodil důvěrnou atmosféru, natáhl se a vzal jednu z učebnic do ruky.

„Vy jste učitelka?“

Zběžně pohlédl na nápis na obálce. Měl pocit, že se Lena trochu napřímila.

„Ano, jsem.“

„Co učíte?“

Do hlasu se jí vkradl nejistý tón: „Učím…“ a náhle jako by se jí rozutekly myšlenky. Sáhla si na čelo. „Učím občanskou nauku. Promiňte, jsem hodně unavená.“

Byl to jednoznačný pokyn, aby ji nechal být. Musela se moc přemáhat, aby zachovala zdvořilý tón. Lev jí vrátil knihu.

„A já vás ruším. Omlouvám se.“

Vstal, ale měl pocit, že vrávorá, jako by tramvaj plula napříč rozbouřeným oceánem. Došel zpět ke svému sedadlu a musel se chytit za madlo. Místo krve mu teď v žilách kolovalo ponížení: ten pocit se mu rozléval po celém těle, pálila ho každá částečka kůže. Několik minut jen seděl, ústa sevřená, pohled upřený z okna a v hlavě mu znělo její zdvořilé odmítnutí. Pak si všiml, že zatíná pěsti tak silně, až se mu do dlaní otiskly půlměsíčky od zarytých nehtů.

Moskva
Lubjanské náměstí
Lubjanka, hlavní štáb Ministerstva
státní bezpečnosti (MGB)

TÉHOŽ DNE

Minulou noc Lev neusnul. Ležel v posteli, zíral na strop a čekal, až odezní palčivý osten pokoření. Po několika hodinách vstal a začal pochodovat prázdným bytem. Přecházel z místnosti do místnosti jako zvíře lapené v kleci: nenáviděl všechen ten prostor, který mu byl tak štědře přidělen. Mnohem raději by spal v kasárnách, to bylo místo pro vojáka jako stvořené. Jeho byt by mu všichni záviděli. Klidně by pojal celou rodinu, jen kdyby nebyl tak pustý. Nepoužívaná kuchyň, nedotčený a neosobní obývák… nic víc než místo, kam člověk chodí po práci přespat.

Do kanceláře přišel brzy a usadil se za stolem. Vlastně přicházel brzy pokaždé, kromě toho dne, kdy se zdržel s Lenou, aby se jí zeptal, jak se jmenuje. Kromě něj v práci ještě nikdo nebyl, přinejmenším ne na jeho patře. Někdo snad mohl být dole, v místnostech určených pro výslechy, kde se často pracovalo bez přestávky celé dny. Lev pohlédl na hodinky. Zhruba za hodinu se začnou trousit ostatní.

Pustil se do práce, protože doufal, že ho to odvede od myšlenek na incident s Lenou, ale nedokázal se soustředit na písemnosti, které měl před sebou. Pak jediným prudkým pohybem smetl papíry na podlahu. Takhle to nešlo: jak ho mohl někdo úplně cizí tak dokonale rozhodit? Na Leně přece nezáleželo, důležitý byl on. Existovaly i jiné ženy, spousta žen a mnohé z nich by byly vděčné za jeho pozornost. Vstal a začal rázovat po kanceláři stejně jako předtím doma po bytě: ano, připadal si jako v kleci. Otevřel dveře, prošel opuštěnou chodbou a náhle se ocitl v místnosti, v níž se shromažďovaly materiály podezřelých osob. Chtěl se přesvědčit, zda sem Grigorij předal protokol. Byl si jistý, že na to jeho žák zapomněl, anebo tak záměrně neučinil ze sentimentálních příčin. Ale fascikl tu byl: krčil se úplně vespod ve stohu s bezvýznamnými případy, na který nikdo nesáhne možná i celé týdny.

Lev vzal složku nadepsanou „Peškovová“ do ruky. Byla těžká – deník uvnitř něco vážil. Z náhlého popudu ji přemístil úplně nahoru na hromadu nejurgentnějších případů, aby si byl jistý, že se materiálům dostane pozornosti ještě dnes, jen co se příslušníci státní bezpečnosti dostaví do práce.

Zpátky v kanceláři za psacím stolem se mu začaly klížit oči, jako by po právě provedeném byrokratickém úkonu mohl konečně klidně usnout.

Lev procitl. Grigorij s ním třásl. Lev vstal. Styděl se, že ho někdo přistihl, jak spí za psacím stolem, a napadlo ho, kolik je asi hodin.

„Jste v pořádku?“

Lev si srovnal myšlenky a hned si vzpomněl: fascikl!

Bez jediného slova vyběhl z kanceláře. Na chodbách bylo rušno, všichni už přišli do práce. Zrychlil tempo, prodíral se mezi kolegy a konečně se ocitl v místnosti, kam se odevzdávaly spisy rozpracovaných případů. Nevnímal sekretářku ani její dotaz, s čím mu může pomoci, a začal prohledávat stoh fasciklů: pátral po složce malířky Poliny Peškovové. Před pouhou hodinou ji položil úplně nahoru. Sekretářka mu znovu nabídla pomoc.

„Ta složka, co tu byla…“

„Všechny už je odnesli.“

Případ Peškovová pohltila mašinérie státní bezpečnosti.

TÉHOŽ DNE

Lev pátral v Grigorijově výrazu po náznacích zloby nebo opovržení. Ne, jeho žák zřejmě vůbec netušil, že materiály Poliny Peškovové byly postoupeny na vyšší místa. Ale brzy se to dozví. Lev by tomu měl předejít a vymyslet si nějaké vysvětlení, omluvu: byl si složku prohlédnout a ze samé únavy ji omylem odložil na nesprávnou hromadu. Pak si pomyslel, že vlastně není důvod se o čemkoli zmiňovat. Důkazy proti umělkyni byly velmi chabé. Vyšetřovatelé si přečtou protokol a založí jej. Přečetli by si ho i tak, Lev celý proces pouze urychlil. Peškovovou nanejvýš předvolají ke krátkému výslechu. Pak ji nechají běžet a ona se vrátí ke své práci. A Grigorij se s ní znovu uvidí. Lev udělá nejlíp, když pustí celou věc z hlavy a soustředí se na nový úkol, který jim přidělili.

„Je vám něco?“ zeptal se znovu Grigorij.

Lev mu položil ruku na rameno.

„Nic, vůbec nic.“

Světla zhasla a promítačka v zadní části místnosti začala vrčet. Na plátně se objevily záběry idylické vesnice. Dřevěné domky se šindelovými střechami. Malé zahrádky s letními bylinkami. Buclatá kuřátka zobou zrní z přetékajících keramických žlabů. Všeho je dostatek, i slunce a dobré nálady. Rolníci na sobě mají tradiční oděv: ženy velké vzorované šátky, muži bílé košile. Vracejí se přes obilné pole do vesnice. Slunce září na jasné obloze. Jsou to silní muži a silné ženy. Kráčejí s vyhrnutými rukávy. Jásavou hudbu střídá úřední komentář filmového týdeníku:

„Naše zemědělce dnes překvapila vzácná návštěva.“

Uprostřed vesnice se objevila skupina mužů v oblecích. Vypadali tam nepatřičně. S úsměvy na tučných tvářích prováděli čestného hosta po malebném okolí. Hostovi bylo sotva třicet, byl vysoký, dobře stavěný a pohledný. Snad za to mohl filmový trik anebo jeho povaha, ale zdálo se, že se pořád usmívá. Stál s rukama v bok, v saku s rukávy vyhrnutými právě tak, jako je měli vyhrnuté vesničané. Jeho nadšení bylo nelíčené a kontrastovalo s kašírovanými venkovskými výjevy, které se kolem něj odehrávaly. Komentář pokračoval:

„Jesse Austin, světoznámý černošský zpěvák a přesvědčený komunista, navštívil při své cestě po naší velké zemi také venkov. Přestože přichází ze Spojených států, patří k nejvěrnějším přátelům Sovětského svazu. Zpívá o životě u nás a o tom, že naše vlast miluje svobodu a spravedlnost.“

Kamera teď zabírala Austina zblízka. Jeho proslov byl tlumočen do ruštiny, ale v odmlkách mezi větami překladu byla jeho angličtina dobře slyšet.

„Chtěl bych vyřídit celému světu, že tato země s láskou pečuje o své občany. Dává jim najíst. Jídla je všude dostatek! Pověsti o hladu jsou vylhané. Bajky o bídě a utrpení jsou propagandou šířenou velkoprůmyslníky, která se vám snaží namluvit, že pouze kapitalismus vám dokáže zajistit vaše potřeby. Prodávají vám za dolar jídlo v hodnotě centu, a ještě chtějí, abyste jim s úsměvem děkovali! Chtějí, aby dělníci vděčně přijímali mizerných pár dolarů za tvrdou práci, která velkokapitálu přináší milionové zisky. Zde tomu tak není! V této zemi je všechno jiné! Říkám celému světu: existuje i jiná cesta! Opakuji – jde to i jinak! Viděl jsem to na vlastní oči.“

Muži v oblecích se shlukli okolo Austina, smáli se a tleskali. Lva napadlo, kolik z těchto „zemědělců“ jsou příslušníci NKVD. Nejspíš všichni. Obyčejné vesničany by před kameru nepustili, aby celé představení nepokazili.

Film skončil a ze zadní části místnosti přešel k plátnu jejich náčelník major Kuzmin, malý a podsaditý muž se silnými brýlemi. Na cizího člověka mohl jeho zjev působit komicky. Lidem od státní bezpečnosti komický nepřipadal: věděli, jakou má moc a že jí neváhá použít. Kuzmin si vzal slovo:

„Tyhle záběry vznikly v roce 1934, když bylo Austinovi dvacet sedm let. Jeho láska k našemu zřízení se od té doby nezměnila. Ale můžeme si být jisti, že to není americký špion? Máme jistotu, že své komunistické přesvědčení jenom nepředstírá?“

Lev toho o zpěvákovi moc nevěděl. Znal jeho písně z rádia, četl o něm pár článků, které by nemohly vyjít, kdyby příslušná místa nepovažovala tohoto Američana za cennou akvizici. Lev cítil, že Kuzminovy otázky jsou jen řečnické, a nechal je bez odpovědi. Čekal, co jim major přečte z připravených materiálů.

„Jesse Austin se narodil v roce 1907 v Braxtonu ve státě Mississippi. Když mu bylo deset, přestěhovala se jeho rodina do New Yorku. Mnoho černošských rodin tehdy odešlo z amerického Jihu, kde zažívaly útlak. V přepisech Austinových vzpomínek, které jsem vám rozdal, se o něm zpěvák často zmiňuje. Rasová nenávist je významným zdrojem nespokojenosti mezi černými Američany a velmi účinným faktorem v jejich příklonu k marxistickému učení. Možná tím nejúčinnějším, jaký máme k dispozici.“

Lev vrhl na svého nadřízeného kradmý pohled. Kuzmin nepranýřoval rasovou nenávist jako zločin. Nepřemýšlel v kategoriích, jako je dobro nebo zlo. Vše poměřoval politickými měřítky. Neprojevoval pobouření, jen kalkuloval a analyzoval. A Lvův pohled mu neušel.

„Chcete k tomu něco říct?“

Lev zavrtěl hlavou a Kuzmin četl dál:

„Austinova rodina se přestěhovala v roce 1917, spolu s mnoha dalšími černochy, kteří tehdy masově opouštěli Jih a mířili na Sever. Jesse Austin v životě potkal spoustu nenávisti, ale nejhorší to bylo právě v New Yorku: tam se z něj stal komunista. Kromě nenávisti ze strany bílých obyvatel se cítil nenáviděný i černými rodinami ze střední třídy, které se v New Yorku usadily už dřív. Místní černoši se děsili toho, že imigranti zaplaví města na Severu. Pro Austina to byl klíčový zážitek: lidé, kteří měli být s přistěhovalci solidární, se stavěli proti nim. Stal se svědkem toho, jak třídní přehrady rozdělují společenství lidí, kteří by si měli být blízcí.“

Lev listoval v materiálech, které dostal. Byla v nich pouze jediná fotografie malého Jesseho Austina s rodiči. Matka a otec na ní měli prkenný postoj, jako by se před fotoaparátem cítili nesví. Malý Jesse stál mezi nimi. Kuzmin pokračoval:

„V New Yorku pracoval jeho otec jako obsluha výtahu v hotelu Skyline. Hotel už neexistuje, zkrachoval. Bylo to hnízdo všech neřestí typických pro kapitalistická velkoměsta, především prostituce a obchodu s narkotiky. Pokud je nám známo, Austinův otec se na ničem nezákonném nepodílel. Přestože ho vícekrát zadržela policie, nikdy nebyl z ničeho obviněn. Matka se starala o domácnost. Austin se podle vlastních slov v dětství nesetkal s násilím nebo alkoholismem, rodinu zato sužovaly špatné životní podmínky. Jejich pokojík byl v zimě studený a v létě rozpálený. Když bylo Jessemu Austinovi dvanáct, otec zemřel. Nakazil se plicní tuberkulózou. Ve Spojených státech sice existují špičková zdravotnická zařízení, ale ta nejsou pro každého. Tak například newyorská Metropolitní životní pojišťovna vybudovala pro své zaměstnance jedno z nejlepších sanatorií v zemi. Pan Austin bohužel nebyl zaměstnancem Metropolitní životní pojišťovny a pobyt v sanatoriu si nemohl dovolit. Jesse Austin je dodnes přesvědčen, že jeho otec mohl žít, pokud by se mu dostalo péče v takovém ústavu. Možná i tohle sehrálo významnou roli při formování jeho politických názorů. Musel se dívat, jak jeho otec umírá – v zemi, kde se vám dostane zdravotní péče podle toho, jakou máte práci, a ta zase závisí na barvě pleti, kterou nemůžete ovlivnit.“

Tentokrát se Lev přihlásil. Kuzmin na něj kývl.

„Potom nechápu, jak je možné, že mezi Američany není daleko víc komunistů.“

„To je velmi dobrá otázka, ani my to nechápeme. Když na ni najdete odpověď, můžete nastoupit na moje místo.“

Kuzmin se zasmál – byl to podivný přidušený zvuk –, ale hned zase pokračoval:

„Jesse Austin má pro svou matku jen slova chvály, ovšem po otcově smrti musela pracovat na více směn a na chlapce už neměla tolik času. Aby se zabavil, začal se věnovat zpěvu a z dětské záliby se stalo povolání. Přitom nikdy neodděloval zpěv a skládání písní od politického přesvědčení. Obojí je pro něj jedno a totéž. Na rozdíl od řady černých hudebníků nevychází jeho hudba z náboženských kořenů, ale je založena na marxistickém světonázoru. Jeho náboženstvím je komunismus.“

Major Kuzmin pustil gramodesku a všichni se zaposlouchali do Austinova zpěvu. Lev nerozuměl textu, ale pochopil, proč Kuzmin, nejpodezíravější z lidí, nepochybuje o Austinově upřímnosti. Lev snad nikdy neslyšel ryzejší hlas – slova jako by tryskala přímo ze srdce, bez jakéhokoli opatrnictví nebo vypočítavosti. Kuzmin hudbu zase vypnul.

„Jesse Austin je jeden z našich nejcennějších propagandistů. Kromě toho, že skládá agitační písně a má i komerční úspěch, je skvělý řečník a znají ho lidé na celém světě. Hudba ho proslavila a díky ní může šířit své politické názory na mezinárodním fóru.“

Kuzmin mávl na promítače.

„Tyto záběry byly pořízeny v Memphisu v roce 1937. Pozorně je sledujte. Překlad tentokrát chybí, ale dávejte dobrý pozor na reakci publika.“

Promítač vyměnil cívku, projektor začal vrčet. Na plátně se objevil koncertní sál s několika tisícovkami diváků.

„Povšimněte si, že v obecenstvu jsou samí běloši. Podle tehdejších zákonů platných v jižanských státech USA mohlo být obecenstvo buď pouze bílé, nebo pouze černé. Platila rasová segregace.“

Austin s černou vázankou hovořil z pódia k zástupu posluchačů. Někteří z nich už odcházeli, jiní na něj pokřikovali. Kuzmin ukázal na některé z odcházejících.

„Je zvláštní, že spousta bělochů v sále by ochotně seděla dál a poslouchala jeho hudbu. Seděli by a tleskali, dokonce by mu aplaudovali vestoje. Jenže Jesse Austin nikdy neukončí koncert, aniž by pronesl politický projev. Jen co začne hovořit o komunismu, lidé vstávají a odcházejí – nebo na něj urážlivě pokřikují. A teď si dobře všimněte zpěvákova výrazu.“

V Austinově tváři nebylo ani stopy po nelibosti. Vypadalo to, že ho nepřátelské reakce těší. Gestikuloval teď ještě sebejistěji a hovořil dál.

Kuzmin rozsvítil světla.

„Máte nesmírně zodpovědný úkol. Americké úřady vyvíjejí na Austina stále větší tlak kvůli jeho neochvějné lásce k naší zemi. V těchto složkách najdete články, které mu otiskují socialistická periodika v USA. Sami uvidíte, jak provokativní se volání po změně a po revoluci musí jevit vládnoucím konzervativním kruhům. Obáváme se, že úřady Austinovi odeberou pas. Tohle je možná jeho poslední návštěva u nás.“

„Kdy má přijet?“ zeptal se Lev.

Kuzmin teď před nimi stál se založenýma rukama.

„Dnes večer. V Moskvě stráví dva dny. Zítra ho vezmeme na prohlídku města a večer má koncert. A vy ručíte za to, že všechno proběhne tak, jak má.“

Lva se zmocnilo zděšení. Na přípravu zbývalo tak málo času! Své obavy opatrně zaobalil do otázky: „Říkáte, že přijíždí už dnes večer?“

„Nejste jediní, kdo ho bude mít na starosti. Rozhodl jsem se vás pověřit tímto úkolem na poslední chvíli. Mám o vás dobré mínění, soudruhu Děmidove. Vzhledem k tomu, jakým tlakům je náš host vystaven doma v USA, jistě pochopí, že si chceme stálost jeho citů k naší vlasti prověřit. A já chci, aby na tom pracovali mí nejlepší lidé.“

Při těchto slovech Lvovi jemně stiskl rameno, jako by mu tím chtěl zároveň vyjádřit důvěru i zdůraznit náročnost úkolu, jímž ho pověřil.

„Austinovu lásku k Sovětskému svazu nesmí za žádnou cenu nic podkopat.“

Moskva
Dom na Naberežnoj
Stranický bytový komplex
Serafimovičova ulice 2

NAZÍTŘÍ

Lev byl členem jedné ze tří skupin starajících se o to, aby Austinův pobyt proběhl podle plánu. V sázce nebyl Američanův život, ale jeho obdiv k sovětskému systému. Proto byla zvolena taktika tří týmů navzájem dublujících svou činnost: to, že byl všem přidělen stejný úkol, mělo na jedné straně vnést do celé operace ducha soutěživosti a současně fungovat jako pojistka – kdyby jedna skupina selhala, zastoupí ji druhá. Mimořádnost opatření jen podtrhovala význam Austinovy návštěvy.

Lvova skupina dostala k dispozici vůz. Z ústředí státní bezpečnosti na Lubjance to do Serafimovičovy ulice, kde byl v bytovém komplexu vyhrazeném pro stranickou nomenklaturu ubytován Austin, to nebylo autem daleko. Původně se počítalo s tím, že se ubytuje v hotelu Moskva s vyhlídkou na Rudé náměstí, ale to zpěvák odmítl a vyjádřil přání bydlet v některém z komunálních činžáků, a vůbec nejlépe sdílet pokojík v bytě obývaném místní rodinou. Chtěl se do reality vrhnout tak říkajíc po hlavě.

Tímto požadavkem zamotal hlavu svým hostitelům, jejichž hlavní starostí bylo předvést Američanovi vizi budoucí komunistické společnosti, tedy toho, co by se jednou mohlo stát skutečností, ne každodenní sovětskou realitu. Lev, který byl v jádru idealista, si tuto neupřímnost v duchu omlouval racionální úvahou: revoluce ještě stále neskončila. Od éry blahobytu dělí všechny jen několik let, ale právě teď je volný pokojík ve městě trpícím chronickým nedostatkem bytů něčím neslýchaným. Nápad bydlet u ruské rodiny představoval sám o sobě značné riziko. Nehledě na bytové podmínky, které byly zpravidla velmi stísněné, zde hrozilo nebezpečí, že si hostitelé pustí pusu na špacír. A vytvořit „ideální“ rodinu jen kvůli Austinově návštěvě? Na to neměli dost času, protože Austin vyslovil své přání teprve cestou z letiště.

V nastalé panice museli improvizovat a ubytovali ho tedy zde, v Serafimovičově ulici číslo 2. Byl to bizarní nápad, vydávat bytový komplex postavený za 14 milionů rublů pro špičky komunistické nomenklatury za typický činžovní dům. Na rozdíl od většiny komunálních činžáků s malými pokojíky v řadě, společnou kuchyňkou a záchody na chodbě měl Dom na Naberežnoj v každém poschodí pouhé dva byty. Jen samotný obývací pokoj měřil 150 metrů čtverečných, což byla plocha, na níž se jinak v Moskvě tísnilo několik rodin. A dostatek prostoru nebyl zdaleka jedinou výhodou zdejšího bydlení. Byty vyhovovaly nejvyšším standardům: byly vybaveny plynovými sporáky, tekoucí teplou vodou, telefony i rádiem. Na starožitném nábytku se vyjímaly stříbrné svícny. Co však trápilo Lva nejvíc, byla otázka, jak zareaguje host citlivý na projevy sociální nerovnosti na přítomnost značného množství služebného personálu, který za nájemníky vykonával všechny práce, od praní prádla po vaření a úklid. Naštěstí se mu podařilo obyvatele domu přesvědčit, aby na dobu Austinovy návštěvy dali služebnictvu volno. Nebylo to těžké, protože tajné policie se obával každý sovětský občan nehledě na moc a postavení – a ti privilegovaní často ještě víc než obyčejní Rusové. Předchozí nájemníci k řadovým občanům rozhodně nepatřili, ať už to byl přední komunistický teoretik Nikolaj Bucharin nebo Stalinovy děti Vasilij Stalin a Světlana Allilujeva. A prominentní obyvatelé domu umírali většinou v mnohem mladším věku než ti sovětští občané, kteří žili v nejhorší bídě. Luxus ještě před Stalinovou policií nikoho neochránil. Sám Lev už zde byl dvakrát zatýkat.

Teď zaparkoval automobil a spolu s Grigorijem pospíchali závějemi k honosnému vchodu. Uvnitř si Lev rozepnul kabát a ukázal svůj průkaz, který strážný porovnal se seznamem osob oprávněných ke vstupu do budovy. Oba pak pokračovali po schodech do suterénu, kde držel nepřetržitou službu tým sledovačů. Odposlouchávací technika sem byla nainstalována dávno před Austinovou návštěvou. V tomto domě bydleli někteří z čelných představitelů sovětského státu a stát si osoboval právo vědět, jak se chovají a jak smýšlejí. Austin se ubytoval o pět pater výš, v apartmánu, jehož všechny místnosti byly prošpikovány mikrofony. Ve sledovacím týmu byl i překladatel, vždy jeden v každé osmihodinové směně. Kromě toho ubytovali ve druhé ložnici Austinova bytu atraktivní agentku, která měla hrát roli nájemnice. Tvrdila o sobě, že je vdova a její muž padl za Velké vlastenecké války. Podle toho, co o Austinovi věděli, mu taková legenda musela zaimponovat. Pokud na světě něco nenáviděl, byl to fašismus a častokrát se nechal slyšet, že za jeho porážku vděčí svět především Sovětskému svazu a vítězství bylo vykoupeno krví nejlepších komunistů.

Lev prolétl přepisy Austinových rozhovorů zaznamenaných od chvíle jeho příjezdu, celou chronologii deseti hodin strávených v bytě. Austin strávil dvacet minut v koupelně a večeřel tři čtvrtě hodiny. Pohovořil s nastrčenou agentkou o Velké vlastenecké válce. Mluvil rusky dokonale – jazyk se začal učit po své návštěvě v roce 1934. Pro Lva to znamenalo komplikaci: příslušníci MGB se před ním nebudou moci vyjadřovat otevřeně, a pokud se podřeknou, Austin jim bude rozumět. Z přepisů vysvítalo, že se americký host už stihl pozastavit nad skutečností, že v tak velkém bytě žije jediná nájemnice. Agentka na to odpověděla, že jde o odměnu za statečnost, kterou její muž prokázal na bitevním poli. Po večeři Austin zatelefonoval manželce domů do USA. Mluvil s ní dvacet minut.

AUSTIN: „Škoda že tu nemůžeš být se mnou. Chtěl bych, abys zažila všechno to co já a dokázala mi říct, jestli jsem zaslepený nebo ne. Bojím se, že vidím věci takové, jaké je chci vidět, a ne jaké doopravdy jsou. Potřeboval bych tu tvůj instinkt.“

Manželka mu na to odpověděla, že jeho vlastní instinkt ho ještě nikdy nezradil a že ona ho velmi miluje.

Lev podal přepis Grigorijovi.

„Změnil se. Už to není ten člověk, kterého jsme viděli na návštěvě kolchozu. Jeho víra prochází krizí.“

Grigorij pročetl všechny stránky a vrátil složku Lvovi.

„Souhlasím, tohle nevypadá dobře.“

„Právě proto čekal s tím požadavkem na jiné ubytování až na poslední chvíli.“

Do sledovacího střediska vstoupila agentka vystupující jako vdova. Lev se jí rovnou zeptal: „Projevil o vás zájem?“

Žena zavrtěla hlavou.

„Párkrát jsem utrousila sugestivní poznámku. Buď si toho nevšiml, nebo si nechtěl všimnout. Dělala jsem, jako by mě vzpomínka na manžela rozrušila. Vzal mě kolem ramen, ale nebyl v tom sexuální podtext.“

„Jste si jistá?“

Grigorij založil ruce na prsou.

„Co tím sledujeme, snažíme se ho nachytat?“

Lev zavrtěl hlavou:

„Nejsme jeho soudci. Ale abychom mohli své přátele chránit, musíme je nejdřív poznat. Nejsme jediní, kdo ho tajně sleduje.“

V koutě místnosti zvedl jeden ze sledovačů ruku.

„Už se probudil.“

V mramorové hale se shromáždili činovníci, hlouček mužů ve středním věku a na středních příčkách stranického žebříčku. Byli v oblecích a samý úsměv – právě tak jako ti, kteří ve filmu prováděli Austina po vesnici. Navzdory významu, který se Austinově návštěvě připisoval, bylo rozhodnuto, že se po dobu návštěvy nesetká s nikým z vrcholných sovětských představitelů. Mohlo by to být vodou na mlýn FBI, která by ho vykreslila jako nohsleda komunistických špiček, ne jako upřímného stoupence systému.

Austin konečně sešel ze schodů a objevil se před nimi. Na sobě měl zimník sahající ke kolenům, válenky a kolem krku šál. Lev se pokusil odhadnout cenu obleku šitého na míru. Byl prvotřídní, i když nijak extravagantní. Jesse Austin byl bohatý. Zprávy odhadovaly jeho roční příjem na víc než sedmdesát tisíc dolarů. Teď se rozhlížel po lidech, kteří ho přišli uvítat. Lvovi neušel zákmit nespokojenosti, který mu přelétl po tváři. Američan měl zřejmě pocit, že jej tento zástup bude příliš obkličovat, oddělovat od ostatních lidí a manipulovat jím. Pozdravil všechny v ruštině:

„Nečekáte všichni moc dlouho?“

Mluvil rusky dokonale, plynule, ale jeho fráze byly americké a navzdory perfektnímu přízvuku zněly jako z úst cizince. Nejvyšší z přítomných straníků vystoupil dopředu a začal mu odpovídat anglicky, ale Austin ho zarazil.

„Pojďme mluvit rusky. U nás doma tak nikdo nemluví. Tak – a co si procvičíme kromě ruštiny?“

Ozval se smích. I sám mluvčí se usmál a přešel z angličtiny do ruštiny: „Spal jste dobře?“

Austin odpověděl kladně, aniž tušil, že všichni přítomní dobře znají odpověď.

Skupina opustila Dom na Naberežnoj a sněhem si razila cestu k limuzíně čekající na hosta. Lev s Grigorijem se odpojili a zamířili ke svému vozu. Měli jet za ostatními a v cíli se k nim znovu přidat. Lev už otevíral dvířka, když se ohlédl po Austinovi a neušlo mu, jak opovržlivě si měří limuzínu. Američan začal s přítomnými Rusy o něčem smlouvat. Lev neslyšel, o čem hovoří, ale o něčem se přeli. Činovníci se tvářili neoblomně, ale Austin si jich nevšímal, odkráčel od limuzíny a zastavil se vedle Lva a Grigorije.

„Nechci, aby mě vozili v autě s tmavými okny. Kolik Rusů si může dovolit jezdit v takovém korábu?“

Mezitím k nim došel jeden z důstojníků.

„Automobil určený pro diplomaty bude určitě pohodlnější, pane Austine. Tohle je obyčejné služební auto.“

„Obyčejné služební auto – to zní skvěle!“

Takový zásah do pečlivě připravených plánů vyvedl Rusa z rovnováhy. Pospíchal zpět k ostatním, chvíli se o něčem bavili, pak se vrátil a přikývl: „Výborně, vy a já tedy pojedeme se soudruhem Děmidovem a ti ostatní pojedou v limuzíně před námi.“

Lev Austinovi otevřel dvířka spolujezdce, ale Američan znovu zavrtěl hlavou.

„Sednu si dozadu. Nechci zabrat místo vašemu kolegovi.“

Když Lev zařadil rychlost, koutkem oka pohlédl do zpětného zrcátka a spatřil, jak se vysoký Austin složitě skládá ve stísněném prostoru auta. Důstojník MGB si nespokojeně prohlížel primitivně vybavený interiér.

„Tahle auta jsou velmi prostá. Člověk je používá při práci, ne k rekreaci. Umím si představit, že s vašimi americkými automobily se nedají srovnávat. Ale v tomhle případě není žádný luxus zapotřebí.“

Jeho názor by bezesporu zapůsobil daleko víc, kdyby se pět minut předtím tentýž mluvčí nesnažil udělat na hosta dojem pomocí přepychové limuzíny.

Austin pouze opáčil: „Hlavně že nás tam doveze, ne?“

Důstojník se usmál, aby zakryl rozpaky.

„Doveze? Kam?“

„Tam, kam máme namířeno.“

„Ano, to tedy doveze. Aspoň doufám!“

Důstojník se rozesmál. Austin zůstal vážný. Ten člověk se mu nelíbil. Jejich plány začínaly dostávat trhliny.

Moskva
Gastronom No. 1
Jelisejevské lahůdkářství
Tverská ulice 14

TÉHOŽ DNE

Tak zvaný Gastronom No. 1, hlavní moskevský obchod s potravinami, nabízel nejluxusnější možnosti nákupu v celém hlavním městě a byl přístupný pouze stranické nomenklatuře. Stěny zdobily pozlacené lístky, strop nesly mramorové sloupy s ozdobnými a skvostně tvarovanými hlavicemi: za takovou nádheru by se nemusel stydět leckterý palác. A mezi tím vším regály plné konzerv a sklenic, vyleštěných a otočených etiketami k zákazníkovi, čerstvé ovoce vyskládané do obrazců, spirály vytvořené z jablek, hory velikých brambor. Samotné aranžování trvalo několik dnů. Každá z uliček přetékala zbožím, sklady se vyprázdnily a jejich obsah se přestěhoval sem, aby byl pečlivě vystaven na odiv. Jak Lev okamžitě postřehl, konečný výsledek se naprosto míjel s tím, co chtěl jejich host vidět. Organizátoři vůbec nevzali v úvahu, pro koho je celé divadlo určeno. Spíše než vzorový obchod zítřka představovalo lahůdkářství odraz minulosti – letmou vzpomínku na luxus pocházející z carských časů. Hejno stranických představitelů vrhalo na Austina zářivé úsměvy, jako by čekalo na potlesk. Jejich samolibost jim bránila pochopit, co chce host doopravdy vidět, a místo toho mu nabídli okázalý přepych, jako by si mysleli, že čím víc mu toho předvedou, tím víc jej ohromí. Všudypřítomná obava z toho, aby v porovnání s nepřátelskou Amerikou nevypadali jako chudí příbuzní, je zcela zaslepila.

Lev se zastavil u pyramidy konzerv s hráškovou polévkou. V životě neviděl, aby někdo vyskládal jídlo takovým způsobem, a už vůbec nechápal, jak by něco takového mohlo na kohokoli udělat dojem. Austin pyramidu přezíravě minul, ale to už mu houf činovníků nadšeně ukazoval exotické ovoce, které Lev nedovedl ani pojmenovat. Aby smířili křiklavý přepych s rovnostářskou komunistickou ideologií, vybrali organizátoři „zákazníky“ všech věkových skupin z řad příslušníků MGB, oblékli je do prostých šatů, obuli do ošoupaných bot a rozhodli se předstírat, že Gastronom No. 1 je obchodem pro každého, včetně bábušek nebo mladých dělnických žen. Personál – u pultu s masem to byli samí muži, zatímco ovoce zase prodávaly ženy – měl nařízeno se na Austina usmívat a neustále se za ním otáčet jako slunečnice za sluncem. Venku, mimo scénu, stáli ve sněhu další „zákazníci“, třásli se zimou a ve zdánlivě náhodných intervalech vcházeli dovnitř, aby vzbudili dojem běžného nákupního ruchu.

Austin se tvářil čím dál rozmrzeleji. Už ani nemluvil. S rukama hluboko v kapsách a svěšenými rameny postával mezi hemžícím se davem, který běhal od regálu k regálu a bral si, co ho právě napadlo. Lev úkosem pohlédl do jednoho nákupního košíku a spatřil v něm tři červená jablka, jednu řepu a konzervu se šunkou – dost neobvyklý nákup.

Pak se Austin vymanil z kroužku činovníků a znovu přistoupil ke Lvovi. Zjevně ho pokládal za obyčejného člověka. Snad za to mohla prostá uniforma i evidentní nechuť povídat si – cestou v autě neřekl Lev téměř ani slovo, na rozdíl od svého nadřízeného, který neustále medově žvanil. Austin vzal Lva kolem ramen.

„Myslím, že s vámi si mohu promluvit, soudruhu Děmidove.“

„Samozřejmě, pane Austine.“

„Všichni mi touží ukázat to nejlepší. Jenže já bych rád viděl normální obchody, kde nakupují normální lidé. Nemáte tu někde poblíž něco obyčejnějšího? Snad mi nechcete tvrdit, že každý krám vypadá takhle? To přece nemyslíte vážně.“

Lev při jeho otázce cítil, jak mu srdce sevřela ledová ruka.

„Ne, všechny obchody nejsou takové. Tady jsme v centru města a výběr zboží tu určitě bude o něco větší než ve venkovské prodejně.“

„Ale já nemluvím o venkovských prodejnách. Zajímá mě obyčejný všední krám, chápete? Tohle přece není jediný obchod ve městě.“

„Není, máme tu i další obchody.“

„Dá se k nim dojít pěšky?“

Než se Lev zmohl na odpověď, už je obklopili vyšší hodnostáři a snažili se Austina dovléci zpět k vystaveným exponátům. K vidění toho bylo ještě hodně: čerstvý chléb, šunka nakrájená na nejtenčí plátky… Ale Austin zvedl ruku, jako by si je chtěl držet od těla. Už se rozhodl.

„Tady můj přítel mě teď vezme na procházku. Zavede mě do nějakého menšího obchůdku, rozumíte? Do menšího a… obyčejnějšího.“

Nadřízení probodávali Lva pohledy, jako by to byl jeho nápad. Začal u nich fungovat pud sebezáchovy. Dvě skupinky příslušníků se prodraly až těsně k Lvovi.

„To je naprosto vyloučeno. Musíme se držet našeho programu, už kvůli bezpečnosti.“

Austin zdvihl obočí a zavrtěl hlavou.

„Kvůli bezpečnosti? To myslíte vážně? Nechcete mi snad tvrdit, že mi tu hrozí nějaké nebezpečí?“

Sami se chytili do pasti. Nemohli Austinovi dost dobře tvrdit, že ho v ulicích hlavního města nedokáží ochránit. Austin se usmál.

„Chápu, že máte svá pravidla a pokyny. Vím, že mi chcete ukázat určité věci. Ale já zase chci mít volnost výběru, rozumíme si? Na tom trvám. Je to jasné? Trvám na tom.“

Přestože se přitom zasmál, aby dopad svého výroku zmírnil, byl to kategorický rozkaz. Jeho průvodci měli instrukce vyhovět každému hostovu přání. Z pohledů, které po něm ostatní vrhali, Lev vytušil, že nakonec všechno odskáče on.

Vyšel z obchodu a všichni ho následovali. Stal se nedobrovolným vůdcem výpravy za obyčejnějším. Austin mu kráčel po boku. Zatímco se brodili hlubokým sněhem, vrátila se mu nálada. Lev se ohlédl přes rameno. Spatřil, jak jeho šéfové vzrušeně debatují u vchodu do lahůdkářství, ke kterému právě dorazila čerstvá várka pohublých „zákazníků“ v nápadně obnošených šatech a levných zimnících. Přišli pozdě, představení skončilo.

Straničtí činovníci nechápali, co chce Austin vlastně vidět, ale věděli, že to nejsou sáhodlouhé fronty a obchody zející prázdnotou. Měli však pokyny splnit Američanovi i to sebemenší přání, a tak jim nezbývalo mnoho možností.

Austin vzal Lva znovu přátelsky kolem ramen.

„Povězte mi něco o sobě.“

To bylo to poslední, po čem Lev toužil.

„Co byste chtěl vědět?“

Zčistajasna byl u nich jeden z náčelníků. Zřejmě zaslechl jejich rozhovor.

„Soudruh Lev Stěpanovič Děmidov patří k našim nejstatečnějším lidem. Hrdinství osvědčil už za války a byl mnohokrát vyznamenán. Mimochodem, pane Austine, kam se vlastně chcete podívat? Co byste řekl šálku čaje? My bychom zatím provedli nezbytné přípravy.“

Austina takové vyrušení rozladilo. Nereagoval na pozvání na čaj, které bylo jen nejapnou hrou o čas, a dál se vyptával Lva.

„A co děláte teď, soudruhu Děmidove?“

Lev se nestyděl za to, že je příslušníkem MGB. Socialistické zřízení čelilo hrozbám ze všech stran a bylo zapotřebí je chránit. Jenže teď nebyl čas na dlouhou rozpravu, a tak odpověděl co nejjednodušeji:

„Jsem důstojník bezpečnosti.“

Doufal, že vyptávání tím skončí, ale mýlil se.

„Je zločinnost ve vašem městě vysoká?“

„Nejde o takové zločiny, jaké znáte z Ameriky. U nás se nevraždí ani neloupí. Zabývám se politickými trestnými činy. Odhaluji protistátní spiknutí.“

Austin se na okamžik odmlčel.

„Spravedlnost musí mít spoustu nepřátel, je to tak?“

„Je.“

„Vsadím se, že je to těžká práce.“

„Někdy.“

„Ale záslužná, příteli, záslužná.“

Tančili na samé hraně nebezpečného tématu a Lev byl Austinovi vděčný za jeho diskrétnost. Takový rozhovor bylo možné zakončit jen dlouhou odmlkou, velmi dlouhou. Ticho nakonec opět přerušil Jesse Austin. Tentokrát si zvolil lehčí předmět hovoru.

„Už žádné závažné otázky. Čím se bavíte ve volném čase? Takový hezký mládenec musí být určitě ženatý.“

Lev zrudl. Styděl se, že ho někdo označil za hezkého, i za to, že je svobodný.

„Nejsem.“

„A pročpak?“

„Ani nevím…“

„Určitě existuje nějaká, do které jste zamilovaný. Neříkejte mi, že ne. Všude se najde nějaký ten milostný příběh, nemám pravdu?“

Otázka zněla tak, jako by bylo nemyslitelné, že někdo může nebýt zamilovaný. Lev zoufale toužil mít tuhle konverzaci za sebou a nejsnazší bylo Američanovi zalhat.

„Jedna taková existuje. Známe se teprve krátce.“

„Co dělá?“

Lev zaváhal. V myšlenkách se vrátil k Leninu balíku učebnic.

„Je to učitelka.“

„Vemte ji večer s sebou na koncert!“

Lev sotva znatelně přikývl:

„Pozvu ji. Je pořád něčím zaneprázdněná, ale zeptám se jí.“

„Prosím vás o to, přiveďte ji s sebou.“

„Pokusím se.“

Kráčeli už deset minut postranními uličkami, pryč od hlavní třídy. Jeden z činovníků poklepal Lvovi na rameno a se širokým úsměvem, zakrývajícím rostoucí neklid, se zeptal:

„Máte nějaký konkrétní cíl?“

Než mohl Lev odpovědět, uviděl Austin frontu. Zvedl ruku a ukázal na klikatícího se lidského hada čekajícího před malou prodejnou potravin. Grigorij se rozběhl napřed, aby obchůdek zkontroloval. Ve frontě čekalo asi třicet lidí, mužů i žen. Byli tu hlavně staří lidé v ošoupaných a zasněžených zimnících. Grigorij vrhl na Lva vyděšený pohled. Lidé se začali ohlížet po nepravděpodobných příchozích: kráčel k nim příslušník MGB doprovázený dobře oblečenou americkou hvězdou – bylo jen nemnoho amerických zpěváků, o nichž směly sovětské sdělovací prostředky psát a vysílat, a Austin byl z nich rozhodně nejznámější.

Lev se k němu otočil:

„Počkejte tady. Zjistím, co se děje.“

Pospíchal ke Grigorijovi, který mu šeptem svěřoval: „Ještě neotevřeli!“

Lev zabušil na výlohu. Ze zadní místnosti vycupital vedoucí a odemkl vchodové dveře. Než ho stačil Lev varovat, stál už Austin u nich.

„Tady se otevírá později?“

Navzdory mrazu měl Lev košili skrz naskrz propocenou.

„Vypadá to tak.“

Sotva se dveře otevřely, Austin oslovil vedoucího prodejny: „Dobrý den. Jak se máte? Já jsem Jesse Austin. Vůbec si nás nevšímejte, jenom se tu porozhlédneme. Klidně dělejte svou práci jako obyčejně. Slibuju, že vám nebudeme překážet!“

Vedoucí se s očima na vrch hlavy a otevřenými ústy obrátil na Lva: „Mám zase zavřít, abyste měli prodejnu jen pro sebe?“

Ale to už se do věci vložil Austin, který převzal velení:

„Tam venku ve sněhu přece čekají lidé! Pusťte je dovnitř. A dělejte všechno tak jako obyčejně.“

Zákazníci se začali ostražitě trousit dovnitř a celí zmatení vytvořili druhou frontu u pultu. Lev se dal do vysvětlování:

„Tam v tom prvním obchodě si lidé zboží sami vybírali. Tady je všechno ukázněnější. Zákazníci řeknou prodavačům, co potřebují, pak zaplatí a vyzvednou si zboží.“

Austin nadšeně zatleskal.

„Chápu. Všechno je to otázka potřeb. Nakupují jen to, co potřebují, nic víc.“

„Přesně tak,“ zamumlal Lev.

Když Lev minulého večera pročítal přepisy Austinových proslovů a rozhovorů, které poskytl americkým médiím, narazil na několik vzrušených diskusí točících se kolem otázky, zda se zpěvák nenechal v Rusku napálit potěmkinskou fasádou určenou pro oči důvěřivých návštěvníků ze Západu. Ta obvinění ho zřejmě zasáhla. Austin je sice rozhodně popřel, ale Lev nepochyboval, že tentokrát bude host obzvlášť citlivý na každý náznak manipulace. Lev s Grigorijem proto strávili celý večer tím, že patřičně připravovali několik menších prodejen ležících poblíž vytčené trasy. Lev se chtěl pojistit pro případ neplánované návštěvy. Spolu s Grigorijem varovali vedoucí obchodů a tam, kde to bylo možné, zařídili, aby se v regálech objevilo více zboží. Lev spoléhal na to, že mírně přikrášlená skutečnost zapůsobí účinněji než uměle vytvořené zdání naprosté dokonalosti. Ani jeden z mužů neměl čas osobně prověřit všechny obchody a jejich osud teď ležel v rukou vedoucích prodejen. Lev se rozhlížel nalevo i napravo, díval se do regálů, kontroloval čistotu podlah. K jeho značné úlevě byl obchod čistý a poměrně dobře zásobený. K mání byl i čerstvý chléb a plata vajec. Zákazníci tentokrát nebyli pečlivě vybraní příslušníci, ale skuteční Moskvané, a také jejich dobrá nálada byla skutečná: nemohli uvěřit svému štěstí, že se vypravili na nákup právě v den, kdy prodejna nabízí takový výběr zboží.

Stará paní v čele fronty si radostně vyzvedla karton vajec. Snad za to mohlo vzrušení nad takovým úlovkem anebo zmatek z toho, že ji pozorují příslušníci MGB, každopádně ji přemohla nervozita, karton jí vyklouzl z ruky a spadl na podlahu. Jako první jí přispěchal na pomoc Austin. Lev zachytil pohled vedoucího prodejny: zračil se v něm strach. Něco bylo v nepořádku. Lev zareagoval rychle. Proběhl kolem Austina, zvedl karton a nahlédl dovnitř. Místo vajec v něm trůnilo šest malých oblázků.

Lev zaklapl víko kartonu a podal jej vedoucímu.

„Vejce se rozbila.“

Když od něj vedoucí karton přebíral, třásla se mu ruka. V tom se ozval Austin:

„Počkejte!“

Vedoucí stál a dál se třásl. Lev si představoval, jak uvnitř kartonu chrastí oblázky. Austin ukázal na starou paní.

„Dostane snad nový karton, ne? Bezplatně…“

Lev vzal paní kolem ramen. Představoval si, jak bude zklamaná, až se vrátí domů coby pyšná majitelka šesti kamenů.

„Samozřejmě,“ přisvědčil.

Většina činovníků zůstávala venku. Tiskli obličeje k výloze a strachy se ani nehýbali – snažili se držet odstup od dění uvnitř, které podle nich nevyhnutelně směřovalo ke katastrofě. Jen postupně sbírali odvahu a s neupřímným úsměvem na tváři se trousili dveřmi do obchodu. Zato Austin zářil.

„To je úžasné. Prostě úžasné!“

Z návštěvy prodejny se vyklubal velký úspěch. Činovník, který už jednou nabízel Austinovi čaj, svou nabídku zopakoval.

Austin jen zavrtěl hlavou.

„Co pořád máte s tím čajem?“

Činovníci se rozesmáli, ale Austin trval na svém: „Chci toho vidět víc. Co máme v plánu teď?“

V plánu byla návštěva Moskevské státní univerzity, ale než mohl někdo tuto možnost nadhodit, obrátil se Austin opět na Lva: „Neříkal jste, že vaše děvče učí?“

Zmatený Lev váhavě opáčil: „Moje děvče?“

„Vaše přítelkyně! Jak jsme o ní tuhle mluvili, ta učitelka. Nebylo by skvělé podívat se do školy?“

Moskva
7. střední škola
Avtozavodská ulice

TÉHOŽ DNE

Lev pevně svíral volant a v duchu proklínal Austina, kterému vůbec nedocházelo, do jak nebezpečné situace ho dostal. Ten člověk se choval naprosto naivně, jako úplný cizinec. V usilovné snaze usvědčit ze lži pomlouvače sovětského systému začal cílevědomě sabotovat plány svých průvodců s bezstarostnou hravostí člověka, který o obdivovaném režimu nikdy nezapochyboval. Ale tento režim chyby neodpouštěl. Organizátorům Austinovy návštěvy hrozilo smrtelné nebezpečí – a Lev nebyl výjimkou. Zpěvák si zatím neuvědomoval, že pokud spatří cokoli, co není v souladu s idealizovaným obrazem země, jaký by Kreml rád představil Američanům, budou následky nedozírné. Pro něj byly pokusy obejít oficiálně připravený program jen o něco víc než hra, o čemž svědčilo i to, jak bezstarostně si pískal celou cestu do 7. střední školy, v níž vyučovala Lena.

Lev hleděl v němé hrůze na budovu školy, krabicovitou novostavbu na betonových podpěrách, plnou učeben. Naštěstí nehrozilo, že by ve zkoušce neobstál už samotný komplex. Hodnostářům ve výpravě se velmi ulevilo, že si jejich host vybral k prohlídce ústav, který by pro tuto příležitost zvolili i oni sami. Všechno riziko teď nesl Lev. Lhal. Když předtím označil Lenu za své děvče, měl za to, že tato lež zapadne v ostatní konverzaci jako nepodstatný detail, na nějž si nikdo nevzpomene. Chtěl si tím ušetřit drobné pokoření, kterému by neušel, kdyby přiznal, že nikoho nemiluje a nikdo nemiluje jeho. Teď svého bláznovství hořce litoval. Proč se jednoduše nepřiznal, že žije sám? Z pasti, kterou na sebe nastražil, nebylo úniku. Austin se rozhodl, že chce vidět školu, a vybral si takovou, v níž se na jeho návštěvu nemohli připravit. Lev mu skvěle nahrál.

Vystoupil z auta a snažil se uvažovat chladně a racionálně, což se mu posledních pětačtyřicet minut nedařilo. Věděl, že učitelka se jmenuje Lena. Celé jméno neznal. Věděl, že učí občanskou nauku. A především mu bylo jasné, že jí není sympatický. Nohy se mu podlamovaly jako odsouzenci kráčejícímu na popravu. Zvažoval, zda se ke lži rovnou nepřiznat: mohl celou skupinu zastavit a oznámit, že Lenu vlastně nezná. Celý vztah si vymyslel, aby nemusel přiznat vlastní osamělost. Bylo by to žalostné a ponižující přiznání. Austin by všechno odbyl smíchem a možná by pronesl nějaký povzbudivý bonmot o lásce. Mohli by si prohlédnout školu a s Lenou se vůbec nesetkat. Jenže pro Lva by to bezpochyby znamenalo konec kariéry. V nejlepším případě by ho degradovali. Ale mnohem pravděpodobněji by byl obviněn, že se úmyslně pokusil očernit Sovětský svaz v očích jeho velkého přítele. Přiznání by ničemu nepomohlo; bude lepší hrát svou hru, jak nejdéle to půjde.

Byl čas oběda a žáci si hráli venku ve sněhu. Lev se pokusil získat trochu času a pobídl Austina, aby si s mládeží promluvil. Sám se hodlal vzdálit a vyhledat Lenu. Potřeboval jen pár vteřin, aby ji na vše připravil. Nemusela dělat nic, jen se usmívat, odpovídat na otázky a hrát s ním jeho hru. Byla dost chytrá, o tom nepochyboval. Pochopí to a bude improvizovat.

Jen co prošel branou, dohonil ho Grigorij. Byla to první příležitost promluvit si beze svědků od chvíle, kdy Austin projevil zájem navštívit školské zařízení.

„Lve Stěpanoviči, co se děje? Kdo je ta žena?“

„Lhal jsem, Grigoriji.“

„Vy jste lhal?“

Znělo to tak překvapeně, jako by Grigorij pokládal Lva za stroj neschopný tak lidského projevu, jako je lež.

„O té učitelce, o Leně. Nechodíme spolu. Skoro mě nezná.“

„Ale učí tady, ne?“

„Ano, učí. Aspoň tohle je pravda. Aspoň si to myslím, ale jistý si nejsem.“

„Proč jste to tedy tvrdil?“

„Nevím, prostě jen tak.“

„Co budeme dělat?“

Grigorij se nesnažil dát od Lva ruce pryč, sotva se ocitl v krizové situaci. Neměl typické instinkty příslušníka bezpečnosti. Myslel týmově. Lva zalila vlna vděčnosti.

„Pokusím se Lenu přesvědčit, aby moji lež kryla. Ty zůstaň s Austinem a trochu ho zdrž. Udělej něco, abych získal co nejvíc času.“

Mezitím se seběhli žáci a obklopili Austina před vchodem do budovy. Celé hřiště ztichlo. Nikdo z nich zřejmě ještě nikdy neviděl černocha. Nepochybně v obavách, že některý školák každou chvíli plácne něco nevhodného, se jeden z Austinových průvodců široce usmál, jako by chtěl zakrýt nevyslovenou hrozbu: „Děti, dnes k vám zavítal velmi vzácný host, známý zpěvák Jesse Austin. Musíte mu ukázat, jak dobře se umíte chovat.“

I ti nejmladší z žáků chápali, jaké nebezpečí představují tito muži. Austin si dřepl a na něco se ptal. Na co, to už Lev neslyšel. Zamířil přímo ke vchodu do budovy.

Jen co byl uvnitř a zmizel ostatním z očí, rozběhl se. Těžké boty dupaly po vyleštěné kamenné podlaze. Když narazil na jednu z učitelek, popadl ji za ruce a vyděsil ji svou naléhavou otázkou: „Kde je tady ředitelna?“

Učitelka oněmělá hrůzou hleděla na jeho uniformu.

Lev s ní zatřásl: „Tak kde je?“

Ukázala na konec chodby.

Když Lev vtrhl do kanceláře, ředitel prudce vstal a s každou vteřinou víc bledl. Lev pochopil, že nešťastník očekává zatčení. Byl to křehce vypadající člověk a neměl daleko do šedesátky. Rty měl sevřené strachem do úzké čárky. Lvovi nezbývalo mnoho času.

„Jsem poručík Děmidov. Potřebuji vědět všechno o jedné z vašich učitelek. Jmenuje se Lena.“

„Učitelka?“ zeptal se ředitel hlasem vyděšeného dítěte.

„Její jméno je Lena. Je mladá, zhruba v mém věku.“

„Takže jste si nepřišli pro mě?“

„Ne, nepřišli!“ odsekl Lev. „Jsem tu kvůli mladé ženě jménem Lena. Pospěšte si!“

Starému řediteli se do žil vracel život. Nebezpečí hrozilo někomu jinému, jemu ne. Obešel stůl a stoupl si před něj. Náhle byl samá ochota. Lev s úzkostí hleděl na dveře.

„Říkal jste Lena?“

„Učí občanskou výchovu.“

„Učitelka jménem Lena? Je mi líto, ale asi jste ve špatné škole. U nás žádná Lena neučí.“

„Cože?“

„Nemáme u nás žádnou učitelku toho jména.“

Lev byl zděšený „Viděl jsem její učebnice. Byl na nich název vaší školy.“

Do dveří nakoukl Grigorij a šeptl: „Už jdou!“

„Kolik je u vás učitelek občanské výchovy?“

„Tři.“

„Je některá z nich mladá?“

„Ano.“

„Jak se jmenuje? Máte její fotografii?“

„V jejích osobních materiálech.“

„Tak dělejte!“

Ředitel našel příslušnou složku a podal ji Lvovi. Než se na ni Lev stihl podívat, Grigorij otevřel dveře a do ředitelny vstoupil Austin se svými průvodci. Lev se otočil, aby je představil: „Soudruhu řediteli, rád bych vám představil našeho hosta, pana Jesseho Austina. Než se vrátí do Ameriky, rád by viděl některou sovětskou školu.“

Ředitel se ještě zcela nevzpamatoval z prvního šoku a už se na něj valil další v podobě světoznámého zpěváka a zástupu vysokých hodnostářů. Tentýž činovník, který předtím venku hovořil k žákům, teď se stejným úsměvem ukrývajícím hrozbu oslovil ředitele: „Chceme našemu hostovi ukázat, že sovětský vzdělávací systém patří k nejlepším na světě.“

Řediteli se znovu začal třást hlas.

„Škoda, že jste mi to neoznámili dopředu…“

Austin se prodral do popředí.

„Není třeba nic oznamovat, organizovat, chystat, nikoho oslavovat. Chci se tu jen trochu rozhlédnout, abych viděl, jak to u vás chodí. Dělejte, jako bych tady vůbec nebyl.“

Pak se obrátil ke Lvovi: „Půjdeme se podívat do hodiny?“

„Co třeba do hodiny přírodních věd?“ navrhl Lev lstivě.

„Vaše přítelkyně učí přírodní vědy?“

Když ředitel uslyšel, že by hledaná učitelka měla být Lvova přítelkyně, užasle se na něj zahleděl. Lev si ho nevšímal a dál mluvil s Austinem: „Ne, učí občanskou výchovu. Politické vědy…“

„Výborně! Politiku, tu my máme rádi! Nebo ne?“

Všichni kromě Lva a ředitele se zasmáli a Austin dodal: „Jak se vlastně jmenuje? Už jste mi to asi říkal.“

Lev si nedokázal vzpomenout, jestli před ním vyslovil jméno Lena, nebo ne.

„Jak se jmenuje…?“

Lev pravé jméno neznal a ředitel byl příliš vyděšený nebo příliš tupý na to, aby mu přispěchal na pomoc.

„Jmenuje se…“

Lev úmyslně upustil na zem složku s osobními dokumenty: nechal ji vyklouznout z ruky. Papíry se rozsypaly po zemi. Sehnul se, aby je posbíral, a přitom v nich horečně pátral.

„Jmenuje se Raisa.“

Ředitel vedl skupinu do druhého patra k učebně číslo 23. Austin kráčel vedle něj, ostatní návštěvníci je následovali. Občas se zastavili u plakátu na zdi nebo nahlédli do některé třídy. Během těchto přestávek musel Lev čekat. Nedokázal přitom stát v klidu. Neměl tušení, jak na jeho příchod zareaguje žena, která mu ani nechtěla prozradit své pravé jméno. Konečně došli k učebně a Lev nahlédl dovnitř okýnkem ve dveřích. Učitelka za katedrou byla tatáž osoba, kterou potkal v metru, s níž hovořil v tramvaji a která se představila jako Lena. Trochu pozdě ho napadlo, že může být vdaná. Může už mít děti. Ale pokud bude dost chytrá, může je oba zachránit.

Lev se protlačil dopředu a otevřel dveře. Celá delegace ho následovala: do třídy se nahrnuli důstojníci bezpečnosti v čele s ředitelem a Jessem Austinem. Žáci udiveně vstali. Oči jim těkaly z Lvovy uniformy na ředitelův poděšený obličej i na široký úsměv v Austinově tváři.

Raisa, která držela v zabělených prstech křídu, pohlédla na Lva. Vedle Austina byla jediným člověkem v učebně, který se tvářil klidně. Uměla se pozoruhodně ovládat a Lev si znovu uvědomil, co mu na ní tolik imponuje. Oslovil ji skutečným jménem, jako by mu neřekla žádné jiné.

„Raiso Gavrilovno, omlouváme se za tohle přepadení, ale náš host Jesse Austin chtěl navštívit některou střední školu a mě pochopitelně napadla ta vaše.“

Austin udělal krok dopředu a podal jí ruku.

„Nesmíte se na něho zlobit. Všechno jsem zavinil já. Chtěl jsem, aby to bylo překvapení.“

Raisa přikývla a bleskurychle vyhodnotila situaci.

„Překvapení to opravdu je.“

Krátce spočinula zrakem na Lvově uniformě, ale pak se opět obrátila k Austinovi.

„Mám moc ráda vaši hudbu, soudruhu Austine.“

Austin se ostýchavě usmál: „Vy znáte moji hudbu?“

„Jste jeden z mála západních…,“ Raisa vrhla pohled ke skupině důstojníků a včas se vzpamatovala, „jeden z mála západních hudebníků, které sovětští občané rádi poslouchají.“

Austin se rozzářil: „To je od vás milé.“

Raisa probodla Lva očima.

„Lichotí mi, že jste svou vzácnou návštěvou poctili právě mou hodinu.“

„Nebude vám vadit, když se podíváme, jak učíte?“ zeptal se Austin.

„Prosím, posaďte se za katedru.“

„Ne ne, zůstanu stát. Nechceme rušit, slibuji! Prostě pokračujte. Dělejte to, co obyčejně.“

Představa, že by hodina mohla probíhat jako obyčejně, byla dost směšná. Lvovi se točila hlava a měl chuť hystericky křičet. Byl Raise tak vděčný, že ji div nechytil za ruce a nezačal jí je líbat. Pokračovala ve výuce a vůbec si nevšímala toho, že ji nikdo z žáků nevnímá, protože všichni jsou fascinováni návštěvou.

Po dvaceti minutách nadšený Austin Raise poděkoval: „Máte opravdový dar. To, jak dovedete mluvit, to, co jste říkala o komunismu… děkuji vám, že jsem to mohl slyšet.“

„Potěšení je na mé straně.“

Její kouzlo zapůsobilo i na Jesseho Austina, a nebylo divu.

„Máte dnes večer volno, Raiso Gavrilovno? Rád bych vás totiž pozval na svůj koncert. Lev vám o něm určitě povídal.“

Raisa znovu probodla Lva pohledem.

„Ano, povídal.“

Lhát uměla opravdu dobře.

„Takže přijdete? Prosím!“

Usmála se. Její pud sebezáchovy fungoval dokonale.

Moskva
Továrna Serp i molot (Srp a kladivo)
Magnitogorská ulice

TÉHOŽ DNE

Ti, kdo chystali večerní program, si původně pohrávali s myšlenkou uspořádat koncert přímo v továrně a natočit Jesseho Austina, jak zpívá obklopen dělníky a stroji, jako by vystoupení vzniklo spontánně a Austin se zničehonic rozezpíval během exkurze po závodě. To se ukázalo jako málo praktické. Nikde nebylo dost volného prostoru, který by posloužil jako hlediště. Tovární stroje by spoustě diváků zacláněly ve výhledu a bylo otázkou, zda je vůbec vystavovat na odiv zahraničním divákům, kteří záznam z koncertu shlédnou. Koncert se proto nakonec přesunul do sousedního skladiště, z nějž byly odstraněny regály s výrobky a které organizátoři zařídili v poněkud tradičnějším duchu. Na severním konci postavili provizorní pódium, pod něž rozestavili tisícovku dřevěných židlí. Aby se zachovalo zdání, že se tento koncert liší od obvyklých koncertů pořádaných na Západě, přišli sem dělníci rovnou z dílen, aniž se mohli jít domů převléknout. Organizátoři si nepřáli ledasjaké dělnické publikum; chtěli tu mít diváky, kteří jako dělníci skutečně vypadají – s rukama od oleje, zpocenými tvářemi a špínou za nehty. Celá akce měla být v ostrém protikladu s elitářským ovzduším koncertů pořádaných v kapitalistických zemích, kde se publikum dělí podle ceny lístku, chudší diváci sedí tak daleko od pódia, že skoro nevidí, a ti nejubožejší čekají v zákulisí a služebních chodbách, až představení skončí a oni budou moci začít umývat podlahu.

Lev dohlížel na přesun dělníků z dílen do skladiště, ale v myšlenkách byl stále u Raisy. Ve škole, v níž učila, se dnes příliš nepředvedl, působil uboze a neupřímně. Ale patřil k vrstvě mocných a Raisa prokázala dostatek prozíravosti: bylo pravděpodobné, že pozvání na koncert bude zvažovat z ryze praktického hlediska, což hovořilo ve Lvův prospěch. Jen mu vrtalo hlavou, co si Raisa myslí o jeho povolání. Zatímco probíral různé možnosti, poháněl dělníky kolem sebe, aby co nejrychleji obsadili zbývající volná místa. Lístky nikdo neměl, vstup byl volný. Muži i ženy si poslušně sedali na volné židle. Někteří ze sedících se chvěli zimou. Skladiště byla pouhá ocelová skořepina s vysokým stropem a příliš velký prostor se nedal vytopit ani pomocí plynových teplometů. Dělníci sedící uprostřed, nejdál od zdrojů tepla, dostali nenápadně rukavice a kabáty. Lev si třel ruce a zkoumal tváře v davu. Už nezbývalo moc času a Raisa se stále neobjevila.

Program koncertu byl připraven dopředu, ačkoli nebylo vůbec jisté, zda se Austin i tentokrát neodchýlí od plánu. Organizátoři mu navrhli, aby zazpíval několik svých písní a proložil je agitačními proslovy. Hovořit měl rusky, zpívat až na pár výjimek anglicky. Lev přehlédl shromážděné davy a zkoušel si představit, jak celá scéna vyzní v propagandistickém filmu, který se měl promítat po celém Sovětském svazu a východní Evropě. Pak okřikl člověka sedícího o několik řad dál: „Sundejte si ušanku!“

Rukavic si ve filmu nikdo nevšimne, ale čepice by byla nápadná. Nesmělo být znát, jak hodně promrzlé je publikum. Když Lev naposledy kontroloval, zda je vše, jak má být, všiml si dělníka, který si setřel z bot trochu vazelíny smíšené se špínou a začernil si obličej. Několik jeho kolegů usazených nejblíž se rozesmálo. Lev ani nepotřeboval slyšet, co říkají. Protlačil se řadami diváků až k muži se začerněnou tváři a sykl: „Chcete, aby tohle byl váš poslední žert?!“

Stál nad ním tak dlouho, dokud si obličej zase neutřel, a shlížel přitom na dělníky, kteří se předtím smáli. V tu chvíli ho nenáviděli, ale ještě víc se ho báli. Konečně Lev vycouval z uličky a vrátil se pod pódium. Po půlhodinovém zmatku se konečně všichni usadili. Vzadu za řadami židlí se dokonce tísnil stojící dav. Orchestr už byl na pódiu. Koncert mohl začít.

Teprve v tu chvíli spatřil Lev Raisu. Uniformovaný příslušník bezpečnosti ji právě uváděl dovnitř. Lev ji zatím pokaždé vídal tak, jak chodívala do práce, tedy v praktickém bytelném oblečení, teplé čepici, pod níž se ztrácely rysy obličeje, s vlasy staženými do drdolu, bledou a nenalíčenou. Dnes večer se hodila do gala, protože netušila, jak je koncert organizován. Šaty, které měla na sobě, nebyly nijak extravagantní, ale v továrním prostředí vypadaly přesto oslnivě. Raisa nervózně procházela mezi diváky oblečenými většinou v ušpiněných blůzách a roztrhaných montérkách. Připadala si jako nahá v trní, příliš hezky oblečená – nehodila se sem. Oči dělníků ji sledovaly a nebylo divu: dnes večer jí to slušelo víc než kdy předtím. Příslušník bezpečnosti došel až ke Lvovi, který mu zavelel k odchodu se slovy: „Návštěvnici si od vás přeberu já.“

Pak s Raisou popošli směrem k předním řadám. V ústech mu dočista vyschlo.

„Držím vám místo, nejlepší v celém sále.“

„Neřekl jste mi, že to tu bude probíhat tak neformálně,“ odpověděla Raisa se znatelným ostnem hněvu v hlase.

„Nezlobte se, byl jsem nervózní. Ale vypadáte úžasně.“

Zaznamenala poklonu a hněv ji začal opouštět. „Chtěla bych vám vysvětlit, proč jsem vám zatajila své pravé jméno.“

Lev z jejího hlasu vycítil napětí a zdvořile ji přerušil: „Nemusíte se omlouvat. Muži se vás určitě vyptávají na jméno každou chvíli. Musí vás to obtěžovat.“

Raisa neodpověděla a Lev rychle pokračoval, aby přerušil další mlčení: „Navíc jsem to já, kdo vám dluží omluvu. Dnes jsem vás zaskočil. Jesse Austin se chtěl podívat do školy a vy jste mě napadla jako první. Nebylo to ode mě hezké. Mohla jste mě ztrapnit.“

Raisa se odvrátila. „Bylo mi ctí přivítat v hodině tak významné hosty.“ Nemluvila stroze ani přezíravě, ale do hlasu se jí vkradl formální tón. Rozhlédla se po obecenstvu. „Těším se, až uslyším Jesseho Austina zpívat.“

„Já také.“

Mezitím došli pod pódium.

„Jsme tady,“ podotkl Lev. „Jak jsem říkal, nejlepší místa.“

Kousek odstoupil a bavil se tím, jak nápadně se Raisa vyjímá mezi unavenými dělníky.

Skladištní světla pohasla, místo nich se rozsvítily reflektory na jevišti a zaplavily je žlutou září. Rozběhly se kamery. Lev si stoupl na schůdky vedoucí k pódiu a zahleděl se do publika. Z druhé strany přišel Austin a několika velkými skoky vyběhl na jeviště. Měl neuvěřitelnou energii a při vystoupení vypadal ještě vyšší a impozantnější. Nenápadným gestem rychle utišil potlesk. Jen co se rozhostilo ticho, chopil se mikrofonu a promluvil v ruštině:

„Je pro mě velká čest být tady v Moskvě a moci na vaše pozvání zpívat přímo u vás na pracovišti. Ve vaší zemi se mi vždy dostane krásného přivítání. Necítím se zde jako host, jsem tady doma. Opravdu. Někdy si tu připadám víc doma než ve své rodné zemi. Protože tady, v Sovětském svazu, mě máte rádi, i když zrovna nezpívám, i když nejsem na jevišti a nebavím vás. Tady mě máte rádi i mimo jeviště. To, že jsem zpěvák, mě od vás nijak neodlišuje, ačkoli naše povolání snad nemohou být odlišnější. Ale tady je jedno, že zpívám a jsem populární. Tady jsem především komunista, jako vy všichni. Váš soudruh. Jako každý z vás. Poslyšte ta krásná slova: jsem stejný jako každý z vás! A to je ta největší představitelná pocta: to, že mne berete jako svého, přestože jsem jiný.“

Orchestr začal hrát. Jako první číslo si Austin vybral komsomolskou Píseň přátel. Zpívalo se v ní o budování nových měst a stavbě silnic. V této verzi byla upravena pro orchestr a nové aranžmá udělalo z pouhé propagandistické častušky skutečné koncertní číslo. Lva samotného překvapilo, že v tomto podání nevadí ani šroubovaná frázovitost textu. Austinův hlas zněl zároveň mohutně i komorně. Naplňoval celý prostor vyprázdněného skladiště. Lev si byl jistý, že každý z posluchačů, kterého by se zeptal, by odpověděl, že Austin zpívá jen a jen pro něj. Napadlo ho, jaký je to asi pocit, mít hlas, který dokáže přimět muže k slzám a umí zcela zklidnit a utišit halu s tisícovkou unavených dělníků. V první řadě vyhledal očima Raisu. Byla zcela pohlcena zpěvákem, podlehla kouzlu toho hlasu. Lva napadlo, jestli by někdy se stejným obdivem vzhlížela k němu.

Píseň se chýlila ke konci, když v zadní části skladiště vypukl rozruch. Diváci se začali otáčet a civěli do tmy. Lev popošel kupředu, napínal oči ve snaze zjistit, co se děje. Ze stínu vystoupil člověk v uniformě příslušníka MGB. Vykasaná košile mu plandala ze zablácených kalhot. Potácel se ze strany na stranu a byl na něj žalostný pohled. Lvovi došlo teprve po chvíli, že je to Grigorij, jeho chráněnec.

Lev se rozběhl, minul ostatní kolegy a snažil se Grigorije zadržet. Uchopil jej za paži. Z Grigorije byl cítit alkohol. Zdálo se, že přes vážnost situace, v níž se ocitl, Lva vůbec nevnímá. Hlasitě, pomalu a nerytmicky tleskal Austinovi. Teprve když se ho Lev pokusil odvléct pryč ze skladiště, zavrčel jako vzteklý pes: „Dej mi pokoj!“

Lev vzal jeho obličej do dlaní, upřeně se mu zahleděl do očí a oslovil ho velmi naléhavým tónem: „Seber se! Co to vyvádíš?“

„Jdi mi z cesty!“ odsekl Grigorij.

„Poslouchej…“

„Tebe že mám poslouchat? Kéž bych tě v životě neslyšel promluvit!“

„Co se s tebou děje?“

„Se mnou? Nic, ale s někým jiným! Pamatuješ se na Polinu, tu malířku? Tu, do které jsem se zamiloval? Zatkli ji! Přesto, že jsem tě neposlechl a vytrhl jsem tu doličnou stránku…“

Grigorij zamával stránkou z deníku s viditelnou kresbou sochy Svobody.

„Zatkli ji, přestože deník nic neobsahoval! Přestože jsem neposlechl a tu stránku vyrval, stejně ji zatkli!“

Opakoval se, mumlal a pletl slova páté přes deváté, jako by je skandoval. Lev se jej pokusil zarazit:

„Tak ji zase pustí a bude to.“

„Je mrtvá!“

Přímo ta slova vykřikl. Část posluchačů teď místo na Austina hleděla na něj. Grigorij hovořil dál, ale teď už jen šeptal: „Zatkli ji včera večer. Nepřežila výslech. Slabé srdce, tak mi to aspoň řekli. Slabé srdce… prý slabé srdce! Copak je to zločin? Jestli je, tak mě zatkni taky, slyšíš? Zatkni mě. Obviň mě, že mám slabé srdce! Radši mít slabé srdce než silné!“

Lvovi se dělalo mdlo.

„Grigoriji, jsi rozčilený. Poslouchej mě…“

„Pořád říkáš, abych tě poslouchal! Ne, nebudu tě poslouchat, Lve Stěpanoviči Děmidove! Je mi zle, jenom slyším tvůj hlas!“

Blížili se k nim ostatní příslušníci bezpečnosti, někteří vstávali ze židlí v hledišti. Grigorij vyrazil vpřed, vyběhl po schodech na pódium, minul orchestr a stanul vedle Austina. Lev se vrhl za ním, také zdolal schody, ale na okraji jeviště se zarazil. Jestli se pokusí Grigorije dostat z pódia, skončí to rvačkou. Před běžícími kamerami, před tisícovkou svědků.

Grigorij stál a mžikal ve světle reflektorů. Chtěl vykřičet pravdu. Chtěl všem sdělit, že byla zavražděna nevinná žena. Zaostřil na lidi v prvních řadách a z jejich tváří vyčetl, že to dobře vědí. Ne snad, že by slyšeli o Polinině smrti, ale znali podobné příběhy, slyšeli je mnohokrát a nepotřebovali, aby jim je vyprávěl. Nechtěli nic slyšet. Báli se – ne o něj, ale jeho – jako by byl prašivý a mohl nakazit i ostatní. Byl to blázen, člověk, který vystoupil na pódium a učinil sám ze sebe terč; svým způsobem se pokusil o sebevraždu. Na jeho konání nebylo nic vznešeného. Co na tom, jestli říkal pravdu? Byla to pravda nebezpečná a zbytečná. Dokonce se obrátil k dalšímu člověku na scéně, světoznámému Jessemu Austinovi. V co vůbec doufal? Snad si myslel, že muž prodchnutý sny o této zemi popřeje sluch jeho pravdě a ze sympatizanta se stane kritik? Byla by to těžká rána pro režim a patřičná odplata za Polininu smrt. Avšak jediný pohled do Austinových laskavých očí Grigorijovi prozradil, že ani tento člověk netouží slyšet pravdu.

Austin ho místo toho vzal kolem ramen a oslovil publikum: „Teď nevím, jestli je to můj fanoušek, anebo někdo, kdo mi chce říct, ať držím hubu!“

Ozval se smích. Grigorij opile breptal, vyčerpaný, poražený: „Soudruhu Austine,“ začal a vytáhl stránku vytrženou z deníku, „co vám říká tohle?“

Austin od něj vzal papír, prohlédl si malůvku a obrátil se k posluchačům.

„Náš přítel mi právě ukázal kresbu nejdůležitějšího symbolu naší doby. Je to newyorská socha Svobody. V mé vlasti je příslibem toho, co jednou přijde: budoucí svobody pro každého muže a každou ženu, bez ohledu na původ a rasu. Tady u vás se svoboda stala skutečností.“

Grigorij plakal. Stál uprostřed davu, a přesto byl sám. Opakoval Austinova slova, nahlas, s pohledem upřeným do zadní části skladiště: „Tady u nás se svoboda stala skutečností!“

Jeden z příslušníků bezpečnosti uchopil na schodech Lva za paži: „Rychle, udělejte něco!“

„Co můžu dělat? Chcete snad, abych vylezl na pódium?“

„Ano!“

Lev udělal krůček, ale Austin zavrtěl hlavou na znamení, že vše zvládne sám. Dal se do zpěvu jiné písně. Původně měla zaznít až nakonec, ale zpěvák ji zařadil už teď, protože cítil, že přestávku je třeba nějak zaretušovat. Byla to Internacionála, hymna mezinárodního komunistického hnutí:

Již vzhůru, psanci této země,

již vzhůru všichni, jež hlad zhnět!

Množství posluchačů se ihned vztyčilo do pozoru. Ostatní je rychle následovali a Lev pochopil, proč si Austin vybral k uklidnění situace právě tuto skladbu. Všichni přítomní znali slova, a pokud zpočátku zpívali váhavě, pak jen proto, že si nebyli jisti, zda je vhodné se přidat. Když jim ale Austin dodal odvahy, byl jejich zpěv stále hlasitější, až nakonec každý dělník i dělnice zpívali z plných plic. Snad se báli, že podle intenzity zpěvu bude posuzována jejich oddanost režimu, snad se děsili, že když nebudou křičet, div neochraptí, stanou se z nich zasmušilí podivíni podobní Grigorijovi. Také Lev zpíval, i když ne moc nadšeně. Musel myslet na svého žáka, který byl ztracen. V očích mladého Grigorije stály slzy a třpytily se ve světle reflektorů. I on teď zpíval:

Poslední bitva vzplála,

dejme se na pochod!

Internacionála

je zítřka lidský rod!

Austin přezpíval jen první sloku. Sotva dozněla slova o poslední bitvě, rozlehl se hledištěm ohlušující potlesk. Příslušníci bezpečnosti se seřadili na jevišti, rovněž tleskali a s neupřímnými úsměvy se shlukli kolem Grigorije. Pomalu uzavírali kruh a snažili se nedat najevo své zabijácké úmysly. Grigorij je nevnímal, jen stál a mával někam do dálky: možná imaginárním přátelům, možná se loučil s lidským rodem zítřka.

Lev ucítil jak jej někdo zatahal za paži. Byla to Raisa. Vstala ze svého místa a teď ho držela za předloktí. Bylo to vůbec poprvé, co se jej dotkla.

„Prosím, Lve Stěpanoviči,“ zašeptala, „pomozte tomu člověku!“

Lev jí z očí vyčetl strach. Bála se o Grigorije, to docela jistě, ale taky o sebe. Bála se a byla mu tím náhle bližší. Lev jí měl konečně co nabídnout: ochranu a bezpečí. Nebylo toho moc, ale v těchto nebezpečných časech to možná bude stačit. Stačit na to, aby si vytvořil domov, aby splnil přání své ženě, aby získal něčí lásku.

„Zkusím to,“ slíbil a položil ruku na její dlaň.

O PATNÁCT LET POZDĚJI

Moskva
Chruščovovské sídliště
Novyje Čerjomuški
Byt 1312

24. ČERVENCE 1965

Lev Děmidov stoupal do schodů a košile, na které pot vytvářel průhledné skvrny, se mu lepila na záda i na břicho. S každým krokem ždímal palci u nohou ponožky v botách. Porouchaný výtah stál v přízemí a za pootevřenými dveřmi blikalo světlo jako oči dodělávajícího zvířete. Lev musel vystoupat po schodech třináct pater, a přesto nepotkal člověka. Bylo nezvyklé, aby v celém panelovém domě panovalo uprostřed dne takové ticho. Žádné děti pobíhající po chodbách, žádné matky s nákupem, žádné bouchání dveří ani sousedské hádky: každodenní ruch zadusila vlna veder trvající už šestý den. Beton panelových sídlišť akumuloval teplo se stejnou dychtivostí, s jakou lakomec hromadí zlato. V posledním patře se Lev zastavil, aby popadl dech. Pak vešel do bytu 1312, aniž jej spatřil některý ze sousedů.

Rozhlédl se po stísněných prostorách a začal ze sebe strhávat košili, jako by to byly trsy pijavic přichycených ke kůži. Prošel obytným prostorem do kuchyňského koutu a strčil hlavu pod vodovod. Tlak byl nízký a voda beznadějně vlažná. Přesto to byl příjemný pocit a Lev chvíli setrval pod nepravidelným proudem s očima zavřenýma a nechal vodu, aby mu stékala po tvářích, rtech a víčkách. Konečně zavřel kohoutek. Voda mu crčela z obličeje a kapala mu na krk. Otevřel malé okno. Šlo to ztuha, přestože dům postavili před pouhými několika lety. Vzduch venku se nepohnul, ani náznak vánku: nad domem visel příkrov vedra. Přímo proti Lvovi se jako fata morgana tyčil v tetelícím se vzduchu podobný panelák a jeho tisíce oken ve svislých řadách zářily ve slunci.

Byl to skoro ve všech ohledech běžný byt. Protože měl pouze jednu malou ložnici, musel se obývací pokoj provizorně přepažit, aby vznikl další prostor ke spaní. Jako v mnoha jiných domácnostech i zde přišla ke slovu jednoduchá zástěna: šňůra napjatá ode zdi ke zdi a na ní závěs oddělující dvě úzká lůžka od kuchyňského koutu. Lev došel k hraniční čáře mezi společným obytným prostorem a ložničkou. Vedle každé z postelí stál sbalený kufr – vše bylo připraveno k odjezdu. Lev zavazadla potěžkal. Obě byla těžká, ale jedno znatelně víc. Po těch letech, kdy pročesal stovky cizích bytů, dovedl Lev přesně vycítit, že něco není v pořádku. Byt dokázal vyzradit svá tajemství úplně stejně, jako se prozradí podezřelý člověk: tou nejnepatrnější maličkostí. Mohla to být vrstva prachu na povrchu nábytku, drobounké škrábance na podlaze, jediný otisk ukoptěného prstu na desce stolu. Lvovu pozornost teď upoutala jedna z postelí. Kvůli letním vedrům na ní neležely žádné pokrývky a pod tenkým prostěradlem se zřetelně rýsovaly matrace. Jedna z nich byla trochu vyboulená, jakoby napuchlá, sotva znatelně, takže by si toho nikdo nevšiml – nikdo kromě člověka, jenž prošel výcvikem u tajné policie.

Lev se nechal vést instinkty, vstoupil do prostoru vyhrazeného pro spaní a vsunul ruku pod matraci. Nahmatal okraj knihy. Vytáhl ji. Byl to zápisník v tvrdých deskách bez nápisu, titulu nebo obrázku. Nešlo o žádný laciný sešit, do jakého píší žáci ve škole. Papír byl luxusní a zápisník měl pevnou vazbu. Lev jej otočil a podíval se, nakolik mají stránky ohmatané okraje. Zápisník byl popsaný zhruba do poloviny, možná dvě stě stránek záznamů. Uchopil jej za hřbet a zatřásl jím. Nic z něj nevypadlo. Lev dokončil zběžnou prohlídku a nalistoval první stranu. Byla popsaná úhledným rukopisem, malým písmem, bezvadně naostřenou tužkou. Na několika místech byly neznatelné šmouhy v místech, kde pisatelka vymazala slovo a přepsala je. Věnovala zápiskům dost času a dala si s nimi práci. Lev už za život viděl spoustu deníků. Jednotlivé zápisky byly často načmárány ve spěchu, nečitelně, slova vržená na papír bez velkého přemýšlení. Pečlivé přepisování svědčilo o tom, že tento deník obsahuje nejednu cennou zpověď.

První záznam byl rok starý. Lev přemýšlel, zda tímto datem začíná jen tento svazek, anebo jde o pisatelčin vůbec první deník. Odpovědí mu byla hned první věta:

Poprvé v životě mám potřebu začít zaznamenávat své myšlenky.

Lev deník hlasitě zaklapl. Dávno nepracoval u bezpečnosti, dávno nebyl agentem tajné policie. Neprohledával byt podezřelé osoby, byl u sebe doma. A deník patřil jeho dceři.

Už se chystal vrátit svazek zpět do mizerného úkrytu, když v zámku dveří zarachotil klíč. V záchvatu paniky si pomyslel, že deník nestihne ukrýt – přistihli by ho přitom. Schoval ruku s deníkem za zády, pokročil ke dveřím, aby stál dál od postele, a vztyčil hlavu jako voják připravený podat hlášení.

Raisa, jeho žena, jej uviděla už od dveří. Nesla tašku a byla sama. Vešla do bytu, zavřela za sebou a ponořila se do tmy. Lev i v šeru cítil, že ho probodává pohledem. Tváře mu hořely studem. Byl to jiný žár než ten způsobený horkem letního dne. Cítil pálení pod kůží. Raisa byla jeho svědomím. Nedokázal jí lhát a zřídkakdy učinil závažnější rozhodnutí, aniž by se v duchu ptal, jak Raisa zareaguje. Představovala pro něj morální autoritu, ovládala jeho city a nálady tak, jako Měsíc poroučí přílivu a odlivu. S tím, jak rostla jeho oddanost Raise, slábla jeho oddanost režimu. Ptal se sám sebe, jestli věděl od samého počátku, že to dopadne právě takto; jestli už ve chvíli, kdy se do ní zamiloval, pochopil, že manželství s ní bude znamenat konec práce u státní bezpečnosti. Teď byl Lev ředitelem malé továrny a dohlížel na dodávky a vyřizování faktur. U podřízených měl pověst úzkostlivě poctivého člověka.

Raisa udělala krok a vyšla ze stínu do slunečního světla. Lvovi teď připadala krásnější než zamlada. Kolem očí se jí tvořily tenké vrásky a pleť už neměla tak pružnou a hebkou jako kdysi. Do rysů se jí vkradly měkčí tóny. Lva tyto změny přesto uchvacovaly víc než jakýkoli ideál mladistvé krásy a dokonalosti. Udály se před jeho očima, zatímco žil po jejím boku, během společně strávených let, a připomínaly mu tu vůbec nejdůležitější změnu ze všech. Dříve ho nemilovala. Teď ano.

Pod tíhou jejího pohledu se rozloučil s myšlenkou vrátit deník nepozorovaně zpět a místo toho jí ho podal. Raisa si ho nevzala, jen pohlédla na tvrdé desky.

„To patří Jeleně?“ zeptala se. Jelena byla jejich mladší, sedmnáctiletá dcera, kterou adoptovali krátce po svatbě. „Proč ho máš u sebe?“

„Všiml jsem si, že leží pod matrací…“

„Měla ho tam schovaný?“

„Ano.“

Raisa chvíli uvažovala a pak se zeptala: „Četl sis ho?“

„Ne.“

„Opravdu?“

Lev kapituloval před první důraznou otázkou. Nebyl zvyklý, aby ho někdo vyslýchal.

„Přečetl jsem si jen první řádku a pak jsem deník zavřel. Zrovna jsem ho chtěl vrátit zpátky.“

Raisa přešla ke stolu a odložila nákup. V kuchyni si napustila sklenici vody a poprvé od příchodu domů se obrátila ke Lvovi zády. Vyprázdnila sklenici třemi dlouhými doušky, odložila ji na dřez a zeptala se: „Co kdyby teď místo mě přišlo některé z děvčat? Ony ti věří, Lve! Trvalo to dlouho, ale teď ti věří. Chceš to pokazit?“

Když říkala, že mu věří, myslela tím, že ho mají rády. Bylo těžké určit, jestli hovoří jen o adoptivních dcerách, anebo nepřímo i o svých vlastních pocitech.

„Proč jim chceš připomínat, co bylo?“ pokračovala. „Proč připomínat, kým jsi byl a co jsi dělal? Tolik let se snažíš pohřbít svou minulost. Naše rodina se jí zbavila. A děvčata tě konečně považují za otce, ne za příslušníka bezpečnosti.“

V jejích slovech se ukrýval dobře vypočítaný krutý osten. Hovořila o minulosti až příliš konkrétně. Zlobila se na něj. Zraňovala ho. Poprvé během jejich rozhovoru zvýšil Lev hlas. Její poznámky se ho dotkly.

„Všiml jsem si, že pod matrací něco leží. Copak by to na mém místě neudělal každý? Nezachoval by se kterýkoli jiný otec jako já?“

„Jenže ty nejsi kterýkoli jiný otec.“

Měla pravdu. Nikdy nebyl jako kterýkoli jiný otec nebo kterýkoli jiný manžel. Musel si na minulost dávat stejný pozor, jaký si kdysi dával na nepřátele režimu. Na Raise bylo znát, že svých slov lituje.

„Nemyslela jsem to tak,“ řekla.

„Raiso, přísahám ti! Otevřel jsem ten deník, protože jsem otec, který má strach o rodinu. Jelena se poslední dobou chová zvláštně, copak sis toho nevšimla?“

„Je nervózní z té cesty.“

„Za tím je něco víc. Něco se děje.“

Raisa zavrtěla hlavou: „Nezačínej s tím zase.“

„Nechci, abyste tam jely. Nemůžu si pomoct. Celá ta cesta…“

Raisa mu skočila do řeči: „Už jsme se rozhodly. Všechno je zařízeno. Vím, co si o té cestě myslíš. Od začátku jsi byl bůhvíproč proti. Je mi líto, že nejedeš taky. Ráda bych tě tam měla. Byla bych klidnější, kdybych tě měla vedle sebe. Přimlouvala jsem se za tebe, abys mohl letět s námi. Prý to není možné. Víc už dělat nemůžu. Leda že bych všechno odvolala, na poslední chvíli a bez důvodu, což by podle mého bylo daleko riskantnější, než když tam pojedeme.“ Raisa vrhla pohled na deník. I ona byla v silném pokušení. „A teď ho laskavě vrať, odkud jsi ho vzal.“

„Ta první věta mi nedá pokoj…“

„Lve!“

Raisa ani nezvýšila hlas. Nebylo to zapotřebí.

Vrátil deník na místo, pečlivě ho vsunul pod matraci hřbetem k sobě, asi na délku předloktí od okraje rámu, přesně tam, kde ho našel. Pak se sehnul a zkontroloval, zda není poznat, že s matrací někdo hýbal, a konečně odstoupil od postele. Věděl, že ho Raisa celou tu dobu sleduje.

NAZÍTŘÍ

Lev nemohl spát. Za několik málo hodin odcestuje Raisa do ciziny. Jen výjimečně se jeden druhému vzdálili na víc než na den. Za Velké vlastenecké války bojoval Lev v Rudé armádě, vrátil se z ní jako hrdina vyznamenaný za statečnost, a přece ho znepokojovala představa, že tu zůstane sám. Obrátil se na bok a naslouchal jejímu dechu. Představoval si, že Raisa dýchá za ně za oba, a pokusil se sladit svůj dech s jejím. Pomalu natáhl ruku a opatrně ji položil Raise na bok. Neprobudila se, ale zareagovala na jeho dotek tím, že si přitiskla jeho dlaň na břicho, jako by to byla cenná relikvie, jemně ji stiskla a pak se její dech znovu ustálil v původním rytmu. Lvovy obavy z její cesty měly zřejmý důvod: nejraději by ji ani děvčata nikam nepustil. Bylo docela dobře možné, že si paniku z plánované cesty sám vsugeroval, právě tak jako vymýšlel argumenty, proč by měly zůstat doma – všechny ty rezolutní řeči o bezpečí měly čistě sobecký základ. Vzdal se naděje, že by mohl usnout třeba jen na hodinu, a vyklouzl z postele.

Jak tak tápal ve tmě, zakopl o kufr. Stál sbalený v nohách postele, jako by se už těšil na cestu. Lev ho koupil před patnácti lety, kdy jako příslušník bezpečnosti směl nakupovat v obchodech pro nomenklaturu. Byla to jedna z prvních věcí, které si pořídil, když mu řekli, že jeho práce bude zahrnovat časté cestování. Vzrušený tou vyhlídkou a pyšný na vlastní důležitost utratil za elegantní zavazadlo týdenní mzdu a představoval si přitom sám sebe, jak křižuje Sovětský svaz a slouží své vlasti do roztrhání těla. Ten hrdý, ctižádostivý mladý muž mu teď připadal jako z jiného světa. Lev za svou kariéru nashromáždil jen několik málo luxusních předmětů, a ty už byly vesměs dávno ztracené. Tento kufr, na nějž sedal prach vzadu v šatníku, byl jedinou připomínkou starých časů. Lev ho chtěl dávno vyhodit a očekával, že Raisa ten nápad uvítá. Ale navzdory tomu, že jeho někdejší povolání hluboce nenáviděla, nedovolila mu takovou marnotratnost v podobě symbolického gesta. Ze současných platů by náhradu nepořídili.

Lev pohlédl na hodinky. Musel je podržet u okna, kam dopadalo měsíční světlo. Byly čtyři hodiny ráno: za pár hodin vyprovodí své drahé na letiště, rozloučí se s nimi a sám zůstane v Moskvě. Oblékl se potmě a kradmo se chystal opustit ložnici. Když otevřel dveře, s údivem spatřil, že v tmavé kuchyni sedí u stolu mladší dcera. Sepjaté ruce měla položené před sebou, jako by se modlila, a byla zcela pohroužená do myšlenek. Sedmnáctiletá Jelena pro Lva vždycky představovala malý zázrak: byla zjevně neschopná jakékoli zloby nebo zášti a její povaha téměř neměla chybu. Tím se lišila od starší Zoji, která bývala často odměřená, nevrlá a útočná a vybuchovala při sebemenší příležitosti.

Jelena k němu vzhlédla. Při vzpomínce na její deník pocítil Lev záchvěv viny, ale připomněl si, že jej vrátil zpět na místo a přečetl si z něj jen úvodní větu. Posadil se vedle dcery a šeptem se zeptal: „Nemůžeš spát?“

Zabloudila zrakem přes místnost k Zojině posteli. Aby nemusel rozsvěcet a Zoju neprobudil, zapálil krátký oharek svíčky, nakapal trochu vosku do sklenice od čaje a svíčku postavil dovnitř. Jelena seděla beze slova a jako hypnotizovaná hleděla, jak stěna sklenice láme světlo plamene. Lev měl pravdu, když nedávno poznamenal, že se dcera chová podivně. Byla náhle napjatá a zdrženlivá, což se jí vůbec nepodobalo. Chovat se takhle u výslechu, Lev by nepochyboval o tom, že je v něčem namočená. Jenže Lev už nepracoval u bezpečnosti a samotného jej mrzelo, že ještě pořád přemýšlí tak, jak ho to kdysi naučili.

Vytáhl balíček karet. Na pár hodin to bude jejich jediný program. Zatímco karty míchal, potichu se vyptával: „Jsi nervózní?“

Jelena po něm vrhla zvláštní pohled.

„Už nejsem malé dítě!“

„To přece vím.“

Zlobila na něj a on se snažil zjistit proč.

„Děje se něco?“

Jelena chvíli upírala pohled na sepjaté ruce a přemýšlela, pak zavrtěla hlavou:

„Jenom to, že jsem ještě nikdy neletěla letadlem. Vím, že je to hloupost.“

„Kdyby se něco dělo, řekla bys mi to, viď?“

„To víš, že bych ti to řekla.“

Vůbec jí nevěřil.

Rozdal první várku karet a neúspěšně se snažil přesvědčit sám sebe, že udělal dobře, když jim celý výlet nezakázal. Stavěl se proti němu, jak jen mohl, a kapituloval teprve tehdy, když už to vypadalo, že mu nejvíc vadí to, že nemůže jet taky. Rozhodnutí odejít od KGB bylo trvalou kaňkou v jeho osobních materiálech. Nemohl očekávat, že by mu úřady někdy vydaly pas a výjezdní povolení k cestě do zahraničí. Nebylo by spravedlivé, aby kvůli němu nemohla vycestovat ani jeho rodina. Příležitosti cestovat do ciziny byly velmi vzácné a druhá taková se už možná nikdy nenaskytne.

Hráli karty sotva půl hodiny, když se ve dveřích objevila Raisa. Úsměv na její tváři přešel do zívnutí. Posadila se k nim a dala najevo, že chce taky hrát. Přitom tiše zamumlala: „Myslela jsem si to, že se dnes moc nevyspíme.“

I na druhém konci místnosti někdo dlouze a záměrně nahlas zívl. Zoja se posadila na posteli, odhrnula závěs zakrývající spací koutek a pozorovala je, jak hrají. Lev se honem omlouval: „Probudili jsme tě?“

Zoja zavrtěla hlavou. „Nemohla jsem spát.“

„Poslouchala jsi, co jsme si povídali?“ zeptala se Jelena.

Zoja vstala, a zatímco přicházela blíž, usmála se na sestru: „Jen když jsem se snažila usnout.“

Usadila se na zbývající židli. Byl na ně komický pohled, jak všichni čtyři sedí rozcuchaní v mihotavém světle svíčky. Lev rozdal i čtvrté hráčce. Sledoval, jak si všichni rovnají karty. Mít tu moc, zmrazil by čas, pozdržel by příchod dne, zastavil by slunce na obloze a navždy tak oddálil okamžik loučení.

Manhattan
Stanice podzemní dráhy Druhá avenue

TÉHOŽ DNE

Osip Feinstein pomalu vycházel z metra, belhavě se šoural a snažil se vypadat jako výstřední džentlmen, který má své šťastnější dny za sebou. Šlo mu to dobře, protože nemusel ani příliš předstírat. Pomalá chůze představovala jednoduchý způsob, jak zjistit, zda ho někdo sleduje. Obvykle to byli mladí agenti FBI, přímo fyzicky neschopní tvářit se nenápadně: byli vždycky strnulí a vzpřímení, jako by je někdo naškrobil spolu s košilí. Obvykle se na něj někdo přilepil jednou za měsíc a ze strany FBI šlo pokaždé spíš o rutinní zastrašovací akci než o cílenou snahu při něčem ho přistihnout. Ale teď už ho skoro měsíc sledovali denně. Zájem o jeho osobu dramaticky stoupl. A stejnou aktivitu ze strany FBI zaznamenávali i ostatní členové Komunistické strany USA. Osipovi jich bylo líto. Naprostá většina z nich nebyli žádní špioni, jen idealisté snící o revoluci, rovnosti a spravedlnosti, organizovaní příslušníci řádně registrované politické strany. Komunistické přesvědčení neznamenalo samo o sobě zločin, ale na tom nezáleželo. Ti, kdo se k němu hlásili, byli pod důkladným dozorem. Úřady proti nim vznášely obvinění. Jejich zaměstnavatelé dostávali hlášení o každodenních aktivitách svých podřízených. Vesměs v nich šlo o pouhé spekulace, ale hlášení pokaždé končila varováním:

Společnost nebo firma je posuzována podle toho, jak se chovají její zaměstnanci.

A pod tím telefonní číslo. Od zaměstnavatelů se očekávalo, že budou úřadům podávat informace. Jen za letošní rok takto přišli o práci tři lidé. Jeden z nich se nervově zhroutil, když si FBI pozvala k výslechům jeho rodinné příslušníky, přátele i náhodné známé. Osip znal ženu, která ze strachu ze sledování raději ani nevycházela z domu.

Zastavil se, ohlédl se a zkoumal lidi jdoucí za ním. Nikdo z nich se nezastavil ani na něj nepohlédl. Osip rychle přešel ulici a dalších sto metrů se znovu ploužil pomalým tempem, než prudce zrychlil. Zabočil za roh, pak ještě za jeden a téměř se vrátil tam, odkud vyšel. Než pokračoval v cestě, znovu zkontroloval, zda za sebou nikoho nemá.

Schůzka se měla konat v ošklivém domě rozpáleném letním sluncem. Obývali jej početní chudí přistěhovalci, lidé jako on. Ačkoli tak docela se mu nepodobali: Osip pochyboval, že jsou to skuteční špioni, i když člověk nikdy neví. Před domem bylo plno lidí. Postávali venku nebo posedávali na schodech v parném večeru. Osipovy šaty byly patřičně obnošené a jeho tvář měla nažloutlý odstín. Nikdo si ho nevšímal: buď sem tak dobře zapadl, anebo sešlý sedmapadesátiletý muž nestál nikomu za pozornost. Vešel do činžáku a ve spleti chodeb mu košile okamžitě zvlhla potem. Večer byl dusný a kolem se vznášel vlhký a čpavý vzduch jako oblak. Celý zadýchaný vystoupal po schodech až do sedmého patra. Nečekal žádnou slávu, ale přesto byl překvapený, na jak nevábném místě se ocitl. Skvrny na stěnách vzbuzovaly dojem, že celý dům zachvátila jakási odporná vyrážka. U bytu číslo 63 zaklepal. Dveře pod jeho rukama povolily.

„Haló?“

Žádná odpověď. Otevřel dveře dokořán.

Špinavými síťovanými záclonami pronikaly dovnitř paprsky zapadajícího slunce a vrhaly po místnosti šikmé stíny. Stísněná předsíň vedla kolem stísněné koupelny do stísněné ložnice. Stála v ní jediná postel, skládací stůl a židle. Ze stropu visela holá žárovka. Zamaštěné povlečení nikdo celé měsíce nevyměnil. Strašně to tam páchlo. Osip odsunul židli a posadil se. V hustém vlhkém vzduchu se mu zavřely oči. Zvolna usínal.

Probudil se, když zaznamenal, že v místnosti není sám. Napřímil se a zavřel ústa. Slunce mezitím zapadlo. Žárovka nad hlavou vrhala chabé světlo. Osip si nebyl jistý, zda svítila celou dobu, nebo ji rozsvítil teprve příchozí. Ten také zamkl vchodové dveře. Přinesl s sebou sportovní kabelu z popraskané kůže. Prohlížel si místnost a špinavé povlečení. Ze znechuceného výrazu jeho tváře bylo znát, že tady není doma. Než se usadil na kraj postele, přetáhl přes ni prošívanou pokrývku. Mohlo mu být kolem čtyřicítky a vše na něm bylo výrazné: paže, nohy, hrudník i rysy obličeje. Položil si kabelu na klín, otevřel zip, vytáhl malý předmět a hodil jej Osipovi, který tu věc zachytil: v dlani držel sáček s opiem. Pohybem, který měl za dlouhá léta nacvičený, ukryl Osip drogu ve vnitřní kapse saka a malou dírou ve dně kapsy nechal sáček propadnout do podšívky. Spousta agentů byla na něčem závislá: někteří na hazardu, jiní na alkoholu. Osip skoro každý večer kouřil, dokud neupadl do transu a neocitl se v nejkýženějším stavu na světě – ve stavu naprosté nicoty. Jeho řídící orgány i centrála v Sovětském svazu, která vyhodnocovala jeho aktivity, mu o to víc věřili. Měli pocit, že jej díky závislosti na droze plně ovládají. Měli ho v hrsti. Závisel na nich. Dostal krycí jméno Hnědý dým. Skrývalo v sobě značnou dávku pohrdání, ale Osipovi se líbilo. Znělo to jako jména původních indiánských obyvatel, což byla dost velká ironie vzhledem k tomu, že Osip byl špion z řad přistěhovalců.

Nezdálo se, že by muž s brašnou byl převlečený agent FBI. Ten by už ze sebe chrlil jednu nervózní lež za druhou. Muž znovu sáhl do brašny. Osip se předklonil, aby lépe viděl, co z ní vytáhne tentokrát. Byl to fotoaparát s teleobjektivem.

„To je pro mě?“ ujistil se Osip.

Muž neodpověděl a položil fotoaparát na stůl. Osip pokračoval:

„To musí být nějaký omyl. Nejsem operativec.“

Když muž promluvil, měl hluboký drsný hlas, který připomínal vrčení.

„Tak vy nejste operativec. A co tedy jste? Nedodáváte nám žádné užitečné informace. Prý pro nás verbujete a školíte vyzvědače. Jenže ti nám nic nedodávají.“

Osip zavrtěl hlavou. Předstíral pobouření.

„Riskoval jsem život…“

„Dobře vykalkulované riziko u člověka, který nemá co ztratit. Jste odborník, když přijde na to odvádět co nejmíň práce. Ale čas se naplnil. Vyplatili jsme vám tisíce dolarů – a co z toho?“

„Můžeme se klidně pobavit o tom, jaké další služby mohu Sovětskému svazu prokázat.“

„Takových debat už bylo. Teď jsme rozhodli, jaký úkol vám přidělíme.“

„V tom případě doufám, že vaše nároky budou odpovídat mým schopnostem.“

Muž se přes košili poškrábal na prsou a začal si prohlížet nehty, překvapivě dlouhé a velmi čisté.

„Chystá se velmi důležitá akce. Aby všechno klaplo, je třeba udělat dvě věci. Proto jste dostal fotoaparát. Teď vám ukážu, co jsem dostal já.“

A položil na stůl pistoli.

Vzdušný prostor nad New Yorkem

TÉHOŽ DNE

Mraky se rozestoupily tak čistě, jako by někdo rozhrnul divadelní oponu zakrývající očím diváků kroužícím po obloze výhled na New York City. Řeka Hudson, tvarem podobná hudební ladičce, obtékala úzký Manhattan, jehož proslulé mrakodrapy byly vidět natolik jasně a bylo jich tolik, že celé město připomínalo geometrickou kreaci založenou výhradně na pravých úhlech. Raisa čekala, že New York bude vypadat obrovský i ze vzduchu: ocelový kolos s osmiproudými dálnicemi a auty sunoucími se celé míle v kolonách jako mravenci. Když teď poprvé zahlédla pevninu Spojených států, přistihla se, že tají dech jako dobrodruh, jenž konečně nalezl místo opředené legendami a porovnává mýtus se skutečností. Nejenže prvně spatřila Ameriku, ale také poprvé letěla letadlem a poprvé viděla nějaké město z ptačí perspektivy. Ačkoli nikdy doopravdy nesnila o tom, že se sem podívá, bylo to jako sen. Její sny byly jinak spíše skromné a zásadně se odehrávaly jen uvnitř sovětských hranic. Raise nikdy nepřipadlo na mysl, že by mohla navštívit USA. Jistěže někdy uvažovala o tom, jak asi vypadá země, kterou její režim líčí v nejčernějších barvách jako nejhoršího nepřítele, jako společnost prolezlou korupcí a morálním úpadkem. Propagandu brala vždycky s rezervou. Jako učitelka ovšem musela tato tvrzení čas od času opakovat a nasadit přitom hněvivý a pohoršený tón, jinak by ji někdo ze studentů mohl udat, že zaujímá k Americe příliš shovívavý postoj. A ať už lžím o USA věřila, nebo ne, určitě jimi byla ovlivněna. Tohle město a celá země nepředstavovaly reálné místo, ale Pojem – obraz vytvořený Kremlem. Sovětské sdělovací prostředky směly uveřejňovat pouze snímky vývařoven pro chudé a front uchazečů o práci, to vše v kontrastu k honosným vilám bohatých Američanů s velkými břichy přetékajícími z obleků šitých na míru. Teď po letech město přestalo být tajemstvím a rozkládalo se pod ní, odhalené jako pacient na operačním stole, vítalo ji bez poznámek či hodnotících přívlastků, bez doprovodu propagandistického komentáře.

Raisa měla náhle strach, zda neudělala chybu, když s sebou vzala dcery na cestu do tohoto podivného nového světa. Všimla si, že zatímco letadlo krouží, Jelena usazená vedle ní hledí ven z malého okénka.

„Tak co tomu říkáš?“

Jelena samým vzrušením přeslechla otázku. Raisa jí musela poklepat na rameno, než mohla pokračovat: „New York vypadá menší, než jsem si ho představovala.“

Jelena se k ní otočila a zmohla se jen na konstatování: „Tak jsme vážně tady!“

Pak se znovu obrátila k okénku a fascinovaně pozorovala město. Raisa se nadzvedla a ohlédla se přes opěradlo sedadla po starší dceři sedící v řadě za ní. Také Zoja měla nos přilepený k okénku a jako malé dítě hltala očima každou maličkost. Raisa si znovu sedla a řekla si, že vzít dcery do New Yorku byla správná volba. Je to určitě obrovská příležitost.

Pilot oznámil brzké přistání s tím, že na letišti už probíhají přípravy na jejich přílet. Bezpochyby měl na mysli uvítací ceremoniál. Když se s nimi při podobném velkolepém ceremoniálu loučili v Moskvě před odletem, prozradili jim, že letadlo bude řídit tentýž pilot, který v roce 1959 vezl na oficiální návštěvu Spojených států Nikitu Chruščova, a že první tajemník strany dokonce letěl stejným letadlem, jedním z mála typů, který při letu na takovou vzdálenost nepotřeboval doplňovat palivo. Protože stranickým špičkám v Kremlu ležela na srdci mezinárodní prestiž této delegace, zasadily se o to, aby do New Yorku odcestovala v nejmodernějším sovětském dopravním letadle té doby.

Zatímco Tupolev TU-114 kroužil nad mořem a chystal se přistát na letišti Johna F. Kennedyho, zahlédla Raisa u dolního okraje Manhattanu jiný, menší ostrov. Přitiskla prst na sklo a ukázala ho Jeleně.

„Vidíš?“

Jelena se od okénka vůbec nevzdalovala, ze strachu, že by jí mohlo něco úžasného ujít.

„Vidím. Co je to?“

Raisa stiskla dceři rameno.

„Socha Svobody.“

Jelena se k ní otočila a poprvé od chvíle, kdy se roztrhaly mraky, odhlédla od okna.

„Co to má být?“

Přestože jí bylo skoro sedmnáct, nevěděla o městě, do kterého přilétala, prakticky nic. Zatímco Raisa byla kvůli četbě zakázaných knih a časopisů pašovaných z ciziny ochotná riskovat třeba vlastní život, dcerám by je číst nikdy nedovolila. Svářily se v ní instinkty učitelky a matky-ochránkyně a ta druhá pokaždé zvítězila. Úmyslně své dcery chránila a izolovala je před všemi „nevhodnými“ vědomostmi. I teď místo vysvětlení pouze řekla: „Známá newyorská pamětihodnost.“

Při letmém pohledu na vzrušené tváře sovětských studentů, kteří tvořili většinu pasažérů, nemohla popřít, že kromě obav cítí i určitou pýchu. Na plánech a přípravách cesty úzce spolupracovala a za tuto roli rozhodně nevděčila politickým známostem. Právě naopak: musela čelit nepříjemným dotazům na svou minulost. Ve spletité struktuře moskevského politického zákulisí byl Lev jen malá ryba s kariérou navždy poznamenanou tím, že odmítl nadále pracovat pro státní bezpečnost. V posledních desíti letech se snažil příliš nevyčnívat, zatímco Raisa ve svém učitelském povolání stoupala výš a výš. Stala se ředitelkou střední školy, na níž učila, a pravidelně jednala s ministerskou komisí o otázkách vzdělávání. Její škola měla takové úspěchy, že kdyby sama nestála u jejich zrodu, pokládala by je za propagandistický výmysl. Byl to zvláštní obrat osudu: Lev, kdysi mocný člověk s konexemi, byl teď izolovaný a bez vyhlídky na povýšení, zatímco její vlastní kariéra se vyvíjela slibně a Raisa stoupala v mocenských strukturách stále výš. Lev jí to ani trochu nezáviděl. Byl teď šťastnější než kdykoli předtím. Miloval rodinu, žil pro ni a pro ni by i zemřel, o tom nebylo pochyb. Raisa pocítila záchvěv lítosti, že tu nemůže být s nimi a prožívat to co oni. Nebyla si jistá, že by si pobyt v New Yorku užíval, určitě by byl stále ve střehu, větřil by spiknutí a zradu, ale přesto by byl šťastný, že je tady s rodinou.

S ohledem na rivalitu panující mezi oběma zeměmi označovali mnozí komentátoři celou cestu za naivní podnik. Delegace sovětských studentů měla v New Yorku a Washingtonu vystoupit na koncertech s cílem zlepšit vztahy mezi národy. Zdálo se, že přání je otcem myšlenky. V poslední době došlo k řadě vážných roztržek a kubánská raketová krize přivedla obě velmoci na pokraj nukleárního konfliktu. Ostatní incidenty, jako vyloučení Sovětského svazu z účasti na newyorské Světové výstavě, se proti tomu jevily jako maličkosti, přesto i ony přispěly ke zhoršení vzájemných vztahů, v nichž panovalo značné napětí. Snad právě proto se myšlenka návštěvy studentské delegace setkala u obou vlád s podporou. Protože žádná z velmocí nehodlala ustoupit v zásadních vojenských otázkách, diplomatická jednání uvázla ve slepé uličce. To, že se znepřátelené země dokázaly dohodnout aspoň na zdánlivě nevýznamné akci, jakou představovala šňůra koncertů, byl jeden z mála kompromisů, na něž byly obě strany ochotny přistoupit.

Akce nazvaná Mezinárodní mírové turné studentstva měla podle sovětských i amerických diplomatů proběhnout pod heslem „dnešní mladá generace má šanci prožít život v míru“.

Sovětští studenti ve věku od dvanácti do dvaceti tří let se rekrutovali ze všech regionů SSSR a měli navázat partnerství se stejným počtem amerických studentů ze všech padesáti států Unie. Při koncertech se měly na jevišti obě skupiny promísit a vystupovat bok po boku a ruku v ruce před zástupci světových médií a diplomatických špiček. Z politického hlediska to byl tvrdý oříšek a přípravy se leckdy zvrhly ve frašku: debatovalo se například o tom, zda si vybraní studenti mají odpovídat věkem, vzrůstem a váhou, aby na scéně jedni nezastiňovali druhé. Navzdory podobným absurditám považovala Raisa celý podnik za velký příslib. Původně měla jen pracovat na výběru účastníků, kteří budou co nejlépe reprezentovat svou vlast, ale postupně se nadšeně vrhla do příprav a nakonec z ní nečekaně udělali vedoucí celé výpravy. Měla jen jedinou podmínku: nechtěla odcestovat bez svých dcer. Jelena i Zoja tedy byly začleněny mezi účinkující. Zoje se příliš nechtělo reprezentovat svou zemi: byla povahou rebelka, těžko se ovládala a sovětský systém neměla v lásce. Na druhé straně byla dost chytrá, aby pochopila, že se podobná příležitost k cestě do zahraničí už nemusí opakovat. Odmítnout takovou nabídku navíc nebylo dost dobře možné. Toužila se stát chirurgem v prestižní nemocnici, a musela proto dělat dojem vzorného sovětského občana. Celá rodina dobře věděla, jaké následky měl pro Lva jeho odchod od bezpečnosti. Na rozdíl od starší sestry si Jelena žádné pochybnosti o cestě nepřipouštěla: byla z ní nadšená a uprosila Raisu, aby funkci vedoucí celé delegace přijala.

Dopravní letadlo klesalo na přistání. Drobné turbulence poněkud zmírnily nadšení cestujících, tu a tam vydal některý student nebo učitel tlumený výkřik. Jinak byli všichni po celý let pozoruhodně klidní, přestože rozhodně nešlo o protřelé cestovatele. Když prolétali roztrhanými mraky, chytila Jelena Raisu za ruku. Pro tu byl dnešek navzdory všemu velkým dnem. Nikdy ani nesnila o tom, že se podívá do Spojených států, a co víc, nikdy nedoufala, že by měla vlastní rodinu. Po těžkém mládí, kdy se za války protloukala jako uprchlík bez domova, měla jedinou snahu a cíl – přežít. Ještě stále pokládala za zázrak, že měla to štěstí a mohla vychovávat jako vlastní dvě adoptivní dcery, které zbožňovala.

Letadlo přistálo a v kabině se rozhostilo ohromené ticho, jako by nikdo nevěřil, že někdy šťastně dosednou z oblaků na zem. Byli na americké půdě a pilot je vyzval: „Podívejte se z okénka! Tam na pravou stranu!“

Všichni si hned rozepnuli pásy a vrhli se k okénkům na pravé straně trupu. Letuška vyzvala Raisu, aby se studenti vrátili na místa, ale ta jí nevěnovala pozornost. Sama neodolala pokušení a vyhlédla ven. Na ploše čekaly tisíce lidí. Měli balonky a transparenty v angličtině i ruštině:

VÍTEJTE V AMERICE!

„Proč sem všichni ti lidé přišli?“ podivila se Raisa.

„Kvůli vám!“

Letadlo zastavilo, dveře se otevřely. Ale ještě předtím spustila školní dechovka a naplnila vnitřek letadla svým hlukem. Ohromení cestující s Raisou v čele se řadili v uličce. Dechovka stála přímo u paty schůdků a hrála trochu falešně, zato však s velkou chutí. Dav postrkoval Raisu po schůdkách. Na asfalt letištní plochy sestoupila mezi prvními. Po straně stáli zástupci médií, snad dvacet fotografů s fotoaparáty a blesky. Raisa se nejistě rozhlížela. Netušila, kam má jít a co má dělat. Řekli jim jen, že zavazadla mají nechat na palubě, aby jim nepřekážela během uvítání. Vítací výbor už je očekával, všichni se usmívali a potřásali si rukama.

Raisa si všimla malé skupinky mužů stojících opodál. Ruce měli vražené hluboko v kapsách obleků a netvářili se přátelsky. Aniž by zahlédla služební odznak nebo pistoli, pochopila, že jsou od americké policie.

Agent FBI Jim Yates pozoroval, jak se sovětská delegace formuje do tří řad podle velikosti, ti nejmenší do přední a největší do zadní. Kapela, balonky, diváci, blesky fotografů – jako by ty děti byly filmové hvězdy. A přesto se žádné z nich neusmálo; tváře zůstaly vážné, rty pevně semknuté. „Jako roboti,“ pomyslel si Yates, „jako roboti!“

Manhattan
Hotel Grand Metropolitan
44. ulice

NAZÍTŘÍ

Kdyby se Zoji někdo zeptal, jestli se těší na šňůru koncertů, pokrčila by rameny a řekla by, že doufá v hladký průběh, už kvůli matce. Osobně se na koncertech necítila nijak zainteresovaná a příliš nevěřila ani v prospěšnost celé akce: představa, že zpěv může vést k porozumění mezi národy, jí připadala směšně naivní. Ctila pravidlo držet se co nejdál od politiky a ideologií. Studovala medicínu. Pracovala s těly, svalstvem, kostmi a krví, ne s idejemi a teoriemi. Vybrala si povolání, které podle ní bylo z morálního hlediska v podstatě bezproblémové – a chtěla co nejlépe pomáhat nemocným. Ke koncertům přistupovala pragmaticky. Přiletěla do USA, protože chtěla cestovat. Toužila vidět New York, setkat se s Američany. Naučila se trochu anglicky a ráda by svou znalost jazyka využila. A především nemohla připustit, aby se mladší sestřička Jelena vydala do světa bez dohledu.

Teď právě Zoja seděla na kraji postele, necelý metr od televizoru, zcela pohlcená americkými zábavnými pořady, které se tu evidentně vysílaly v kteroukoli denní hodinu. Obrazovka zasazená ve skříňce z leštěného ořechu měla po straně reproduktor a na opačné straně panel s malými kulatými knoflíky. Návod k obsluze na horní desce byl přeložen do ruštiny. Ale ať Zoja otáčela kterýmkoli knoflíkem nebo zmáčkla kterékoli tlačítko, v televizi běžel pořád stejný program. Kreslené grotesky. Hudební pořad The Ed Sullivan Show moderovaný člověkem v obleku, jistým Edwardem Sullivanem, s živými kapelami, o kterých nikdy neslyšela. A další pásmo grotesek s mluvícími psy a závodními auty kutálejícími se z útesů a vybuchujícími v záplavě stříbrných a zlatých hvězdiček. Zoje vůbec nevadilo, že se její znalost angličtiny omezuje na několik málo frází, protože v kreslených filmech se skoro nemluvilo a The Ed Sullivan Show byla založena na živé hudbě. Dokonce i když právě nikdo nehrál a nezpíval a moderátor říkal něco, čemu nerozuměla, fascinovalo ji to. Tak na tohle se kouká Amerika? A takhle se Američané oblékají? Pořady působily přímo hypnoticky. Schválně vstala hodně brzy, aby je mohla sledovat. Skutečnost, že má v pokoji televizi a vlastní koupelnu, byla tak neuvěřitelná, že jí připadalo škoda zabíjet čas spánkem.

Další groteska se chýlila ke konci a Zoja se napjatě nakláněla k obrazovce. Ze všeho nejlepší bylo ale to, co vysílali v přestávkách mezi kreslenými filmy a hudebními pořady. Krátké vsuvky nikdy netrvaly déle než půl minuty. Někdy v nich nějaký muž nebo žena mluvili přímo na kameru. Hovořili o autech, příborech, nářadí a důmyslných přístrojích. Teď právě se na obrazovce objevila restaurace se spoustou lidí, děti se smály nad širokými poháry plnými zmrzliny s čokoládovou polevou a ovocem. Následovaly záběry domů, nemožně velkých na to, aby v nich bydlela jedna rodina. Byly to spíš dači než rodinné domy. Ale na rozdíl od ruských venkovských dač stály tyto velké vily jedna vedle druhé na krásných trávnících, na nichž si hrály děti. Před každým domem stál automobil. Jiná reklama doporučovala mašinku mixující mrkev, brambory a pórek na polévkovou směs. K vidění tu byly i pleťové krémy pro ženy, pánské obleky, přístroje pomáhající s úklidem, vlastně s každou prací, a všechny byly k mání. Propaganda, která nevyzdvihovala politický systém, ale chválila zboží. Zoja ještě nikdy nic podobného neviděla.

Někdo zaklepal. Zoja ztišila zvuk a otevřela dveře. Za nimi stál Michail Ivanov, nejmladší člen doprovodu, muž kolem třicítky, jeden z agitačních pracovníků přidělených k výpravě. Měl za úkol dohlížet na chování studentů, aby nikdo z nich neudělal ostudu zemi sovětů a taky aby žádný student nebyl vystaven nepřístojné americké propagandě. Zoja ho nesnášela. Vypadal dobře, byl domýšlivý, přezíravý a neměl smysl pro humor: pravý vzor dokonalého straníka. Tři měsíce před odjezdem začal pomáhat s přípravami cesty. Každý týden studentům několik hodin přednášel, poučoval je o sociálních rozporech americké společnosti a vysvětloval jim, v čem je socialismus lepší než kapitalismus. Také jim rozdal seznam věcí, před nimiž se mají mít na pozoru. Po dobu pobytu v cizině museli u sebe neustále mít zalaminované archy plné hesel, jako například:

Okázalé bohatství vyvolených,

všeobecná bída mas

Pokaždé, když Michail hovořil, měla Zoja nutkání dělat grimasy. Chápala podstatu toho, co se jim snažil vštípit: Američané jim neukážou své chudé, dobře je ukryjí a pokusí se hosty ohromit přepychem centrálního Manhattanu. Jeho neochvějné lpění na stranických dogmatech ji ale unavovalo. Ze všech členů delegace v ní vzbuzoval nejmenší důvěru.

Michail prošel kolem Zoji, přistoupil k televizoru a vzteklým pohybem zápěstí otočil knoflíkem.

„Říkal jsem vám, žádná televize! Je to propaganda a vy ji polykáte i s navijákem. Dělají z vás blbce a vy se jako blbci chováte.“

Zoja se ho nejdřív snažila přehlížet, jak jen to šlo. Když zjistila, že to není možné, řekla si, že zábavnější bude ho vytáčet.

„Jsem schopná se na něco dívat a nenechat si přitom vymýt mozek.“

„Copak vy už jste se tady na něco dívala? A to vám nedošlo, že programy, které vám ukazují, jsou pečlivě vybrané? Tohle nejsou pořady, jaké se vysílají pro běžné americké diváky. Natočili je speciálně pro vás, zrovna tak, jako pro vás naplnili minibar na pokoji.“

V hotelovém pokoji našel každý host malou ledničku s coca-colou, cukrovinkami s jahodovou a smetanovou náplní i čokoládovými tyčinkami. Přiložená kartička s textem vyvedeným v ruštině oznamovala, že jde o pozornost hotelu a obsah ledničky je k dispozici zdarma. Zoja si počínala s rychlostí blesku. Nejdřív vypila kolu a pak honem uklidila zbylé čokolády. Než se stihl objevit Michail, aby vše zabavil, nic nezbylo. Přestože zuřivě prohledal celý pokoj, nic nenašel, protože Zoja vyskládala sladkosti i čokoládu za okno na římsu. Lev by na ni byl hrdý.

A teď se Michail znovu dostával do ráže kvůli televizi, kterou dokonce vytáhl ze zdi, jako by ji Zoja nemohla znovu zastrčit do zásuvky.

„Nepodceňujte účinnost jejich programů! Mají za úkol ohlupovat zdejší občany. Není to jen zábava, ale klíčová zbraň k udržení moci. Obyvatelům této země se servírují stupidity, aby moc nepřemýšleli a nekladli si hlubší otázky.“

Zoju bavilo, když ho mohla rozčilovat a sledovat, jak se vzteká, ale i to ji nakonec omrzelo a ona se vydala ke dveřím, aby urychlila jeho odchod. Michail se rozhlédl po pokoji.

„Kde je Jelena?“

„Na záchodě. Šla se vykadit, aby tím urazila Američany. Měl byste z toho mít radost.“

To se Michaila dotklo: „Účastníte se zájezdu jen díky vaší matce. Byla to chyba vás sem brát. Velice se lišíte od své sestry. Raději cvičte zpěv na večer. Dnešní koncert je důležitý.“

A s těmito slovy odešel.

Zoja za ním s prásknutím zavřela. Srovnání se sestrou ji rozzlobilo. Michail se choval jako většina stranických funkcionářů: snažil se stavět hradby mezi lidmi, přáteli a příbuznými, aby je mohl snáze ovládnout. Zoja měla k sestře blíž než kdokoli jiný a nesnesla, aby nějaký partajník tuto skutečnost zpochybňoval. Přitiskla ucho na dveře, aby měla jistotu, že Michail opravdu odešel. Patřil k lidem, kteří jsou schopní poslouchat za dveřmi ve snaze zjistit, co si o nich myslí druzí. Na chodbě byl klid, a tak se Zoja přikrčila a snažila se něco zahlédnout škvírou pod dveřmi. Viděla jen pruh světla, žádný stín.

Když míjela toaletu, zavolala na sestru: „Jsi v pořádku?“

„Za minutku jsem venku,“ odpověděla Jelena slabým hlasem. Byla na záchodě už trochu dlouho.

Zoja znovu zapojila kabel televizoru do zásuvky, usadila se zpět na kraj postele a přístroj zapnula, jen o něco málo ztlumila zvuk. Americké pořady byly možná určeny k vymývání mozků, ale jen člověk s mozkem vymytým kremelskou propagandou by nebyl zvědavý.

Jeleně se znovu udělalo zle, přestože už neměla v žaludku vůbec nic. Nabrala vodu do úst a vypláchla si je. Přestože měla strašnou žízeň, pochybovala, že dokáže polknout jediný doušek, a tak vodu zase vyplivla. Jedním z ručníků si osušila obličej a snažila se uklidnit. Samotnou ji šokovalo, jak je bledá. Začala zhluboka dýchat. Už nemohla čekat ani minutu.

Otevřela dveře, vyšla do předsíně a začala se hrabat v šatní skříni. Doufala, že Zoja je dostatečně zaujatá sledováním televize když v tom na ni sestra zavolala: „Hledáš něco?“

„Plavky.“

„Ty chceš jít do bazénu?“

„To lidi dělají, když si chtějí zaplavat, ne?“

Jelena se nutila do drzého tónu, aby maskovala vlastní nervozitu, ale byla to jen póza a její slova mohla člověka leda naštvat. Zdálo se, že Zoja nic z toho nevnímá.

„Mám jít s tebou?“ navrhla.

„Ne!“ odsekla Jelena.

Zoja vstala a zpříma na sestru pohlédla. „Co je s tebou?“

Jelena si uvědomila, že neměla reagovat tak prudce.

„Nic,“ odpověděla. „Chci si jít zaplavat. Za hodinu nebo za dvě mě tu máš.“

„Máma se mezitím vrátí na oběd.“

„To už budu dávno zpátky.“

Vzala si sportovní kabelu a byla pryč.

Sotva se ocitla na chodbě, pospíchala co nejrychleji od sestřina pokoje. Rozhlížela se na všechny strany, aby se ujistila, že ji nikdo nesleduje. Místo aby zamířila k výtahu, zastavila se před dveřmi pokoje 844 a vzala za kliku. Bylo odemčeno. Vešla dovnitř a zavřela za sebou. Uvnitř bylo šero, závěsy byly zatažené. Ze stínu se vynořil Michail Ivanov. Objal ji a ona mu položila hlavu na prsa.

„Jsem připravená.“

Vzal ji za bradu a zvedl jí hlavu, aby jí pohlédl do očí. Pak ji políbil.

„Miluju tě.“

Manhattan
Budova Organizace spojených národů
První avenue a Východní 42. ulice

TÉHOŽ DNE

To, co Raisu nejvíce ohromovalo, nebyla architektura, protože budova OSN není obzvlášť vysoká ani krásná, ale samotný fakt, že tady vůbec může být. Prožívala svůj první celý den v New Yorku a dojmy z toho, že je v cizině, v zemi označované za úhlavního nepřítele její vlasti, ji zcela pohltily. Když se uprostřed noci probudila v hotelovém pokoji, nevěděla, kde je, a snažila se v posteli nahmatat Lva. Nenašla ho, a tak rozhrnula závěsy. Naskytl se jí bezútěšný pohled na boční ulici a fragment městského panoramatu – roh kancelářského mrakodrapu s řadami oken a klimatizačních jednotek. Přesto zůstala stát v němém úžasu, jako by se jí před očima rozprostíral zasněžený horský hřeben.

Teď vstupovala do dvorany sídla Spojených národů. Jako jediná z celé delegace se mohla zúčastnit přípravné schůzky a prohlédnout si zasedací sál Valného shromáždění, kde se měl odehrát večerní koncert. Musela vše probrat s vedoucími sovětskými diplomaty při OSN, lidmi pověřenými složitým a nekonečným vyjednáváním s americkými úřady. Věděla, že ji nečeká nic snadného. Diplomaté budou chtít znát její plány do poslední maličkosti. Dnešní koncert byl určen delegátům téměř všech členských zemí organizace a jednalo se tedy o diplomatický vrchol zájezdu. Vystoupení pro veřejnost bylo plánováno na zítřek. Pořízený filmový záznam se měl promítat po celém světě. Nakonec se celá delegace chystala odcestovat vlakem do Washingtonu DC k závěrečné šňůře koncertů.

Během vyjednávání, které připomínalo šachovou partii, trvala sovětská strana na tom, že delegace nesmí absolvovat turistickou prohlídku New Yorku ani Washingtonu. Nejvyšší místa v Moskvě nestála o fotografie sovětských studentů zírajících v němém úžasu na mrakodrapy a sochu Svobody, případně slintajících nad hot dogy a preclíky, jako by doma žili v bídě a hladověli. Podobné snímky by se daly snadno zneužít. Přes všechny řeči o mírové misi studentské delegace se obě strany snažily získat materiál, s jehož pomocí by akci využily ke svému jednostrannému prospěchu. Třeba i jedinou fotku, která by se každému vryla do paměti a obletěla by celý svět. Z tohoto důvodu dostala delegace přiděleny dva oficiální činovníky, kteří měli dohlížet na všechna veřejná vystoupení a vyhodnocovat úskalí situací, do nichž mohli američtí hostitelé své hosty vmanévrovat. Raisu nic z těchto hrátek nezajímalo a těžce nesla, že během své první a patrně i poslední návštěvy New Yorku neuvidí většinu z toho, co by chtěla. Docela vážně uvažovala o tom, že večer Jelenu a Zoju propašuje z hotelu a všechny tři vyrazí na neorganizovanou prohlídku města. Uniknout ostraze ale jistě nebude snadné a instinkty učitelky v ní zakořenily možná až příliš silně. Ano, riskovaly by hodně. Rozhodla se pro tuto chvíli nápad zapudit a soustředit se na nadcházející schůzku.

Přestože žila v Moskvě a měla prestižní povolání, trápilo ji, že vypadá jako venkovanka. Díky štědrým prémiím si aspoň mohla koupit nové šaty. Byly ocelově šedivé a dnes je na sobě měla poprvé. Cítila se v nich nesvá, jako by patřily někomu jinému. Ještě před odjezdem se v Moskvě pro ni a ostatní učitele doprovázející delegaci na jediný den otevřely dveře exkluzivních obchodů vyhrazených stranické nomenklatuře. Šlo o přísně jednorázovou akci, která měla zaručit, že budou v USA vypadat reprezentativně. Jenže Raisa neměla ani ponětí o světové módě, a přestože ji prodavačky v obchodě poučily o tom, jak se v New Yorku oblékají vysocí úředníci a úřednice, nemohla se zbavit dojmu, že vůbec nevědí, o čem mluví. Diplomaté, s nimiž se měla sejít, se celý život pohybovali mezi nejvlivnějšími lidmi světa. Raisa byla přesvědčená, že jen co vejde do místnosti, všichni v ní okamžitě odhalí ženu s omezenými příjmy, která celý život téměř nevytáhla paty z Moskvy. Budou se usmívat, budou zdvořilí a povýšení, bude jim jasné, že ji někdo vytáhl z bezejmenného davu průměrných bytostí a uvedl ji na výsluní. To všechno jim prozradí jediný pohled na obyčejné střevíce a střih kabátku. Za normálních okolností by ji názor cizích lidí na její zevnějšek nezajímal. Nebyla marnivá. Právě naopak, měla raději, když působila nenápadně. Jenže za daných okolností musela vzbuzovat respekt. Tihle lidé v ni musejí mít důvěru, jinak jí začnou zasahovat do jejích plánů.

Ve výtahu na sebe naposled letmo koukla do zrcadla. Jejímu průvodci neušlo, jak nervózně hodnotí svůj zevnějšek. Byl to mladý vzdělaný muž s vlasy ulízanými na stranu, v obleku drahém už od pohledu a naleštěných polobotkách. Obdařil ji blahosklonným úsměvem, jako by chtěl potvrdit, že její obavy jsou zcela na místě: obyčejné boty, ubohé šaty – celým svým vzhledem se diametrálně lišila od lidí pracujících v této budově. Ještě horší bylo, jak bohorovně jí dával najevo, že chápe její složitou situaci a je ochotný nad lecčíms přimhouřit oko. Raisa mlčela, tohle bylo nad její síly. Snažila se sebrat a na celou nemilou příhodu co nejrychleji zapomenout. Pak se ocitla v kancelářích sovětského zastoupení při OSN.

Dva muži v bezvadných oblecích vstali, aby ji přivítali. Jednoho z nich už znala. Jmenoval se Vladimír Trofimov, byl to pohledný čtyřicátník a pracoval pro sovětské ministerstvo školství, které vyřizovalo formality zájezdu. Setkali se už v Moskvě. Raisa očekávala politika-loutku bez jakéhokoli zájmu o potřeby dětí, ale ukázalo se, že Trofimov je příjemný a společenský člověk. Na studenty si udělal čas a často je zatahoval do hovoru. Teď ji představil svému kolegovi: „Soudružka Raisa Děmidovová.“

Vzápětí přešel do rádoby amerického přízvuku a pokračoval v představování: „A tohle je Evan Vass.“

Raisa nečekala, že se schůzky zúčastní někdo z Američanů. Vass, vysoký, téměř šedesátiletý muž, na ni hleděl tak upřeně, až ji to na okamžik zarazilo. Přitom se nesnažil nenápadně prohlížet její šaty, ani si nevšímal obyčejných bot, které měla na nohou. Když mu podala ruku, stiskl ji tak chabě a opatrně, jako by bral do ruky něco odporného. Držel její dlaň ve své, ale rukou jí nepotřásl. Raisa měla sto chutí ucuknout. Vassovi zřejmě vůbec nevadilo, jak je jí to nepříjemné. Navíc uměla anglicky jen nedokonale, navzdory absolvovaným kurzům.

„Ráda vás poznávám.“

Trofimov se zasmál, Vass ne. Pustil Raisinu ruku a odpověděl dokonalou ruštinou: „Jmenuji se Jevgenij Vasiljev. Evan Vass mi říkají žertem. Aspoň předpokládám, že to má být žert. Mně to nikdy legrační nepřipadlo.“

„Tady Evan už je v Americe tak dlouho,“ vysvětloval Trofimov svůj vtip, „a natolik načichl americkým stylem života, že jsme ho přejmenovali.“

I takovýto nevinný dialog Raisu zmátl. Říkat o někom, že načichl americkým stylem života, nebylo vůbec legrační, i když to mohlo vyznít jako žert. Tito muži se pohybovali v exkluzivním prostředí, v němž ani závažné obvinění zřejmě nemuselo člověku ublížit. Zatímco jí Trofimov naléval vodu do sklenice, musela si Raisa připomenout, že ačkoli se oba muži navzájem předhánějí v projevech galantnosti, ona sama hraje nižší ligu a pravidla, s nimiž si její hostitelé nemusejí lámat hlavu, pro ni stále platí.

Konečně měla znepokojivé představování za sebou. Teď mohla znovu vyložit plány týkající se koncertu. Zdůraznila důležitost jednotlivých opatření, od volby repertoáru po rezervaci míst. Už předchozího večera absolvovala v hotelu schůzku s americkou stranou a další setkání ji čekalo přímo v sále Valného shromáždění OSN. Na odpoledne byla naplánována generální zkouška… Trofimov celou dobu kouřil, usmíval se, přikyvoval a občas se zahleděl na proužek dýmu z cigarety vířící ve vzduchu proudícím z klimatizace. Vasiljev nereagoval vůbec, pouze Raisu sledoval nehybným pohledem uhlově černých očí. Když Raisa skončila, Trofimov zamáčkl cigaretu:

„Zní to skvěle. Nemám, co bych dodal. Podle všeho máte vše pevně v rukou. Nepochybuji o tom, že koncerty skončí velkým úspěchem.“

Oba muži vstali a naznačili jí, že je čas k odchodu. Raisa tomu nemohla uvěřit. Dál nejistě postávala. „Nic víc mi k tomu neřeknete?“

Trofimov se usmál: „Ale ovšem: hodně štěstí! Už teď se těším na koncert. Určitě dopadne skvěle. Bude to triumf, zcela jistě! Na shledanou večer.“

„A na odpolední zkoušku nepřijdete?“

„Ne, to není třeba. Koncert by pak už pro nás nebyl takový zážitek. Naprosto vám důvěřujeme. Naprosto!“

Trofimov udělal krok vpřed a posunkem ukázal ke dveřím. Za nimi už čekal mladý průvodce, který ji měl dovést do zasedacího sálu Valného shromáždění. Trofimov a po něm i Vass alias Vasiljev se s ní rozloučili. Raisa se s drobnou úklonou vydala k výtahu. Byla z jejich odpovědi celá zmatená. Ti dva se na nic neptali, nesnažili se jí vnutit svůj názor. Chovali se, jako by je koncert vůbec nezajímal – po všem nekonečném úsilí získat povolení diplomatických kruhů s pořádáním koncertu.

Raisa položila průvodci ruku na paži a anglicky se zeptala: „Prosím vás, kde jsou tu toalety?“

Změnil směr a dovedl ji k záchodům. Raisa vešla, ujistila se, že je na toaletách sama, pak se opřela o umývadlo a zadívala se do zrcadla na své ošklivé a neslušivé šaty. Neušlo jí, že z jejího postoje vyzařuje napětí. Lev měl pravdu, když za celým turné větřil nebezpečí.

New Jersey
Okres Bergen
Město Teaneck

TÉHOŽ DNE

Agent FBI Jim Yates stál nad svou spící ženou. Shlížel na ni jako by byla mrtvá a on byl prvním policistou na místě činu. I teď, uprostřed léta a v ložnici připomínající saunu, ležela zabalená do tlusté prošívané deky. Z uší jí trčely chomáče vaty vypadající jako chuchvalce kouře z táboráku, byla totiž nadměrně citlivá na hluk. Tlustá černá maska přes oči jí dodávala iluzi věčné temnoty a oddělovala ji od okolního světa. I tak zářivě krásné ráno vzbuzovalo v Yatesově manželce odpor. Yates přiblížil rty k jejímu čelu a zašeptal: „Miluju tě.“

Převalila se na bok, pryč od něj, s tváří zkřivenou nelibostí, jako by jej chtěla odstrašit vráskami na zachmuřeném čele. Nesundala si masku z očí a neřekla ani slovo. Yates se zase napřímil a na okamžik mu blesklo hlavou, že by jí mohl pásku stáhnout a násilím jí otevřít víčka. Přimět ji, aby se na něj podívala, a klidným, nevzrušeným hlasem, bez všeho křiku nebo podrážděnosti opakovat:

„Mi-lu-ju-tě.“

Říkat to stále dokola, hlasitěji a hlasitěji, dokud by mu neodpověděla:

„Taky – tě – miluju…“

Mohl by jí za to poděkovat, ona by se na něj mile usmála a začal by normální den. Manžel vyznává lásku manželce a ona mu odpovídá ve stejném duchu. Dokonce by to ani nemuseli myslet upřímně, šlo by jen o příhodnou formuli. Tak to chodilo v každé jiné domácnosti, v každé slušné předměstské čtvrti, v každé normální americké rodině.

Yates došel k oknu, rozhrnul závěs a vyhlédl do zahrady: byla zarostlá, květinové záhony se dusily v plevelu, který člověku sahal po kolena a připomínal divoce propletené vlasy ježibaby. Trávník už dávno zašel a půda se rozpadala na hroudy tvrdé jako kámen. Mezi ubohými trsy žluté trávy se táhly klikaté pukliny připomínající nehostinnou měsíční krajinu. Uprostřed sousedních pečlivě udržovaných zahrádek se jejich pozemek vyjímal dost příšerně. Yates už dříve navrhoval, aby si najali zahradníka. Manželka byla proti: znepokojovala ji představa, že by se po domě potloukal cizí člověk, dělal hluk a bavil se se sousedy. Yates namítl, že zahradníka přesvědčí, aby nemluvil, zásadně nevstupoval do domu a dělal co nejméně hluku, zkrátka cokoli, jen aby jejich dům nebyl tak křiklavě zanedbaný. Manželka to zamítla.

Yates byl na odchodu a prováděl každodenní rutinní prověrku. Zkontroloval, zda jsou zavřená okna, zastavil se u telefonu a ujistil se, že je vypojený ze zdi. Teprve když byl hotov, sešel po schodišti do přízemí. Na schody nechal kdysi za drahé peníze položit ten nejtlustší a nejjemnější exotický koberec, aby tlumil všechen hluk. Když za sebou zavřel dveře, připíchl na ně ceduli:

PROSÍM, NEZVONIT ANI NEKLEPAT

Původně nápis uzavíral vysvětlením, že nikdo není doma, ale manželka se obávala, že by to mohlo přilákat zloděje. Až se večer vrátí z práce, ceduli zase sundá. Kdykoli odcházel pryč, ať už na hodinu nebo třeba i na pět minut, pokaždé prováděl kontrolu a vyvěšoval ceduli. Manželka špatně snášela jakékoli vyrušení.

Yates nastoupil do auta, sevřel volant, ale motor nenastartoval. Jen tam seděl a pozoroval dům. Míval to místo rád, kdysi, když ho koupil. Měl rád i ulici s krásnými předzahrádkami, blízké parky a široký výběr obchodů. V létě to tu vonělo čerstvě posekanou trávou a člověk měl pokaždé pocit, že je tu větší chládek než ve městě. Lidé na sebe mávali a zdravili se. Nic nemohlo Yatese rozzuřit víc než lidé, kteří nedokázali pochopit, jaké mají štěstí, že mohou žít v takovéto zemi. Rasové nepokoje, které propukly v Jersey City loni v srpnu, pokládal za velkou hanebnost. Muži i ženy při nich ničili vlastní město. Bouře jasně ukázaly, že Yates měl pravdu, když se stavěl proti rasové desegregaci na veřejných školách v Teanecku. Spousta lidí byla na odstranění rasových přehrad hrdá a nazývala to sociálním pokrokem. Na veřejnosti Yates raději mlčel, ale v duchu byl přesvědčen, že odstranění segregace povede k přílivu nových lidí odjinud a k nevyhnutelnému napětí. Ráj žádný pokrok nepotřebuje. Snímky z Jersey City ho zděsily: rozbité výlohy, hořící auta. Je možné, že obyvatelé dané čtvrti mohli mít dobrý důvod k nespokojenosti, mohli se potýkat s nezaměstnaností… vždycky se najde nějaký problém, ale jenom šílenec nebo slepec raději rozmlátí vlastní dům, než by se ho pokusil opravit. Yates byl odhodlaný nepřipustit, aby se něco podobného stalo i v jeho městě.

Vyjel z příjezdové cesty a vydal se směrem k půl hodiny vzdálenému Manhattanu. Včera tam zůstal až dlouho do noci. Chtěl mít jistotu, že všichni členové sovětské delegace ubytovaní v hotelu Grand Metropolitan jsou pod dohledem. Když naposledy vše prověřil a mohl si být jistý, že jsou všichni ve svých pokojích, bylo načase vrátit se domů k ženě. Místo toho zajel do suterénního baru nazvaného Flétna. Nacházel se kus od Broadwaye a jako brigádnice v něm pracovala servírka, se kterou se už tři měsíce stýkal. Byla krásná, o dvacet let mladší a nadšeně hltala jeho zkazky o FBI, většinou smyšlené. Pokaždé ležela nahá na posteli, rukama si podepírala bradu, on si k ní přisedl v rozepnuté košili a vyprávěl své příhody. Každou historku odměnila nadšeným zvoláním „ne-u-vě-ři-tel-ný!“. Vyslovovala to po slabikách a slovo neuvěřitelný zřejmě chápala jako největší možnou poklonu. Bylo to skoro stejně dobré jako milování.

Jeho zákonná manželka ho nikdy z ničeho nepodezírala. Domů se vracíval kolem čtvrté ráno, tiše vystoupal po schodišti potaženém kobercem a pokaždé našel svou ženu Diane schoulenou pod pokrývkami jako nemocné zvíře. Jak šel den za dnem, nikdy ji neviděl jinak než takhle. V horkém počasí nemohl spát, a tak ležel nahý na přikrývce. Na těle mu ještě ulpívala vůně jeho milenky Rebekky. Nikdy nechtěl podvádět vlastní ženu. Nevěru si neromantizoval. Rád by byl dobrým manželem, po ničem jiném netoužil víc. Každodenně se potýkal s pocitem viny a snažil se kvůli tomu nezlobit na Diane, ale občas ho vše znechucovalo natolik, že měl chuť holýma rukama rozbít celý dům na kusy, prkno po prknu, cihlu po cihle. Toužil prožít celý život od začátku. Neměnil by na něm nic, nelitoval vůbec ničeho – jen toho, že potkal Diane.

Vloni slavili jeho rodiče padesáté výročí svatby a uspořádali zahradní slavnost. Sešly se na ní dvě stovky lidí. Sjížděli se z jiných států, někteří dokonce přicestovali letecky. Jen Diane tam chyběla. Dvě hodiny ji přemlouval, bušil pěstí do stolu, rozbil láhev dvacetiletého vína, dárek pro rodiče, prorazil pěstí zasklený sekretář a pořezal si klouby prstů. Nakonec dorazil na slavnost pozdě, bez manželky, se zavázanou rukou a litrem skotské whisky v žaludku. Vzal si svou porci grilovaného masa, postával tam jako tupý němý sluha a civěl na syčící porce steaků, z nichž do ohně odkapával tuk. Yates žil v nejnešťastnějším manželství široko daleko a každý to o něm věděl. Někdy se cítil tak ponížený, že toužil být mrtvý, doslova mrtvý, s ucpanými srdečními tepnami a plícemi vyschlými na troud.

Diane chodila po doktorech, navštěvovala terapeuty a všichni říkali víceméně totéž: nemá v pořádku nervy. Znělo mu to jako diagnóza z minulého století a nedokázal uvěřit, že k ní mohla dospět moderní medicína. Nepomohly by nějaký léky? Doktoři je předepsali a Yates je manželce podával, ale k ničemu to nevedlo. Mysleli si, že by jejich rozpadající se manželství mohlo zachránit dítě, ale Diane potratila. Yates se modlil, aby byl dost silný a nedával jí to za vinu, ale opak byl pravdou: vinil ji z toho, že dítě nedonosila. Dával jí vinu za svůj vztah se servírkou, vinil ji za vše, co bylo v jeho životě shnilého, protože tou hnilobou ho nakazila ona. Vždy toužil prožít život jako sen, žít ve skvělém svazku, mít děti a hezký domov. Dokázal by rodinu zajistit po materiální i citové stránce, byl na to připraven, jenže ona se svou duševní chorobou všechno zničila. Možná právě v tom spočívala pravá podstata šílenství: v tom, že dokáže bez příčiny zničit všechno krásné.

Zaparkoval v západní 145. ulici a zavřel okénka auta. Kromě něj tu stály jen tři automobily. Byla to typická ulice v Harlemu. Tady by nikomu nepřišlo nápadné, že některý dům chátrá a bydlí v něm šílená žena, která nedokáže vstát z postele. Sem by se Diane výborně hodila. Nezasloužila si bydlet v jejich vilce. Chyběla tu zeleň, parky, dětská hřiště. Děti pobíhaly po ulicích, skákaly panáka nakresleného křídou na rozpáleném asfaltu, jako by vozovka byla určena jim, ne autům. Yates se musel zastavit pokaždé, když mu padl zrak na mládež vyrůstající bez hřišť, bez budoucnosti a bez naděje. Zuřil při pohledu na chlapy posedávajícími před dveřmi domů a marnícími čas místo toho, aby chodili do práce. Proč se nesnaží, aby mohli svým dětem dopřát domek se zahradou a s trávníkem před vchodem? Nikdy nic nedělali, jen debatovali v hloučcích, jako by probírali bůhvíjak důležité věci. Připomínalo to špatný vtip: jak vážně spolu tihle budižkničemové dovedli diskutovat, jak posedávali kolem, zatímco sedmdesátileté stařeny vláčely těžké kabely s nákupem. Yates nikdy nezažil, že by některý z nich pomohl babičce s taškou nebo jí aspoň podržel dveře. Neuměl si to vysvětlit jinak, než že z hloubi duše opovrhují jakoukoli prací. Byla pod jejich důstojnost. Nic jiného za tím nemohlo být.

Vystoupil z auta do spalující pece. Domy z červených cihel nasávaly sluneční žár, ale léto tu nebylo tak příjemné jako v Teanecku: tady bylo vedro odporné jako tropická horečka. Špinavé hlavní třídy byly slabým odvarem ve srovnání s bočními uličkami, které přetékaly hromadami odpadků, jako by čekaly, až přijde velká voda a spláchne je. Možná by to nebylo špatné, pomyslel si Yates. Měla by přijít potopa, záplava biblických rozměrů, která by s sebou vzala i trochu tohohle lidského odpadu. Když přecházel ulici, cítil, jak na něj všichni civí; stovky očí na něj mžouraly ve slunci. Děti přerušily hru. Muži se přestali přít a sledovali ho s opovržením, které dokázali udržet na uzdě jen proto, aby se nedostali do problémů, ale kterým mu dávali zřetelně najevo svou nenávist. Ať si ho nenávidí! Ať si klidně myslí, že jimi pohrdá kvůli barvě pleti. Yatesovi bylo ve skutečnosti jedno, jestli jsou lidé barevní nebo bílí, zajímala ho barva jejich duše, to, jestli jsou to pořádní občané. Pořádní občané pracují. On sám se snažil, aby jeho země byla lepším místem k životu. Rád by jim řekl, že člověk, který nepracuje, není lidská bytost, ale věděl, že by to od něj nepřijali. Připadali mu stejně cizí jako sovětští komunisté.

Od svého nástupu k FBI pracoval Yates u COINTELPRO, kontrašpionážní sekce. Za posledních devět let se stal jedním z hlavních agentů sekce a získal si jméno úspěšným potíráním aktivit Celonárodního výboru pro zrušení HUAC – Sněmovního výboru pro neamerickou činnost.¹ Výbor pro zrušení výboru… tihle aktivisté nemají ani tolik soudnosti, aby pochopili, jak hloupé jméno si zvolili, nemluvě o tom, že hloupá je celá jejich organizace. Jsou příliš zaneprázdnění bojem za práva špionů a abstraktními akademickými debatami o tom, že práva jednotlivce jsou důležitější než blaho společnosti. Přitom právě komunisté by měli chápat, že potřeby většiny mají větší váhu než potřeby nepatrné hrstky lidí. Vůbec neberou na vědomí reálnou existenci řady spiknutí ohrožujících bezpečnost země. Mávají nad tím rukou, prý je to malování čerta na zeď… Jejich lhostejnost Yatese dráždila. Byl svědkem všech těch komplotů a zrádných rejdů a věděl, že americký způsob života je třeba chránit před mocným nepřejícím protivníkem.

V řadách FBI postupoval rychle vzhůru a posléze dostal na starost agendu Komunistické strany USA. Strana se právě potýkala s úbytkem členů. On sám se někdy ptal, zda to není proto, že noví členové jsou přijímáni tajně. Komunisté raději nic neriskovali. Věděli, že agenti z COINTELPRO chtějí stranu zlikvidovat. Jiné řešení by je neuspokojilo. Gus Hall, nový předák KS USA, byl absolventem Mezinárodní Leninovy školy v Moskvě a COINTELPRO nemělo v úmyslu dát mu prostor k veřejné propagaci strany, tím méně k vybudování tajné sítě, která by lépe odolávala širokému spektru opatření, jimiž proti ní úřady bojovaly. Metody byly různé: infiltrace, psychologická válka, vyhrožování právními důsledky – například v daňové oblasti, kde finanční správa s oblibou pátrala i po té poslední účtence a sebemenších nesrovnalostech. FBI často využívala služeb místní policie a ke slovu přicházela také velmi důležitá metoda nelegálního zastrašování. Na tom se Yates nepodílel: to byla doména penzionovaných policistů a lidí bez jakéhokoli přímého vztahu k FBI. Ne snad, že by jemu osobně takové metody vadily. Řečeno s šéfem FBI Hooverem:

Cílem kontrašpionáže je narušovat protistátní aktivity a je zcela lhostejné, zda je naše konání ospravedlněno důkazy.

Agenti COINTELPRO měli za úkol vyhledávat ty, kdo dělají potíže, a zabránit jim v činnosti dřív, než budou moci přikročit k násilným činům. Yates patřil mezi agenty k nejlepším.

Když vkročil na schodiště pětipodlažního cihlového činžáku, měl pocit, že se teplota skokově zvýšila. Bylo takové vedro, že se musel zastavit, vytáhnout kapesník a otřít si čelo. Příšerně to tam páchlo a on raději nepřemýšlel, jaké zápachy se tu mísí. Zatímco stoupal po schodech a jeho póry vydechovaly alkohol z předešlého večera, prohlížel si oprýskanou omítku i prasklá prkna v podlaze, rezavé potrubí a dveře, které držely pohromadě jen díky změti prken a překližky: bezpochyby je čas od času někdo rozkopl při hádce. Z lidí, které potkával na chodbách, čišela zášť. Byli to obyvatelé sociálních bytů, nezaměstnaní a bez kvalifikace, ovládaní hluboce vštípeným pocitem, že jim bylo ublíženo. Dokázali hovořit čtyřiadvacet hodin denně o tom, jaká nespravedlnost je postihla a jak je jejich vlastní země nechala na holičkách. Odhadovalo se, že černoši představují nejméně dvacet procent členů KS USA. To bylo daleko víc, než jaké je jejich zastoupení v celé americké populaci. Protože jim nikdo nedal práci, byli ochotni strhnout celý společenský systém. Yates je míjel s úsměvem, protože velmi dobře věděl, že je tím rozzuří k nepříčetnosti. Jejich tváře vyzařovaly nenávist tak, jako z rudých uhlíků sálá žár. Pokud si mysleli, že mu to vadí, byli na omylu. Nejraději by se zeptal toho mladíka sedícího na okenním parapetu:

„Myslíte, že stojím o vaši lásku?“

Ze vší nenávisti, co jí je na světě, se ho ta jejich dotýkala nejméně.

Vystoupal po schodech až nahoru a zaklepal u dveří. Už víckrát překročil práh tohoto bytu, ačkoli ho nikdo nezval. S radostí by nařídil domovní prohlídku v celém činžáku, ale tu by nebylo možné utajit před lidmi ze sousedství. Nájemníci po sobě šlapali a viděli jeden druhému až do kuchyně. Osobně mu nezáleželo na tom, jestli se někdo něco dozví. Byl v pokušení zorganizovat razii, přestože věděl, že by se při ní nic nenašlo. Šlo o součást psychologické války. Bránilo mu v tom jen vědomí, že by vzbudila rasové bouře. Bylo mu řečeno, že prohlídka bez soudního příkazu by vyvolala konflikt mezi místními lidmi a policií. A vzhledem k tomu, že v takové díře nebylo co ukrást, nemohl se uchýlit ani k fingovanému vloupání.

Znovu zaklepal, tentokrát hlasitěji. Věděl, že byt je malý, jednopokojový. Ať už jeho obyvatelé dělali cokoli, ke dveřím mohli odevšad dojít za pár vteřin. Snad poznali i to, kdo to buší tak vztekle a netrpělivě. Tímto způsobem jistě neklepal na dveře nikdo ze sousedů. Konečně se otevřely. Člověku, který stanul na prahu, dala FBI přezdívku Rudý slavík.

„Zdravíčko, Jesse!“ zahlaholil Yates.

Bradhurst
Harlem
Západní 145. ulice

TÉHOŽ DNE

Agent Yates se opíral o veřeje a nakláněl se dovnitř, jak jen to bylo možné. Reakce se záhy dostavila: žena Jesseho Austina udělala krok kupředu a stoupla si vedle manžela, jako by chtěla co nejvíc zaclonit pohled do nitra bytu. Skutečná barikáda z lidských těl. Její gesto Yatese pobavilo. Věděl, že na rozdíl od většiny rodin ze sousedství nechtějí ti dva skrývat nic nezákonného – žádné drogy ani kradené věci. Stavěli se na odpor jen z principu. Oba manželé se v jakémsi posledním záchvěvu sebeúcty snažili hájit vlastní soukromí a chabě vzdorovat úřední zvůli.

Jesse byl velký chlap, vysoký a mohutný. Býval i silný, ale to už neplatilo: teď měl shrbená záda a ochablé svaly; kdysi pevné tělo sice neztloustlo, ale i tak připomínalo žok masa. Jeho manželka naopak zhubla. Před patnácti lety to byla krásná žena s plnou postavou a elegantními křivkami. Teď připomínala vyzáblou nádenici s váčky kůže pod očima a hlubokými vráskami přes celé čelo. Co se týče bytu, nebylo tady dohromady co bránit, leda ložnici sloužící jako obývák, obývák sloužící jako kuchyň či kuchyň sloužící jako jídelna. Od postele ke sporáku to bylo jen pár kroků a na záchod jen o něco dál. Přesto musel Yates uznat, že má před sebou lépe udržovaný i vymalovaný byt, než jaké byl za svou kariéru zvyklý vídat v zavšivených slumech. Čím se však lišil především, co jediné naznačovalo, že kdyby tyto stěny mohly mluvit, vyprávěly by velmi zajímavé věci, byly roztroušené kousky drahého nábytku připomínající muzejní exponáty zachráněné z vraku potopené kariéry. Starožitné sekretáře a odkládací stolky se sem vůbec nehodily. Přišly na ně zlé časy a ony oplakávaly svůj někdejší domov na Park Avenue.

Yates teď soustředil všechnu pozornost na Jesseho ženu Annu Austinovou. Nehrozilo u ní, že se přestane ovládat, na to byla příliš vyrovnaná a rozumná. Obdivoval tuhle dámu, doopravdy ji obdivoval. Kdysi bývala krásná, fotografovali ji na prestižních akcích, kam chodila v kožichu a ověšená šperky jako princezna, zavěšená do svého manžela zrazujícího Ameriku. Při pohledu na staré snímky by byl Yates přísahal, že Anna má zuby vysoustružené ze slonoviny, tak dokonalý, až nepřirozeně bělostný byl její úsměv. Jak hluboko od té doby klesla: od diamantů do prachu, z nádhery do bahna. Navzdory vší bídě a dobrovolné chudobě, do níž ji zbytečně uvrhl Jesse, nepřestala stát manželovi po boku. Jenže teď spíš připomínala rozbitou vánoční ozdobu, prasklou baňku bez všeho třpytu a lesku.

Yates sledoval, jak k ní Jesse natahuje ruku a bere její dlaň do své. Snad se tím chtěl ujistit, že spolu tvoří pořád pár, navzdory špíně, kterou na ně nakydal Yates a jeho kolegové, navzdory pomluvám, podle kterých Jesse Anně zahýbal a zneužíval nezletilé bělošské dívky. Bylo tak snadné je vymýšlet a šířit. Jesse se po koncertech nechával rád fotografovat se zástupem fanoušků, vesměs žen, často velmi mladých. Měl rád fyzický kontakt, bral lidi kolem ramen, objímal hezké slečny. Nebylo těžké po něm hodit blátem. Našlo se dost bulvárních plátků, které o tom s chutí psaly, a dost děvčat, která jej obviňovala z nepřístojného chování. Samozřejmě, Yatesovi lidé je nejdřív museli trochu zpracovat. Přijít s jemnou pobídkou, pohrozit, že jinak budou označeny za kryptokomunisty. Jen Anna o manželovi nikdy nezapochybovala. Při každé příležitosti označovala tyto ženy za lhářky, veřejně kritizovala jejich zbabělost, která jim nedovolila postavit se na odpor FBI. Kdyby nebyla tak silná, kdyby Jesseho opustila, byl by z něj konečně zničený muž. Ale ona zůstávala pevná, věrná a neochvějná, jak má správná manželka být. Pořád ho milovala, pořád mu stála po boku a držela se jeho velké dlaně, jako by v ní hledala ochranu. Měla by konečně pochopit, že ty mohutné chlapské ruce ji před ničím neochránily, že jí naopak ublížily víc, než kdyby od nich schytávala rány. Jesse a Anna demonstrovali svou lásku a své šťastné manželství tak hrdě, jako by věděli, že on, Yates, má doma ženu, která je duševně nemocná a k ničemu se nehodí. Myšlenky se mu samy vydraly na jazyk: „Koho to sakra zajímá?“

Ti dva se na něj podívali, jako by byl vyšinutý a šel z něj strach. Yatesovi se líbila představa, že z něj jde strach.

Sáhl do kapsy pro cigarety. Nechal je v autě. Uvědomil si, že je po včerejším večeru ještě pořád trochu opilý.

„Starý, dobrý Jesse! Pověz mi, nechtěl by ses setkat se svými sovětskými kámoši, když poctili návštěvou tohle město? Tolikrát se tě už snažili kontaktovat, pořád a pořád dokola. Samé dopisy a pozvánky… Vždycky jsme je zachytili, ale co když nám jich pár uklouzlo? Nebo že by tě někdo přišel pozvat osobně?“

Z Jesseho výrazu se nedalo nic vyčíst. Yates neměl cigarety, a tak se aspoň začal šťourat v zubech sirkou.

„Tak poslyš, konec legrace. Ty a já se známe už dost dlouho. Chceš mi říct, že se ti nedoneslo, že večer bude v OSN z plných plic zpívat horda ruských děcek? O míru a bratrství mezi národy? Vždyť víme, co komouši milujou. Tak jsem si řekl, že se tu zastavím a přeptám se, jestli se tam taky ukážeš.“

Místo manžela odpověděla Anna: „Nic o tom nevíme.“

Yates jí pohlédl do tváře tak zblízka, až o krok ustoupila do nitra bytu.

„Nevíte, jo?“

„Ne, nevíme,“ řekl Jesse. „A rozhodně nemáte právo se nám hrabat v poště.“

Yates si ho nevšímal a dál upíral zrak na Annu.

„Vaše ostýchavost mi obyčejně imponuje, paní Austinová. A před takovými dvaceti lety by na mě možná zabrala, to když jste se ještě producírovala po tomhle městě s dlouhými falešnými řasami, chodila na večírky a fotili vás pro časopisy. Možná bych si vážně dal říct. Jdu po hezkých ženských jak po uzeným. Upsal bych se ďáblu, kdybych vás mohl šoustat. Třeba bych pak byl na vašeho muže hodnější. Sázím se, že by se vám to líbilo, že byste mi zarývala nehty do zad a přitom přesvědčovala sama sebe, že to vlastně děláte kvůli němu.“

Yatesovi neušlo, že Jesse zatíná pěsti. Jako by vztek vléval do starého muže život. Přesto se nepohnul, neodvážil se udělat krok.

Yates pokračoval: „Do toho, Jesse! Zastaň se jí! Buď chlap! Vraž mi jednu! Možná ti pak tvoje žena odpustí, že kvůli tobě musí žít v takovéhle prdeli!“

Jessemu se samou nenávistí chvěly svaly v obličeji, jako když někdo zabrnká na strunu violoncella. Přesto se mu podařilo zachovat klid, aspoň zdánlivý, a jen opakoval to, co už řekla Anna:

„Se Sověty už dávno nejsme v kontaktu. Nevíme, že sem přijeli, ani jaké mají plány.“

Yates blahosklonně přitakával: „A nečtete ani noviny. Nejspíš vůbec netušíte, kde leží Rusko, nemám pravdu? Rusáci nám přijeli zazpívat! Co už by se ti mohlo líbit víc, Jesse, než tlupa krásných mladých komsomolek zpívajících častušky? Myslím, že jsi kdysi taky zpíval, nebo ne? Nevěnoval ses nějaké takové činnosti?“

„Kdysi dávno, pane Yatesi. Ale nechal jsem toho.“

„Mě z toho neviň. Zpívat písničky není zločin. Ale už to tak chodí, že některé mají lidi rádi a jiné, jako ty tvoje komoušské zpívánky, už dneska tolik netáhnou. Časy se mění a s nimi i vkus publika. A člověk snadno upadne do zapomnění, nemyslíš, Jesse? Je to vážně smutné. Taky ti to přijde tak smutné? Na světě se děje tolik smutných věcí, málem bych si vyplakal oči. Kariéra skončí, talent se promrhá – je to bída, bída, bída jako prase.“

Anna se zachvěla a pohlédla na manžela. Cítila, že by mohl říct něco nevhodného. Yates na to evidentně čekal. Zeptala se ho raději přímo: „Proč jste tady, pane Yatesi?“

„Teď jsem se málem urazil. Vy mě asi neposloucháte moc pozorně? Sověti vás pozvali na koncert. Párkrát jsme jim už zabránili v tom, aby vás kontaktovali, ale oni se jen tak nevzdají. Chtějí vás tam mít. Vrtá mi hlavou proč. Hlídat lidi, jako jste vy, je moje práce…“

„Ano?“ přerušil ho Jesse. „A jaké lidi máte přesně na mysli?“

Laškování už Yatese omrzelo.

„Jaké lidi mám na mysli? Třeba člověka, který veřejně prohlásil, že kdyby vypukla válka s Ruskem, odmítl by bojovat za Ameriku. Člověka, který žije v téhle zemi, a přitom nevynechá příležitost, aby dal najevo, že mu může být ukradená. Jaké lidi mám na mysli? Komunisty! Ty a nikoho jiného.“

Yates shlédl na Jesseho boty. Byly staré, obnošené, ale velmi kvalitní. Možná italské, každopádně luxusní – další pozůstatek z dob, kdy Austin vydělával spoustu peněz. Za rok to bývalo víc, než dokázal Yates vydělat za celý život. Kdo by tomu dnes věřil?

Aniž spustil oči z bot, pokračoval: „Víš, co mě dokáže nejvíc rozzuřit, Jesse?“

„Takových věcí bude jistě spousta, pane Yatesi.“

„To máš pravdu. Při spoustě věcí se mi zatmí před očima. Ale ze všeho nejvíc mě štvou lidi, kteří v téhle zemi udělali kariéru, lidi jako ty, co začínali s holým zadkem, vydělali si jmění a přitom pošilhávají po jiném systému. Sověti ti nedali nikdy nic. Ti nedokážou nakrmit ani vlastní národ. Proč je tak miluješ a Ameriku nenávidíš? Proč zpíváš o nich a ne o nás? Přitom jsi ztělesněný americký sen, Jesse, to ti nikdy nedošlo? Jenom v Americe ses mohl stát z nuly milionářem. Kurva, to se ani trochu nestydíš?“

Yates si otřel čelo. Srdce mu bušilo jako o závod. Legrace skončila. Zhluboka dýchal.

„Máte tady vedro. Nevím, jak v tomhle můžete spát. Nechápu, jak můžete dýchat. Asi máte jiné plíce než my.“

„Dýcháme úplně stejně jako vy, agente Yatesi,“ odpověděla Anna tiše.

Yates našpulil rty, jako by o tom pochyboval. „Váš poslední byt měl klimatizaci. Musí se vám po něm stýskat.“

Ani jeden z manželů na to nic neřekl a Yatese už nebavilo je dál popichovat.

„Poslyšte, už nemám, co bych vám řekl. Nechám vás zase být. Ale než odejdu, mám poslední otázku, filozofickou otázku, abychom všichni měli o čem přemýšlet. I v Sovětském svazu jsou jistě lidé, kteří svoji zem nenávidí. Nemyslíte, že by na světě bylo o hodně líp, kdyby takoví lidé mohli žít tady a vy jste se sebrali a odjeli si žít tam?“

Jesse s odpovědí neotálel: „Pane Yatesi, urážejte si mě, jak chcete. Ale v téhle zemi jsem doma právě tak jako vy, a vy mi nebudete říkat…“

Yates, už na odchodu, mu skočil do řeči:

„Budu ti to říkat, a nejen to. Postarám se, abys to taky pochopil. A ještě přidám radu, Jesse: ať tě ani nenapadne jít na ten koncert. Radím ti opravdu dobře.“

Manhattan

TÉHOŽ DNE

Jelena musela zatnout pěsti, aby se jí netřásly ruce. Srdce v hrudi jí tlouklo nejmíň dvakrát za vteřinu. Musela se uklidnit. První část plánu vyšla. Podařilo se jí nepozorovaně proklouznout z hotelu. Michail Ivanov, její milý, si prostudoval plánky Grand Metropolitanu a odhalil slabé místo: bazén a otevřenou terasu v pátém poschodí. Američtí policisté v civilu hlídali jen u vchodu do bazénu, protože se mylně domnívali, že jiná cesta odtamtud nevede.

Taxík minul horní část Central Parku a mířil na sever. Jelena si sice uvědomovala, že by měla nasávat dojmy – rozlehlý park, mrakodrapy, lidi na chodnících –, jenže byla tak rozrušená, že se nedokázala soustředit a velkoměsto kolem ní ubíhalo jako rozmazaná šmouha. Otočila se a pohledem ze zadního okénka zkontrolovala, zda jejich taxík někdo nesleduje. Nikdy nezažila tak hustý provoz: množství aut bylo neuvěřitelné. Služební vozy tvořily naprostou menšinu, jinak tu jezdily samé soukromé automobily. Byl by to úžasný zážitek, jen kdyby jí nebylo tak zle a netočila se jí hlava. Určitě za to mohl houpavý pohyb auta. Nikdy by si nepřiznala, že na vině je její nervozita. Celý dosavadní život prožila jako mladší, slabší sestra, tichá a vychovaná, holka, co nedělá problémy. Zoja byla její pravý opak: nezávislá, neústupná, silná osobnost. Rozhodovala za ně za obě a její autoritu nikdo nezpochybňoval. Jelena se vždycky podřídila a přijala sestřino mínění. Tak to mezi nimi chodilo, kam jí sahala paměť. Přesto i Jelena měla vlastní ego. Bylo na čase vystoupit ze sestřina stínu a nalézt vlastní identitu. Poprvé v životě jí někdo svěřil mimořádně důležitý úkol. Musel přijít někdo zvenčí, mimo okruh rodiny, aby rozpoznal, co v ní je. Vybral si ji Michail. V jeho očích byla dospělá a o nic horší než on. Nikdy s ní nemluvil spatra, dokonce ani předtím, než se do sebe zamilovali, a nakonec jí svěřil pravý důvod, proč ho vyslali jako doprovod studentské delegace.

Michail pracoval u takzvané Služby A, tajného odboru oddělení agitace a propagandy při ústředním výboru strany. Jak Jeleně vysvětlil, úkolem jeho odboru bylo vyzdvihovat přednosti socialistického zřízení ve srovnání s kapitalismem, upozorňovat na institucionalizovanou nerovnost západní společnosti a šířit komunistické ideály jinak než silou zbraní a hrozbami. Cíl byl zřejmý: oživit ideologii poskvrněnou terorem, který bolševici rozpoutali proti vlastním občanům. Když se Michail doslechl, že Jeleniny biologické rodiče za Stalina popravili, připustil, že se strana dopustila chyb. Ale kvůli chybám se nesmí zapomínat na ideologickou převahu marxismu-leninismu, který znamená především rovnost ras a pohlaví, konec zbídačení mas a přepychu pro hrstku vyvolených. A protože Jelena vnímala problém nerovnosti a nespravedlnosti velmi citlivě, rozhodla se přispět svým dílem ke společnému úsilí. Přestože za Stalinovy vlády ztratila velmi mnoho včetně vlastních rodičů, stále věřila, že sen o spravedlivé společnosti nemohou zastínit ani vražedné přehmaty jednoho diktátora. Rozhodně nehodlala zcyničtět jako její adoptivní otec Lev.

Služba A měla na starost to, čemu Michail říkal „pasivní protokol“: obnášelo to především financování vydavatelské činnosti a podporu sympatizantů v zahraničí. Odbor nepoužíval násilné prostředky, pouze podporoval nespokojené občany v západních zemích. Podchycoval americké učence a novináře, kteří měli poctivě informovat o nešvarech kapitalistické společnosti. Stál u zrodu nakladatelství přijímajícího k vydání kontroverzní rukopisy, jimž se ostatní nakladatelé obloukem vyhýbali. Na seznam úspěchů si odbor mohl mimo jiné připsat knihu, v níž se tvrdilo, že za atentátem na Kennedyho stály krajně pravicové kruhy, mafie zbrojařů a ropných magnátů. Feministické texty, které se rovněž vydávaly, už nebyly tak komerčně úspěšné, přestože na nich pracovali věhlasní experti. Když Michailův odbor vyhodnocoval odezvu na sborník statí o ženské rovnoprávnosti, dospěl k závěru, že přímým apelem na americké ženy se žádoucích společenských změn nedosáhne. Feministického sborníku se prodalo jen kolem stovky výtisků a tento relativní neúspěch vedl Službu A k poznání, že revoluci nelze vyprovokovat manifestem o rovnosti pohlaví. Záhy došlo ke změně směru a všechna pozornost i prostředky byly nadále věnovány rasové problematice. Tisklo se méně knih a více brožur, které aktivisté rozdávali na nárožích klíčových měst, jako byla Atlanta, Memphis, Oakland nebo Detroit. Brožury a letáky záměrně provokovaly nápadnými titulky:

PRŮMĚRNÁ MZDA ČERNOCHA: 4000 $

PRŮMĚRNÁ MZDA BĚLOCHA: 7000 $

ÚMRTNOST ČERNOŠSKÝCH DĚTÍ TŘIKRÁT VYŠŠÍ

NEŽ U BĚLOŠSKÝCH!

ČERNÉ RODINY JSOU STIŽENY CHUDOBOU TŘIKRÁT

ČASTĚJI NEŽ TY BÍLÉ!

Jelena a Michail často proleželi v posteli celé hodiny a debatovali o tom, proč komunistickým ideologům leží tak málo na srdci přitažlivost jejich učení: vždyť takhle marxismus pomalu ztrácí prapůvodní důvod své existence. Michailův zápal si Jelenu podmanil a pokládala si za čest, že ji zahrnul do svých plánů. Její rodina byla jiná: na rozdíl od Michaila ji ideologie nezajímala. Raisa hovořila o politice jen tehdy, pokud se přímo dotýkala její práce ve škole, a Lev o ní mlčel úplně, jako by šlo o zakázané téma. Jeleně ho bylo líto: z velkého vůdce, jemuž kdysi oddaně sloužil, se vyklubal despota, a to zjištění jej připravilo o všechny ideály. Pro Lva nebylo cesty zpět. Ztratil schopnost doufat a mimo vlastní rodinu už ničemu nevěřil. Ale to, že zahořkl Lev, ještě neznamenalo, že musí zahořknout i ona. Michail si získal její důvěru. Starší sestra jí jednou vyprávěla, jaké to bylo, když se zamilovala. Jelena její pocity nikdy úplně nechápala – dokud nepoznala Michaila. Láska znamenala obdiv a oddanost. Láska znamenala, že pro něj udělá vše, protože dobře věděla, že on by udělal vše pro ni.

Taxík minul západní 120. ulici a blížil se k západní 145. ulici, svému cíli.

Bradhurst
Harlem
Západní 145. ulice

TÉHOŽ DNE

Yates kráčel dolů po schodech a potkával tatáž mladá individua lelkující na chodbách. Pokynul jim.

„Dnes máte napilno, že ano?“

Nikdo mu neodpověděl. Yates se zasmál. Nevěřil, že by si kterýkoli z těchhle lidí vzpomněl na název jediné Austinovy písně. Na Rudého slavíka, jenž kdysi zpívával milionům posluchačů, zapomněli černí i bílí, bohatí i chudí. Yates dokonce pochyboval, že některý z mladíků bloumajících po domě vůbec tuší, kdo je ten starý pán z posledního patra. Nikdo pod třicet let jeho úspěchy nepamatoval. Jesseho písně se už dávno nehrály v rádiích, desky zmizely z obchodů, noviny netiskly jeho slova a nóbl časopisy s ním nepřinášely rozhovory. Stal se z něj slaboch, který nemá ani dost kuráže zastat se vlastní ženy, když ji Yates v jeho přítomnosti urazí. Zničit kariéru toho člověka bylo poměrně snadné. Daleko těžší bylo ho zlomit. Ale když Yates sledoval, jak špatně se Jesse pohybuje, jak je schýlený, jak se hrbí ve dveřích a skoro se nezmůže na odpověď, cítil, že má vítězství na dosah.

Nechápal jen, proč se jej Sověti tolikrát pokusili kontaktovat a dostat ho na večerní koncert. Co si od toho slibovali? Stejně by pro něj nikdy nesehnali povolení opravňující ke vstupu do komplexu OSN. Austin určitě lhal, když tvrdil, že o ničem neví, tím si byl Yates jistý. Zároveň cítil, že tady něco nehraje. Něco mu uniklo, musel přehlédnout nějaký detail. Nesmí Jessemu dovolit, aby se ještě jednou koupal ve světle ramp. To by celá jeho tvrdá, dlouholetá práce přišla vniveč.

Pocit kocoviny byl už podstatně menší. Vyšel z domu na ulici a sáhl do kapsy. Už zase zapomněl, že cigarety nechal v autě. Vedle sebe spatřil jinou skupinku mladíků. Dva dřepěli na schůdkách před domem a další dva postávali nad nimi. Na to, jaké to byly nuly, byli komicky nastrojení: vyžehlené košile jim nečouhaly z kalhot, měli vesty a saka a dva z nich dokonce kravatu. Vypadali jako bankovní úředníci. Kouřili ubalené cigarety. Yates k nim přistoupil.

„Promiňte, pánové, neubalil by mi někdo z vás taky jednu?“

Snadno by si mohl dojít do auta pro vlastní kuřivo, ale tohle bylo zábavnější. Mladíci si vyměnili pohledy a mlčky zvažovali jeho žádost. Poznali, že před sebou mají strážce zákona. Nenáviděli ho. Ale odmítnout nemohli.

Opakujte po mně: vaše nenávist je mi lhostejná.

Bylo vzrušující sledovat, jak jsou tihle ostří hoši náhle bezmocní, jak se naparují a dělají ramena, ale zároveň se chovají poslušně a servilně a srážejí před ním podpatky jako ten poslední slaboch.

Nejmladší z nich vytáhl tabák a ubalil dokonalou cigaretu. Dal si záležet, aby Yatesovi nezavdal příčinu k nespokojenosti. Bylo to od něj prozíravé: Při sebemenším náznaku odporu by Yates explodoval. Mladík dokončil cigaretu a podal ji Yatesovi. Ten si ji vzal, ale nesáhl po vlastních zápalkách, přestože je měl v kapse.

„Mám rád, když se tabák před kouřením trochu nahřeje.“

Jiný mladík škrtl sirkou a podržel plamen Yatesovi přímo před obličejem. Yates strčil konec cigarety do plamene, počkal, až vzplane a vdechl kouř. Vděčnost z něj přímo odkapávala.

„Už je to hodně dávno, co jsem naposled kouřil takhle levný tabák. Připomíná mi to klukovská léta, kdy jsem s kouřením začínal. Ale jistě máte velmi napilno, pánové. Užívejte si sluníčka!“

Druhý mladík uhasil sirku vzteklým pohybem zápěstí. Zřetelněji si své emoce dát najevo netroufal. Yates zhluboka potáhl z cigarety a vychutnával si tento okamžik, krásný okamžik nádherného slunečného dne.

Taxík zastavil. Jelena vyhlédla z okénka. Museli být na místě: Západní 145. ulice. I tady bylo rušno, byl to však jiný ruch než na 44. ulici. Někteří lidé pospíchali, ale spousta jich jen tak okouněla. Bála se, že tady bude příliš nápadná: sedmnáctiletá sovětská dívka v šatech vyšlých z módy, která se vůbec neorientovala ve městě, v této čtvrti ani ve zdejší kultuře. Neměla moc času, jen něco málo přes hodinu, pak si v hotelu všimnou, že zmizela. Celá delegace se měla sejít u oběda před generální zkouškou, až se Raisa vrátí z předběžné schůzky v sídle OSN. Jelena se podívala na hodinky. Cesta taxíkem jí zabrala přes půl hodiny a to bylo víc, než čekala. Tohle zpoždění znamenalo, že bude mít méně času na to vyhledat pana Austina a promluvit s ním. Podle toho, co jí řekli, se z něj stal samotář, už nevystupuje na veřejnosti, zřídkakdy vychází z bytu, nemá stálé zaměstnání a trpí depresí z neustálého šikanování ze strany úřadů.

Taxikář – běloch – se otočil a starostlivě na ni pohlédl.

„Vážně jste chtěla zavézt právě sem?“

Jelena uměla anglicky obstojně, ale tato fráze ji zmátla. Zopakovala nahlas adresu: „Západní 145. ulice.“

Řidič přikývl: „V tom případě jsme tu správně. Ale není to místo vhodné pro dívku, jako jste vy.“

Tomu už Jelena nerozuměla. „Kolik platím?“ zeptala se.

Řidič ukázal na taxametr. Jelena vytáhla peníze, které jí dal Michail. „Můžete počkat?“

„Jak dlouho?“

„Dvacet minut.“

Řidič se zatvářil neurčitě. Jelena mu podala pětidolarovku. Neušlo jí, že jej bankovka potěšila. Zřejmě to byly velké peníze.

„Když počkáte, dám vám další.“

Přikývl. Odměna změnila celý jeho zjev. Jelenu to znechutilo. Ten člověk miloval peníze, při pohledu na dolarovou bankovku se z něj rázem stal někdo jiný.

„Počkám, ale jenom dvacet minut. Jestli se zpozdíte, odjedu.“

Jelena vystoupila na chodník a zabouchla dvířka.

Před taxíkem stál staromódní dřevěný vozík s plátěnou stříškou proti slunci. Ložná plocha byla pokrytá hromadami ledu, který v horku na okrajích rychle tál a byl hladký a lesklý. V ledu ležely škeble, některé v bledých ulitách, ale většinou už otevřené, uvařené a okořeněné. Potily se na slunci a prodavač je balil do kornoutů z novin. Na prašné vozovce místo proudů aut skotačily děti, hrály si s míčem nebo skákaly a některé žebraly u prodavače mušlí o kusy ledové tříště. Muž je zaháněl pěstí. Zdejší domy připadaly Jeleně na první pohled hezké. Nebyly to vysoké a ošklivé betonové paneláky jako ten jejich v Moskvě. Šlo o pěkné stavby z červených cihel s kovovými požárními schodišti. V jednom z oken se skvěl nápis:

Postávání a posedávání na schodech je přísně zakázáno!

Jelena nerozuměla všem slovům, ale chápala, že lidé nemají sedět na schodišti před hlavním vchodem. Byl to komický zákaz, vzhledem k tomu, že na každém schodu hřadovala skupinka černochů.

Činžák s bytem, který hledala, stál opodál. Prošla kolem prodavače mušlí i dětí cucajících kusy ledu, které jistě ukradly z vozíku, když se muž nedíval. Za celý život si nikde nepřipadala tak cizí. Stálo ji velké úsilí pokračovat v chůzi a nerozběhnout se zpátky k taxíku, tak nepříjemné jí bylo, jak je nápadná. Naštěstí nemusela chodit daleko. Činžák měla přímo před sebou.

Na schodech stál nějaký člověk, vysoký běloch v obleku, a kouřil cigaretu. Jelena dobře věděla, že pan Austin je vystaven tlaku ze strany agentů FBI. Netušila, jestli má jednoho z nich před sebou, ale ten muž sem nepatřil stejně jistě, jako sem nepatřila ona. Těkala pohledem kolem sebe a hledala možný úkryt. Jenže bylo pozdě, všiml si jí. Neměla jinou možnost. Přidala do kroku. Předstírala, že pospíchá. Muž se vydal po schodech dolů a zřejmě jí chtěl zastoupit cestu. Blížil se k ní. Jelena sklopila zrak k zemi a zadržela dech.

Těsně se minuli, Jelena kráčela dál po chodníku a Austinovu adresu nechala za sebou, jako by měla namířeno zcela jinam. Teprve za rohem se zastavila a opřela se zády o zeď domu. K Austinovi už nemohla. A zpět k taxíku taky ne.

TÉHOŽ DNE

Jesse Austin cítil, že se jich s Annou zvolna zmocňuje beznaděj. Tu a tam ji zahlédl koutkem oka a pro optimistu jako on to byl zvláštní pocit. Když jeho žena přecházela po bytě, byla na ní vidět nesmírná únava. Svižný krok, kdysi pro ni tak typický, vystřídala těžká kolébavá chůze; čišelo z ní vyčerpání, za něž zdaleka nemohla jen těžká práce nebo starost, kde sehnat peníze. Vyčerpání prosakující až do morku kostí, které jí ztěžkly jako olovo. Anna byla u konce se silami. Nikdy nekončící starosti propůjčily matný odstín jejím vlasům, mdlý výraz očím, vyhnaly všechnu krev ze rtů a dokonce změnily i způsob, jímž hovořila. Její slova ztratila všechnu hravost, už v nich nejiskřilo inteligentní rošťáctví. Vycházela jí z úst těžce, jako by každé slabice spočívala na ramenou obrovská tíha a svědčila o únavě, kterou nedokázal zahnat ani celonoční spánek, ani pár dní dovolené. Za poslední léta Jesseho nejednou napadlo, zda její síla a odolnost pro ni nejsou spíš prokletím než požehnáním. Každá jiná by ho opustila, nevydržela by ten tlak. Kolegové a přátelé ho dávno odepsali. Pár z nich proti němu dokonce svědčilo před Sněmovním výborem pro neamerickou činnost: ukazovali na něj prstem a třásli se vzteky, jako by ho obviňovali z vraždy. Zato Anna o něm nezapochybovala ani na vteřinu a neminul den, aby se Jesse necítil zahanbený intenzitou její lásky.

Anna měla pravdu. Prorokovala mu, že lidé, z nichž si udělal nepřátele, jsou mstiví a nikdy nezapomínají. Jesse často říkával, že mu úřady mohou vzít všechno, ale hlas mu nevezmou – a dokud má hlas, má zajištěnou kariéru. Mýlil se. V třicátých letech zpívával i před dvacetitisícovým publikem. Při světovém turné v roce 1937 ho dohromady slyšelo přes milion lidí. Dnes nemohl vystoupit v žádném sále, ani ve velkých koncertních síních, ani ve stísněných zakouřených barech, v nichž zpěv přehlušovalo cinkání sklenic. Nestačilo, že Jesse podepsal slib, že nebude agitovat a zazpívá pouze písně, které byly prověřeny a úředně schváleny jako neškodné. Druhý den po koncertě se v místě jeho konání se železnou jistotou objevili hygienici, inspektoři prověřující bezpečnost kulturních stánků, případně policisté vyšetřující údajnou výtržnost nebo pouliční rvačku. Následovalo uzavření takového podniku na několik týdnů. Jeho provozovatel se nad takovým jednáním mohl pohoršovat sebevíc, ale nikdo neudělal stejnou chybu dvakrát, a pokud ano, přišel o licenci. Majitelé koncertních síní, titíž lidé, kteří kdysi Jessemu potřásali po vystoupení rukou, oči plné slz a kasy plné dolarů, teď neměli ani dost slušnosti, aby přiznali barvu. Jesse jim nevyčítal, že chrání vlastní zájmy, ale museli ke všemu ještě lhát? Tvrdili mu, že je moc starý nebo že jeho hudba už netáhne. Raději mu způsobili bolest, než by přiznali, že se sami bojí.

Bylo krutou ironií, že poslední veřejné vystoupení Jesseho Austina se odehrálo v srpnu 1956 před Sněmovním výborem pro neamerickou činnost. Kongresmani mu kladli otázky, citovali jeho pochvalné výroky o komunismu a stavěli je do kontrastu s nelichotivými slovy, která pronesl na adresu USA. Opravdu prohlásil, že se v Sovětském svazu cítí víc doma než v Americe? Jesse se snažil vysvětlit, jak svůj výrok myslel: narážel na to, jak skvěle jej v Sovětském svazu přijímají, zatímco v USA je urážen a lidé jeho rasy jsou utlačováni a vylučováni ze společnosti. Před Výborem se promítal i film natočený v roce 1950 v moskevské továrně Serp i molot, opatřený titulky s nepřesným překladem:

JESSE AUSTIN: „Socha Svobody by měla stát tady v Moskvě, ne v New Yorku!“

Slyšel, jak se posluchači v sále Kongresu zajíkají rozhořčením. Pera novinářů škrábala o stránky zápisníků. Jesse utratil spoustu peněz za právníky, aby nakonec došel k poznání, že proti pomluvě neexistuje obrana. Vzduchem létaly věty vytržené z kontextu. Přetřásala se otázka, proč odmítl podepsat prohlášení, že se zříká marxistické ideologie. Po sále kolovaly snímky z jeho moskevské návštěvy, na nichž byli někteří z mužů stojících kolem něho označeni kroužkem. Mělo jít o agenty KGB a vyšetřovatelé je líčili jako zrůdy zodpovědné za vraždy a zotročení milionů spoluobčanů. Proti tomu se Jesse ostře ohradil: Výbor podle něj neměl pro tato tvrzení žádný důkaz. Křičeli na něj, že muži označení kroužky jsou důstojníci tajné policie, která funguje jako nástroj teroru. Chce snad pan Austin tvrdit, že v Sovětském svazu nejsou tábory nucených prací? Lágry, jejichž existence jej usvědčuje ze lži, když prohlašuje, že Sovětský svaz je rájem rovnosti a spravedlnosti? Jesse rozhořčeně hájil oprávněnost drakonických opatření, která – pokud nejsou pouhým propagandistickým výmyslem – jsou namířena výhradně proti reakčním a fašistickým živlům, takovým, jaké zavinily smrt desítek milionů lidí poté, co se dostaly k moci v předválečném Německu. On sám nehodlá prolévat slzy kvůli hrstce mrtvých fašistů.

Přestože ho žádný soud neshledal vinným z žádného zločinu, odebraly mu úřady cestovní pas. Napříště nemohl cestovat do Sovětského svazu ani přijmout pozvání do některé nekomunistické země, jako bylo Spojené království, Francie nebo Kanada. Nemohl vystupovat na veřejnosti a dny strávené v nahrávacích studiích patřily minulosti. Obchody přestaly objednávat jeho desky a ty, které vydal v minulosti, zmizely ze skladů. Jeho práce a úspěchy upadly v zapomnění. Přestali mu vyplácet honoráře. Přestože řádně platil daně od svých šestnácti let a přinesl státní pokladně tisíce dolarů z odměn vydělaných v zahraničí, stát se tohoto zdroje dobrovolně zřekl a odstřihl jej od všech příjmů. Jesse teď ročně nevydělával ani čtyři sta dolarů. Úspory padly na soudní poplatky a odměny právníků, mimo jiné i kvůli žalobě pro porušení smlouvy, kterou vznesl proti své někdejší nahrávací společnosti. Žádný proces nikdy nevyhrál. Spory se vlekly už dvanáct let a Jesse byl na dně. Státní mašinérie dosáhla svého: ocitl se znova bez haléře, jako v dobách, kdy začínal. Musel prodat luxusní byt nedaleko Central Parku a nepochyboval o tom, že FBI informovala všechny potenciální kupce, jak zoufale potřebuje Jesse peníze a že ochotně přistoupí i na nízkou cenu. Nakonec byt prodal za pouhou polovinu jeho tržní hodnoty, což nestačilo ani k pokrytí všech dluhů.

Anna otevřela okno, opřela se o parapet a vyhlédla dolů na ulici. Prameny vlasů rámující její obličej jako by čekaly na sebemenší závan větru, který na sebe nechával už tak dlouho čekat. Jesse k ní přistoupil, objal ji kolem štíhlého pasu a opřel jí hlavu o rameno. Jako tisíckrát předtím měl nutkání se omluvit, ale slova mu uvízla v hrdle.

Na zaklepání se oba dva otočili současně. Jesse cítil, jak Anna ztuhla. Rozhostilo se ticho a právě v tom spočíval rozdíl mezi tím, zda za dveřmi čekal agent FBI, anebo někdo ze sousedů žijících v domě. Přítel by se ozval, zavolal by. Na chodbě by byl běžný mumraj. Přítomnost policisty naopak uvrhla celý dům do ticha. Ztichlo schodiště, každý se zastavil, hleděl a vyčkával. Jesse přistoupil ke dveřím. Myslel na to, že Yates čeká na sebemenší provokaci. Uchopil kliku, obrnil se a otevřel.

Za dveřmi nebyl Yates, ale Tom Fluker, nevrlý šedesátník a majitel malého železářství na rohu ulice. Vedle něj stála mladá běloška s dlouhými černými vlasy. Jesse ji neznal a než stačil cokoli říct, spustil Tom svoji tirádu.

„Načapal jsem tuhle holku, jak se snaží dostat dovnitř zadním vchodem. Kradla se jako zloděj. Zeptal jsem se jí, proč nevejde z ulice jako každý normální člověk. Tvářila se zmateně, jako by mi nerozuměla. Nejdřív jsem si myslel, že dělá hloupou, ale pak mi došlo, že neumí pořádně anglicky. A taky mluví s přízvukem. Tak chvíli poslouchám – a ona je to Ruska! Proč tě tady hledá ruská holka? Co to má znamenat? Nepotřebujeme víc problémů, než jich máme, a že jich máme už teď nad hlavu!“

Jesse pohlédl na dívku a pak na Toma, který se zlostně šklebil. FBI se snažila Jesseho izolovat i v rámci místní komunity. Lidé známí i neznámí, duchovní i živnostníci, veřejně odsuzovali jeho komunistické přesvědčení a tvrdili o něm, že jim dělá ostudu a kazí jejich usilovnou snahu udělat z Ameriky zemi s menšími rasovými rozdíly. Jiní, přestože proti Jessemu nevystupovali veřejně, mu vytýkali negativní reklamu, kterou si dělal. Zatímco oni se snažili zlepšit životní podmínky a rozšířit práva černošských obyvatel, on jim vše jenom hatil. Tom byl typickým příkladem. Tvrdě pracoval, měl vlastní obchod. Jesse stál v cestě jeho snu o úspěchu, o tom, že odkáže peníze dětem a umožní jim, aby v životě došly dál než on. Na ideologii mu nezbýval čas. Na konci každého týdne počítal dolary v pokladně a lidé jako Jesse mu kazili obchody. Jesse naopak nechápal jeho způsob uvažování. Sebevětší křivda a nátlak ho nikdy nemohly přimět ke změně přesvědčení. To by v jeho očích představovalo tu nejhanebnější kapitulaci. Byl si neochvějně jistý, že člověk se nesmí bát dělat správné věci jen proto, aby si tím nepohněval ty, kdo páchají nepravosti.

Tom se zatím obrátil na dívku: „Jste přece Ruska, ne? Tak mu to povězte sama.“

Dívka popošla o krok blíž.

„Dobrý den, pane Austine, jmenuji se Jelena. Mohla bych si s vámi promluvit? Nemám moc času.“

Hovořila anglicky, ale zjevně to nebyla její mateřština.

„Díky, Thomasi. Tohle vyřídím sám.“

Tom si nebyl jistý, jestli k tomu ještě něco dodat. Jesse věděl, že soused má sto chutí oznámit všechno FBI a od celé věci se distancovat, ale byl zároveň přesvědčen o jeho loajalitě, ať už se jejich názory jakkoli různily. Tom nebyl žádný práskač.

Teď se otočil a bez jediného ohlédnutí pospíchal dolů po schodech. Přitom potřásal hlavou, zároveň znechuceně i nevěřícně, a nahlas si opakoval: „Ruska v Harlemu!“, jako by šlo o prastarou neblahou kletbu.

TÉHOŽ DNE

Anna hleděla do země. Věděla, že tohle neskončí dobře. Agentu Yatesovi lhali. Dobře věděli o koncertu v sídle OSN plánovaném na dnešní večer. Členové KS USA podnikli čtyři pokusy přesvědčit Jesseho, aby se tam ukázal. Měl promluvit k davu prokomunistických sympatizantů, kteří se nepochybně shromáždí před vchodem. Co pokus, to jiná metoda přesvědčování: poslali za ním moudrého starého pána, který dovedl citovat skoro vše, co Marx za svůj život napsal; poslali za ním krásnou mladou ženu, aby mu zalichotila svým obdivem; poslali mladého militantního komunistu, který se agresivně dožadoval jeho solidárnosti; a konečně poslali i starší manžele, podle jejich vlastních slov rovněž oběti šikany ze strany FBI. Jesse odbyl všechny stejným argumentem: má už léta, dávno veřejně nevystupuje a projevů na dané téma už pronesl víc než dost. Teď ať bojují jiní a mladší. Obvinili ho, že už nemá dost sil, a on se to nesnažil popírat. Odehnal je od dveří s tím, aby neobtěžovali starého slabého člověka.

Tahle dívka byla zřejmě jejich poslední trumf. Upřímná a naivní, s pelem nevinnosti a idealismu. Představovala daleko nejlepší volbu. Nechrlila teoretické poučky a citáty. Vyzařovala z ní víra v naděje a sny: tahle dívka opravdu něčemu věřila. Ti, kdo ji poslali, uměli dobře kalkulovat, ale tyto kalkulace neměly nic společného se sexuální přitažlivostí. Anna věděla, že v tomhle směru nechává dívka jejího manžela chladným. Anna rozhodně nebyla z rodu naivních manželek slepě důvěřujících svým mužům, kteří je při každé příležitosti podvádějí, třebaže FBI vykreslovala Jesseho soukromý život v křiklavých barvách. Ve skutečnosti jí Jesse za téměř čtyřicet let manželství nebyl ani jednou nevěrný, i když příležitost se často našla. Býval to hezký muž s hlasem, který ženám vháněl do očí slzy obdivu. Když ještě hodně cestoval a koncertoval, obléhaly jeho šatnu davy fanynek, které by ze sebe ochotně servaly poslední cár oděvu, jen kdyby po nich hodil významným pohledem. Našla se spousta lidí, kteří Annu označovali za bláhovou husu a Jesseho za chladnokrevného lháře, který ji sladkými slůvky a svůdným hlasem pokaždé přesvědčí o čemkoli. Ale Anna věděla své: Jesseho neštěstím nebyly sklony k nevěře, ale právě naopak, přímo neuvěřitelná věrnost – věrnost životní lásce, komunistické revoluci. I za cenu ztráty živobytí.

Anna svému muži nikdy nevyčítala, že kvůli jeho přesvědčení strádají nedostatkem. Její známí ji přemlouvali, aby na něj zapůsobila a přiměla ho mlčet, odvolat předchozí výroky a omluvit se. Třeba jen na oko, jen aby tlak úřadů trochu polevil. Anna podobné nápady rázně odmítala. Jesse byl prudký a upřímný – proto se do něj kdysi zamilovala. Jeho hudba a názory byly neoddělitelné. Jedno bez druhého nemohlo existovat, právě tak jako nebylo možné rozložit nebo narušit jeho osobnost. Nedokázal být stravitelnější nebo méně provokovat. To Anna dobře věděla a stála si za tím. Přesto občas mívala chvíle, kdy jí do hrdla stoupala hořkost jako přílivová vlna. Kdysi fungovala jako manželův umělecký manažer. Pomohla mu vybudovat kariéru, stála u kořene vší práce a úspěchů, které zmizely jako stopy v písku. Když pomyslela na všechno, co získali a co ztratili, stávalo se, že ji opustila všechna síla a kuráž a ona snila o tom, jak by se jim žilo, kdyby nikdy neslyšeli o komunismu. V takových chvílích nenáviděla samotný zvuk toho slova, každou jeho slabiku, avšak Jesseho nepřestávala mít ráda.

Teď Anně neušlo, jak moc Jesse spěchá, aby mladou návštěvnici pozval dál a honem za ní zavřel dveře. Pachuť po debatě s Yatesem se rozplynula jako ranní mlha ve slunečních paprscích. Dívka byla nervózní a ze všech sil se snažila ovládat. Koktání a nejistota jí neubíraly na přesvědčivosti, naopak byly okouzlující. Hovořila anglicky, zápasila s každým slovem.

„Jmenuji se Jelena. Jsem studentka, pocházím ze Sovětského svazu a účastním se turné po USA. Máme koncertovat v New Yorku a ve Washingtonu. Dnes večer vystoupíme v OSN.“

Agent Yates byl odpudivá existence, ale blázen to nebyl. Měl pravdu: Sověti se nevzdali. Pokusili se ho kontaktovat. A jestli si Jesse nedělal žádné iluze o americké komunistické straně, Sovětům nedokázal nikdy nic odmítnout. Mladá Ruska si zřejmě nebyla jistá, na koho se má obracet. Nejspíš ji zaskočilo, že doma zastihla i Annu.

„Pane Austine a paní Austinová, dobrovolně jsem se nabídla, že vám doručím vzkaz. Nemluvím dobře anglicky, ale řekli mi, že vy mluvíte rusky, pane Austine. Můžeme spolu mluvit rusky? Omlouvám se za to, paní Austinová. Nezlobte se, ale když budeme mluvit rusky, nevznikne žádné nedorozumění.“

Jesse se zkoumavě zadíval na Annu. „Budu ti tlumočit.“

Anna souhlasně přikývla a dívka pokračovala rusky. Jesseho tvář se při zvuku řeči, které jeho žena nikdy nerozuměla, celá rozzářila.

Jesse sám se do ruštiny vpravil rychle a samotného jej překvapilo, jak plynule dokáže hovořit i po těch letech. Měl pocit, že se tento jazyk nenaučil v dospělém věku, ale že je to jeho mateřská řeč.

„Myslel jsem, že už se vám k ničemu nehodím.“

Nechtěl, aby to vyznělo, jako by se litoval. Mladá Ruska zavrtěla hlavou.

„Když jsme se u nás před dvěma lety dověděli o vašich potížích s úřady, proběhla na školách akce: tisíce žáků vám posílaly dopisy s vyjádřením podpory. Já sama jsem vám napsala celé tři stránky. Musel jste přece nějaké dostat?“

„Ne, nepřišel mi žádný.“

„Toho jsme se báli. Úřady je zadržely. Americká policie vám otevírá všechnu poštu.“

Jesse už dlouho podezíral úřední místa, že mu zadržují korespondenci, ale neznal skutečný rozsah těchto aktivit. Představoval si mladé agenty FBI, jak pročítají stovky dopisů od sovětských školáků, analyzují jejich text a používají nejmodernější techniku k prolomení případných kódů a šifer.

Jelena zatím pokračovala: „Naši taky požádali členy americké komunistické strany, aby vás na koncert pozvali, ale nepodařilo se jim vás přesvědčit.“

Zmínka o KS USA se Jesseho nemile dotkla.

„Američtí komunisté se dokáží jen navzájem hádat. Nikdy nedosáhli ničeho, co by stálo za zmínku. Proč bych jim měl v něčem vycházet vstříc?“

„Byli bychom vás kontaktovali telefonicky, ale…“

Dívka zrudla. Neměla v úmyslu upozorňovat na jejich neutěšenou situaci. Už dávno neměli telefon. Raději rychle vysvětlovala dál: „Proto jsem za vámi musela přijít osobně. Ale to není jediný důvod. Ať už na koncert přijdete, nebo ne, mám vám vyřídit, že v Sovětském svazu si vás na rozdíl od Ameriky lidé stále pamatují. Mně je sedmnáct a jste pro mne hrdina. Jste hrdina pro spoustu Rusů všech generací. Vaše písně se hrají v rádiu. Jste u nás populárnější než kdy dřív. Proto jsem dnes tady, pane Austine. Víme, že vám naši nepřátelé namluvili spoustu lží. My vám chceme povědět pravdu. Jste obdivovaný a milovaný. Nikdy neupadnete do zapomenutí a vaše písně se nepřestanou hrát.“

Jesse měl pocit, jako by v něm roztával obrovský ledovec. Celým tělem mu probíhala vlna hřejivé radosti. Jeho hudba nikam nezmizela. Posluchači v jiné zemi se stále radují z jeho písní, třebaže z paměti Američanů bylo jeho dílo vymazáno. Hudba, kterou v jeho vlasti nikdo nevysílá, zní alespoň v cizině. To poznání jej tak ohromilo, že se opřel o stůl a musel si sednout. Anna k němu popošla a vzala ho za ruku.

„Co se děje? Co říká?“

„Moje písně se pořád hrají.“

Tak dlouho se cítil opuštěný a zrazený sovětskými lidmi i stranou, pro které toho tolik vykonal. Teď se dozvídal, že opak je pravdou, a to byla hojivá náplast na všechny rány, které během dlouhých let utržil.

Znovu se obrátil na dívku: „Kdo vás poslal?“

„Vyřizuji vám poselství nejvyšších stranických a státních představitelů,“ odpověděla Jelena rusky. „Jestli naše setkání nebude mít jiný výsledek než to, že jsem vám tlumočila náš nehynoucí obdiv, pak nebylo zbytečné. Ale byli bychom šťastní, kdybychom toho společně mohli dosáhnout ještě víc. Víme, že už nemůžete promlouvat z pódií a na koncertech, protože vám nikde nedovolí vystoupit. Víme také, že když přišly první zákazy, začal jste vystupovat na nárožích, pořádal jste mítinky na parkovištích. Začal jste improvizovat, nevzdal jste se. Ale podle posledních zpráv, které máme, jste už dlouho nepronesl žádnou řeč.“

Jesse svěsil hlavu. Na obstrukce FBI zpočátku skutečně reagoval tak, že začal řečnit venku. Jako pódium mu sloužila škatule, bedna od zeleniny, kapota automobilu a on hovořil ke každému, kdo ho poslouchal. Ale to už bylo dávno. Už nejmíň dva roky nepronesl žádný projev. A nebylo to jen proto, že ho při takových příležitostech neustále obtěžovali pochůzkáři a někdy se dočkal i zatčení za veřejné pobuřování. Kolemjdoucí se už o politiku nezajímali a někdy mu dokonce nadávali. Jesse vzdychl a anglicky řekl: „To už přenechám mladším.“

Anna mu stiskla ruku. V hlase měla úzkost, když se ptala: „Viděl ji Yates, když vcházela do domu? Zeptej se jí, Jesse!“

Jesse přeložil manželčinu otázku do ruštiny.

„Yates je tajný policista, viďte? Všimla jsem si ho. Ale dala jsem si dobrý pozor. Proto jsem vešla dovnitř zadním vchodem.“

Jesse přetlumočil i její odpověď. Annu nejenže neuspokojila, ale dohnala ji k zuřivosti: „Uvědomujete si vůbec, co jste provedla, když jste se tu objevila? Uvědomujete si to riziko? Co od něho ještě chcete? Co čekáte, že udělá? Rozhlédněte se kolem! Už nám ani nemají co vzít!“

Stávalo se zřídka, že se Anna přestala ovládat. Jesse vstal a zezadu jí položil dlaně na ramena, tím ji však ještě víc popudil. Odstrčila ho. Nehodlala mlčet. Ukázala na hromadu gramofonových desek v rohu místnosti a zeptala se, jako by tady dívka zastupovala celý sovětský režim: „Vidíte to? Tohle je jediný způsob, jakým dnes může prodávat desky. Nechává je lisovat na vlastní náklady, protože žádná gramofonová společnost s ním nepodepíše smlouvu. A rozesílá je na objednávku fanouškům, kteří na něho ještě nezapomněli. Kdysi prodával miliony desek. Kolik jich prodáš teď, Jesse? Kolik máš předplatitelů? Jen jí to řekni!“

Při své omezené znalosti angličtiny chápala Jelena jen částečně, co Anna říká. Pasáži o gramodeskách v koutě rozuměla. Podle toho, co jí řekl Michail, přišla Komunistická strana USA s nabídkou podpory pro Austina, jakmile se FBI poprvé pokusila ohrozit jeho kariéru. Austin tehdy odmítl. Znovu zdůraznil, že by nikdy nepřijal peníze od sovětské vlády, ať už jako úplatek, odměnu nebo dar. Teď se zády k Anně i Jeleně krčil v podřepu nad sloupcem desek.

„Pět set,“ poznamenal rusky. „Víc mi jich nezůstalo. Mám pět set předplatitelů. Pět set fanoušků…“

Jelena dobře věděla, že z těchto pěti set desek vydaných Jesseho vlastním nákladem a rozeslaných zájemcům jich čtyři stovky objednala a zaplatila zdejší komunistická strana. Byl to jediný způsob, jak zpěváka podpořit, aby se o tom nedozvěděl. Jelena si dodala odvahy a odchýlila se od svého přesně stanoveného scénáře: „Smím se vás na něco zeptat? Nikdo mě tím nepověřil, ptám se vás sama za sebe.“

„Můžete se ptát na cokoli.“

Jelena zachytila Annin pohled a přešla do lámané angličtiny: „Proč podporujete Sovětský svaz? Proč toho pro nás tolik děláte?“

Její otázka zasáhla jak Jesseho Austina, tak jeho ženu. Manželé na sebe pohlédli a v tu chvíli se zdálo, že všechny rozepře mezi nimi jsou ty tam. Ani jeden z nich neodpověděl. Jako by na okamžik zapomněli i na Jeleninu přítomnost.

Dívka se podívala na hodinky. Blížilo se poledne, musela zpátky do hotelu.

„Prosím, pane Austine, nemám moc času. Raději budu mluvit zase rusky,“ řekla a vrátila se k rodnému jazyku. „Jak už víte, vystupujeme dnes večer na koncertě v sídle OSN. Budou tam novináři z celého světa. Budou tam přední diplomaté. Chtěli bychom, abyste tam byl taky. Zkoušeli jsme zajistit oficiální vstupenky pro vás i pro vaši paní, ale organizátoři nám to neumožnili. Proto jsem tady, abych vás požádala: přijďte, počkejte venku před budovou, promluvte k lidem, jestli to uznáte za vhodné, ukažte, že vás neumlčeli. Po koncertě budou někteří z našich studentů odcházet hlavním východem. Shlukneme se kolem vás, budeme tleskat a jásat. Fotografie z toho okamžiku budou vrcholem celého zájezdu. Všichni v Americe si připomenou nespravedlnost, která vás potkala. Prosím, pane Austine, slibte mi, že tam budete! Je to jediný způsob, jak vám můžeme pomoci.“

Nechala se unést natolik, že mu při svém proslovu položila ruku na rameno.

TÉHOŽ DNE

Osip Feinstein se krčil na střeše bloku proti Jesseho činžáku. Neobjevit se tu tahle mladá Ruska, zbylo by přesvědčování na něj a Osip Feinstein silně pochyboval, že by skončilo úspěšně. Fotoaparátem zaznamenal vše, co se v bytě odehrálo, a zachytil na něm ty dva, dívku a zpěváka, starého muže, který si mohl žít v ateliérovém bytě s výhledem na Central Park a místo toho živořil ve slumu. Jesse byl obluzený drogou mnohem silnější, než je opium: ideologií, o jejíž správnosti nepochyboval. Osip stiskl spoušť a pořídil další snímek toho, co se před ním odehrávalo. Ta poslední fotka bude taky nejvíc kompromitující: křehká bílá dívčí ručka svírá mohutné černé rameno na pozadí neustlané postele.

Manhattan
Hotel Grand Metropolitan
44. ulice

TÉHOŽ DNE

Když Raisa vstoupila do haly, obrátilo se k ní dvacet párů očí: američtí policisté v civilu, předstírající, že jsou obyčejní hosté, co posedávají na pohovkách a srkají kávu. Přesto ji bedlivě sledovali přes okraje šálků a novin. Od sídla OSN ji dovezli zpět do hotelu a bez dozoru ji ponechali jen po tu krátkou dobu, za kterou stihla dojít od auta k otáčivým dveřím hotelu Grand Metropolitan. Nedivila by se, kdyby některý z agentů přistoupil k ní do výtahu. Bezpečnostní opatření panující v hotelu jí připadala přehnaná. Tolik policistů kvůli skupince středoškoláků?

Dveře výtahu se zavřely. „Dvacáté poschodí, prosím,“ požádala Raisa.

Muž obsluhující výtah se k ní ani neotočil, jen slabě přikývl. Raisa si byla jistá, že je to taky agent, třebaže na sobě měl hotelovou livrej. Prohlížela si jeho rudou uniformu s bílými lampasy na kalhotách – podivný úbor pro tajného policistu. Říkala si, jestli se nenechává příliš unášet vlastními obavami. Viděla špiony všude.

Snažila se soustředit spíš na realitu než na smyšlená nebezpečí. Musela připustit, že přípravy na koncert probíhají naprosto hladce. Vyjednávání s americkou stranou nebylo snadné, ale dalo se zvládnout. Raisiným protějškem při nich byl americký učitel s upravenými prošedivělými vlasy a silnými oválnými brýlemi. S pomocí tlumočníka brzy nalezli řadu společných témat: nebyla za tím jen zdvořilost, měli si skutečně co říct. Raisa měla pocit, že se Američan nutí do uměřeně odmítavého tónu, jen aby ukázal, že nesympatizuje s komunismem. Klíčoví zástupci sovětské strany při jejich rozhovorech chyběli. Neměli v úmyslu shlédnout plánovanou generální zkoušku a nepodíleli se ani na přípravách koncertu, přestože měl být svým způsobem světovou senzací.

Dveře výtahu se otevřely a zřízenec se otočil k Raise: „Vaše poschodí, madam.“

Raisa mu pokynula a vyšla do chodby. Škoda, že tu s ní není Lev! Ten by dokázal prohlédnout každou léčku. Náhle se cítila osamělá a pochopila, jak hodně je na jeho instinktech závislá.

Než stačila dojít ke dveřím pokoje svých dcer, vynořil se před ní jeden ze zaměstnanců sovětského propagandistického odboru a zastoupil jí cestu. Byl to Michail Ivanov, hezký a namyšlený mládenec, jehož role u delegace byla naprosto zbytečná.

„Jak proběhlo ranní jednání?“ zeptal se.

Přestože měla sto chutí si ho nevšímat, odpověděla mu po pravdě: „Úspěšně. Koncert dopadne na výbornou.“

„Nefotografoval vás někdo? Řekl jsem jim, že nesmějí fotit, když u toho nebudu.“

„Ne, nikdo mě nefotil. Nebyli u toho žádní novináři.“

Ivanov vztyčil prst. Měl neodbytnou potřebu poučovat: „Musíte si dávat pozor i na takzvané amatérské fotografy. Někdo se může tvářit jako přítel, který pořizuje snímky do rodinného alba, ale to je pouhý trik, abyste polevila v ostražitosti.“

„Nikdo mě nefotil.“

Proč se jí Michail Ivanov snaží zdržovat zbytečným vyptáváním? Raisa kolem něj prošla, než stačil cokoli dodat, a zaklepala u dveří pokoje. Otevřela jí Zoja. V pozadí hrála televize. Raisa se rychle rozhlédla po místnosti.

„Kde je Jelena?“

„Šla si zaplavat.“

Raisa se instinktivně ohlédla přes rameno. Michail Ivanov na ni upíral podivně úzkostný pohled.

TÉHOŽ DNE

Jim Yates vešel do haly a kývl na kolegy postávající kolem a špatně hrající své role hotelových hostů. Bylo mu jedno, jestli Sověti poznají, jak dobře jsou střeženi. Nehodlal šetřit jejich city. Na recepci si vyzvedl listinu, kam se pravidelně zapisoval pohyb členů delegace. Podle záznamů opustila hotel jediná osoba, jistá Raisa Děmidovová, učitelka. Byla na jednání v sídle OSN a vrátila se před několika minutami. Yates nechal listinu ležet na recepčním pultu a vykročil k výtahu. Mladý agent FBI obsluhující zdviž se rozpačitě usmál. Zřejmě se v podivné livreji cítil nesvůj.

„Vezl jste výtahem mladou ženu?“ zeptal se ho Yates.

„Ano, právě před chvílí.“

„Ne, mám na mysli dívku kolem osmnácti let.“

„Tak to nevím, myslím že ne. Možná použila jiný výtah.“

Zdviž zastavila a dveře se otevřely. Yates vyšel do chodby. Laxnost kolegů ho dráždila. Nechali se ukolébat tím, že hlídají neškodné roztomilé dětičky s andělskými tvářemi. Od první chvíle, kdy se začalo hovořit o zájezdu, byl Yates přesvědčen, že Sověti najdou způsob, jak z celé akce vytěžit maximální propagandistický efekt. Došel ke krásně zdobeným dvojitým dveřím do tanečního sálu. Byly zavřené a nápis na nich hlásal, že sál prochází rozsáhlou rekonstrukcí. Vytáhl z kapsy klíč, odemkl těžké dveře a vstoupil do veliké temné prostory.

Od stěny ke stěně bylo rozestaveno snad třicet stolů. Za nimi seděly desítky úředníků se sluchátky na uších. Všichni něco zapisovali. Každý z pokojů přidělených sovětské delegaci byl prošpikován odposlouchávacími zařízeními – byla namontována ve stropech ložnic i toalet, dokonce i ve velkých vestavěných šatnících. Neexistovalo místo, kde by mohl člověk vést neodposlouchávaný rozhovor. Problémem byly televizory na pokojích. Yates je od počátku pokládal za riziko, protože zvuk televize mohl přehlušit konverzaci. Nechápal, proč by se sovětským studentům měly pouštět kreslené filmy, reklamy a populární hudba. Ale ostatní ho přehlasovali. Na uzavřeném televizním okruhu se vysílal speciálně připravený program. Yatesovi nadřízení hodlali návštěvníky bombardovat obrazy amerického způsobu života, přepychu a dostatku, které si měli v hlavách odvézt domů do Sovětského svazu. Yatesovi se podařilo prosadit jediný ústupek: hlasitost zvuku měla být regulována tak, aby nepřehlušila běžný hovor.

Vždy dva překladatelé dostali přidělen jeden pokoj a střídali se po dvanácti hodinách. Všechny rozhovory se nahrávaly a navíc zaznamenávaly těsnopisem v reálném čase, aby bylo v případě potřeby možné operativně reagovat. Každá důležitá informace se musela ihned hlásit. Ve volných chvílích, když byli studenti i učitelé pryč anebo spali, přepisovali překladatelé těsnopisné poznámky na psacím stroji. Celá operace byla velmi náročná – tak velký počet ruských lingvistů ještě FBI na jedno místo nikdy neshromáždila.

Yates začal listovat složkou s fotografiemi sovětských studentů. Už si je prohlížel mnohokrát. Na jedněch studenti vystupovali z letadla, na jiných vcházeli do hotelu. Yates si nebyl jistý, zda dívka, kterou zahlédl v Harlemu, patří k delegaci. Jak by se dostala z hotelu, aniž by ji někdo viděl? Spatřil její tvář jen krátce ve spěchu, než ho minula a zmizela za rohem. Nezdálo se, že by kontaktovala Jesseho Austina, nejznámějšího komunistického aktivistu široko daleko. Jenže v ulicích Harlemu působila nepatřičně. Co tam mohla mladá běloška pohledávat? Yates se po návštěvě u Austina vrátil ke svému vozu. Všiml si čekajícího taxíku a řekl si, že taky počká. Dívka se už neobjevila a taxikář nakonec odjel bez pasažéra. Z ulice nebylo do oken Jesseho bytu vidět. Yates to po čtyřiceti minutách vzdal. Měl podezření a chtěl si v hotelu ověřit, zda se nemýlí.

Dál listoval albem a náhle se zarazil. Na černobílém snímku byla mladá žena. Podle popisku se jmenovala Jelena, bylo jí sedmnáct a v hotelu bydlela v jednom pokoji se starší sestrou. Yates došel ke stolu překladatelky, která měla na starost pokoj obou dívek.

„Co zrovna dělají?“

Překladatelka si sňala sluchátka. Měla silný ruský přízvuk. Yates se snažil zakrýt své znechucení. Lingvistka byla imigrantka, patřila tedy k nejméně spolehlivé sortě lidí.

„Starší ze sester se dívá na televizi.“

„A ta mladší, Jelena?“

„Šla si zaplavat.“

„V kolik hodin opustila pokoj?“

Překladatelka nahlédla do deníku:

„V deset dopoledne.“

„Hlásila jste to někomu?“

„Až k bazénu ji sledovali.“

„Už se vrátila?“

„Ne.“

„To celé ty hodiny plave? Nepřišlo vám divné, že se nevrací?“

Yates uchopil překladatelčin prázdný hrnek od kávy a třískl jím o desku stolu. Řinčivý zvuk se jasně rozlehl ztichlým sálem. Všichni na něj pohlédli.

„Potřebuju zjistit, kde se nachází jedna z těch holek, jménem Jelena, zhruba osmnáct let. Prý má být někde u bazénu.“

Jeden z agentů se přihlásil a nervózně oznamoval: „Sledovali jsme ji až k bazénu a náš člověk hlídá venku.“

„A ona je pořád uvnitř?“

„Zatím neodešla.“

„Má ji náš agent na očích? Vidí v tomhle okamžiku, co ta holka dělá?“

Chvíli bylo ticho a pak někdo váhavě odpověděl: „Náš člověk nešel dovnitř. Je na stanovišti před bazénem. Ale neprošla kolem něj, takže musí být uvnitř.“

„Vsadil byste na to svou kariéru?“

Tázaný si náhle nebyl jistý. Zakoktal se: „Bazén má jen jeden vchod. Jestli neprošla kolem agenta, znamená to, že je pořád tam.“

Yates se neobtěžoval s odpovědí. Rozběhl se ke dveřím, proletěl kolem výtahu a vyrazil dolů k bazénu. Bral přitom schody po dvou.

Manhattan
Pátá avenue

TÉHOŽ DNE

Jelena seděla v taxíku a dívala se na hodinky. Měla zpoždění. Za několik málo minut má být na srazu s ostatními studenty. Všechno trvalo déle, než čekala. Dojet do Harlemu, proniknout do bytu pana Austina, dostat se ven. Aby unikla policistům v civilu, nechala se odvést zadním východem. Zamávala Austinovi na rozloučenou a nebyla si vůbec jistá, zda se večer dostaví. Nic jí neslíbil. Víc udělat nemohla.

Hotel byl přímo před ní, pouhých pět set metrů, ale kolona aut stála. Nedovedla se správně vyjádřit v angličtině, a tak řekla jen: „Zaplatím hned teď,“ vrazila taxikáři peníze – daleko víc, než kolik stála cesta – a ani nečekala na drobné. Vyskočila z vozu a rozběhla se ulicí. Nezamířila k hlavnímu portálu, ale zabočila k manipulačním a služebním vchodům. Na zadní fasádě hotelu bylo ocelové požární schodiště. Vedlo k otevřené terase u bazénu v pátém patře a sloužilo jako únikový východ pro případ, že by oheň odřízl lidem na terase cestu k bazénu a do hlavní chodby. Než se vydala po schůdkách vzhůru, svlékla si svrchní oděv. Pod halenkou a sukní měla plavky. Ráno sešplhala stejnou cestou z terasy a za velkými popelnicemi našla schované svršky a pár střevíců. Někdo je tam ukryl zvlášť pro ni. Jelena neměla tušení, kdo to byl – snad někdo ze soudruhů z KS USA. Teď zahodila oblečení do popelnice a začala šplhat zpátky. Než se ocitla v pátém patře, sotva popadala dech a byla celá rudá. Nakoukla přes okraj terasy. Byl krásný slunečný den a všude se opalovaly spousty lidí. Přelezla přes zábradlí a odhodlaně se vydala směrem k vnitřnímu bazénu. Nebyla si jistá, zda si někdo nevšiml, jak neobvyklou cestu zvolila.

U okraje bazénu stál muž, kterého potkala v Harlemu. Americký policista v civilu. Kdyby teď vešla z terasy dovnitř, všiml by si jí. Pokud už po ní pátral na sluneční terase, bude mu podezřelé, kde se tam tak náhle vzala. Napadne ho, že přišla po požárním schodišti. Možná najde v popelnici odhozené šaty. Jediné místo, které policista nemohl prohledat, byly dámské šatny. A do nich se dalo vejít jak od bazénu, tak zvenčí z terasy. Jelena změnila směr a nechala agenta za zády. Otevřela dveře a vstoupila do šaten.

Kráčela ke své skříňce, když jí někdo položil ruku na rameno. Jelena se polekaně otočila. Za ní stála Raisa.

„Kde jsi byla?“

„V sauně.“

Spásná lež ji napadla v poslední chvíli. Byla v obličeji celá rudá a zpocená. Raisa uvažovala nad její odpovědí. Být na Jelenině místě Zoja, Raisa by jí určitě kladla další otázky, ale takhle jen přikývla. Nepodezírala Jelenu ze lži. Jelena se zabalila do ručníku.

„To jsi sem přišla z pokoje jen v plavkách?“ podivila se Raisa.

Jelena zavrtěla hlavou a vytáhla ze skříňky vlastní šaty. Chtěla se začít převlékat, ale Raisa ji zarazila:

„Převlékneš se v pokoji. A taky vysprchuješ. Dělej, přijdeme pozdě.“

Jelenu rozzuřilo, že se k ní chová jako k dítěti a pokud se po svém dobrodružství cítila provinile, byl všechen stud rázem ten tam.

Vyšly do hotelové chodby a ocitly se tváří v tvář policistovi v civilu – Jeleninu známému z Harlemu. Měl krví podlité oči, od černých zřítelnic se mu táhly krvavé žilky připomínající rozvětvené kořeny a na košili měl propocené skvrny. Jelena se snažila zachovat klid. Raisa se muže zeptala anglicky: „Potřebujete něco?“

Yates si jí nevšímal a upřeně hleděl na Jelenu. Natáhl prst, setřel jí z tváře kapku potu a podržel si prst před očima jako důkaz.

„Jsem Jim Yates z Federálního úřadu pro vyšetřování. A na vás dvě si odteďka dám sakra pozor.“

Raisa zpražila pohledem nejprve Jelenu a pak Yatese, ale ten ustoupil stranou a nechal je projít.

Ve výtahu Raisa mlčela, a když chtěla něco říct Jelena, zarazila ji rozhněvaným posunkem. Ve dvacátém poschodí obě vystoupily a rychle kráčely k Zojinu a Jeleninu pokoji. Teprve když byly uvnitř a Raisa za nimi zamkla dveře, promluvila:

„Řekneš mi, co se děje? A nelži mi!“

Sevřela její paži tak silně, až to Jelenu šokovalo.

„Au! To bolí!“

„Co se děje?“

To už u nich byla Zoja: „Stalo se něco?“

Raisa nespouštěla oči z Jeleny. „Teď hned mi řekneš, do čeho ses zapletla!“

Aby se vyhnula matčinu upřenému pohledu, zabloudila Jelena očima k televizní obrazovce, na které právě pestrobarevné autíčko z kreslené grotesky po pádu z útesu explodovalo v záplavě modrých, zelených a růžových hvězdiček.

„Do ničeho,“ odpověděla šeptem.

Raisa pustila její ruku a samotnou ji překvapilo, když se slyšela, jak říká: „Už ti nevěřím ani slovo!“

Moskva
Chruščovovské sídliště
Novyje Čerjomuški Byt 1312

TÉHOŽ DNE

Lev neočekával, že by po dobu trvání zájezdu dostával o své rodině nějaké informace nebo že by dokonce mohli být v kontaktu. V tomto ohledu na tom byl stejně jako rodiny ostatních studentů a studentek. Zaoceánský telefonát připadal v úvahu jen ve výjimečných případech, protože by prý bylo příliš složité takové spojení uskutečnit. Uplynuly dva dny od chvíle, kdy Lev stál na letišti mezi odpadky, které zůstaly na ploše po slavnostním rozloučení, a díval se, jak letadlo nabírá směr na New York. Zůstal tam stát ještě dlouho potom, co stroj zmizel v dálce a všichni diváci opustili vyhlídkovou terasu a rozešli se domů. Rodina ho opustila na celých osm dnů. Připadalo mu to neskutečně dlouho.

Nezdálo se, že by vlna veder měla ustoupit. Blížila se půlnoc. Lev seděl u kuchyňského stolu jen ve vestě a šortkách, před sebou sklenici vlažné vody a balíček karet. Dokud se mu rodina nevrátí, jako by nežil. Karty fungovaly jako rozptýlení, anestetikum jemně otupující jeho netrpělivost. Soustředil se na hru a dosáhl blaženého stavu, kdy nemyslel vůbec na nic. V noci bylo všechno těžší než ve dne. V práci se vždycky něčím zabavil, třeba umýval tovární podlahu, a byl zřejmě jediný ředitel podniku, který dělal něco takového. Musel se pořádně unavit, aby dokázal usnout. Doma fungovala jiná strategie: vykládal si karty tak dlouho, až už téměř usínal a nemohl udržet oči otevřené. Předchozího večera usnul přímo za stolem. Měl strach, že kdyby se vydal do ložnice, probral by se a už by nezamhouřil oko ani na hodinu. Dnes čekal na tentýž okamžik, v němž pocítí tíhu na víčkách, bude si moci položit hlavu na stůl, přitiskne tvář na vyložené karty a pocítí úlevu nad tím, že má za sebou další den.

Právě se chystal vyložit další list, když mu ruka s pikovou dvojkou ztuhla v půli cesty. Na chodbě se ozvaly kroky. Byla skoro půlnoc, dost nezvyklý čas na návrat domů. Lev čekal a bedlivě naslouchal. Kroky se zastavily přímo před dveřmi bytu. Lev odhodil kartu, pospíchal ke dveřím a otevřel je dřív, než mohl příchozí zaklepat. Byl to mladý příslušník KGB v uniformě. Musel vyšlapat třináct pater a teď mu z čela mu stékal pot. Lev promluvil jako první:

„Co se stalo?“ vyhrkl.

„Lev Stěpanovič Děmidov?“

„To jsem já. Co se děje?“

„Půjdete se mnou.“

„Proč?“

„Mám vás vyzvat, abyste mě následoval.“

„Má to něco do činění s mojí rodinou?“

„Dostal jsem rozkaz přivézt vás. Je mi líto, nic víc nevím.“

Lva stálo velké přemáhání, aby toho člověka nepopadl za klopy a nepokusil se z něj vytřást odpověď. Nejspíš ale mluvil pravdu a nic nevěděl. Lev se ovládl, vrátil se do bytu a pospíchal k Jelenině posteli. Vsunul ruku pod matraci. Deník tam nebyl.

V autě seděl Lev mlčky s rukama na kolenou. Vezli ho do centra Moskvy. V hlavě mu vířily otazníky, co všechno se mohlo stát. Nevšímal si, kudy jedou, a z úzkostného přemítání se vytrhl teprve, když auto zastavilo. Stáli před jeho někdejším působištěm Lubjankou, hlavním štábem KGB.

Manhattan
Hotel Grand Metropolitan
44. ulice

TÉHOŽ DNE

Zatímco studenti obědvali v hotelu, Raisa si objednala telefonický rozhovor s manželem v Moskvě. Argumentovala tím, že je to poslední příležitost, aby si před generální zkouškou ještě promluvili. Důležitému umění přesvědčivě lhát se naučila už jako mladá dívka v letech stalinského teroru z obavy, že každý muž, kterého odmítne příliš příkře, ji může ze msty nařknout z protisovětské činnosti. Tentokrát si vypomohla lží o údajné chorobě Lvova starého otce: manželovi prý chce zavolat proto, aby se poptala, zda se tchánův stav nezhoršil. Američané jí nekladli žádné překážky, naopak vše ochotně zařídili. Horší to bylo s jejími vlastními kolegy. Zejména Michail Ivanov nehodlal tolerovat, aby členové delegace volali domů. Raisa odbyla jeho námitky s tím, že není žádná studentka, které se zastesklo po domově, ale vedoucí celé výpravy, a pokud chce mluvit s vlastním manželem, jemu do toho nic není – tím spíš, pokud to nevadí ani americké straně. Nedělala si samozřejmě iluze, že by šlo o soukromý a neodposlouchávaný hovor: Američané i Sověti uslyší každé slovo. Musela se proto uchýlit k šifrované řeči. Ale Lev určitě pochopí, že něco není v pořádku, už ze samého faktu, že mu manželka telefonuje, a právě to hrálo v její prospěch. Musela všechno pečlivě formulovat, aby mu poskytla dostatek informací, na jejichž základě by si mohl udělat úsudek. Lev odhalí velmi rychle, jestli je zde skutečně důvod k obavám, anebo si Raisa dělá zbytečné starosti.

Seděla ve svém pokoji na kraji postele, čekala a pohledem hypnotizovala telefonní přístroj stojící na sekretáři. Pokud úřady v Moskvě telefonát posvětí, budou muset Lva převézt z domu někam, kde by měl k dispozici telefon. Teprve pak se uskuteční mezinárodní hovor. Raisa se snažila odhadnout postoje sovětské i americké strany a došla k závěru, že obě budou zvědavé na to, co chce manželovi sdělit. Při první závadné poznámce ovšem Sověti spojení přeruší.

Uplynula téměř hodina. Studenti brzy dojedí oběd a bude čas na generálku. Čas neúprosně plynul. Raisa vstala a začala přecházet po místnosti. Kdo ví, zda se telefonátu vůbec dočká. Teprve teď ji napadlo, že si vlastně se Lvem ještě nikdy netelefonovala.

Telefon konečně zazvonil a Raisa se k němu vrhla. Hlas hovořící rusky se jí zeptal:

„Máte na lince manžela. Přijmete hovor?“

„Jistě.“

Chvíli bylo ticho, pak se ozvalo cvaknutí a šustění papírů.

„Haló, Lve?“

Žádná odezva. Raisa čekala, ale netrpělivost ji přemohla.

„Haló? Lve?“

„Raiso…“

Hlas měl skoro k nepoznání zkreslený. Raisa si tiskla sluchátko k uchu, aby jí neunikl ani hlásek. Stálo ji velké ovládání, aby nedala průchod emocím; musela postupovat obezřetně a pamatovat si všechny lži, které navykládala, aby jí umožnili tenhle telefonát.

„Co tvůj otec? Je mu líp?“

Následovala dlouhá odmlka. Bylo obtížné určit, zda Raisina otázka Lva tolik zmátla, nebo ji způsobilo špatné spojení. Konečně Lev odpověděl: „Pořád mu není dobře, ale hlavní je, že se to nezhoršuje.“

Raisa se musela usmát. Lev nejenže pochopil, co Raise posloužilo jako záminka k telefonátu, ale zároveň nechal tuto možnost otevřenou do budoucna, kdyby s ním snad Raisa chtěla znovu mluvit. Stěží potlačoval úzkost v hlase, když se ptal: „Co vaše cesta?“

Raisa musela odpovídat nepřímo a problematické záležitosti příliš nerozvádět.

„Dnes jsem jednala s našimi lidmi z OSN, protože první koncert se má konat v budově Spojených národů. Nekladli mi žádné otázky ohledně našich plánů. Předtím se o všechno velmi podrobně zajímali. Dneska schválili naše návrhy bez připomínek.“

Znovu se rozhostilo ticho. Raisa čekala, co na to všechno Lev poví. Konečně se ozval: „Vůbec žádné připomínky?“

Zarazilo ho to stejně jako ji. Bylo zcela neobvyklé, aby sovětští představitelé netoužili do všeho zasahovat a nevyhradili si právo označit plány a návrhy razítkem „schváleno“.

„Vůbec žádné.“

„To tě muselo… potěšit…“

„Spíš mě to překvapilo.“

Raisa netušila, kolik jí zbývá času. Musela rychle začít o druhé záležitosti, která jí dělala těžkou hlavu.

„Děvčata jsou nervózní. Hlavně Jelena.“

„Jelena?“

„Zdá se mi, že není ve své kůži. Spoustu času tráví o samotě.“

„Promluvila sis s ní?“

„Tvrdí, že jí nic není.“

Ve sluchátku u Raisina ucha znovu zapraskalo. Připomnělo jí to, že telefonické spojení je velmi křehké a každou chvíli se může přerušit. Náhle toho měla tolik na srdci.

„Tvrdí to,“ vyhrkla, „jenže já jí nevěřím. Lve, co mám dělat?“

Tentokrát se odmlka protáhla natolik, až si Raisa byla skoro jistá, že je spojení přerušeno.

„Haló, Lve?“

Lvův hlas byl pevný: „Nenech ji jít na ten koncert! Slyšíš mě, Raiso? Nedovol jí…“

V telefonu cvaklo a ozvalo se praskání. Spojení se přerušilo.

Moskva
Lubjanské náměstí
Lubjanka, ústředí Výboru státní
bezpečnosti (KGB)

TÉHOŽ DNE

Lev opakoval manželčino jméno a pokaždé o něco víc zesílil hlas. Telefon zůstal hluchý. Přerušili je.

Otevřely se dveře kanceláře. Během hovoru ho nechali o samotě, ale iluze soukromí zde byla absurdní a současně šlo o krajně cynickou hru: Lev se měl cítit bezpečně a přestat si dávat pozor na to, co říká. Jen blázen by věřil, že konverzace nebyla nahrávána a pečlivě analyzována.

„Lituji, Lve Stěpanoviči,“ oznámila žena, která vstoupila do místnosti, „přerušilo se nám spojení.“

Zřejmě šlo o sekretářku, protože na sobě neměla stejnokroj.

„Můžete mě s manželkou spojit znovu?“ zeptal se Lev.

Žena stiskla rty a vykouzlila na nich chabý náznak soucitného úsměvu.

„Třeba si budete moci promluvit zítra.“

„Proč mě nemůžete spojit hned?“

„Zítra, ano?“

Její blahosklonný tón, zřetelně naznačující, že ona je ta rozumná, zatímco Lev si počíná bláhově, jej popudil.

„Proč ne hned?!“

„Lituji, ale není to možné.“

Omluva vyzněla chabě a neupřímně. Lev ještě stále svíral sluchátko a teď ho nastrčil cizí ženě, jako by doufal, že ona dokáže přístroj oživit.

„Musím mluvit se svou manželkou!“

„V této chvíli je na cestě na generální zkoušku. Můžete ji slyšet zase zítra.“

Tato lež jen zvýšila Lvův neklid. Jestli mu ta žena směla lhát, znamenalo to, že je příslušnicí KGB. Lev zavrtěl hlavou: „Není na cestě nikam. Dělá přesně to, co teď dělám já: drží v ruce sluchátko a chce se mnou mluvit.“

„Jestli jí chcete nechat vzkaz, pokusím se zařídit, aby ho dostala ještě dnes večer.“

„Prosím, spojte nás. Hned teď!“

Příslušnice bezpečnosti zavrtěla hlavou: „Je mi líto.“

Lev odmítl zavěsit.

„Chci si promluvit s někým z ústředí.“

„S kým konkrétně?“

„S někým, kdo tomu velí.“

„Čemu, prosím?“

„Tomu, co se právě děje v New Yorku!“

„Delegaci do New Yorku vede vaše žena a ta je právě na cestě na generální zkoušku. Zítra jí můžete znovu zavolat a zeptat se, jak vše dopadlo.“

Lev si představil agenty KGB v sousedních kancelářích. Lidi od bezpečnosti, kteří si nejdříve vyslechli jeho telefonát a teď poslouchají tuto výměnu názorů. Představoval si, co si asi teď říkají. Musela jim dojít důležitá skutečnost, že ani on, ani jeho manželka nemají tušení, oč v New Yorku vlastně běží. Lev si nedělal naděje, že by si s Raisou mohl promluvit dřív, než se vrátí domů. I kdyby ztropil bůhvíjakou scénu, i kdyby kdovíjak naléhal. Raisa si musela pomoct sama.

Manhattan
Hotel Grand Metropolitan
44. ulice

TÉHOŽ DNE

Raisa ještě stále svírala sluchátko a přesvědčovala Michaila Ivanova, aby ji znovu spojil s Lvem. Ten však jen vrtěl hlavou, jako by osobně ovládal celou telefonní ústřednu. To, jak se samolibě opájel vlastní mocí, bylo nesnesitelné.

„Za necelou hodinu začíná generální zkouška,“ řekl jí věcným, rozvážným tónem. „Studenti už jsou po obědě. Musíme jet. Chováte se jako smyslů zbavená. Jste tady proto, abyste zajistila hladký průběh koncertu. To teď musí být vaše priorita.“

Raisu samotnou zaskočilo, jak moc toho člověka nenávidí.

„Jedna minuta nás snad nezabije.“

„Pokud máte obavy, že své povinnosti bez manžela nezvládnete, pak měl možná tento zájezd vést místo vás on. Zklamala jste mě svou neschopností.“

Byl to šikovný úder. Každá další prosba o telefonát se Lvem by byla ponižujícím přiznáním vlastní slabosti. Podruhé už jí rozhovor nepovolí. A ona se nebude doprošovat.

Položila sluchátko, ale dál stála u sekretáře. Musela myslet na to, co jí řekl Lev.

„Kde je teď má dcera?“

„Už jsem vám to říkal, studenti právě dojedli. Teď jsou na pokojích a čekají, až pro ně přijede autobus. Všichni čekáme jen na vás.“

Raisa postřehla, že se Michail Ivanov neptal, kterou dceru má na mysli. Bylo mu hned jasné, že se mluví o Jeleně. Jak to mohl vědět? Odposlouchával snad její telefonát? Anebo byl zasvěcen úplně do všeho? Jenže do čeho vlastně?

Bez jediného slova přešla kolem Ivanova a vyšla z místnosti, přestože jí bylo jasné, že ji bude následovat.

„Soudružko Děmidovová!“

Došla na konec chodby a zaklepala na dveře Jelenina pokoje. Ivanov se za ní rozběhl.

„Co chcete dělat?“

Jelena otevřela a Raisa vstoupila dovnitř. Přitom se obrátila na Ivanova: „Dohlédněte na ostatní studenty, aby nastoupili do autobusu. Za pár minut jsem dole. A nepleťte se do věcí mé rodiny.“

Nečekala na odpověď a zabouchla mu dveře před nosem.

Zoja s Jelenou stály vedle sebe ve večerních šatech, připravené k odjezdu na generální zkoušku.

„Jeleno,“ začala Raisa, „chci, abys zůstala v hotelu. Pokud dnes večer proběhne všechno dobře, můžeš jít na zítřejší koncert.“

Jen zlomek vteřiny bylo ticho. Pak se Jelena rozhořčeně vrhla k Raise: „Co to povídáš? Copak to jde, abych vynechala koncert?“

„Už jsem rozhodla. Dál se o tom nebudeme bavit.“

Jelena zrudla a v očích se jí zatřpytily slzy.

„Takže jsem přiletěla z Moskvy jen proto, abys mi teď řekla, že mám zůstat zavřená v pokoji?“

„Něco se děje!“

„Co se děje?“

„Nevím, ale mluvila jsem se Lvem a má na to stejný názor…“

Sotva se zmínila o Lvovi, už toho litovala. Jelenu okamžitě napadlo, že za vším stojí právě on.

„Se Lvem! Tomu se přece naše cesta nelíbila od začátku! Co ti navykládal? Je paranoidní! Vidí všude samou přetvářku, zradu a faleš. Je nemocný, vážně. Není normální! Neděje se vůbec nic, to ti říkám já. Není žádný důvod zamykat mě v pokoji jenom proto, že jeden zahořklý vysloužilý policajt zapomněl, že svět se neskládá jen ze samých křiváren a svinstev!“

Jelena nehovořila o Lvovi jako o svém otci, ale označila ho za vysloužilého policajta. Raisa vzbudila v děvčatech nedůvěru ke svému muži.

Jelena se rozplakala.

„Vážně zůstanu jako jediná ze studentů zavřená v hotelu? Jen tak, pro nic za nic? A všichni ostatní budou na pódiu? To tu mám jen tak sedět? Opravdová matka by mi tohle nikdy neudělala! Ta by chápala, jak je ponižující, když…“

Zoja položila Jeleně ruku na rameno ve snaze ji uklidnit: sestry si protentokrát vyměnily role.

„Jeleno…“

Jelena se jí vytrhla a probodávala Raisu pohledem: „Nikdo mi nebude říkat, jak se mám chovat a co smím a nesmím cítit! Dávno nejsem dítě! Koncert mi můžeš zakázat, s tím nic nenadělám. Ale jestli to uděláš, do smrti to Lvovi neodpustím!“

TÉHOŽ DNE

Yates se snažil porozumět překladatelce, která hovořila se silným ruským přízvukem. Přestože žila v USA přes čtyřicet let a byla profesorkou lingvistiky na jedné z nejprestižnějších amerických univerzit, stále nemluvila anglicky perfektně.

„Takže matka nakonec kapitulovala?“ ujistil se Yates.

„Dcera může na koncert. Dovolili jí to.“

„Zmínila se ta dívka o nějakých plánech? Řekla ještě něco?“

„Popřela, že by se něco chystalo.“

„Jste si jistá?“

„Jsem si jistá.“

„Nebyla tam řeč o žádném komplotu?“

„Poslouchejte, mluvím rusky od narození.“

Překladatelka nemohla Yatese ani cítit a neváhala to dát najevo. Pohrdavě si ho měřila skrz brýle se silnými obroučkami. Když ji úřady požádaly o pomoc při akci, jako jediná z přizvaných jazykových odborníků namítla, že není špionka, ale vědec.

„Tak vy mluvíte rusky od narození. To je pěkně dlouho. Třeba vás k té zemi pořád něco táhne? Nějaké sentimentální city, kvůli kterým jste mohla přehlédnout jednu nebo dvě maličkosti?“

Profesorčina tvář ztvrdla hněvem: „Klidně dejte přepis rozhovoru přečíst někomu jinému, komu důvěřujete. Pokud takový člověk existuje…“

Yates si zasunul ruce do kapes.

„Stačí, když budete odpovídat na to, nač se vás ptám. V tuhle chvíli mi vůbec nejde o vás. Zajímá mě, o čem si povídá tamta rodina. Nepadla nějaká zmínka o Jessem Austinovi?“

„Ne.“

Yates si stále prohlížel přepis Raisina telefonátu se Lvem pořízený ve spěchu rukou. Teď se obrátil na všechny přítomné v místnosti: „Ta žena z Ruska je lepší detektiv než vy všichni dohromady. Pochopila, že se něco děje. Instinktivně to vycítila. Myslím si, že má pravdu. Po vás teď chci, abyste se pustili do práce.“

Otevřel spis Raisy Děmidovové a jejích dcer. Neobsahoval nic než oficiální údaje, které jim poskytly sovětské úřady, počínaje tělesnou váhou a konče akademickými tituly. Yates složku zase odložil.

Jeden z agentů právě oznamoval: „Studenti už nastupují do autobusu. Chcete jet za nimi?“

Yates chvíli přemýšlel.

„Naši lidé nesmějí ztratit z očí tu ženu a její dcery. Chci, aby sledovali každý jejich krok od autobusu k budově OSN. Nespouštějte je z očí ani na vteřinu!“

Zatímco se ostatní tajní agenti věnovali nastupujícím studentům, Yates přecházel podél řady překladatelských stolů. Nemohl se smířit s tím, že nezná ani přibližnou odpověď na otázku, proč si dali Sověti takovou námahu, aby dostali Jesseho Austina na koncert. Poslali k němu tu dívku. Riskovali a nechali ji proklouznout ven z hotelu. Přitom to, jestli Jesse Austin přijde nebo nepřijde, nestálo ani za zprávičku pod čarou. Nahlas se zeptal: „Chci vědět, jestli jsme v poslední době zaznamenali v Harlemu nějaký pohyb.“

Popošel k němu jeden z agentů pracujících v terénu.

„Tým sledující člověka, který zřejmě pracuje pro Sověty, hlásil, že se jejich subjekt dnes ráno do Harlemu opravdu vydal. Normálně se nám v podzemce vždycky ztratí, ale dnes ne. Sledovali ho až na místo.“

„Kam měl namířeno?“

„Západní 145. ulice.“

„Jak se ten člověk jmenuje?“

„Osip Feinstein.“

Manhattan
Cestovní kancelář Global Travel Copany
Broadway 926

TÉHOŽ DNE

Osip Feinstein vyvolával v kamrlíku za svou kanceláří snímky, které pořídil toho dne: Jesse Austin se na nich tyčil nad mladou Ruskou a zmuchlané ložní prádlo v pozadí vypadalo jako zkamenělý svědek jejich sexuálních radovánek. Bývalo by lepší, kdyby Jesse svíral dívčino rameno, zatímco na fotce tomu bylo naopak, ale i takhle byl celý výjev pozoruhodně obscénní. Austinova žena na snímku nefigurovala. Stála mimo záběr. A právě tak by nikdo neuhodl, že postel byla rozestlaná dávno před dívčiným příchodem. Jenže lidé vyvozující rychlé soudy budou fotografii stěží rozebírat a jejich reakce bude jediná: zděšení a pohoršení. Bylo jasné, kdo je tady padouch a kdo oběť. Při zcela nevinném setkání vznikl snímek, z něhož přímo čišel hřích a nemorálnost: křehká bílá dívka se po nestoudné avantýře dojemně loučí se svým svůdcem, starým chlípným negrem.

Osip zahanbeně svěsil hlavu a zadíval se na své vrásčité ruce svírající snímky. Zaujalo ho, že ještě dokáže cítit vinu. To znamenalo, že uvnitř zcela nezemřel, a přestože je omámený opiem, ještě si uvědomuje vlastní selhání. Vyrábět falešné důkazy proti čestnému člověku, jehož navíc obdivoval… ne, tohle nebyl život, o jakém snil, když přišel do Ameriky.

Také Osip býval kdysi dávno čestný muž. Ani teď, coby sovětský špion, necítil žádnou náklonnost k Sovětskému svazu a naopak obdivoval spoustu věcí na zemi, kterou zrazoval. Aby tento rozpor aspoň částečně smířil, začal kouřit opium, což se ukázalo jako účinné, a zároveň se snažil své jednání logicky odůvodnit, což fungovalo daleko hůř. Když jako mladý muž poprvé stanul v New Yorku, byl přesvědčený, že v sobě nosí příslib úspěchu. Úspěch se nakonec dostavil, ale ne takový, v jaký doufal: ve svých padesáti devíti letech patřil k nejdéle sloužícím sovětským špionům nasazeným proti „úhlavnímu nepříteli“, jak se ve zpravodajském žargonu přezdívalo Spojeným státům.

Před čtyřiceti lety byl Osip ambiciózní devatenáctiletý mládenec navštěvující Kyjevskou státní univerzitu. Představoval si, že jej čeká život vědce, ale zároveň cítil, že jeho začínající kariéru neúprosně rdousí pouta předsudků: na dveře pokojíku mu někdo načmáral Davidovu hvězdu a také jeho učitelé neskrývali opovržení, které k němu cítili. Bylo jasné, že profesury nikdy nedosáhne. Když tak sedával ve studeném pokoji a vyhlížel z okna na zasněžené ulice, nedovedl si představit, že by ho v Kyjevě čekala nějaká budoucnost. Protože ve městě neměl žádné blízké příbuzné, kteří by ho tam drželi, rozhodl se emigrovat. Ani ne tak kvůli pocitu ohrožení, jako spíš proto, že nechtěl pohřbít svůj talent. Původně měl namířeno do Francie, jenže když opustil Kyjev, bylo to, jako by udělal krok z útesu a zřítil se do rozbouřeného oceánu. Nemohl ovlivnit, kam ho vlny ponesou. Konečně ho příboj vyvrhl ke břehům amerického konzulátu v lotyšské Rize, kde strávil dva dny v přijímacím středisku pro uprchlíky a musel podstoupit ponižující prohlídky a proceduru odvšivení. Celé jeho úspory zhltla společnost Sovtorgflor zajišťující lodní lístky emigrantům. Půl roku poté, co se rozhodl opustit Sovětský svaz, vstoupil s tranzitním vízem a lékařským potvrzením v ruce na palubu lodi. Parník měl namířeno do New Yorku a on před sebou poprvé znovu viděl nějakou budoucnost.

Do Ameriky připlul v roce 1934. Zaměstnání se shánělo tak těžko, že to nemělo pamětníka, a on navíc neuměl pracovat rukama. Protože navíc ani nedostudoval, mohl se ucházet jedině o nekvalifikovanou práci, jenže křehký Osip nemohl konkurovat zástupům fyzicky zdatnějších zoufalců hledajících uplatnění. Z okna omšelého pokojíku, který sdílel s pěti dalšími muži, pozoroval pochody organizované odborovým svazem nezaměstnaných, pomalu se šinoucí řady dělníků bez práce, jež dokázaly zaplnit celou jižní část Broadwaye. Pár let beznadějně živořil a žil z ruky do úst, až mu cestu zkřížili komunističtí aktivisté hledající mezi zklamanými nezaměstnanými nové sympatizanty. Pud sebezáchovy zvítězil a on se chopil šance. Navázal s nimi kontakt a pověděl jim svůj příběh. Osip byl Žid, hovořil plynně rusky a to z něj dělalo vhodného kandidáta. Lhal o pohnutkách, kvůli kterým emigroval; namluvil jim, že se uprostřed světové hospodářské krize vydal do Spojených států jen proto, aby pomohl zažehnout plamen revoluce, protože kapitalistická společnost stojí před zánikem. Skvěle ovládal stranický žargon, hesla, citáty a teorii a své posluchače tím ohromil. Aniž si toho byla vědoma, prožívala Komunistická strana USA své nejlepší dny. Její prezidentský kandidát William Foster a černoch James Ford kandidující na viceprezidenta obdrželi ve volbách roku 1932 přes sto tisíc hlasů. Sami sebe prohlašovali za předvoj změn, reprezentanty společenského pokroku a záruku radikální alternativy k prohnilému kapitalistickému systému, který nutil pracující skákat z oken kanceláří a zaháněl celé rodiny do osad z chatrčí narychlo zbudovaných v Central Parku. Téměř každý, kdo měl něco společného s KS USA, doufal, že krize třicátých let znamená začátek konce kapitalismu; každý až na nejčerstvější přírůstek, Osipa Feinsteina.

Osipa sužoval hlad, nemoci a nezaměstnanost. Zajímaly ho peníze, ne strana, ale strana mu je mohla opatřit. KS USA v té době dostávala ze Sovětského svazu velké částky v nelegálních poštovních zásilkách. Tyto prostředky pomohly Osipa nakrmit a ošatit. Poprvé od chvíle, kdy přicestoval do New Yorku, se mohl dobře najíst, aniž by počítal cenu každého sousta. Znovu nabral síly. Po několika měsících strávených roznášením letáků a poskytováním základního servisu straně dostal úkol založit firmu Global Travel Company, která by pro občany Sovětského svazu a východní Evropy organizovala zájezdy do USA. Pod touto zástěrkou měl Osip propašovat do země potenciální sovětské špiony, vesměs univerzitní a vědecké pracovníky, kteří by infiltrovali důležitá vojenská a výzkumná pracoviště ve Spojených státech. Vždy muselo jít o natolik špičkové odborníky, aby americké úřady nebyly v pokušení zakázat jim vstup do země. Od té doby řídil Osip vlastní cestovní kancelář, která ročně prodělávala tisíce dolarů.

Zazvonil zvonek nade dveřmi. Osip měl zákazníka. Skuteční klienti sem zabloudili jen zřídka, nanejvýš čtyřikrát nebo pětkrát do týdne. Osip si osušil ruce a vyšel do prodejny. Zákazník byl asi čtyřicetiletý běloch ve špatně střiženém pomačkaném obleku. Rovněž boty měl laciné a ošoupané, ale způsob, jakým se nesl a naparoval, dokázal zakrýt lecjakou vadu jeho zevnějšku. Byl to agent FBI a Osip si byl jistý, že jde o téhož člověka, kterého předtím zahlédl na chodníku před domem Jesseho Austina. Agent na Osipa zatím nepohlédl a soustředěně listoval v jedné z brožur.

„Čím vám mohu posloužit?“ zeptal se Osip.

Agent se otočil a promluvil s hranou vážností: „Zajímalo by mě, kolik by stála jednosměrná letenka do Sovětského svazu. Samozřejmě první třídou. Chci se podívat, jak vypadá socialismus v praxi, ale hodlám cestovat luxusně.“

Pak přešel do civilnějšího tónu: „Takhle to přece chodí v pochybných podnicích, jako je tento. Lidé se spoustou peněz si zaplatí cestu, aby poznali, jak se žije těm, co žádné peníze nemají…“

„Na cestách má člověk poznávat způsob života v jiných zemích. Co si z toho vezme, je už jeho věc. My mu tu možnost pouze zprostředkujeme,“ poznamenal Osip a podal příchozímu ruku. „Mé jméno je Osip Feinstein a jsem majitelem téhle kanceláře.“

„Yates, agent FBI.“

Yates se řádně legitimoval, ale rukou si s Osipem nepotřásl. Místo toho se posadil na židli. Rozvalil se na ni jako doma u televize, zapálil si cigaretu, vdechl kouř, zase jej vyfoukl, ale nepromluvil. Osip stál a čekal.

„Řekl bych, že jste si nepřišel koupit zájezd.“

„Uhodl jste.“

„Co pro vás tedy mohu udělat?“

„To mi řeknete vy.“

„Co vám mám říct?“

„Poslyšte, pane Feinsteine, tenhle ping pong bychom mohli hrát do večera. Co abych vyložil karty na stůl? Už hodně let vás sledujeme. Víme, že jste komunista. Prý jste taky opatrný člověk a protřelý agent. A najednou dovolíte mým lidem, aby vás stopovali až do Harlemu, vejdete do činžáku nedaleko místa, kde bydlí jistý Jesse Austin, po několika hodinách se vynoříte s fotoaparátem přes rameno a vrátíte se sem do kanceláře. Všechno jsme viděli. A to mi dělá starost. Taková neopatrnost se vám vůbec nepodobá. Skoro to vypadá, jako byste s námi koketoval, pane Feinsteine. Pokud se mýlím a mé podezření se vás dotklo, vůbec mi to nevadí. Teď se omluvím, že jsem vás tak dlouho zdržel, a zase půjdu. Určitě máte spoustu práce s prodejem zájezdů.“

Yates už byl na cestě ke dveřím, když na něj Osip zavolal: „Počkejte!“

Nechtěl, aby to znělo tak úpěnlivě, ale už se stalo. Yates se otočil s jedovatým úsměvem.

Osip se snažil rychle odhadnout, jakého člověka má před sebou. Potřeboval by někoho praktického a věcného, ale tenhle agent vypadal spíš jako labilní zuřivec.

„Jste buzerant, pane Feinsteine? Ze zkušenosti vím, že každý komunista je teplouš nebo negr nebo židák. Že jste Žid, to vím. Negr zjevně nejste. Nejsem takový expert, abych poznal, jestli jste bukvice. Asi existujou i jiné druhy komoušů, ale pokud má někdo tu kuráž vstát a říct: ‚Jsem komunista a jsem na to hrdej,‘ bude to buzerant, černoch nebo Žid.“

Yates potáhl z cigarety, vydechl a div že nezabodl Osipovi oharek do prsou.

„Se zájmem sleduji vaši dráhu pane Feinsteine. Už nějakou dobu víme, že tahle cestovka je jenom zástěrka. Máte nás za blbce? Možná si říkáte, co všichni ti špioni, co jste nám sem nasadil? Klidně jsme je nechali, ať si tady jsou. Ptáte se proč? Protože nám bylo jasné, že jen co k nám přiletí, pořídí si hezký domek a auto a začnou jíst dobré jídlo, rychle zapomenou na tu bohem opuštěnou díru za železnou oponou, ze které vyšli. Stanou se z nich loajální Američané, protože náš způsob života je lepší než ten váš. A co byste řekl? Měli jsme pravdu. Kolika lidem jste u nás celkem zařídil pobyt? Třem stovkám? Plus jejich rodinám?“

Přesné číslo bylo tři sta dvacet pět.

„A kolik z nich vám prozradilo nějaké státní tajemství?“ posmíval se Yates. „Kolik z nich vám dodalo vůbec nějakou informaci nebo třeba jenom kus technického výkresu?“

Přestože měl Osip o Yatesovi určité pochybnosti, už nemohl couvnout. Musel postupovat podle svého plánu.

„Pane Yatesi, ze Sovětského svazu jsem odešel, protože jsem se bál o život. Nechovám k tomu režimu žádné sympatie. Sovětský špion se ze mne stal jen proto, že jsem v New Yorku nesehnal práci. Měl jsem hlad. Bylo to v době velké hospodářské krize. Neměl jsem peníze. Komunistická strana USA je měla. To je celá pravda. Když jsem do ní jednou vstoupil, nebylo cesty zpět. Měl jsem cejch komunisty a musel jsem se tedy chovat jako oni. Ale z těch mužů a žen, kterým jsem opatřil víza, se nikdy nemohli stát skuteční špioni. Byli to lidé, kterým doma hrozilo nebezpečí. Vědci a inženýři. Báli se o své životy a o životy svých dětí. Nikdy jsem nepředpokládal, že se z nich stanou agenti. Nikdy jsem od nich neočekával žádné informace, jak jste správně podotkl. Dostal jsem je do bezpečí s pomocí sovětských peněz a pod záminkou, že jako nelegálové proniknou na americké univerzity, do soukromých firem, dokonce do armády. Tak se věci mají. Měřítkem mého úspěchu nebylo, kolik vyzvědačů dostanu do USA, ale kolika lidem zachráním život.“

Yates zamáčkl cigaretu v popelníku.

„To je moc zajímavé povídání, pane Feinsteine. Takže vy mi chcete říct, že jste něco jako americký hrdina, je to tak? Neměl bych vás začít plácat po zádech?“

„Pane Yatesi, už nemám chuť dělat sovětského špiona. Chci pracovat pro americkou vládu. Tím, že to říkám, se vystavuji smrtelnému nebezpečí, takže byste neměl pochybovat o upřímnosti mých slov.“

Yates se naklonil těsně k němu.

„Tak vy chcete pracovat pro americkou vládu?“

„Prosím, pane Yatesi, pojďte za mnou. Dokážu vám, že to myslím vážně.“

Osip ho zavedl do provizorní temné komory a ukázal mu snímky Jesseho Austina. Teprve teď si všiml, že Yates drží v dlani pistoli. Evidentně se bál nastražené léčky.

„Proč jste pořídil ty fotky?“ zeptal se Yates, stále se zbraní v ruce.

„Jako součást plánu jisté sovětské organizace, která si říká Služba A. Nejvyšší sovětská místa hodlají využít šňůry koncertů pro vlastní propagandistické cíle. Jesse Austin byl požádán, aby dnes večer promluvil před sídlem OSN.“

„Ano, už celé měsíce se ho tam snaží dostat. A co má být?“

„Až dosud odmítal všechny žádosti, proto za ním poslali tuhle dívku, Rusku a navíc jeho fanynku. Chtějí, aby Jesse Austin promluvil ke shromážděnému davu. Budou u toho novináři z celého světa.“

„Novináři budou v sále, ne venku na chodníku. Chcete mi tvrdit, že celý jejich plán spočívá v tom, že jeden profláknutý zpěvák má řečnit o svých komoušských kamarádech k zástupu povalečů na ulici? Tak ať řeční, mně je to u prdele!“ Yates se rozesmál a kroutil hlavou. „Proboha, Feinsteine, to jste mě sem vážně tahal jenom kvůli tomuhle?“

„Agente Yatesi, po dnešku bude Jesse Austin slavný jako nikdy předtím. Neumíte si představit jak.“

Yates se přestal smát.

„Chci slyšet všechno a hned!“

Bradhurst
Harlem
Západní 145. ulice

TÉHOŽ DNE

Noc byla právě tak horká jako den. Stěny z červených cihel, které za dne rozpálil sluneční žár, teď vydávaly teplo zpět a pomalu opékaly obyvatele domu. Zhruba jen hodinu před východem slunce a hodinu po něm nastávala příjemná doba, kdy stěny už stačily vychladnout a slunce ještě nepálilo plnou silou; jediný čas v celém dni, kdy se tady dalo normálně a lidsky žít. Jesse seděl na parapetu okna. Nedoufal, že by se mohl zvednout chladivý vánek. Zvenčí už sem nedoléhaly hlasy dětí hrajících si s míčem nebo přeskakujících švihadlo. V dálce vrzala rezavá artritická kola: to prodavač škeblí vyprodal denní porci a teď tlačil vozík pryč. Žebráci, kteří předtím posedávali u vozíku v naději, že jim někdo hodí drobné, se trousili soumrakem do všech směrů, aby si našli nocleh nebo jiné místo k žebrání. Karbaníci přestěhovali omšelé skládací stolky z potemnělých zákoutí rovnou na chodník. Ti, kdo prospali den, s příchodem noci ožívali. Alkohol, drogy a smích – světlá stránka večera; první sklenička a první šluk byly vždycky příjemné. Teprve později přišly na řadu rvačky, hádky a křik, ozýval se ženský pláč – a mužský koneckonců taky.

Jesse sledoval, jak se ulice s ubývajícím světlem noří do tmy. Tohle byla jeho večerní zábava, televizor dávno prodali. A nechyběl jim. Nestáli o předváděné pořady a vysílanou hudbu. Nedůvěřovali těm, kdo ovlivňovali televizní program a mohli lusknutím prstu komukoli zakázat přístup na obrazovku. Jesse si často říkal, kolik umělců a umělkyň mohl poznat a oblíbit si, nebýt cenzurních zásahů státní moci, které jim zničily kariéru. Kolik herců, muzikantů, spisovatelů a malířů bylo takhle zničeno? Jesse by je jednou rád shromáždil, všechny ty ztracené duše, posadil se s nimi k jednomu stolu, nalil jim něco k pití, poslechl si jejich příběhy a stížnosti a obdivoval jejich talent.

Anna už byla oblečená do práce. Chystala se na večerní směnu v restauraci, která měla otevřeno celou noc. O šichtu od devíti večer do devíti ráno nestály ani mnohem mladší servírky, ale Anna si ji chválila. Říkala, že noční pijáci dávají mnohem vyšší spropitné než lidé, kteří se přijdou přes den najíst, a nikdy si nestěžují na podávané jídlo. Stála u dveří a chystala se k odchodu. Jesse slezl z parapetu a vzal ji za ruce.

„Už ses rozhodl?“ zeptala se ho.

„Ještě nevím. Vážně nevím. Stoupnout si na chodník před budovu OSN a řečnit? Víš, že se nepokládám za celebritu, ale pozvání do Madison Square Garden by mi udělalo větší radost. Tohle není věc, o které bych snil. Netuším, co si o tom všem myslet.“

„Jesse, nemůžu si dnes večer vzít volno, ne takhle na poslední chvíli. Musím do práce.“

„Nejsem si jistý, jestli nakonec někam půjdu. Nemá cenu, abys tady se mnou zůstala.“

Anna se tvářila rozpačitě: „Nechci aby sis myslel, že jsem proti, pokud se rozhodneš tam jít.“

„Já vím.“

„Nikdy jsem ti nezakazovala, abys udělal to, co pokládáš za správné a čemu věříš.“

„Anno, co se děje?“

Zdálo se, že se Anna každou chvíli rozpláče. Byl to pouhý okamžik, pouhý záchvěv emocí, který jí přelétl po tváři. Pak se zase ovládla. Anna Austinová nikdy neplakala.

„Jdu pozdě, to je celé.“

„Tak už se kvůli mně nezdržuj.“

Anna ho políbila na tvář, ale místo toho, aby se zase odtáhla, naklonila se k němu a zašeptala: „Miluju tě.“

Ta dvě slůvka byla víc, než v tu chvíli Jesse dokázal unést. Sklopil zrak k podlaze a chvějícím se hlasem řekl: „Omlouvám se ti, Anno. Za všechny nepříjemnosti a vůbec za všechno…“

Usmála se na něj.

„Jesse Austine, nemusíš se mi omlouvat za křivdu, kterou na tobě spáchali druzí. Za něco, co není tvoje vina,“ a znovu ho políbila. „A teď řekni, že mě miluješ.“

„Miluju je slabé slovo, ale stejně mám někdy pocit, že to nestačí.“

„O nic jiného jsem nikdy nestála.“

Pustila ho, uhladila si šaty, vyšla ze dveří a pospíchala dolů po schodech, aniž se ohlédla a aniž za sebou zavřela.

Jesse čekal u okna. Anna vyšla na chodník a mezi karetními stolky spěchala do své restaurace. Když už byla skoro z dohledu, otočila se a zamávala mu. Také Jesse jí zamával. Než stačil opět připažit, zmizela mu z očí.

Bylo na čase, aby se rozhodl. Pohlédl na hodinky. Do času plánované promluvy k neznámým demonstrantům zbývala pouhá hodina. Jesse neměl tušení, proti čemu chtějí demonstrovat. Nejspíš ho nepoznají a on bude mít co dělat, aby ho vůbec slyšeli. Koncert začínal v devět a podle slov té mladé Rusky měl trvat jen sedmdesát minut. Jesse poklepal na ciferník krásných hodinek, památky z lepších časů. Zatímco přemýšlel, zda přijmout pozvání, vytanula mu na mysli vzpomínka na jiné hodinky – na hodinky, které si nikdy nevzal na ruku. Dostal je na samém počátku své muzikantské dráhy, během prvního turné po Spojených státech. Člověk, kterému patřil koncertní sál v louisianském městě Monroe, byl tak nadšený nečekaným úspěchem a třemi vyprodanými koncerty, že Jessemu daroval hezkou krabičku s ještě hezčími hodinkami. Na vnitřní straně řemínku byl v kůži vytlačen nápis „MADE IN MONROE“. Samotné hodinky se ale Jessemu nevryly do paměti tolik, jako onen provozovatel koncertního sálu. Po posledním z koncertů zaklepal u dveří Jesseho šatny a vloudil se dovnitř s kradmou opatrností tajné milenky. Anna byla u toho, když mu ten člověk na znamení vděčnosti nervózně předal svůj dárek a zase honem spěchal pryč. Jesse se podivným způsobům toho příjemného člověka hlasitě smál, dokud si nevšiml, že Anna se nesměje. Jak mu vysvětlila, impresário mu chtěl vyslovit svůj dík, ale nedokázal to udělat veřejně. Nemohl jednoduše po koncertě přijít s hodinkami na pódium. Stejně jako je nemohl pozvat na večeři, aby ho nikdo neviděl s manželi Austinovými v restauraci. Zjednal si Jesseho, aby u něj vystoupil, otevřeně mu aplaudoval, ale jen co zpěvák sestoupil z jeviště, nemohl se ukazovat v jeho společnosti. Byly to úžasné, skvělé hodinky, hlavně v očích mladého muže, který nevydělával žádné sumy. Přesto si je Jesse nevzal. Nechal je na stole v šatně se vzkazem:

Večeře by bývala úplně stačila.

Do Monroe už ho na koncert nikdy nepozvali.

Když člověk zpívá a tančí na jevišti, každý se na něj rád podívá. Tuhle zkušenost udělal Jesse už v sedmi letech, ještě předtím, než se s rodinou přestěhovali na sever. Žili tehdy v Braxtonu ve státě Mississippi. Byl podzim roku 1914; tak horká noc, že neušel ani sto kroků a už měl košili mokrou jako při průtrži mračen. Otec s matkou ho zapřísahali, aby toho večera nikam nechodil. Sami museli do práce a on zůstal doma sám. Jenže minulý týden jim došlo dříví a táta Jessemu vyhuboval, že rodině s ničím nepomáhá. Než by to měl poslouchat znovu, raději se rozhodl, že nějaké dřevo donese. Sbíral klestí a šlo mu to rychle, protože lesní půda byla vyschlá na troud. V dlaních cítil drsnou kůru. Pod nohama mu praskaly suché větvičky a ten zvuk se rozléhal mezi stromy. Přestože by to doma nikdy nepřiznal, vždycky se v lese bál: představivost mu pracovala na plné obrátky a on viděl i to, co nebyla pravda. Nadával si do hlupáků, někdy dokonce nahlas: „Neboj se, Jesse! V těchhle lesích potkáš leda brouky a komáry, jinak nic!“

Přestal mluvit sám k sobě, ale hlasy slyšel dál. Potřásl hlavou, jako by měl vodu v uších. Hlasy se stále ozývaly. Ne jeden hlas, nejmíň dva nebo tři.

„Děláš to špatně!“

„Tohle se mi líbí!“

„Postav se tamhle!“

„Pomoz mi s tím!“

„A je to!“

„Připravte fotoaparát!“

Vydal se jedním směrem, hlouběji do lesů, a hlasy zeslábly. Otočil se a zamířil z lesa ven, směrem k městečku: hlasy zesílily. Měl se rozběhnout domů. Měl zahodit náklad klestí a utíkat, ale místo toho šel dál za těmi hlasy.

Když se ocitl na kraji lesa, kousek od městečka, spatřil ke svému údivu velký dav. Rodiče ho předtím důtklivě nabádali, aby nechodil na krok z domu, a jeho teď překvapilo, že vidí takové množství lidí, kteří jsou v noci venku. Všichni stáli zády k němu v půlkruhu a mohlo jich být kolem stovky. Jesseho napadlo, že nevypadají jako obyčejný dav, spíš jako diváci na představení. Ti vzadu a po stranách drželi hořící větve, mihotavé lucerny i velké lampy plivající rudé jiskry k noční obloze. Bylo jich zapotřebí, protože měsíc moc nesvítil a jeho světlo problesklo jen tu a tam mezi těžkými mraky. Jesse si pomyslel, že tihle lidé jsou až příliš dobře oblečení na to, že postávají v lese. Viděl tu dámy v krásných šatech, dívky ve slušivých šatečkách i muže v košilích pečlivě zastrkaných do kalhot. Byli oblečeni jako do kostela nebo do divadla. Někteří se ovívali slamáky a ženy odháněly mouchy a komáry vláčnými gesty svých vláčných prstů, ale z propocených skvrn na zádech Jesse usoudil, že to budou úplně stejné bytosti jako on.

Nikdo si nevšiml, že za stromem tiše stojí malý chlapec s náručí dříví, listím v rozcuchaných vlasech a v šatech tak chatrných, jako by byly utkány ze šlahounů lesního podrostu. Diváci upřeně sledovali to, co se dělo před nimi, a Jesse nedokázal pochopit, co zajímavého by mohlo být k vidění tady, uprostřed stromů. Byl moc malý, takže dopředu nedohlédl, a bál se vylézt zpoza stromu: všichni ti lidé byli běloši a on měl dost rozumu, aby se mezi ně nemíchal.

Pak jakoby mávnutím kouzelného proutku každý muž, žena i dítě stojící na mýtině vzhlédli ve stejném okamžiku vzhůru do korun. Jesse se tam taky zadíval v naději, že zahlédne vybuchující zářivé hvězdy ohňostroje. A pak spatřil to, kvůli čemu se tu všichni ti lidé sešli: tanec, trhavý tanec páru nohou vznášejících se ve vzduchu. Tanec, jenž se nepodobal ničemu, co kdy předtím viděl, tanec, při kterém se dvě bosé černé nohy nedotýkaly země, tanec bez rytmu a hudby, tichý tanec trvající nanejvýš minutu nebo dvě.

Jesse drtil klestí v náruči tak silně, že než nohy dotančily a ztuhly, měl boty zasypané kousky kůry. Jeden z přihlížejících mužů zdvihl objemný fotoaparát, zazářil blesk a oslnivé světlo na zlomek vteřiny odhalilo vše, co dosud ukrývala noc. Jesse se po celý zbytek života ptal sám sebe, proč ten člověk čekal s fotografováním, až bude po všem. Snad nechtěl propást ani jediný okamžik toho zábavného tance.

Když se toho dne ptala mladá Ruska Jesseho, proč se tolik obětuje pro věc komunismu, když na něj cizí lidé i přátelé a příbuzní dotírali, aby nežvanil o politice a užíval si peněz, nikdy jim neprozradil pravý důvod. Komunistu z něj neudělala nenávist, s níž se jeho rodina setkala po příchodu do New Yorku, ani žádná z urážek, kterou ho lidé častovali. Dokonce ani chudoba a nekončící úsilí rodičů vydělat si na slušné živobytí. Když při svém prvním velkém koncertu před zaplněným hledištěm pozoroval vyšňořené bílé publikum, jak tleská jeho tanci a zpěvu, věděl, že jejich obdiv se omezí na dobu, po kterou budou jeho nohy vydupávat rytmus a ústa zpívat, ne pronášet projevy. Jen co představení skončí a on dotančí, nebudou s ním chtít mít nic společného.

Být obdivován jen na pódiu nestačilo. Bylo třeba dělat něco víc než jen zpívat.

Manhattan
Budova Organizace spojených národů
Zasedací sál Valného shromáždění OSN
První avenue a Východní 44. ulice

TÉHOŽ DNE

Publikum tvořili čelní diplomaté z celého světa a mezi pozvanými byli velvyslanci při OSN ze všech členských zemí. Sál Valného shromáždění praskal ve švech. Koncert měl co nevidět začít. Jako nervózní žáček před školní akademií vyhlédla Raisa kradmo ze zákulisí. Ptala se sama sebe, zda její předtuchy týkající se dnešního vystoupení byly pouhým nepodloženým přeludem. Nechala se unést vlastní představivostí a ovlivnit vzpomínkami na doby, kdy v sobě každé slovo skrývalo nebezpečí a intriku. Tím, co prozradilo její provinční původ, nebyly nepadnoucí šaty, ale skutečnost, že podlehla panice, když jí svěřili tak důležitý úkol. Styděla se za svou reakci. Úspěšná generálka ji povzbudila a uklidnila, vrátila ji na zem a předchozí hysterie jí teď připadala hloupá.

Pozorovala své studenty: už se seřadili a teď čekali, až se budou moci objevit na scéně. Měla jim dodat klid, ne je znervózňovat. Chodila od jednoho k druhému s úsměvem a povzbudivými slovy, až se zastavila u Jeleny. Raisa nakonec neochotně ustoupila a dovolila Jeleně zúčastnit se koncertu; bála se, že dcera by v opačném případě dávala vinu Lvovi a nenáviděla by ho za to. Avšak od odpolední hádky spolu skoro nepromluvily a zůstala po ní určitá pachuť. Raisa se sklonila k Jeleně a pošeptala jí:

„I pro mě je tahle situace nová. Bylo toho na mě moc, nezlob se. Vím, že ti to půjde skvěle. A doufám, že si tenhle večer užiješ. Snad jsem ti ho nepokazila, to bych nerada.“

Jeleně se zaleskly oči. Raisa jí honem setřela slzy.

„Prosím tě, nebreč, nebo začnu taky!“ Usmála se, aby zakryla skutečnost, že sama nemá k pláči daleko, a rychle dodala, „za všechno můžu já, ne Lev. Nezlob se na něj. Teď se soustřeď na vystoupení a bav se. Užij si večer!“

Raisa se už chystala vrátit před studenty, ale Jelena ji uchopila za ruku a řekla: „Mami, nikdy bych se nenamočila do ničeho, kvůli čemu by ses za mě musela stydět!“

Oslovení „mami“ nepoužila náhodně.

„Já to přece vím,“ odpověděla rychle Raisa v obavě, že nedokáže ovládnout své city. Pospíchala zpět na místo a snažila se uklidnit, aby mohla uvést studenty na pódium. Zhluboka dýchala. Teď nesmějí zklamat! Dnešní večer je jedinečný. Když před mnoha a mnoha lety, za Velké vlastenecké války, bloudila jako uprchlík, měla jedinou myšlenku: přežít. Později, jako učitelka ve Stalinově Moskvě, se zase ze všech sil snažila uniknout zatčení. Kdyby se mohla vrátit v čase a umožnit té ustrašené dívce, aby na okamžik nahlédla do budoucnosti, do tohoto nádherného sálu naplněného prominentním obecenstvem z celého světa, aby spatřila samu sebe se dvěma krásnými dcerami po boku, uvěřila by tomu vůbec? Pokud něčeho litovala, pak jen toho, že tu s ní není Lev. Ne snad proto, že by se stále bála zrady nebo spiknutí (sama teď naopak hořce litovala, že mu tu myšlenku nasadila do hlavy), ale protože jako jediný dokázal ocenit, jakou cestu za ty roky urazila.

Ozvaly se první takty hudby. Orchestr byl připraven, obecenstvo ztichlo. Spolu se svým protějškem, americkým učitelem, vyšla v čele studentů na scénu. Potlesk, který se ozval, byl zdvořilý, ale Raisa v něm vycítila i nejistotu. Nikdo přesně nevěděl, co od tohoto neobvyklého vystoupení očekávat.

Zatímco Jelena kráčela na jeviště, v duchu přesvědčovala samu sebe, že matce nelhala: Raisa by byla jistě hrdá, kdyby věděla, jaké věci její dcera pomáhá. Ničemu menšímu než veřejné demonstraci lásky a obdivu vůči Jessemu Austinovi, muži nespravedlivě pronásledovanému za své názory, skvělému člověku, kterého státní mašinérie semlela kvůli jeho víře v rovnost a bratrství. Jistě, Raisa se nejdřív bude zlobit. Bude zuřit, že se celá věc držela v tajnosti a že jí nikdo nic neřekl. Ale až hněv pomine, určitě to pochopí a možná bude i obdivovat dceřinu odvahu.

Jelena si prohlížela sál, jeho výzdobu, vlajky i smetánku shromážděnou v hledišti, výkvět politiků a diplomatů v nejlepších oblecích. Celé představení jí připadalo vyumělkované a odtržené od reálného světa s jeho problémy. Koncert nemohl přinést žádnou společenskou změnu ani pokrok v jakémkoli směru. Byl sterilní. Hněv a rozhořčení tu neměly místo, aby se snad hostitelé necítili uraženi. Demonstrace, která se chystala venku, nebyla zaměřena proti režimům té či oné barvy. Mělo jít o univerzální protest proti netoleranci a nenávisti, proti nerovnosti a nelidskému přístupu k člověku a jeho životu. Svět potřeboval novou Velkou revoluci, revoluci občanských práv. A nejlepším nástrojem takové revoluce bylo komunistické učení. Jak by vůbec Raisa mohla nebýt hrdá na to, čeho Jelena s Jessem Austinem dosáhnou?

Potlesk zvolna utichl.

Bradhurst
Harlem
Nároží Osmé avenue
a Západní 139. ulice
Nelsonova restaurace

TÉHOŽ DNE

Restaurace měla stále plno a jedlo se v ní za rozumné ceny. Jmenovala se podle svého majitele Nelsona, kterého měli místní lidé velmi rádi. K personálu se choval slušně a vždycky věděl, kdy si s hosty vyměňovat vtipy a kdy naslouchat jejich problémům. Anna nikdy nepotkala člověka, který by měl vyvinutější cit pro to, co druzí potřebují. Když jí zoufale chyběly peníze a sháněla práci, pomohl jí. Přitom si mohl místo ženy jejího věku a bez všech zkušeností snadno najmout mladé krásné dívky, které by flirtovaly se zákazníky a přitáhly by novou klientelu. Anna se mu odvděčila tím, že ho nikdy nezklamala, nikdy nepřišla do práce pozdě ani se nesnažila dřív odejít. Přede všemi Nelsona chválila za to, že kvůli ní riskoval a nebál se šikany ze strany úřadů. Štamgasti rovněž oceňovali, že ji zaměstnal, a on s tím možná tak trochu kalkuloval. Ani agenti FBI mu nakonec nedělali problémy, rozhodně ne takové jako Jessemu. Anna měla podezření, že je těší představa, jak myje talíře a shrabuje zbytky jídel do odpadkového koše. Možná si mysleli, že Anna bere tvrdou práci jako ponížení. Ale v tom se mýlili.

Už když vešla do restaurace a začala se připravovat na večerní směnu, došlo jí náhle zcela jasně, že Jesse pozvání té ruské dívky přijme a před budovou OSN promluví. Nabízela se celá řada rozumných důvodů, proč to nedělat, ale k Jessemu Austinovi se nehodilo nic tak dobře jako představa, že si stoupne na chodník a bude hřímat k zástupu demonstrantů. Anna ho nemohla nechat samotného.

Pospíchala za Nelsonem a uchopila jej za paži.

„Víte, že se to ještě nikdy nestalo a nebude se to opakovat, ale musím zpátky domů. Dnes večer nemůžu zůstat v práci. Potřebuju být s manželem.“

Nelson jí pohlédl do očí, viděl jejich naléhavý výraz, slyšel tón kterým k němu mluvila, a přikývl.

„Stalo se mu něco?“

„Ne, nic se nestalo. Jen to, že manžel musí něco udělat a já přitom musím být s ním.“

„V pořádku, Anno. Dělejte, co uznáte za nutné. A o restauraci se nebojte. Když bude třeba, budu roznášet jídlo sám.“

Anna ho ze samé vděčnosti políbila na tvář. „Díky!“

Otočila se na patě, svlékla zástěru, vyběhla z restaurace a spěchala domů tak rychle, jak to šlo. Celou cestu utíkala, přeběhla ulici, prolétla kolem chlapů hrajících karty i skrz oblaka cigaretového kouře a konečně se ocitla na schodišti činžáku. Jak brala schody po dvou, cítila na sobě pohledy sousedů. Litovali ji, kolik toho musí pro Jesseho vytrpět. Mýlili se. Byla nejšťastnější ženou na světě, že může žít po jeho boku.

Prudce otevřela dveře bytu. Jesse stál na posteli a mluvil k otevřenému oknu, jako by to byl desetitisícový dav. U nohou se mu válely texty všech projevů, které kdy pronesl.

Manhattan
Budova Organizace spojených národů
Zasedací sál Valného shromáždění OSN
První avenue a Východní 44. ulice

TÉHOŽ DNE

Jim Yates proklouzl do zadní části sálu a sledoval vystoupení. Rusové se promísili s americkými studenty. Oblečení byli stejně: chlapci v bílých košilích a černých kalhotách, dívky v bílých halenkách a černých sukních. Obě národnosti se navzájem ničím nelišily. Podle programu, jehož pozadí tvořily pestrobarevné vlajky všech možných států, měly zaznít písně skladatelů z celého světa. Ani superpokrokoví organizátoři koncertu nehodlali tolerovat budovatelské zpěvy a propagandistické častušky o nejmocnější zemi na světě, která rozdrtí všechny nepřátele v čele s americkými imperialisty. Ty si mladí komsomolci mohli zanotovat doma, jen co v Moskvě vystoupí z letadla. A protože Rusové nemohli zpívat své vlastní písničky, nezpívali ty své ani Američané, aby se hosté neurazili. Yates nedokázal pochopit, jak někdo může zakázat americkým studentům zpívat ve vlastní zemi americké písně. Jistě, tady nebyli na půdě své vlasti. Sídlo OSN nespadá pod pravomoc vlády Spojených států, přestože stojí v srdci New Yorku. USA se bez jediného výstřelu vzdaly kusu své půdy ve prospěch jakési mezinárodní organizace. Dokonce i Yates tu byl pouhý host a ne agent FBI.

Doznělo další číslo a rozlehl se potlesk. Yates se rozhlédl po diplomatech. Běloši tu zjevně byli v menšině. Několik velvyslanců aplaudovalo vestoje. Yates je z místa, kde stál, neviděl moc dobře – nejspíš Kubánci a Jihoameričané. Zatímco studenti zpívali ruku v ruce na pódiu, jejich země se chystaly smést jedna druhou ze zemského povrchu. Taková byla skutečnost a celý výstup na jevišti byl pouhou fraškou. Yates zuřil při představě, že se našli američtí rodiče, kteří dovolili svým dětem účinkovat při podobné akci. Tihle otcové a matky by zasloužili, aby si je FBI řádně proklepla.

Yates pohlédl na hodinky a zaťukal nehtem na sklíčko. To pravé představení mělo teprve vypuknout. Venku před budovou.

Manhattan
Prostranství před budovou OSN
První avenue a Východní 44. ulice

TÉHOŽ DNE

Jesse Austin si s sebou přinesl bedničku od jablek, kterou našel v kuchyni Nelsonovy restaurace. Už mnohokrát promlouval k davu na ulici a dobře věděl, že bez stupínku ho nikdo neuslyší ani při jeho výšce a řečnických schopnostech. Každý řečník potřebuje pódium, a i když bedna od ovoce nestála za moc, bylo to pořád lepší než stát na obrubníku. Už cestou od metra si povšiml, že část První avenue je uzavřena pro automobily. Dopravní ruch utichl, ale místo aby se tím pouliční atmosféra zklidnila, ticho jen podtrhovalo pocit, že celá demonstrace je něčím výjimečná. Jesse pozoroval výjev, který se mu naskytl. Na pozadí sídla OSN se hemžily stovky lidí, mnohem víc, než čekal. Anna ho uchopila za volnou ruku. Zmocňovala se jí nervozita.

Scénu lemoval špalír policistů. Někteří byli oblečeni jako těžkooděnci, pro případ, že by se demonstranti projevovali agresivně. V první řadě jich několik hlídkovalo v sedlech koní, kteří frkali, jako by v nich shromážděný dav budil opovržení. Demonstranti stáli za zábradlím jako dobytek v ohradě a nad hlavami se jim vznášely pestré podomácku vyrobené transparenty: kusy prostěradel napnuté mezi dvěma dřevěnými tyčemi a pomalované divokými barvami, přehlídka plachet nejrůznějších materiálů. Písmena v nápisech byla neuspořádaná, každé jiné, a celek působil dětsky naivním dojmem. Při čtení hesel z plakátů si Jesse uvědomil, že se tady promísilo hned několik skupin demonstrujících. Něco podobného ještě v New Yorku nezažil: lidé s kytarami a bubínky protestující proti válce ve Vietnamu tu stáli vedle pečlivě úpravných mužů a žen v naškrobených košilích spílajících členům komunistické strany. Někteří drželi v rukou plakáty požadující odchod sovětských okupantů z Maďarska, jiní se spokojili s tisíckrát omílanou frází:

MRTVÝ BOLŠEVIK – DOBRÝ BOLŠEVIK

Jesse ji slyšel a četl už tolikrát, až se ptal sám sebe, proč ti lidé nepřijdou s něčím novým. O to větší chuť měl promluvit. Čím víc mu vyhrožovali, tím víc rostla jeho síla: aspoň tomu vždycky věřil.

Na to, aby urval lepší místo, se na demonstraci objevil příliš pozdě. Nepodaří se mu procpat k hlavnímu vchodu, jak si přála Jelena. Budou muset s Annou zůstat na vzdálenějším konci, tam, kde nepravidelné řady zástupu už řídly. Nebylo to vůbec ideální místo a Jesse se vztekal sám na sebe, že sem nedorazil dřív. Vydali se podél davu, když v tom někdo zavolal:

„To je Jesse Austin!“

Jesse se otočil a spatřil, jak na něj od vchodu do budovy mává nějaký muž a ukazuje jim, aby šli k němu. Poslechli ho, třebaže ho neznali. Byl mladý a měl milý úsměv.

„Držím vám tohle místo!“

Stáli hned vedle hlavního vchodu, jak to Jessemu kladla na srdce Jelena. Mladík od Jesseho převzal bedničku, postavil ji za bariéru, zkontroloval, jestli se nekymácí, a pak Jesseho vyzval:

„Přelezte zábradlí!“

Jesse se zasmál: „Před třiceti lety možná!“

Aniž pustil manželčinu ruku, razil si spolu s ní zvolna cestu davem, aby se k bedničce dostal oklikou. Mladíkovi se podařilo uchránit improvizovaný stupínek před některými z demonstrantů, kteří se na něj chtěli prodrat. Když Jesse znovu došel až k němu, položil mu mladík ruku na rameno.

„Nadešla vaše chvíle. Nandejte jim to! A pěkně zostra!“

Jesse mu potřásl rukou. „Kdo vlastně jste?“

„Přítel. Máte mnohem víc přátel, než byste si myslel.“

TÉHOŽ DNE

Agent Yates opustil budovu OSN ještě předtím, než koncert skončil. Za normálních okolností by se demonstrace nemohla konat v bezprostřední blízkosti sídla organizace a musela by se přesunout do parku Ralpha Bunche nebo na Dag Hammarskjöld Plaza na křižovatce 47. ulice a První avenue, což bylo jeden blok od vchodu pro návštěvníky a celé čtyři bloky od oficiálního vchodu používaného diplomatickou smetánkou. Bezprecedentní rozhodnutí povolit shromáždění hned vedle sídla OSN bylo symbolické a mělo ukázat, že na rozdíl od Sovětského svazu nemají Spojené státy obavy z otevřené kritiky. A tak mohl Jesse Austin plně využít občanských svobod garantovaných Američanům, včetně svobody projevu, jež naopak neexistovala v zemi, kterou tolik obdivoval.

Sotva se Yates ocitl na ulici, všiml si, že se k Jessemu blíží uniformovaný strážce pořádku, přerušuje jeho proslov a ukazuje na bedničku pod jeho nohama. Yates nemeškal, popadl za rameno velitele policistů a snažil se přehlušit vřavu.

„Odvolejte svého podřízeného! Jesse Austin musí zůstat tam, kde je!“

„Kdo je Jesse Austin?“

Yatese potěšilo, že to jméno policistovi nic neříká.

„Ten vysoký černoch tamhle na bedničce. Nikdo se ho ani nedotkne!“

„Nemůže stát tak vysoko a tak blízko vchodu!“

Yatesovi došla trpělivost.

„Kašlu na vaše pravidla! Teď mě poslouchejte, toho člověka necháte na pokoji! Pozvali ho sem Sověti a doufají, že ho odtud budeme chtít dostat. Jestli se o to pokusíme, bude klást odpor a zítra budou ve všech novinách na první stránce fotky, jak ho vlečete pryč. Přesně tohle by si přál! Přišel sem jen kvůli tomu. Je to slavný černošský aktivista známý svými prokomunistickými sympatiemi. Nepotřebujeme, aby někdo fotil, jak pět bílých policajtů nasazuje chvaty starému negrovi. Kolem nás zuří ideologická válka. Dnes večer žádnou demonstraci síly! Ať si provokuje, jak chce. Rozuměl jste mi? Nikdo ať na něj nesahá!“

TÉHOŽ DNE

Jesse nemohl uvěřit, že to policista vzdal, odchází a nechává ho dál řečnit z bedničky. Kradmo pohlédl na Annu. Tvářila se stejně zmateně jako on. Strážci pořádku zřejmě dostali pokyn držet se v přítomnosti tolika novinářů zpátky, nezasahovat, nechat demonstraci volný průběh a takticky ukázat světu, že respektují svobodu slova. Byla to cynická hra, ale když jim protentokrát tuto svobodu přiznali, třeba jen na jediný večer a pro tuto příležitost, Jesse se jí rozhodl využít.

Z bedničky na ovoce přehlédl celý zástup demonstrantů, stovky tváří, některé rozkvetlé barvami, jiné zrůzněné zlobou a vztekem. Jesse se nadechl a začal. Zprvu nesměle, protože mu zřejmě nenaslouchal nikdo kromě vlastní ženy, dokonce ani ti, kdo stáli nejblíž bedničce. Neznělo to ani jako proslov, spíš jako by si bláznivý stařec něco mumlal sám pro sebe.

„Dnes večer jsem tady proto…“

Začátek byl rozpačitý. Nevěděl, jestli má číst z papíru, nebo improvizovat. Pak se rozhodl použít koncept, který si připravil doma, a toho, že mu zřejmě nikdo nevěnuje pozornost, si prostě nevšímat. Soustředil se na náhodné místo v davu a představoval si, že zase stojí na jevišti velkého sálu před tisícovkami platících diváků. Naneštěstí ho neustále vyvádělo z konceptu dunění bubnů, do kterých bušili míroví aktivisté. Pletla se mu slova, zadrhával se v půlce věty a přeskakoval od tématu k tématu, aby vzápětí znovu umlkl a vrátil se k předchozí myšlence. Napadlo ho, že vůbec nezáleží na tom, zda hovoří anglicky nebo rusky, stejně ho nikdo nevnímal. Už propadal beznaději, když ucítil, že ho Anna bere za ruku. Shlédl k ní. Anna mu stiskla dlaň a povzbudila ho: „Řekni jim, co cítíš. Mluv k nim, jako bys mluvil ke mně. Musí to jít od srdce, kvůli tomu ti lidé vždycky naslouchali. Protože jim nelžeš, nic nepředstíráš, nikdy neříkáš něco, čemu nevěříš.“

Jesse zvedl ruku, aby umlčel bubny, a chystal se znovu začít. Než stihl říct první slovo, zavolal na něj nějaký chlapík. Jeden z postarších pacifistů, muž se šlachovitými pažemi, neupraveným vousem a kytarou zavěšenou kolem krku. Na nahé hrudi měl červeně namalovaný znak mírového hnutí.

„Jesse Austin!“

To, že ho někdo poznal, zaskočilo Jesseho tak, že se mu rozutekly myšlenky. Než se stačil vzpamatovat, protlačil se demonstrant až k němu a už mu třásl rukou.

„Vždycky jsem měl rád vaši muziku. Řekněte mi, Jesse, když zabili Malcolma X, nebylo to právě proto, že se stavěl proti válce ve Vietnamu? Já myslím, že ano. Zabijou každýho, kdo je proti týhle válce. Malcolm X řek, že každej černoch a každá černoška by měli stát na straně Vietnamců, ne našich vojáků. A proto ho zavraždili, nemyslíte? Komu fandíte vy? Vietnamcům, nebo Amíkům?“

Černošského aktivistu Malcolma X zastřelili začátkem roku a Jesseho už tehdy napadlo, že za jeho smrtí bude něco jiného, než se říká. Svést vinu na jeho bývalé soudruhy z hnutí Islámský národ, černé muslimy, od nichž se distancoval, bylo velmi pohodlné. A kdykoli se naskytne jednoduché a pohodlné vysvětlení, bývá obvykle pravda úplně jinde. Jesse chtěl vousáči odpovědět, ale ten už oznamoval svým druhům: „Hej! Je tu Jesse Austin!“

Když jej lidé předtím viděli stát na bedničce a řečnit, nereagovali na něj, ale při vyslovení jeho jména zpozorněli. Z hloučku antikomunistických demonstrantů zazněly vzteklé výkřiky:

„Jak můžete tvrdit, že Amerika není vaše vlast?“

„Prý byste s chutí bojoval proti americké armádě!“

Vousatý pacifista na Jesseho zamrkal: „Dobře si rozmyslete, co odpovíte!“

„Nic takového jsem nikdy neřekl!“ zvolal Jesse do davu. „Chci mír, ne válku!“

První obvinění spustilo celou lavinu. Rafinované útoky a lži, jejichž prudkost se stupňovala. Ten hlouček antikomunistů znal Jesseho lépe než kdo jiný: byl pro ně objektem opovržení a zášti.

„Je pravda, co se říká o všech těch zneužitých mladých běloškách?“

„Proč neplatíte daně?“

„Chceš říct, že jsi nikdy neseděl?“

„A že nepodvádíš svoji ženu?“

„Prý ji mlátíš, když se opiješ!“

Jesse neviděl všem křiklounům do tváře, jen slyšel nesourodé hlasy. Na rozdíl od křiklounů se snažil potlačit hněv a trpělivě vyvracel všechna obvinění.

„Daně platím! Ve vězení jsem nikdy nestrávil ani den, leda že jsem šel navštívit lidi, kteří potřebovali pomoc. A v životě jsem se nedotkl žádné bělošky, rozhodně ne tak, jak si myslíte, ani jsem nikoho neuhodil, tím méně svou ženu, kterou miluju na celém světě nejvíc! Stále opakujete tytéž pomluvy. Je to nenávistná a lživá kampaň!“

Třásl se mu hlas. Bolest ze všech těch výmyslů mu stoupala až do hrdla. Vrátily se mu vzpomínky na léta, kdy bezmocně přihlížel, jak mu ničí jeho dobrou pověst.

Anna vycítila, že je v úzkých. Vyšplhala se ze ním na bedničku a objala ho kolem pasu, aby udržela rovnováhu.

„Kdyby to všechno byla pravda, myslíte, že bych teď stála manželovi po boku? Že bych zůstala s ním, když nám úřady vzaly domov? Když nás připravily o práci, o peníze, když jsme neměli co do úst? Přišli jsme o všechno a vy ještě ochotně nasloucháte lžím! Já vám teď povím pravdu. Jesse v životě nikomu neublížil. Nikdy se neporval v hospodě nebo na ulici. Nikdy na mě nezvýšil hlas. A pokud jde o válku, nikdy by ho ani nenapadlo zdvihnout zbraň proti jinému člověku. Nevěří, že by se násilím dalo něčeho dosáhnout. Věří v moc lásky. Věří v lásku víc než v cokoli jiného. Věří ve spravedlnost pro každého muže a ženu, ať se narodili kdekoli a mají jakoukoli barvu pleti. Můžete nesouhlasit s tím, čemu věříme, můžete nám nadávat do bláznů kvůli našim ideálům, ale netvrďte nám, že nemáme jeden druhého rádi!“

Anna slezla z bedničky a Jesse viděl, že její slova naladila dav příznivě a přilákala větší pozornost posluchačů i k němu samému. Zalitoval, že se vzdal veřejného vystupování. Sám tak přenechal pole pomlouvačům. Teď bylo jeho povinností hájit pravdu, navzdory tomu, že ho hlavní zpravodajské kanály bojkotovaly. Bylo jeho povinností postavit se protivníkům, třebaže všechno hrálo proti němu. Život ho pořádně semlel a on už přestal věřit, že pravda má nějakou cenu. Ano, má: je silnější než lži nepřátel. Přítomní to mohli poznat z tónu jejich hlasů. Jesse, náhle plný energie, se rozhodl přejít od dialogu k agitaci. Bylo na čase říct to, kvůli čemu sem přišel.

„Teď, když jsme odmítli falešná nařčení, bychom snad mohli začít mluvit o tom, co je opravdu důležité. Co trápí miliony Američanů po celé naší velké zemi? Nespravedlnost, předsudky, netolerance a systém založený na diskriminaci – nejen amerických černochů, ale všech chudých Američanů!“

Odložil připravené koncepty a hovořil spatra. Stejně jako se mu předtím uspokojivě vybavila dávná znalost ruštiny v podobě valící se vlny slov a vět, i teď se mu do úst vrátily výrazy rozhořčení dovedené k dokonalosti během stovek proslovů a dlouhých let protestů. Počet posluchačů vzrostl, muži i ženy bez rozdílu věku a rasy teď obrátili pozornost k němu. Někteří z protiválečných demonstrantů se k němu připojili a odložili bubny, aby ho bylo lépe slyšet. Nejmíň deset let už nemluvil před tak početným obecenstvem. Tihle lidé sem nepřišli za jeho písničkami ani za zábavou: chtěli změnit svět. Zástup se stále zvětšoval, za ocelovými zábranami se mačkali další a další lidé.

Nějaká žena rozzuřeně zvolala: „Když tolik milujete Sovětský svaz, táhněte s tamtěmi do Ruska!“

Jesseho sebejistota vzrostla a demonstrantku si řádně vychutnal: „Kam bych táhl? Jsem doma! Prožil jsem tady celý život. Jsou tu pochováni mí rodiče i rodiče mých rodičů. Jsem Američan stejně jako vy – a možná i víc než vy! Je ve mně víc z Američana, protože upřímně věřím ve svobodu slova a v rovnost, což jsou pojmy, které vám asi nic neříkají. Tolik vás zaměstnává mávání americkou vlajkou, že nemáte čas se zamyslet, co ta vlajka symbolizuje!“

K rozzlobené ženě se přidal hlouček protikomunistických demonstrantů. Jeden přes druhého pokřikovali a provokovali ve snaze překřičet vřavu. Něco z toho zapadlo ve všeobecném hluku, něco dolehlo až k Jessemu.

„Žijete v Americe, a přitom ji urážíte!“

„Urážím leda takové, jako jste vy! Lidi, kteří nechápou, že každý muž i žena na zeměkouli mají stejnou lidskou důstojnost! Možná vám to ještě nedošlo, ale touha po lepším životě je společná všem lidem na světě! Touha po spravedlnosti se nemění podle toho, kde člověk žije nebo jakým jazykem mluví!“

Pak ukázal směrem k sídlu OSN.

„Tahle budova představuje celý svět pod jednou střechou. To je realita tohoto světa. Všichni žijeme pod jednou oblohou, dýcháme stejný vzduch, sajeme teplo ze stejného slunce. Lidská práva nejsou milodarem, který nám dává vláda. Základní lidská práva tu byla odjakživa a vlády jsou od toho, aby je prosazovaly a chránily. Nemá to nic společného s tím, pro koho hlasujete při volbách, kde žijete, jakou máte barvu pleti nebo jak naditou máte peněženku. Tato práva jsou nezadatelná a já za ně budu bojovat, dokud budu dýchat a dokud mi v žilách bude kolovat krev!“

Jesse věděl, že koncert co nevidět skončí. Sovětští hosté vyjdou na ulici, studenti se vmísí do davu a obklopí jej. Při tom pomyšlení se nemohl neusmát.

Manhattan
Cestovní kancelář Global Travel Company
Broadway 926

TÉHOŽ DNE

Osip Feinstein dávno ztratil pojem o čase. Seděl připoutaný k radiátoru v temné zadní místnosti za kanceláří. Vinou abstinenčních příznaků se potil a bylo mu zle. Za normálních okolností by už dávno pokuřoval opium a touha po droze přehlušila všechny ostatní pocity, které by v dané situaci měla každá normální bytost, včetně toho nejsilnějšího – strachu. Kalhoty měl mokré, protože se pomočil, a zápěstí ho bolelo, jak se mu kov zadíral do kůže. Už nemohl ani hýbat prsty. Snímky Jesseho Austina a té mladé Rusky mu sebrali a jeho prvotní dojem z agenta Yatese se potvrdil: byl to mimořádně nebezpečný člověk.

I ve svém obluzeném stavu si náhle uvědomil, že vedle v kanceláři někdo je. Dveře se zvolna otevřely. Osip zamrkal oslněn náhlým světlem. Nad sebou spatřil sovětského operativce, který mu předtím předal fotoaparát. Když si jeho oči zvykly na světlo, poznal, že muž svírá v ruce pistoli.

„Svěřit se FBI bylo mizerné rozhodnutí. Nečekaně špatné, když uvážíme, jak chytře jste si vedl v minulosti.“

Osip neměl sílu vzdorovat. Neměl dokonce ani vůli bojovat o vlastní život.

„Třicet let se vám snažím unikat…“

„Teď je s tím konec, Osipe.“

Muž vzal láhev s hydrochinonem, vysoce hořlavou chemikálii používanou při vyvolávání filmů, a vylil ji Osipovi na šaty a na obličej. Silná žíravina zasáhla i kůži na hrdle a oči. Pokožka pálila Osipa tak silně, jako by mu hořela – dávno předtím, než ho útočník zapálil.

Manhattan
Budova Organizace spojených národů
Zasedací sál Valného shromáždění OSN
První avenue a Východní 44. ulice

TÉHOŽ DNE

Koncert skončil, obecenstvo aplaudovalo. Malého Američana stojícího vedle Zoji potlesk vestoje natolik rozrušil, že jí stiskl ruku. Celý zářil. Mohlo mu být nanejvýš dvanáct nebo třináct a v tu chvíli mu bylo jedno, že dívka vedle něj je Ruska. Náhle z nich byli přátelé, spoluhráči ve vítězném týmu. O úspěch se zasloužili rovným dílem. Při zpětném pohledu musela Zoja uznat, že Raisa dokázala myslet na víc věcí než jen na kvalitu vystoupení. Byl to její nápad, že všichni – Američané i Sověti – budou mít stejné oblečení. A navrhla i to, aby na koncertním turné zazněly nové skladby zkomponované jen pro tuto příležitost skladateli z různých zemí. Špičky světové diplomacie teď tleskaly tomu, s jakou bravurou se vystoupení vyhnulo nejrůznějším politickým úskalím, nikoho neurazilo a všechny zatáhlo do hry. Raisa dokázala tančit mezi citlivými tématy sebejistě jako diplomat a profesionální diplomaté v hledišti to dokázali ocenit.

Zoja následovala malého Američana do zákulisí. Sálem Valného shromáždění zněl neutuchající potlesk. V chodbě za scénou už studenti nešli ve dvojstupech. Samým nadšením z úspěchu se začali objímat. Raisa se bavila se svým americkým protějškem a oba se smáli: jaký to byl rozdíl proti opatrné konverzaci v průběhu generální zkoušky! Zoja měla radost i za matku. Zasloužila si ten pocit hrdosti na vlastní úspěch a Zoja se zastyděla, že k celé události dosud přistupovala tak cynicky. Měla být více nápomocná, tak jako Jelena.

Rozhlédla se po studentech. Sestru nikde neviděla. Přestože musela kráčet v zástupu jen pár lidí před Zojou, teď jako by se sestra propadla. Zoja se dala do hledání, razila si cestu davem, do kterého se mezitím zamíchali diváci opouštějící hlediště. Na chodbu proudilo stále více lidí, kteří by zpěvákům rádi pogratulovali. Lidé, které neznala, jí třásli rukou. Zahlédla Michaila Ivanova, člena doprovodu z agitačního oddělení, jak rozráží zástup studentů a zřejmě mu vůbec nevadí, že si je všichni fotí.

Vydala se za ním.

Také Raisa, celá zardělá úspěchem, pátrala po dcerách. V přelidněných chodbách je nebylo snadné nalézt. Stála na místě, pomalu se otáčela a hledala v davu, ale ty dvě nikde nezahlédla. Úzkostné chvění jí začalo stoupat od kolen k žaludku. Nevšímala si gratulací, ani mužů a žen, kvůli kterým sem přicestovala. Jak se prodírala zmatkem, zahlédla Zoju a ulevilo se jí. Pospíchala za dcerou.

„Kde je Jelena?“

Zoja na ni pohlédla a zbledla obavou: „To nevím!“

Pak zvedla ruku a ukázala před sebe.

Raisa uviděla Michaila Ivanova. Stál zády k ní i ke studentům a z velkého okna haly upřeně sledoval demonstraci před budovou. Fotografové za ním vesele cvakali, fotili si děti a on se ani neohlédl. Zajímalo ho pouze dění na ulici. Raisa došla až k němu, popadla ho za paži a prudce s ním smýkla, aby se otočil. Zírala do jeho hezké tváře s výrazem tak odhodlané nenávisti, až sebou cukl. Raisa mu dál svírala paži.

„Kde je Jelena?“

Chystal se jí zalhat, to viděla právě tak jasně, jako by sledovala kolečka hodinového stroje.

„Nechci slyšet žádné lži, jinak přísahám, že začnu řvát, přímo tady před všemi těmi veledůležitými hosty.“

Ivanov mlčel. Raisa vrhla pohled z okna na demonstraci a zašeptala: „Jestli se jí něco stane, zabiju vás!“

Manhattan
Prostranství před budovou OSN
První avenue a Východní 44. ulice

TÉHOŽ DNE

Jelena opustila budovu Spojených národů, aniž ji někdo zastavil. Vše bylo připraveno, cesta uhlazená, průchod bezpečnostní kontrolou proběhl bez potíží: využila nejslabší místo v ostraze a prošla k východu, kterým se dostala ven bez toho, že by se jí někdo vyptával. Ve dveřích jí ještě strčili do ruky tmavočervený kabát s kapucí, aby jí nebylo vidět do tváře. Nic nebylo ponecháno náhodě. Jen co koncert skončil, nenápadně ji odvedli od skupiny studentů. Michail s ní nešel. Bylo důležité, aby se neobjevil na fotografiích, protože přítomnost člověka zodpovědného za propagandu a agitaci by vrhla pochybnost na spontánnost celé akce. Během generální zkoušky se také změnily dispozice. Michail jí vysvětlil, že je nemožné, aby se k demonstraci připojil třebas i sebemenší hlouček studentů. Ven mohli propašovat jen Jelenu. Americké úřady přistavily studentům autobus řízený agenty FBI, který je měl odvézt od budovy OSN až ke dveřím hotelu. Jelena tedy musela jít sama a úspěch celé akce spočíval na jejích bedrech. Měla šanci rehabilitovat obraz komunismu v očích světa, vdechnout mu moderní progresivní image představovanou snímkem mladé Rusky stojící ruku v ruce se starým černým Američanem. Most mezi dvěma národy a dvěma generacemi. Snímek měl zároveň přinášet halasné poselství o všezahrnující ideologii a připomenout světu, že na nesmírném území Sovětského svazu žijí v míru národy různých ras i kultur. A hlavně – Jelena měla konečně vystoupit ze sestřina stínu a dokázat, že si zaslouží Michailovu důvěru a lásku.

Východ z komplexu budov OSN ležel na konci ulice vzdálenějším od jádra demonstrantů. Aby se Jelena dostala k Jessemu, musela kráčet podél policejního kordonu. S kapucí do čela pospíchala směrem k protestujícím a děsila se, že ji někdo zastaví. S hlavou skloněnou a prudce bušícím srdcem jen tu a tam vrhla pohled na Jesseho řečnícího na bedýnce. Byl tak zabrán do proslovu, že si jejího příchodu nevšiml. Nejkratší cesta k němu vedla přes ocelovou bariéru, ale Jelena se bála, že by ji policie odchytila a zatkla. Raději se vmísila do davu. Uprostřed zástupu zhluboka dýchala a sundala si kapuci. Cítila se tu mnohem bezpečněji než předtím na otevřené ulici. Zatímco se pomalu posouvala kupředu mezi demonstrujícími, uvědomila si, že tohle není chaotický dav, ale vnímavé obecenstvo: všichni ti lidé se dívali stejným směrem a naslouchali Jessemu Austinovi, nejvyššímu a bezpochyby nejlepšímu z přítomných řečníků. Jeho hlas se nesl nad zástupem. Neměl mikrofon ani připravené poznámky v ruce. Byl to zcela jiný člověk, než ten tichý a zdvořilý džentlmen, s nímž se setkala u něj v bytě. Před zástupem posluchačů mluvil hněvivě a čišela z něj síla. Způsob, jímž vystupoval, si Jelenu podmanil: protestovat pro něj bylo stejně přirozené jako dýchat.

Ve srovnání s přihlouplým koncertem tam uvnitř, s pečlivě vybranými písněmi, cenzurovanými tak, aby nikoho neurazily, neprovokovaly ani nevyjadřovaly touhu po změně, bylo tohle vystoupení halasnější, drsnější a tím pádem i lepší. Jelena ještě nikdy nebyla na demonstraci. V Moskvě se žádné nekonaly a jí nešlo do hlavy, že úřady mohly takové protestní shromáždění povolit a bezpečnostní složky pouze nečinně přihlížejí. Newyorští policisté sice zaplnili ulici, ale chodník ponechali demonstrantům, jako by před nimi kapitulovali a s nepochopitelnou netečností se drželi v ústraní. Nezdálo se, že by jejich početnost Jesseho Austina nějak znepokojovala. Jelena stála na špičkách a sledovala, jak mává pažemi, jako by podtrhoval rytmus vět, a gestem ruky podtrhuje význam každé z nich. U sněhobílé košile měl vyhrnuté rukávy, jako by ho řečnický výkon stál hodně fyzických sil. Účinek neverbální komunikace byl přímo zázračný. Proti náladovému a uzavřenému Lvovi s jeho ustavičným cynismem jí Jesse Austin připadal jako ta nejživější bytost, kterou kdy spatřila.

Razila si cestu, jako by plula proti proudu. Dav zmítal jejím drobným tělem ze strany na stranu, pohazoval s ní a nechtěl se rozestoupit. Každý si hlídal místo v Jesseho těsné blízkosti. Jeleně nezbývalo moc času. Organizátoři koncertu brzy zjistí, že zmizela, vypátrají ji a potrestají. Ale na trestu nesejde, pokud se jí podaří zapózovat vedle Jesseho. Z kapsy vytáhla sovětskou vlajku. To byl její trumf, její způsob, jak Jessemu předvést, že si někdo váží všeho, co dokázal, a že na něj lidé nikdy nezapomenou. Obejme ho na pozadí vlajícího praporu a kýžená fotografie jich dvou bok po boku spatří světlo světa. Jelena hodila dobré způsoby za hlavu, rvala se s davem a odstrkovala lidi stranou. Jesse si jí všiml ve chvíli, kdy prorazila první řadu stojících. Sehnul se, uchopil ji za ruku a vytáhl ji k sobě na bednu. Na svůj věk měl pozoruhodnou sílu. Jelena spatřila i jeho ženu. Paní Austinová dělala něco, co u ní dávno nebylo obvyklé: usmívala se.

Když Jelena stanula na bedničce, v davu to zašumělo. Nerozuměla tomu, co ti lidé říkají, zato naprosto přesně věděla, co musí udělat. Vytasila se se sovětskou vlajkou a za zády ji rozvinula. Druhý konec uchopil Jesse. Došlo mu, jak provokativní gesto to je, a Jelena v jeho očích na okamžik zahlédla zákmit strachu. Napadlo ji, že starý zpěvák možná vlajku zase svine, ale Jesse ji držel dál. Diváci se vrhli k jejich bedničce jako přílivová vlna. V zástupu zablikaly blesky fotoaparátů, novináři začali chrlit otázky, Jesseho odpůrci zuřili, příznivci se radovali. Jesse máchl pravicí, jako by chtěl kosou rozetnout vzduch: „Chtěl bych vám všem představit svoji známou, mladou studentku ze Sovětského svazu!“

Musel hodně zvýšit hlas, aby překřičel zástup hučící na znamení souhlasu i protestu. Přítomní byli šokováni a nevěřili vlastním očím. Jelena se rozesmála, nemohla si pomoct. Jesse Austin zdvihl ruku s vlajkou nad hlavu.

„Poměry, z nichž jsme vyšli, mohou být sotva odlišnější. Přesto já i tato dívka vyznáváme rovnost. Přestože pocházíme z jiných světadílů, věříme v totéž: v poctivost a spravedlnost!“

Fotoaparáty nepřestávaly cvakat. Úspěch dodal Jeleně křídla. Ta chvíle pro ni byla vrcholem.

Ohlušující rána, která se pak rozlehla, umlčela Jesseho Austina i celý dav. Znělo to jako zaburácení hromu, tak hlasité a nečekané, jako by celý Manhattan pukl na dvě poloviny. Bednička se zachvěla. Jelena cítila, jak jí vibruje pod nohama. Když hluk dozněl, rozhostilo se ohromené ticho. Bylo tak podivné a šokující, jako by uprostřed noční oblohy vyšlo slunce. Trvalo však sotva víc než vteřinu a bylo vystřídáno bodavým zvoněním, které s každým okamžikem sílilo. Jeleně div nepraskly bubínky. Cítila kouř a pach rozžhaveného kovu. Někteří z demonstrantů ztuhli v bezdechém ohromení, jiní tu stáli s otevřenými ústy. Jelena pomalu připažila. Sovětská vlajka někam zmizela. Ležela rozprostřená na chodníku jako piknikový ubrus. Jesse Austin stál vedle Jeleny s dlaní přitisknutou k srdci, jako by vzdával čest státní hymně. Udělal krok blíž a naklonil se k ní, jako by jí chtěl pošeptat tajemství. Pak se na ni beze slova svalil a skácel se jako obrovský starý dub. Oba spadli na chodník, každý na jinou stranu. Austin narazil do ocelového plůtku, zatímco Jelena se zřítila mezi demonstranty. Narazila hlavou do něčích prsou, chytala se lidí za oblečení, aby zmírnila pád, a nakonec se udeřila o dlažbu.

Ležela pod nohama lidí, kteří do ní vráželi a zakopávali o ni, jak se v panice snažili dostat pryč. Rukama si chránila hlavu a mezi pobíhajícími lidmi viděla, jak se paní Austinová vrhá na manželovo tělo. Dav prorazil bariéry a dostal se na ulici. Vedle Jeleny se válel podomácku vyrobený transparent. Vstala, ale vzápětí ji opět srazili na kolena. Znovu se vydrápala na nohy. V uších jí stále hučelo. Z opačného směru připochodoval policejní kordon s napřaženými obušky. Prchající dav se s ním srazil.

Jelena se potácela kupředu a zhroutila se vedle Jesseho. Bílá košile rychle rudla. Červená barva se šířila a pokrývala poslední bílá místa na látce. I přes zvonění v uších Jelena slyšela, jak paní Austinová vykřikla: „Pomoc!“

Policisté obklopili místo činu. Demonstrantů už tu zbývalo jen pár. Někdo uchopil Jeleninu hlavu do dlaní a pohlédl jí do očí.

„Jeleno! Stalo se ti něco?“

Ženský hlas mluvil rusky.

Raisa dceru rychle prohlédla. Na halence neměla žádnou krev a nebylo na ní patrné žádné zranění. Stáhla Jeleně červený kabát, který na ní nikdy předtím neviděla. V kapse nahmatala něco těžkého. Sáhla dovnitř a ucítila v dlani chladnou kovovou rukojeť. Pistole…

Došlo jí to hned a vůbec o tom nepochybovala: touto zbraní byl zavražděn Jesse Austin.

Manhattan
Nemocnice Bellevue
První avenue 462

TÉHOŽ DNE

Anna svírala rukama okraje umývadla. Kdyby se pustila, upadla by na podlahu. Každý nádech byl těžce vybojovaný. Nedýchala v pravidelném rytmu, ale přerývaně nasávala vzduch, zatímco opakovala šest slov a stále nemohla uvěřit, že představují skutečnost:

Jesse je mrtvý.

Já jsem naživu.

Váhavě zvedla pravou ruku z umývadla ke kohoutku se studenou vodou a otočila jím. Podržela pod proudem vody dlaň jako misku a zvedla ji k obličeji. Voda jí protekla mezi prsty. Než se dotkla dlaní tváře, měla ji prázdnou až na pár kapek, které si rozetřela po čele. Stekly dolů a zůstaly jí stát v očích. Vypadaly by jako slzy, kdyby mohla plakat.

Pokusila se vyslovit ta slova nahlas. Ptala se sama sebe, jestli jim pak snáze uvěří.

„Jesse je mrtvý. Já jsem naživu.“

Nedovedla si představit život bez něho; to, že se nazítří probudí a on vedle ní nebude, že půjde do práce a pak se vrátí domů do prázdného bytu. Společně prožili všechna protivenství i úspěchy. Společně projezdili během turné celé Státy a pak se společně tísnili v jednopokojovém bytě v Harlemu. Ať dělali cokoli, byli přitom spolu.

Těm nahoře to trvalo padesát let, ale nakonec ho přeci jen dostali. Neodehrálo se to někde na okraji lesa a nehodili mu kolem krku dlouhý provaz; vrahové pyšně nevystavovali na odiv své tváře a neplácali se po ramenou. A přesto nemohlo být pochyb: šlo o regulérní lynč před zraky davu a před kamerami. Nesmí plakat, teď ještě ne. Nebude oplakávat jeho smrt jako vdova truchlící nad manželovým hrobem. Měla Jesseho školu a Jesse si zasloužil něco lepšího.

Cítila, že se jí aspoň částečně vrátila sebekontrola. Napřímila se, zastavila vodu, došla ke dveřím vedoucím z toalet a otevřela je. V dálce na konci chodby spatřila policisty. Chystali se ji vyslechnout. Vydala se opačným směrem a věděla přesně, co udělá.

Manhattan
Policejní stanice 17. revíru
Východní 51. ulice 167

TÉHOŽ DNE

Raisa to nebezpečí předvídala, svěřila se s ním Lvovi, který jí potvrdil, že riziko skutečně existuje, ale přála si, aby to nebyla pravda. Spoustu let nevěřila ničemu na světě, pochybovala o všech slibech a byla přesvědčena, že veškeré lidské chování je motivováno vlastním prospěchem a snahou ošidit ty druhé. Takový přístup člověka vyčerpával a otupoval, ale vyplácel se: Raisa dokázala přežít v režimu, který povraždil tisíce lidí. Jenže svým dcerám takový stav mysli a způsob života nepřála. Nekladla jim na srdce, aby lhaly pokaždé, když se jich neznámí lidé budou vyptávat na jméno. Nevštěpovala jim, že opatrnost a podezíravost musí být jejich druhou přirozeností. Nechtěla po nich, aby znovu a znovu analyzovaly každý projev náklonnosti a každý přátelský vztah, jejž navázaly. Proto selhala jako matka i jako učitelka. To, že Lev hodil vlastní minulost za hlavu, ještě neznamenalo, že temné síly přestaly existovat. Lev se změnil, ale Raisa udělala chybu, když uvěřila, že se změnil i svět kolem.

Teď byla pod dozorem policistky. Protože si odmítala sednout, stála se založenýma rukama v koutě cely opřená o stěnu. O Jeleně neměla žádné zprávy. Po zadržení je policie odvezla odděleně ve dvou autech. Vlastně se jedna druhé ztratily už v chaosu těsně po atentátu. Na těch pár vteřin, kdy mohla Raisa sevřít dceru v náruči, to byla zase malá holčička, kterou adoptovali před dvanácti lety, ztracená, zmatená a hledající ochranu před nepochopitelným světem. S rukama zrudlýma Jesseho krví ukryla tvář na Raisiných prsou a rozplakala se jako dítě. Raisa by ji tak ráda ujistila, že všechno bude zase dobré, ale tentokrát by to nebyla pravda a na milosrdnou lež se nezmohla. Poslední události ji tak vyděsily, že Jeleně nedokázala říct ani to, jak moc ji má ráda. Musí jí to povědět hned, jak se zase uvidí, i kdyby to mělo být jen vteřinové setkání. Raisa neznala podrobnosti spiknutí, do něhož byla dcera zapletena. Věděla jen, že ať se to vše seběhlo jakkoli, mohli ji k něčemu přimět jen pod záminkou, že tím pomůže udělat svět lepším, než je. Jelena se svým tichým optimismem podobala Lvovi: i ona byla snílek a skončila s krví na rukou. Raise se sevřelo srdce při pomyšlení, že její malá holčička po téhle zkušenosti už bude vždycky jiná, i kdyby ji sebevíc přesvědčovali a přemlouvali. Pomoci jí mohl leda Lev. Prožil si totéž a bude vědět, co jí říct. Jen se musely dostat zpátky domů.

Dveře cely se otevřely a vstoupil agent FBI, kterého předtím potkaly v hotelu. Na člověka, jehož bezpečnostní opatření před chvílí na celé čáře selhala, se tvářil pozoruhodně samolibě. To se dalo vysvětlit jen tím, že měl v celé věci tak či onak prsty. Vedle Yatese stála starší žena v civilu. Promluvila bezvadnou ruštinou: „Pojďte prosím s námi.“

„Kde je moje dcera?“

Žena přeložila otázku Yatesovi, a ten odpověděl: „U výslechu.“

Raisa porozuměla odpovědi a sama rusky namítla: „Má dcera nikoho nezabila.“

Tlumočnice to znovu přeložila, Yates ji vyslechl, ale neodpověděl. Zavedl je do hlavní kanceláře, velké nepřepažené místnosti s řadou stolů, židlí a vyzvánějících telefonů, přeplněné spoustou lidí, vesměs policistů, kteří se navzájem překřikovali a drali se jeden přes druhého tam a zpět.

„Kam mě vedete?“

Yates si vyslechl anglický překlad a oznámil: „Převezeme vás jinam.“

„Dceru taky převezete jinam?“

Na tuto otázku nedostala Raisa odpověď. Yates už byl zcela zabrán do rozhovoru s jiným mužem.

Raise nezbývalo, než čekat. Byla dezorientovaná a měla strach. V polomrákotném stavu se rozhlížela po místnosti. Právě když chtěla požádat o sklenici vody, zahlédla mezi přítomnými ženu, jedinou ženu černé pleti v kanceláři. Na sobě měla civilní šaty. Vedle ní stál uniformovaný policista a něco jí říkal, ale žena ho neposlouchala. Všímala si jen jich, Raisy a Yatese, a upírala na ně znepokojivě pátravý pohled. Yates ji zaregistroval příliš pozdě. Okamžitě zareagoval a vyštěkl několik rozkazů. Policista v uniformě popadl ženu za paži a snažil se ji odtáhnout, ale ona se mu vysmekla a současně zdvihla druhou ruku. Držela v ní pistoli.

Raisa už tu paní viděla, když se předtím skláněla nad tělem Jesseho Austina a prosila nebesa o pomoc, která nepřišla. V jejím výrazu se zračila láska i bolest – láska proměněná v hněv. Když z hlavně pistole vyšlehl záblesk bílého světla, Raisa náhle opět zalitovala, že už nestihla Jeleně říct, že se na ni nezlobí a že ji má moc a moc ráda.

Bradhurst
Harlem
Nároží Osmé avenue
a Západní 139. ulice
Nelsonova restaurace

NAZÍTŘÍ

Nikdo z personálu neobsluhoval, nikdo z hostů nejedl; všichni byli obrácení k rozhlasovému přijímači a poslouchali poslední zprávy. Nelson stál s rukou na knoflíku regulujícím hlasitost, který už byl nastaven na maximum. Několik žen plakalo a plakali i někteří muži. Hlas v rádiu byl naopak věcný a nevzrušený:

„Včera večer byl na veřejném shromáždění zastřelen Jesse Austin, někdejší známý zpěvák. Čin zřejmě spáchala ruská občanka, členka komunistické strany a Austinova pravděpodobná milenka. Zdroje uvnitř newyorské policie nám sdělily, že se po činu k vraždě přiznala. Prý ji spáchala proto, že pan Austin nedodržel slib, že se s ní ožení a umožní jí tak vycestovat ze Sovětského svazu. Pan Austin byl ženatý. Tím celá tragédie neskončila. Ještě tentýž večer vnikla vdova po panu Austinovi ozbrojená pistolí na policejní stanici a údajnou vražedkyni zastřelila. Nakonec obrátila zbraň proti sobě…“

Nelson zvedl rádio z pultu, vytrhl šňůru ze zásuvky a zvedl přístroj nad hlavu. Hosté čekali, co bude dál, ale šéf si to rozmyslel a rádio zase položil. Po chvíli ticha řekl: „Kdo by chtěl poslouchat tyhle lži až do konce, musí se poohlédnout po jiném lokále.“

Odešel do své kanceláře, za chvíli se vrátil s velkou zavařovací sklenicí a položil ji na pult vedle kasy.

„Vyhlašuju sbírku. Ne na pohřeb, teď není vhodná doba na květinové dary a Jesse by o ně stejně nestál. Ale chci najmout někoho, kdo vypátrá skutečného vraha Jesseho a Anny. Potřebujeme právníky, soukromé detektivy… Nemůžu mluvit za vás ostatní, ale já potřebuju znát pravdu. Musím znát pravdu.“

Vytáhl peněženku a vysypal do láhve celý její obsah.

Během dopoledne se sklenice naplnila. Servírky přispěly spropitným, které dostaly od hostů, přispěli i zákazníci. Zatímco Nelson počítal, kolik sbírka vynesla, a zapisoval cifry do účetní knihy, zaslechl útržek jedné Jesseho písně. Vyšel z kanceláře a zjistil, že číšnice i hosté stojí u okna a hledí na ulici, odkud k nim doléhal zpěv. Nelson prošel lokálem, otevřel dveře a ocitl se na chodníku. Na bedničce tam stál mladý muž jménem William, jehož rodiče Nelson znal, a zpíval Jesseho písničku. Nedržel v ruce žádné noty, zpíval zpaměti.

Lidé na ulici se zastavovali, shlukovali se u jeho bedny, vytvořili hlouček posluchačů. Muži smekali klobouky, děti zanechaly svých her, všichni stáli a hleděli na zpívajícího mladíka.

Jsem jen písničkář

jak míjejí dny

ale věřím, že

každý bude jednou svobodný

Při pohledu na naslouchající zástup Nelson pochopil, jak snadno lze shromáždit třeba i tisícihlavý dav. Možná by k těm lidem měl promluvit; měl toho tolik na srdci. Nehovořil by sice jako Jesse, ale třeba by našel vlastní slova. Vzpomněl si, co Jesse říkával, když se ho ptali, proč tolik riskuje, a konečně to pochopil. Mít restauraci, třebas prosperující, nestačilo.

O TÝDEN POZDĚJI

Sovětský svaz
Letiště Šeremetěvo
29 kilometrů severozápadně od Moskvy

4. SRPNA 1965

Frol Panin sledoval, jak na prázdnou letištní plochu dopadá těžký déšť. Počasí se prudce změnilo a modrou oblohu s palčivým sluncem vystřídaly těžké zlověstné mraky. Hlína u okraje ranveje během týdnů veder rozpukala, tráva zežloutla a déšť rychle stékal po tvrdém povrchu. Kvůli zhoršenému počasí uvažovala letová kontrola o tom, že let odkloní, ale taková opatrnost nebyla na místě a Panin se rozhodně postavil proti. Kvůli příletu letadla už proběhly rozsáhlé přípravy a odklon by se dal akceptovat jen v opravdu výjimečné situaci.

Studenti vracející se z amerického turné nemohli vědět, jaký poprask vyvolala zpráva o vraždě Jesseho Austina v Sovětském svazu i v dalších zemích. Šlo o světovou událost číslo jedna. Sovětská média zvolila méně hysterický a uměřenější tón. Pravda sice mírně zpochybnila oficiální vyšetřovací verzi, ale za vylhanou ji otevřeně neoznačila. Chlapci a děvčata v letadle však museli ze všeho nejdřív projít pečlivým pohovorem a po šokujících událostech posledních dnů potřebovali radu a pomoc. Letiště se hemžilo agenty KGB, psychology i odborníky na propagandu. Na rozdíl od jásavého ceremoniálu při odletu se žádná sláva na uvítanou nechystala. Žádné kapely ani barevné girlandy, žádný alkohol a jen velmi omezený počet novinářů. Rodinní příslušníci a přátelé sem přes všechno naléhání nebyli vpuštěni. Letiště bylo hermeticky uzavřeno.

V jednašedesáti letech připomínal Frol Panin se svou majestátní stříbrošedou hřívou pečlivě načesaného čaroděje z pohádky. Byl ve skvělé kondici a vrásky v jeho obličeji evokovaly spíš vítězné zářezy na pažbě, jako by každá z nich symbolizovala jeden z nesčetných triumfů jeho kariéry. Ten poslední spočíval v tom, že úzce spolupracoval s novým generálním tajemníkem Leonidem Brežněvem na sesazení jeho předchůdce ve funkci, stárnoucího a nevypočitatelného Nikity Chruščova. Nakonec vše proběhlo klidně: Chruščova zasáhlo odstranění z funkce natolik, že se vzdal bez boje. Svůj odchod z výsluní nezaplatil životem, ale moudře se stáhl do venkovského ústraní a zapomnění, odkud vyšel a kam se teď po zásluze vrátil. Z Panina se stal rázem jeden z nejmocnějších mužů v Kremlu, člověk, který nastoluje a sesazuje stranické tajemníky. A teď zde přihlížel zdánlivě bezvýznamné akci, seděl a čekal na přílet jednoho dopravního letadla, aby se osobně zapojil do operace, kterou neorganizoval a o níž neměl dlouho ani tušení. Během nekonečného čekání si poznamenal do diáře, že musí prověřit všechny protokoly týkající se Služby A, přehlíženého odboru, jehož schopnost intrikovat a organizovat provokace zřejmě nikdo patřičně nedocenil.

Kolem Panina neustále kroužili agenti a úřední osoby, nosili mu informace, odpovídali na dotazy a žádosti. Pro radu si k němu chodili dokonce dispečeři letového provozu, jako by měl vliv i na vývoj oblačnosti. Za Paninem stáli osobní strážce s řidičem, tu a tam se ho zeptali, zda něco nepotřebuje, a během čekání na stále zpožděnější letadlo mu nosili další a další sklenice čaje. Frol Panin zde byl vlastně jen kvůli jedinému člověku, Lvu Děmidovovi. Kdysi byl jeho nadřízeným a Panin se teď rozhodl, že tento úkol vezme na sebe – snad z podivného smyslu pro kolegialitu, možná dokonce kvůli osobním sympatiím, což u něj bylo velmi neobvyklé.

Nebe bylo natolik zatažené, že přilétající stroj uviděl teprve ve chvíli, kdy byl pár set metrů nad zemí. Křídla s vysunutými klapkami vibrovala, ale přistání proběhlo hladce. Když letadlo dorolovalo a zastavilo, zvedl se Panin z křesla. Jeho řidič, svědomitý mládenec, už držel připravený deštník.

Schovaný pod deštníkem sledoval Panin členy delegace vystupující z letadla. Jako jeden z prvních se na schůdcích objevil Michail Ivanov, který na nevydařeném turné fungoval jako zástupce agitačního oddělení. Hezký mladý muž pomalu sestupoval na plochu. Tvářil se nervózně. Snad očekával, že bude zatčen, sotva se nohou dotkne asfaltu. Už si všiml Panina, a třebaže ho neznal, začal se obávat nejhoršího. Panin mu vykročil vstříc.

„Michail Ivanov?“

Ivanovovi stékal po tváři déšť. „Ano…“

„Jmenuju se Frol Panin. Byl jste přeložen a musíte okamžitě opustit Moskvu. Čeká tu na vás auto, které vás odveze rovnou na nádraží. Odjedete večerním vlakem. Nevím, kam máte odjet, to se dovíte na místě. Máte se rovnou ujmout nové funkce. Nebudete mít čas zastavit se doma ani si sbalit zavazadlo. Až dorazíte na místo určení, nakoupíte si vše potřebné.“

Michail Ivanov byl vyčerpaný a měl strach. Nebyl si jistý, zda byl pouze degradován, nebo bude rovnou zatčen a tohle je jen zástěrka.

„Soudruhu Ivanove, vy mě sice neznáte, ale já vím, co se stalo, a taky znám Lva Děmidova, Jelenina otce,“ vysvětloval dál Panin. „Až se doví, jak se všechno seběhlo, bude vás chtít najít a zabije vás. Tím jsem si jistý. Proto musíte ihned pryč z hlavního města. Proto je důležité, abych ani já neznal místo, kam vás posílají, protože Lev Stěpanovič se mě na to zeptá a poznal by na mně, kdybych mu lhal. Ze stejného důvodu nesmíte mluvit ani s nikým z příbuzných. Dověděl by se to a vypátral by vás. Máte jedinou šanci: udělat, co vám radím, a beze slova zmizet. Rozhodnutí je samozřejmě na vás. Hodně štěstí.“

Poplácal ho po rameni a nechal ho ohromeného stát v dešti.

Při pohledu na studenty vystupující z letadla v duchu srovnával jejich chování s filmovými záběry z jejich odletu, kdy se v paprscích slunce usmívali a mávali do objektivů, nadšení z vyhlídky na let přes Atlantik v supermoderním letadle. Teď byli unavení a vyděšení. Panin tu čekal na dvě dívky, které měl vyzvednout a které naposledy viděl ještě jako malé holčičky: Zoju a Jelenu.

Když je zahlédl, jak sestupují po schůdcích, vykročil jim v ústrety. Řidič jej následoval, takže deštník zůstával stále ve stejné pozici nad Paninovou hlavou, i teď, když hovořil s dívkami:

„Jmenuji se Frol Panin. Sice mě neznáte, ale mám vás odvézt domů. Jsem přítel vašeho otce. Vaši matku jsem tolik neznal. Přesto hluboce želím ztráty, která vás postihla. Byla to pozoruhodná žena. Taková tragédie… Ale pospěšme si, ať nestojíme na dešti. Mám tady auto.“

Dívky na něj upíraly prázdný pohled. Žal je zcela ochromil. Mladší Jelena zamrkala, aby setřásla z řas kapky deště, a upřeně hleděla na druhý konec přistávací dráhy, kde nějací lidé odváděli Michaila Ivanova k čekajícímu automobilu. Ani se neohlédl a to Jelenu ranilo. Panin žasl nad tím, že dívka i po všem, co se stalo, Ivanova stále miluje a je přesvědčena, že on miluje ji.

V autě Panin děvčata krátce seznámil s reakcemi na události na Manhattanu i s tím, jak o nich referují média, ať už pravdivě, nebo zkresleně. Americká verze, kterou převzaly noviny od New Yorku po San Francisco a od Londýna po Tokio, byla dramatická a určená pro senzacechtivou veřejnost. Popisovala románek mezi krásnou Raisou Děmidovovou a záletným Jessem Austinem, který se měl táhnout od roku 1950, kdy se oba seznámili během jedné z Jesseho návštěv Sovětského svazu. Zpěvák tehdy zavítal do školy, v níž učila, a pozval ji na koncert konaný ve skladišti jedné továrny. Zachytil je dokonce i sovětský propagandistický snímek, ve kterém mu Raisa děkuje za koncert. Tehdy se do něj zamilovala a požádala jej, aby ji dostal za hranice. Došlo mezi nimi k intimnímu styku, který pro Jesseho neznamenal nic, ale Raise změnil život. Byla jím posedlá, neustále mu psala. Došlo to tak daleko, že když se dozvěděla o jeho potížích s americkými úřady, zorganizovala ve škole literární soutěž, při níž měli studenti psát Austinovi hromadně dopisy…

V tom okamžiku Panina přerušila Jelena: „To přece není pravda!“

Panin ji posunkem umlčel. Netvrdí, že je to pravda, ale svět tomu věří. V této verzi pravdy je Raisa líčena jako romantická duše, které Jesse Austin zcela popletl hlavu. Věřila, že mezi nimi vznikla velká láska, kterou rozdělila politika velmocí, zatímco jemu šlo jen o sexuální uspokojení na jednu noc, na kterou rychle zapomněl. Když se Raise doneslo, že se delegace sovětských studentů chystá odcestovat do New Yorku, prosadila, že se cesty také zúčastní, aby se s ním znovu setkala. Chtěla požádat o politický azyl, spojit svůj život s Austinovým a opustit nemilovaného manžela, který byl jako z udělání důstojníkem státní bezpečnosti. Navštívila Jesseho v Harlemu a opět se spolu vyspali. Existuje snímek, na němž Raisa Děmidovová stojí vedle neustlané postele se zmuchlanými prostěradly a nad ní se tyčí postava Jesseho Austina.

Jelena znovu vykřikla: „Ale to nebyla Raisa, to jsem byla já!“

Panin začínal být netrpělivý: Jelena zapomíná, že tohle je verze americké strany zastírající pravou podstatu věci. Při jejich setkání, pokračoval dále, oznámil Jesse zdrcené Raise, že nikdy neopustí svou ženu a ona se má vrátit k manželovi do Sovětského svazu. Žárlivá a zoufalá Raisa si koupila pistoli a zastřelila Jesseho Austina přímo před budovou OSN. Policie ji zadržela se zbraní v ruce.

Jelena se už neovládla: „Lži! Samé lži!“

Panin přikývl. Jsou to lži, ale zároveň oficiální verze událostí, jak ji americké úřady prezentovaly médiím a kterou měla na jejich naléhavou žádost potvrdit i sovětská strana. A ta bez dalších podmínek souhlasila. Osamělá pachatelka, žádné spiknutí, žádné vyšší zájmy v pozadí: příběh neopětované lásky a nenávisti odmítnuté milenky. Zbývající koncerty byly zrušeny. Frol Panin a mnoho dalších lidí z Kremlu dělali, co mohli, aby se návrat studentů do vlasti příliš neodkládal. Nakonec byli studenti volní a mohli odcestovat. Kdy se domů vrátí tělo Raisy Děmidovové, to nikdo netušil.

Panin seděl vedle děvčat na zadním sedadle limuzíny, a zatímco sledoval, jak se vyrovnávají s tím, co právě slyšely, změnil téma: „Musíte si taky uvědomit, že ze Lva je jiný člověk. Zpráva o manželčině smrti ho…,“ hledal správná slova, „… způsobila mu šok. Tím nechci říct, že ho zlomil žal. Je to daleko horší. Už to není ten muž, kterého jste znaly. Upřímně řečeno doufám, že váš návrat mu pomůže zpátky na zem.“

V tu chvíli se poprvé ozvala starší z obou sester, Zoja: „Co všechno mu můžeme říct?“

„Bude se chtít dovědět všechno. A dávno se naučil rozpoznat, když mu někdo lže. S určitostí ví, že oficiální verze je vylhaná a v tom se nemýlí. Ani trochu nepochybuje o tom, že šlo o promyšlené spiknutí. Samy se musíte rozhodnout, co mu řeknete. Nebudu vám zakazovat mluvit s ním o čemkoli. Možná, Jeleno, že se bojíte říct mu pravdu. Ale vzhledem k jeho psychickému stavu bych se daleko víc bál mu lhát.“

Moskva
Chruščovovské sídliště
Novyje Čerjomuški Byt 1312

TÉHOŽ DNE

Výtah stále nefungoval, a než Jelena vystoupala po schodech do třináctého patra, cítila se slabá a třásly se jí nohy. Z nejvyššího schodiště už viděla dveře jejich bytu. Zůstala stát, náhle nemohla dál: při pomyšlení na člověka uvnitř se jí zmocnila panika. Jak moc se mohl Lev změnit? Posadila se na schod.

„Nezvládnu to!“

Lev jim nikdy neublížil, nikdy na ně v hněvu nevztáhl ruku, dokonce ani nekřičel. Přesto se Jelena bála. Měl v sobě něco, co ji odjakživa znepokojovalo. Čas od času ho přistihla, jak sedí o samotě a strnule zírá na své ruce, jako by mu ani nepatřily. Jindy zase hleděl z okna jako duchem nepřítomný. Jistě, každý se občas zasní, jenže u Lva nešlo o bezmyšlenkovité lelkování. Vznášel se kolem něj temný mrak, jako když statická elektřina přitahuje chuchvalce prachu. Když si uvědomil, že ho někdo pozoruje, přinutil se k úsměvu, ale byl to chladný a povrchní úsměv a chmury nerozehnal. Jelenu děsila představa, jak bude Lev žít bez Raisy.

„Víš přece, že tě má rád,“ pošeptala jí Zoja.

„Co když nás měl rád jenom kvůli Raise?“

„To je nesmysl.“

„Co když chtěl mít děti jen proto, že si to přála ona? A všechno, co jsme na něm milovaly, odešlo s ní?“

„Sama víš, že to tak není.“

Ale ani Zoja to neříkala moc přesvědčivě. Frol Panin se nad nimi sklonil:

„Půjdu tam s vámi. Nemáte se čeho bát.“

Vystoupali až na podestu a Panin zaklepal na dveře. Jelena mu byla vděčná za jeho přítomnost, třebaže ho neznala a příliš mu nedůvěřovala. Byl klidný a ovládal se. Přestože fyzicky by se se Lvem nemohl měřit, Jeleně bylo jasné, že se nikdo neodváží vzepřít se jeho pokynům a rozkazům: s takovou samozřejmou autoritou je vydával. Všichni tři čekali. Bylo slyšet kroky. Dveře se otevřely.

Muž, který před nimi stanul, se vůbec nepodobal jejich otci. Naběhlé oči opuchlé zármutkem se zdály nelidsky veliké. Tváře měl bledé a propadlé a pohyboval se jako duševně nemocný člověk. Bůhvíproč sepjal ruce, jako by se chtěl modlit, a vzápětí je zase spustil podél těla. Když se chtěl podívat určitým směrem, neobrátil hlavu, ale natočil se celým tělem. Hleděl jim upřeně přes hlavy do chodby a ke schodům. Snad doufal, že se tam objeví Raisa, navzdory všem zprávám, jež se mu donesly. V obrovských očích se mu zrcadlila naděje. Jeleně ho v tu chvíli bylo tak líto, že se rozplakala dřív, než stihla něco říct. Možná by tam ještě chvíli stáli, protože ani Lev zřejmě nebyl schopen promluvit. Iniciativy se musel ujmout Panin a všechny je zavedl dovnitř.

Jelena byla natolik dezorientovaná dlouhým letem, časovým rozdílem, emocemi posledního týdne i opětovným shledáním, že na okamžik nevěděla, zda se neocitla v cizím bytě. Někdo přestěhoval všechen nábytek: postele děvčat ležely na sobě a židle byly odsunuté u zdi, jako by se tu mělo tančit. Kuchyňský stůl teď stál uprostřed místnosti, přímo pod lampou, a jeho desku pokrývaly články o atentátu na Jesseho Austina vystříhané ze sovětských novin. Vedle nich se vršily papíry popsané nesrozumitelnými poznámkami, Austinovy fotografie a také snímky Raisy. Proti stolu stála židle. Nábytek byl neomylně uspořádán tak, jako by se tu měl konat výslech.

„Chci slyšet všechno,“ vyzval je Lev. Měl ostrý a chraplavý hlas.

Už zase sepjal ruce a pevně propletl prsty. Jelenině vyprávění o newyorských událostech naslouchal s neuvěřitelným soustředěním. Rozrušená dívka se často pletla, zaměňovala jména a hned se zase překotně omlouvala. V takových okamžicích ji Lev přerušil, požádal ji, aby se držela faktů, požádal o upřesnění nebo pedantsky trval na co nejdetailnějším popisu. Při tom všem zůstával klidný, nekřičel, a právě naprostý nedostatek emocí na něm nejvíc znepokojoval. Když Jelena skončila s vyprávěním, pomyslela si, že v tom člověku něco zemřelo.

„Dej mi svůj deník, prosím,“ požádal ji Lev.

Jelena na něj zmateně pohlédla a on zopakoval svou žádost.

„Ten deník. Potřebuju ho.“

Jelena se podívala na sestru a pak zpátky na Lva.

„Můj deník?“

„Ano, deník. Kde ho máš?“

„Zabavily ho americké úřady. Vzali nám všechno – oblečení, zavazadla. Deník jsem měla v kufru.“

Lev vstal a začal přecházet po pokoji.

„Měl jsem si ho přečíst,“ zavrtěl hlavou. Zlobil se sám na sebe. Jelena nic nechápala.

„Můj deník?“

„Našel jsem ho pod matrací před vaším odjezdem. Vrátil jsem ho zase zpátky. Dočetl bych se v něm o tom člověku, Michailu Ivanovovi, nemám pravdu? O tom, co k tobě podle tebe cítil. O všem, k čemu tě navedl. Byla jsi zamilovaná a slepá. Já bych hned prokoukl, že celá jeho láska je podvod!“

Prudce se zastavil a ukryl tvář do dlaní.

„Kdybych si to přečetl hned tenkrát, mohlo mě to všechno napadnout. Všechno bych to zastavil, nenechal bych vás odjet. Raisa mohla žít. Měl jsem se zachovat jako agent. Vyčítal jsem si, že se ti hrabu ve věcech. Ale ve skutečnosti jsem pořád agent. Je to to jediné, co umím. A mohl jsem Raise zachránit život…“

Hovořil tak překotně, že se mu pletla slova.

„Jsi do něho zamilovaná, do Ivanova? Toho chlapa, který pracuje pro to supertajné oddělení? Namluvil ti, že mu jde o spravedlnost a rovnost pro všechny. Jeleno, ve skutečnosti tě nemiloval! Slíbil ti lásku, aby tebou mohl lépe manipulovat. Někteří lidé jsou na peníze, jiní touží po moci. Ty toužíš po lásce. Tou si tě koupil. Měl to promyšlené. Obelhal tě tím nejprůhlednějším a nejjednodušším způsobem!“

Jelena si utírala slzy. Poprvé ji zaplavil vztek.

„To nemůžeš vědět! Nevíš, jak to bylo!“

„Vím to docela jistě. Sám jsem kdysi plánoval podobné operace. A co je ještě horší, těm lidem bylo jasné, že Jesseho Austina může přesvědčit jenom někdo, kdo nebude mít tušení, co se chystá. Potřebovali zamilovanou holku. Potřebovali člověka plného lásky a optimismu. Jinak by Jesse Austin všechno prokoukl. Poznal by, pokud bys mu lhala nebo kdybys sama nevěřila tomu, co říkáš. Kdybys ho o to nepožádala ty, nikdy by pozvání na koncert nepřijal.“

Jelena vyskočila: „Já přece vím, že je to všechno moje vina! Vím to!“

Lev zavrtěl hlavou a mluvil teď tišeji.

„Ne, dávám vinu jenom sám sobě. Nic jsem tě nenaučil. Vyrazila jsi do světa tak naivní, jako bys byla nahá, a tohle je důsledek. Raisa i já jsme tě chtěli chránit před věcmi, jako je lež, úskok a podvod, jenže ony neodmyslitelně patří k našemu životu. Zklamal jsem jak v tvém případě, tak v tom Raisině. Mohl jsem jí nabídnout jediné, totiž že ji dokážu ochránit, a nakonec se mi to nepodařilo.“

Pak se obrátil na Panina: „Kde je ten Ivanov teď?“

„Vím jen to, že v tuhle chvíli sedí ve vlaku. Kam má namířeno, netuším.“

Lev mlčel. Cítil, že Panin nelže, ale současně mu nevěřil.

„Kdo zabil moji ženu?“

„Celý svět věří, že Anna Austinová.“

„To je lež!“

„Nevíme, co se tam odehrálo.“

Lev se dostával do varu.

„Ale víme, že úřední verze je vylhaná! Aspoň tohle je jisté!“

Frol Panin přikývl.

„Ano, jejich verze nevypadá věrohodně. Přesto jsme se rozhodli nezpochybňovat tvrzení americké strany, abychom předešli diplomatické roztržce.“

„A kdo zavraždil Jesseho Austina? Naši? Nebo Američani? Vsadil bych se, že jsme to byli my, je to tak?“

„Pokud je mi známo, nebylo v plánu nic víc, než přimět Austina k vystoupení před budovou OSN. Naši doufali, že ho policie zatkne a odvleče, a kdyby se do té mely připletl i někdo z našich studentů, bylo by to z propagandistického hlediska jen dobře. Odbor, který to celé vymyslel, se zoufale snaží změnit společenské klima v USA, které je dnes jasně antikomunistické. Chtěli zorganizovat Austinův comeback. Chtěli, aby se vrátil na výsluní.“

Lev už zase přecházel po pokoji.

„Od začátku mi bylo jasné, že si nedáte pokoj a něco zkusíte. Koncert vám byl málo, museli jste zajít dál. Museli jste se pokusit o víc!“

„Celý plán byl pochybný a nakonec se tragicky zvrtl.“

„Pusťte mě do New Yorku! Vyšetřím to.“

„Lve, příteli, poslouchej mě. Žádáš o nemožné.“

„Musím zjistit, kdo mi zabil ženu. Najdu pachatele a zabiju je taky.“

„Lve, nikdy nedostaneš povolení vycestovat. Nepočítej s tím. Nic s tím nenaděláš.“

Lev zavrtěl hlavou: „Na ničem jiném mi nezáleží. Tohle je jediná věc, kterou ještě musím udělat. Slibuju, že vypátrám jejího vraha! A najdu toho, kdo to všechno zavinil. Najdu je všechny!“

TÉHOŽ DNE

Lev netušil, jak dlouho seděl na střeše paneláku, ale jistě to bylo několik hodin. Po Paninově odchodu museli s děvčaty uvést místnost zase do pořádku, aby připomínala pokoj, kde se bydlí, a vrátili postele zpět na místo vedle sebe. Pak se Lev pustil do přípravy večeře, ale zničehonic všeho nechal a jídlo zůstalo nedovařené. Jediné místo, kam se mohl utéct, byla střecha.

Občas sem zašel nějaký mladý pár, když nenašel jiné vhodné místo k líbání a svým hrátkám, ale dnes tu vzhledem k neustávajícímu dešti nikdo nebyl. Lev necítil zimu, přestože byl promoklý na kůži. Viděl odtud celé město, noční světla Moskvy smáčené lijákem. Vstal, popošel k okraji střechy a zahleděl se dolů do propasti. Dlouhou řadu minut tam jen stál a snažil se najít důvod, proč neudělat ještě jeden krok. Pak si vzpomněl na svůj slib. Odstoupil od okraje, otočil se zády k městu a vrátil se dolů do bytu, který kdysi považoval za svůj domov.

O OSM LET POZDĚJI

Sovětsko-finská hranice
Kontrolní stanoviště sovětských
pohraničníků
760 kilometrů severozápadně
od Moskvy,
240 kilometrů severovýchodně
od Helsinek

NOVÝ ROK 1973

Batoh patřil postřelenému muži, který se pokusil překročit hranici s Finskem. Přestože zima byla krutá a v lesích napadlo sněhu po pás, vrhl se do nebezpečného podniku. Snad doufal, že mu počasí a téměř nekončící severská noc umožní nepozorovaně projít. Nedovolený vstup do ostře střeženého pohraničního pásma, ať už náhodný nebo úmyslný, se pokládal za pokus o útěk na Západ a byl klasifikován jako vlastizrada. Pohraničníci hlídkující v lesích, většinou na lyžích, měli rozkaz každého uprchlíka zastřelit. Tvrdě by odskákali, kdyby se někomu podařilo projít a získat azyl v zahraničí: takový člověk by mohl vyzradit tajné informace nepříteli. Ilja Romm, velitel úseku, by byl osobně pohnán před vojenský soud, téměř jistě by jej degradovali a nejspíš i zavřeli, v lepším případě za nedbalost, v horším za záměrnou sabotáž.

Ilja prozkoumal obsah batohu. Nalezl v něm obvyklé zásoby: vodu, chléb a sušené maso. A také náhradní oblečení, vesměs tmavé, tlustou vlněnou deku, několik krabiček zápalek, lékárničku, ostrý lovecký nůž a plechový hrnek, zkrátka obvyklou turistickou výbavu. Nic zajímavého. Obrátil batoh vzhůru nohama. Nic jiného z něj nevypadlo. Prohmatal jeho stěny, prstem osahal švy. Byl si jistý, že najde nějakou stopu, a nemýlil se. V látce nahmatal něco objemného. Tajnou kapsu. Rozřízl povrch plátna, kus z něj odtrhl a zjistil, že kapsa obsahuje několik zlatých mincí v plastikovém pouzdře. Důkaz, že šlo o promyšlený pokus o útěk. Majitel batohu se dobře připravil: zlaté mince byly běžným občanům nedostupné. Pravděpodobně je tento člověk získal z ciziny a mohlo tedy jít o profesionálního špiona.

Tajná schránka ale kromě zlata ukrývala ještě něco jiného. Romm v ní objevil dvě fotografie. Očekával, že na nich budou tajné objekty, ale k jeho překvapení se ukázalo, že ze špionážního hlediska jsou bezcenné: byly to snímky dvou mladých žen mezi dvaceti a třiceti pořízené v den jejich svatby. Pak se tu ještě nacházely nějaké papíry. Ilja Romm je rozložil a se stále větším úžasem zjišťoval, že jde o řadu výstřižků ze sovětských novin, pečlivě vyrovnaných, ale vybledlých. V článcích se psalo o atentátu na jakéhosi Jesseho Austina, amerického komunistického aktivistu a kdysi slavného zpěváka, jehož v New Yorku zavraždila jeho milenka Raisa Děmidovová. K činu došlo před lety, články pocházely z roku 1965. Okraje výstřižků byly hustě popsány drobným úhledným písmem. Poznámky obsahovaly úvahy o případu a jména lidí, s nimiž chtěl majitel batohu mluvit. Vyplývalo z nich, že měl namířeno do New Yorku, centra světového imperialismu. Jeho motivace byla natolik podivná, až Ilju napadlo, zda poznámky nejsou ve skutečnosti šifrou. Musí celou věc nahlásit nejvyšším místům v Moskvě.

Zadržený se nacházel v cele v přízemí, zraněný, ale živý. Poté, co ho pohraničník postřelil z dalekonosné ostřelovačské pušky, vydal se po jeho stopách, ale nenašel ho, zraněnému se podařilo odplížit sněhem. Voják se vrátil na základnu a zalarmoval posily, které pročesaly oblast. Zraněného nakonec vystopovali psi a mohl být rád, že ho našli živého. Jeho zranění, jediný průstřel, neohrožovalo život a v kasárnách mu ho provizorně ošetřili. Z jeho houževnatosti, způsobu, jakým celé hodiny dokázal unikat přesile pronásledovatelů, i úhledně a profesionálně sbaleného batohu usoudili, že jde o bývalého vojáka. Se strážnými odmítal mluvit a neprozradil ani, jak se jmenuje.

Ilja vstoupil do cely. Zadržený seděl na židli a přes záda se mu táhl obvaz: kulka ho zasáhla do pravého ramene. Před ním na stolku ležel netknutý talíř s jídlem. Muž byl bledý v obličeji v důsledku ztráty krve. Přes ramena měl hozenou deku. Ilja netrpěl hrubé zacházení s vězni. Zajímalo ho jediné: aby nikdo nenarušil hranici a tím i jeho služební kariéru. Posadil se před neznámého s výstřižky a fotografiemi v ruce a držel je schválně tak, aby na ně muž viděl. Neznámý zjevně ožil.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se Ilja.

Muž neodpověděl.

„Hrozí vám trest smrti,“ upozornil ho Ilja. „Je ve vašem zájmu vypovídat.“

Neznámý si ho nevšímal, jen fascinovaně hleděl na svazek výstřižků s fotografií Jesseho Austina po atentátu na newyorské ulici. Ilja zašustil výstřižky.

„Co mi povíte k tomuhle?“

Zadržený natáhl ruku a pevně semkl prsty kolem výstřižků. Ilja cítil, že když je nepustí, muž mu je vyrve. Povolil sevření a s úžasem hleděl, jak člověk před ním papíry pořádá s takovou péčí, jako by to byla mapa, která ho má dovést k pokladu.

O SEDM LET POZDĚJI

Afghánistán
Provincie Velký Kábul
Jezero Kargha
9 kilometrů západně od Kábulu

22. BŘEZNA 1980

Kábul měl za zády. Lev vstoupil v šatech do vody jezera. Sahala mu už po kolena, přesto se brodil dál. Z khaki kalhot se mu smýval rudý prach a vytvářel na hladině obrazce ve tvaru Saturnových prstenců. Před ním se do bleděmodré oblohy zakusovaly zasněžené špičky pohoří Koh-i-Korugh. Jarní slunce jasně svítilo, ale ještě nebylo dost silné, aby prohřálo mrazivé vody řek vzedmuté tajícím horským sněhem. Prohrábl prsty smaragdově zelenou hladinu. Věděl, že by jezero mělo být ledové, přesto cítil báječné teplo navzdory tomu, že už stál ve vodě po pás. Kdyby měl soudit podle toho, co mu říkalo tělo, přísahal by, že se brodí tropickým mořem, právě tak teplým jako paprsky slunce, které hřály jeho opálenou rozpraskanou kůži. Nezvedl ruce, ale nechal je ponořené ve vodě, a jak kráčel, tahal je za sebou. Za chvíli měl hladinu po ramena: ocitl se na konci mělčiny a chodidly stanul na okraji šelfu, odkud dál do jezera spadal strmý sráz. Ještě krok a ponoří se pod hladinu, kameny, jež má po kapsách, jej stáhnou do hloubky a pomohou mu rychleji ke dnu, kde spočine na bahnitém dně. Na samé hraně se zarazil. Voda mu omývala horní ret, dosahovala k nosu a hladina se vlnila při jeho pomalých výdeších.

Koncentrace opia v krvi zůstávala vysoká. Dokud nepoklesne, bude ho chránit jako ochranný plášť proti zimě i všemu ostatnímu: zklamání ze života, který teď vedl, a stesku po životě, jejž zanechal někde za sebou. V tuto chvíli necítil žádné starosti a se světem ho pojilo pouze tenké vlákno. Nevnímal vůbec nic, leda spokojenost: ne v podobě pocitu štěstí, ale naprosté absence bolesti a zklamání. Dokonalou prázdnotu. Opium jej zcela vyprázdnilo, vymylo z něj hořkost a výčitky. Už ho netrápilo, že přísahal pomstu, sliboval spravedlnost a nedosáhl ničeho. Droga mu vytěsnila z mysli vlastní chyby, poslala je do dočasného vyhnanství a držela je v šachu tak dlouho, dokud její účinky nevyprchaly.

Voda mu smáčela rty a ponoukala jej, aby dokončil, co začal.

Ještě jeden krok.

Proč v sobě s pomocí drog vytvářet umělou nicotu, když tu skutečnou má na dosah? Stačí krok a ocitne se na dně jezera. Jediným důkazem, že existoval, bude řetězec bublinek stoupající od jeho úst k smaragdové hladině. Kameny v kapsách se přidaly ke sborovému šepotu: i ony jej ponoukaly k poslednímu kroku.

Ale Lev je neposlechl a setrvával bez hnutí. Přestože zde takto stál už mnohokrát a navzdory předchozí jistotě, že se dnes konečně odhodlá, nedokázal přestřihnout vlákno, jež ho pojilo se světem. Nedokázal udělat poslední krok.

Opium přestávalo působit. Lvovy smysly začínaly vnímat skutečnost. Znovu se vracely na svá místa jako planety na hvězdné obloze. Voda byla ledová a jemu začala být zima. Otřásl se, sáhl do kapes, vylovil z nich hladké valouny a nechal je spadnout k nohám. Cítil, jak dno jezera při jejich dopadu zavibrovalo. Otočil se zády k horám, rozčeřil vodu a pomalu se vracel ke břehu směrem, kterým leželo hlavní město Kábul.

Provincie Velký Kábul
Město Kábul
Čtvrť Karta-i-Seh
Bulvár Dár ul Aman

TÉHOŽ DNE

Než Lev dojel ke svému bytu, stihlo zapadnout slunce a jemu už skoro uschlo oblečení, ze kterého mu celou cestu na kole od jezera odkapávala voda do prachu silnice. S tím, jak mu koncentrace opia v krvi klesala jako písek v přesýpacích hodinách, začal mu tělem kolovat pocit smutku a zmaru, ten věčný virus napadající mysl, který se mu podařilo potlačit vždy jen na přechodnou dobu. Byl daleko od svých dcer, samotný v cizím městě a společnost mu dělaly jen vzpomínky na manželku kalené vědomím, že její vražda zůstala nepotrestána. Když mu na mysli vytanuly ponižující okolnosti, jež provázely jeho pokus o útěk za hranice a dál do New Yorku, ucítil, jak mu trne v zádech. Jizva po kulce v rameni ho začala pálit, jako by byla čerstvá, a on při vzpomínce na podrobnosti celé akce svraštil obočí. Proč někdo zastřelil Jesseho Austina a jakou souvislost to mělo s Raisou? Co se toho večera doopravdy událo? Začal v něm vřít nebezpečný nepokoj: nedokázal hodit celou věc za hlavu, a přesto měl k pravdě dál než kdykoli předtím. Opium nebylo řešení, pouze způsob, jak podobné myšlenky potlačit aspoň na dvanáct hodin.

Nenamáhal se s převlékáním a rovnou se svalil na tenkou matraci uprostřed místnosti, která mu nahrazovala postel. Byt, jejž obýval, byl praktický a neútulný. Lev odmítl ubytování v některém z vládních komplexů s ostře střeženými vjezdy a hradbou z ostnatého drátu, za níž si žili sovětští poradci v nových obytných blocích a kde bylo každé apartmá vybaveno klimatizační jednotkou s dieselovým generátorem pro případ, že by vypadl proud, což se stávalo dost často. Nikdy nejedl v důstojnických kantýnách, kde se servírovalo vakuově balené jídlo dovážené z Ruska, ani se nedružil v nálevnách zřízených pro sovětské vojáky tesknící po domově. Připomínal vzdálený měsíc na oběžné dráze, který plní své poslání většinou skrytý zrakům druhých, jen občas propluje dostatečně blízko, aby všem připomenul svou existenci, a pak se zase vzdálí do hlubin vesmíru po osamocené eliptické trajektorii.

Lev kašlal na protokol a bydlení si našel sám. Nevyužil přitom oficiální sovětské kanály, ale pronajal si byt přímo od místního majitele. Měl pouze jednu podmínku, aby v ničem ani vzdáleně nepřipomínal jeho někdejší moskevský domov, který kdysi sdílel s Raisou a dcerami. Z toho důvodu mu také vyhovovalo, že bydlí blízko sloupu s tlampači instalovanými na ulici před čajovnou, z nichž pravidelně zazníval hlas muezzina svolávajícího věřící k modlitbě: zvuk, který naplňoval celý byteček, rozhodně nevyvolával vzpomínky na rodinu a život doma. Lev se rozhodl zaplnit svůj svět výhradně věcmi, které mu v ničem nepřipomínaly Raisu, a vést existenci cizince, při níž mohl nadobro zapomenout na život, který nechal za sebou. Pohled na město a okolní hory, jenž se otevíral z velkých oken, nepřipomínal Moskvu ani v nejmenším. I rozvržení bytu bylo samo o sobě zvláštní: tvořila ho jediná místnost, dost prostorná na to, aby mohla sloužit jako ložnice, obývák i kuchyň. Pro Lva bylo důležité, aby tu nebyly žádné další pokoje. Zavřené dveře v něm vzbuzovaly paranoidní představy. Jeho první byt pod pevností Bala Hissar, v samém centru starého Kábulu, byl uzpůsoben pro tradiční muslimskou rodinu a měl zadní ženský pokoj, v němž měla žít manželka domácího pána s dcerami. Lev z něj opakovaně slýchal Raisin tlumený hlas. Často se stávalo, že se rozběhl ke spojovacím dveřím a zprudka je otevřel. Za nimi našel jen prázdnou místnost. Další noc zaslechl v pokoji mluvit Jelenu, pak Zoju a pokaždé vystartoval z postele. Přestože mu nic nebylo vzdálenějšího než představa, že se znovu sejde s rodinou a všichni budou opět žít pohromadě, pouhý přelud jejich hlasů ho dokázal přinutit, aby třikrát nebo čtyřikrát za noc pročesával prázdný pokoj. Neměl daleko k šílenství. Provizorně vyřešil svůj problém tak, že vysadil dveře z pantů a v chodbách rozestavil zrcadla, aby měl neustále přehled, co se děje ve všech prázdných prostorách. A hned si začal hledat vhodnější podnájem.

Teď vytáhl dýmku, tenkou dřevěnou trubičku s malou ocelovou hlavičkou zhruba ve dvou třetinách délky troubele. Kolem okraje byla ozdobená jednoduchými rytinami a uvnitř zčernalá od opia. Lvovi nadřízení o jeho závislosti věděli, třebaže se o ní nikdo nikdy přímo nezmínil. Systém založený na tichém souhlasu dovoloval vojákům i poradcům a diplomatům, aby si užívali všech dostupných radostí. Byl to svým způsobem příplatek ke mzdě, která nemohla být nikdy dost vysoká, aby jim doopravdy vynahradila všechna rizika života v Afghánistánu. Lev nespatřoval v opiu žádnou rozkoš. Bylo pokračováním stejné logiky, jakou uplatnil při hledání bytu: snažil se co nejvíc odcizit vlastní tělo, aby se v ničem nepodobalo tomu, které kdysi po patnáct let večer co večer uléhalo vedle Raisy. Samozřejmě, byla to jistá cesta k závislosti, ale zároveň způsob, jak se vyrovnat s hlubokým žalem.

Spěchal ke své skrýši a odlomil z hroudy opia kus o velikosti hrášku, ale třásly se mu prsty a droga mu upadla na zaprášenou podlahu. Klekl si, zvedl spadlý kousek a prohlížel si špinavý kus hmoty. Foukl na něj. Prach zůstal, kde byl: opium je lepkavé. Vlastně to bylo jedno. Vložil úlomek do ocelové hlavičky dýmky a zapálil pod ní svíčku. Netrpělivě čekal, až knot vzplane. Opium nehoří tak snadno jako tabák a potřebuje stálý zdroj žáru. Lev si lehl na břicho na matraci, umístil kalich hlavičky nad svíčku, upřel oči na drogu a dychtivě čekal, až se v plameni roztaví a kouř postoupí k náustku dýmky. Opium vzplálo, hrudka začala měnit tvar. Nadechl se z plných plic; kouř zvolna zapudil jeho neklid a znovu rozptýlil pocity frustrace a vlastního selhání.

Když teď Lev uspal své pocity stejně, jako tým lékařů uspává pacienta před operací, mohl v sobě opět oživit vzpomínky na Raisu a analyzovat je díky droze s takovým odstupem, jako by patřily cizímu člověku ze vzdálených vesmírů. V Moskvě žil uprostřed světa, který si stvořil spolu s ní, počínaje jejich bytem, přes město samotné s parky a řekou, až po zvuk tramvají rachotících kolem, který jej pokaždé přiměl zmlknout v půli věty a sevřel mu srdce fyzickou bolestí. Kruté zimy nebo horká léta – nebylo nic, co by mu ji nepřipomínalo. V prvních měsících po vraždě mu na mysli tanula pouze spalující touha přijít všemu na kloub a jako palčivé slunce pohlcovala všechny ostatní starosti. Od chvíle probuzení až do okamžiku, kdy se svalil do postele a na pár hodin usnul neklidným spánkem, nemyslel na nic jiného. Psal žádosti úředním místům, rozesílal dopisy, prosil, aby mu dovolili vycestovat do New Yorku, a pokaždé se dozvídal, že žádá o nemožné.

Raisino tělo bylo převezeno do Moskvy a Lev trval na nové pitvě. K jeho velkému překvapení úřady tentokrát nic nenamítaly – zřejmě v naději, že to pomůže zmírnit jeho žal a on se přestane věčně něčeho domáhat. Ruští lékaři potvrdili nález svých amerických kolegů: Raisu zabila jediná kulka z pistole velké ráže vypálená zhruba ze vzdálenosti desíti metrů, která vnikla do těla těsně pod žebry. Lev si přečetl pitevní protokol a požádal, zda by mohl vidět manželčino tělo. Leželo na železném stole pod tenkým prostěradlem. Lev uchopil jeho okraj a odhalil tělo až k pasu. Bylo to shledání jako z nejhoršího snu. Raisina pleť, odjakživa bledá, byla teď mrtvolně bílá, jen místy protkaná modrými žilkami. Přes upozornění, že se nemá těla dotýkat, jí Lev otevřel oči. Kdysi z nich vyzařovala inteligence, jejich pohled byl zároveň bystrý i veselý, obezřelý i čtverácký. Ale v těchto očích upřených na strop nebylo zhola nic. Ta proměna ho natolik překvapila, až na okamžik zapochyboval, zda má před sebou svoji ženu: jako by věřil, že její život a inteligence jsou nezničitelné a žádná síla na světě je nemohla nadobro uhasit.

Rychle se však vzpamatoval a s policejní rutinou se pustil do ohledání. Vytáhl malý notýsek a pero. Při pohledu na první stránku notýsku si všiml čáry, kterou bezděky načmárala jeho třesoucí se ruka. Soustředil se, první stránku vytrhl a začal si dělat poznámky, které konzultoval s přítomným lékařem. Bezprostřední příčinou smrti bylo vykrvácení. Jako bývalému vojákovi mu stačil jediný pohled na ránu, aby pochopil, že smrt nenastala okamžitě, ale umírání bylo dlouhé a bolestivé. Požádal lékaře, aby odhadl, jak dlouho trvalo, než Raisa po zásahu kulkou zemřela. K vraždě došlo na Manhattanu, pár minut cesty od několika z nejlepších klinik na světě. Lékař nedovedl dobu přesně určit. Prohlásil, že záleží na tělesné konstituci člověka, a žádný vzorec pro výpočet neexistuje. Na Lvovo naléhání upřesnil, že vše mohlo trvat dvacet až třicet minut. To zpochybňovalo oficiální verzi. Raisa mohla být zachráněna. Tato informace jen posílila Lvovo odhodlání – musí do New Yorku, ať už získá povolení k výjezdu, nebo ne.

Nic jiného jej nezajímalo a byla to Zoja, kdo mu musel připomenout, jaké důsledky má jeho posedlost vyšetřováním. V měsících po návratu z New Yorku se Jelena nedokázala soustředit na školu, zhubla, uzavřela se do sebe, bála se navazovat nová přátelství a k lidem, které znala léta, teď byla podezíravá. Pokládala za svou povinnost nenechávat rozrušeného Lva o samotě, ale vidět jeho žal bylo nad její síly. „Tohle není život,“ řekla mu jednou Zoja. Měli by zase žít jako rodina. Svou rozhodností a inteligencí mu připomínala Raisu. Přestože pátrání nezanechal, uznal, že šance na rychlý výsledek jsou mizivé, a slíbil, že mu přestane věnovat všechen čas a energii. Odsunul myšlenky na New York do pozadí a napříště se snažil postupovat nenápadně. V tomto stavu kompromisu žili sedm dlouhých let. Během nich zažil několikrát pocit štěstí, ale ten odezněl pokaždé, když se v myšlenkách vrátil k Raise, a to se dělo neustále. Naučil se před dcerami lépe skrývat své pravé pocity. Naučil se předstírat a lhát. Jelena se postupně dala do pořádku a dokončila školu. Ze Zoji už byla lékařka. Obě dívky si našly partnery. Jelena se vdala jako první, v jednadvaceti. Vrhla se do vztahu po hlavě – zase jednou hledala útočiště v lásce. Zoja si dala se svatbou na čas. Když se nakonec obě dívky odstěhovaly, cítil se Lev zbavený všech závazků. Zůstal sám a znovu se začal zaobírat plánem, který nikdy úplně nepustil z hlavy.

Třebaže se na tuto situaci roky připravoval, teď ho zaskočila. Stále nevěděl, proč někdo pojal záměr zavraždit Jesseho Austina. Řekl si, že v prvé řadě musí najít Michaila Ivanova, pracovníka oddělení propagandy, který před lety využil jeho dceru. Nešlo mu o pomstu, jen o to, že Ivanov musel znát klíčové informace o událostech onoho osudného večera. Logická úvaha velela, aby ho vyhledal ještě předtím, než se vydá na cestu do New Yorku.

Ivanov už nežil v Moskvě a Lva stálo velké úsilí a hodně peněz na úplatky, než vypátral, že ho přeložili do města Perm ve středním Rusku. Lev se bez povolení úřadů vydal na cestu a na místě zjistil, že Ivanov začal v Permu působit bezprostředně po návratu z New Yorku, pracoval pro místní sovět a začal pít. Před několika roky se v zimě vydal opilý na zamrzlé jezero, kde se pod ním probořil led a on zemřel na zápal plic. Podle některých šlo o nehodu, podle jiných o sebevraždu. Lev zašel na hřbitov. Sedmiletý odstup od událostí mu pátrání po pravdě neusnadňoval. Důkazy a svědkové se ztráceli a vzpomínky bledly jako inkoust, jímž popsal shromážděné novinové výstřižky.

Už nemohl ztrácet čas. Začal přemýšlet o způsobu, jak se dostat do New Yorku. Šetřil ze skromného platu, aby si na černém trhu mohl opatřit zlato, které bude potřebovat, jen co překročí hranici, a pečlivě připravoval svůj útěk do Spojených států. Bez ohledu na všechny obtíže nabízely přípravy aspoň záblesk naděje na konečné rozuzlení.

Příchod nového roku 1973 oslavil Lev s dcerami a jejich manžely s předstihem. Povečeřel s nimi, rozdal jim dárky, políbil je na rozloučenou. Co má v plánu jim neprozradil. Nazítří se vydal na cestu k sovětsko-finské hranici. Dostal se daleko. Od hraniční čáry jej dělily pouhé metry, když ho postřelili a dopadli. Nezdařený pokus o útěk, při kterém byl zadržen, ho mohl stát život. A tehdy opět zasáhl Frol Panin. Křehký a nemocný stařec pak ještě Lva varoval:

Příště už bych tě krýt nemohl.

Byla to stejná slova, jaká kdysi Lev pronesl ke svému vlastnímu chráněnci.

Úřady se nechaly přesvědčit, že jej k nedovolenému překročení hranice dohnal spíš žal než vlastizrádné úmysly, a postavily jej před volbu: buď stráví zbytek života ve vězení, nebo nastoupí misi tak nebezpečnou, že by se na ni dobrovolně nikdo nepřihlásil.

Provincie Velký Kábul
Město Kábul
Čtvrť Karta-i-Seh
Sovětské velvyslanectví
Bulvár Dár ul Aman

NAZÍTŘÍ

Podplukovník Anton Vaščenko se probudil v pět ráno. Nedopřál si ani vteřinu odpočinku navíc, vstal při prvním zazvonění budíku, stáhl ze sebe deku a spustil nohy na studenou podlahu. Železná disciplína mu přinášela pocit uspokojení. Ve tmě nahmatal ocelovou polní láhev se silnou kávou, kterou si uvařil předchozí večer. Zhluboka se napil, potmě se oblékl do běžeckého úboru sestávajícího z tepláků, svetru a tenisek a do podpaží si zavěsil pouzdro s poloautomatickou pistolí Makarov. Jeho trasa měřila zhruba pět kilometrů a vedla po bulváru Dár ul Aman přes řeku Kábul do centra města. Už dříve slýchal, že když už musí sportovat, může běhat kolečka na přistávací dráze silně střeženého letiště, ale odmítl to. Bude si běhat tam, kde žije, jako ostatně vždycky. Vyrůstal ve Stalingradu, kde po Velké vlastenecké válce běhával mezi troskami budov a nevybuchlými bombami a klopýtal přes rumoviska: obraz zkázy tvořil kulisy jeho dětství. Tady v Kábulu míjel při ranním tréninku chudinské čtvrtě i vládní budovy se stopami po kulkách. Odmítl se ubytovat v bezpečí kasáren stojících osaměle za městem. I když věděl, že tím působí problémy, a musel čelit výtkám kvůli nepatřičnosti svého počínání, prosadil si, že se provizorně ubytuje ve skromných podmínkách na sovětském velvyslanectví. Bral to tak, že pokud má spoluzodpovídat za situaci v Kábulu, nemá smysl, aby bydlel mimo hlavní město. Kdyby se situace na jeho ulicích vymkla kontrole, znamenalo by to psychologické vítězství pro protivníka. Bylo nezbytné, aby se tu Sověti chovali, jako by jim Kábul patřil. A on jim v tu chvíli doopravdy patřil, ať se to Afgháncům líbilo, nebo ne.

Podplukovník vyšel z brány ambasády a rozběhl se směrem k vnitřnímu městu. Být to v Rusku, cítil by během prvního kilometru ospalost a únavu ve svalech, dokud by se nedostal do tempa a nezačal účinkovat kofein. Tady v Kábulu byl od prvního kroku ve střehu a srdce mu divoce bušilo: ne z námahy nebo rychlosti, ale protože se jej někdo mohl pokusit zabít.

Po dvou stech metrech skutečně zaslechl střelbu. Potlačil nutkání zastavit a ukrýt se: výstřely se ozývaly zdálky, z jiné čtvrti. Občasné salvy z kulometu patřily neodmyslitelně ke koloritu zdejšího života, právě tak jako pronikavý zápach, ať už pocházel z kuchyně nebo ze splašků tekoucích volně jen pár metrů od ní. Podplukovník sáhl po pistoli, ale ani na chvíli nezalitoval, že je tam, kde je. Extrémní podmínky mu svědčily. Netoužil být zpátky v Rusku u manželky a dětí. Na dovolence začínal být už po několika dnech podrážděný. Nepatřil k vzorným otcům a smířil se s tím: rodičovské umění nikdy nezvládl. Potřeboval procházet každodenními zkouškami, aby měl pocit, že opravdu žije. Pro sovětského vojáka neexistovala nebezpečnější mise, než být vyslán do Afghánistánu, a už proto Vaščenko netoužil být nikde jinde.

V zemi se ocitl před třemi měsíci spolu s dalšími příslušníky Specnaz, jednotek zvláštního určení tvořících předvoj invazních sil zachraňujících marxistický režim, který se pouhý rok po revoluci vlastní neschopností zdiskreditoval. V Kábulu byli sovětští poradci i předtím, ti však měli statut diplomatů působících v hlavním městě nezávislého Afghánistánu. Podplukovník Vaščenko se tak stal přímým účastníkem první sovětské zahraniční invaze od roku 1968, nesmírně složité logistické operace podniknuté na území o ohromné rozloze. Podmínkou úspěchu byla odvážná sázka na jednu kartu. Vládnoucím afghánským komunistům nesmělo dojít, že je jejich sovětský spojenec fakticky okupuje. Z vojenského hlediska to byl odvážný předpoklad, ale podplukovníkovi se takový risk zamlouval. Dne 25. prosince 1979 přistál na kábulském letišti ve stejnou chvíli, kdy jiné oddíly Specnaz obsazovaly leteckou základnu na severu v Bagrámu pod záminkou, že jen posilují už tak dost velký kontingent sovětských vojsk vyslaný na pomoc spřátelenému režimu. První ostrá zkouška proběhla hned na letišti v Kábulu, když podplukovník a jeho muži vystoupili z letadel, která v rozporu s mezinárodním právem přistála bez povolení, a vydali se vstříc tamní posádce afghánské armády. Ta nebyla o jejich příletu předem informována. Několik jejích příslušníků se chopilo zbraní a namířilo na sovětské bratry sovětské samopaly. V tu chvíli se ocitl v sázce osud celé invaze. Podplukovník zareagoval jako první, sklopil hlaveň a s rozpřaženýma rukama se rozběhl k nim, jako by se chtěl přivítat s drahými soudruhy. Očekával, že mu do prsou zabubnují kulky, ale nepadl jediný výstřel a okupace uskutečněná pod rouškou vojenské pomoci mohla zdárně pokračovat. Už dříve bylo 7. a 8. divizi afghánské armády sděleno, že dostanou nový druh munice. Jejich samopaly teď byly neškodné a bedničky se střelivem čekaly vyrovnané v písku, až budou vyměněny za nové. Žádná nová munice samozřejmě nikdy nedorazila. Podobně i afghánské tankové jednotky byly vyzvány, aby vyprázdnily nádrže svých strojů, protože jim Sověti dodají nové tanky. Kanystry s vypuštěnou naftou včas zmizely a obrněné stroje s prázdnou nádrží mohly leda bezmocně přihlížet, jak sovětské tankové jednotky proudí přes hranice do země.

Podplukovník Vaščenko sledoval celou hru na kočku a myš se smíšenými pocity. Počáteční snadný úspěch se dal vysvětlit jen jedním způsobem: afghánští vojáci byli nezkušení a disciplínu v pojetí, jak jí rozumějí moderní armády, neměli zažitou. Dali se snadno ošálit právě proto, že byli v západním stylu vedení války vycvičeni jen formálně. Vtloukali do nich, že mají čekat na rozkazy, ale sami nedokázali rozeznat, že vydaný rozkaz je nesmyslný. A na tyto bojovníky se teď musel podplukovník a jeho muži spoléhat v bojích proti povstalcům. Na vojáky, kteří ve zmatku utekli před motostřeleckými divizemi valícími se do země z Turkmenistánu a Uzbekistánu, kteří se nepokusili jediným výstřelem zastavit padesátitisícovou okupační armádu. Nebál se bojového odhodlání afghánské armády, starosti mu působila její slabost. Cílem invaze bylo podchytit ozbrojené síly, které Sovětský svaz už řadu let podporoval dodávkami techniky i štědrou finanční pomocí. Sovětské jednotky nepřišly do Afghánistánu vybojovat válku, ale zajistit, že mašinérie afghánské armády bude náležitě fungovat. Jenže ještě než se stačil usadit písek zvířený invazí, bylo zřejmé že žádná taková mašinérie neexistuje. Jak sovětské tankové a motostřelecké divize obsazovaly město za městem – Herát, Farah, Kandahár, Džalalabád – a uzavíraly celou zemi v téměř dokonalé smyčce, afghánská armáda mizela před očima. Na Nový rok se v Kandaháru vzbouřila její 15. divize. Když sovětská 201. divize vstoupila do Džalalabádu, místní 11. divize afghánské armády dezertovala jako jeden muž: v několika málo hodinách z ní nezbylo nic. A podplukovníkovi bylo jasné, že ta pravá válka teprve začíná. Nikdy nepatřil k arogantním důstojníkům, kteří pokládali povstalecká oddíly za primitivní, roztříštěné a dezorganizované bandy, pouhé houfy kmenových bojovníků vyzbrojené podřadnými, leckdy i padesát let starými puškami a ovládané rozhádanými klany. Takový pohled, třebaže ve své podstatě správný, nebral v potaz klíčovou výhodu, jíž se povstalci těšili: to, že brání svůj domov. V této záhadné zemi neznamenaly ani špičkové zbraně jisté vítězství. Tajemný Afghánistán ohromil podplukovníka natolik, že strávil celé hodiny četbou o dějinách odboje zdejších kmenů proti cizí nadvládě, o porážce Britů v roce 1842 a jejich beznadějném ústupu z Kábulu. Zapamatoval si především jednu skutečnost: od té doby, co vyhnali Angličany, už

Afghánci neprohráli žádnou válku.

Pro podplukovníka Vaščenka představovali ty nejlepší myslitelné protivníky, na nichž mohl osvědčit vlastní vojenské umění. Do této války šel s velkým respektem ke svému soupeři, ale zároveň s pevnou vírou, že se stane prvním vojákem, který nad těmito neohroženými bojovníky zvítězí. A pokud raději zemřou, než by uznali porážku, nebude jim v tom bránit.

Když končil svůj ranní běh, objevily se na obloze první záblesky svítání. Některé krámky už měly otevřeno a v zadních místnostech praskal oheň ze slámy a chrastí. V tu chvíli se podplukovník najednou zastavil a s pistolí v ruce se prudce otočil. Těsně za ním stál malý chlapec a on mu teď mířil hlavní přímo na čelo. Hoch se chtěl zřejmě vytáhnout před kamarády a z legrace se připojil k podplukovníkovi při jeho joggingu. Když on a ostatní chlapci uviděli pistoli, přestali se smát. Hoch tu teď stál vyděšený s otevřenými ústy. Podplukovník se předklonil a lehce zaťukal hlavní o chlapcovy přední zuby, jako by klepal na dveře.

Středem ulice proběhl vychrtlý toulavý pes a v posledních stínech noci se mu zablesklo v očích. Pak utekl. Pro podplukovníka Vaščenka nastával nový den.

Provincie Velký
Kábul Město Kábul
Čtvrť Karta-i-Seh
Bulvár Dár ul Aman

NAZÍTŘÍ

Lev se probudil a odlepil tvář od polštáře. Vrávoravě se postavil na nohy a pohlédl na otisk, který jeho tělo vytlačilo do matrace. Svaly ho bolely. Žaludek měl stažený, jako by to byl měch ušitý ze staré seschlé kůže. Silný suchý kašel se zdál stravovat celé tělo. Na sobě měl stále tytéž šaty, v nichž předešlého dne vstoupil do jezera. Uschly a ztvrdly. Lev si uhladil záhyby na košili, dobelhal se ke dveřím a vklouzl do tmavě zelených páskových pantoflí. Když sestupoval ze schodů, plastové podrážky při každém kroku plácaly. Otevřel domovní dveře a ocitl se na ulici: přechod z přítmí bytu do jasného slunce a pouličního zmatku se podobal přechodu mezi dvěma světy. Kolem něj s rachocením projel charkar, metař s károu přeplněnou nejrůznějšími městskými odpadky. Bičem poháněl žalostně vypadající mulu a kola skřípěla. Jen co charkar zmizel, Lev se zhluboka nadechl: ucítil pach spálené nafty a vůni koření. Přemýšlel, kolik hodin asi uplyne, než znovu nastane noc. Slunce se prodíralo skrze smog. Lev na ně zamžoural a usoudil, že je odpoledne. Nikdy nekouřil před soumrakem.

Vyšel z domu, aniž by se převlékl, umyl nebo něco pojedl, a zavřel za sebou dveře. Zamykat nemusel: v bytě beztak nebylo co ukrást. Vlekl se uličkou, na jejímž konci na něj jako věrný pes čekalo zrezivělé kolo. Ani to nebylo zamčené, chránila je jeho bezcennost. Lev přehodil nohu přes sedlo, nebezpečně zavrávoral, odrazil se od zdi, nejistě dojel až na konec uličky a vmísil se do provozu na hlavní ulici, mezi kola a povozy tažené mulami a mezky. Otlučená auta na sebe troubila a odpovědí jim byly rány z výfuků. Lev se snažil neupadnout, kymácel se ze strany na stranu, až konečně nalezl v dopravním chaosu křehkou rovnováhu.

Už sedmým rokem pracoval jako poradce pro místní revoluční buňky. Jeho parketou byla činnost bezpečnostních složek – úkol, do nějž se žádný z důstojníků sovětské KGB nehrnul. Nebezpečí bylo značné. Několik poradců bylo v minulosti brutálně zavražděno. Opozice přepadala místní úřadovny bezpečnosti a jejich personál veřejně stínala. Afghánci nenáviděli poradce hned ze dvou příčin, jako tajné agenty a jako okupanty, a Lvova práce byla ta nejopovrhovanější. Sovětská invaze na ní nic nezměnila: měl v popisu práce pomáhat při vytváření sítě tajného policejního aparátu určeného na ochranu místní komunistické strany, jež byla víceméně ještě v plenkách. Pokud chtěli Sověti v Afghánistánu vybudovat socialismus, museli nejprve vybudovat politickou policii. Strana a represivní aparát, ideologie a zatýkání: tyto věci byly navzájem pevně provázané. Proto musel Lev opustit civilní zaměstnání a znovu se vrátit k povolání, která Raisa tolik nenáviděla. Pokud by selhal, odmítl dál plnit svůj úkol nebo dokonce dezertoval, skončil by před popravčí četou. Vládla tu přísná vojenská disciplína. A protože jeho nadřízení správně tušili, že Lvovi na vlastním životě příliš nezáleží, dali mu jasně najevo, že by represe postihla i jeho dcery: získaly by punc nespolehlivosti a nemohly by pokračovat v kariéře. To vědomí jej nutilo dělat dál to, co dělal. Strana a stát jej měly v hrsti a on mohl jen poslušně vykonávat rozkazy s vědomím, že nadřízená místa nepočítají s tím, že by se z mise vrátil živý. Přesto dál plnil přidělené povinnosti a vedl bídnou existenci. Byl teď nejdéle působícím sovětským poradcem v zemi.

Afghánská komunistická strana byla poměrně mladá; vznikla jen několik málo let předtím, než Lev v roce 1973 poprvé přistál v chatrném turbovrtulovém letadle na kábulském letišti. Nesla vznešený název Lidová demokratická strana Afghánistánu a tehdy ji vedl Núr Muhammad Tarakí, sovětský agent s krycím jménem NÚR. Dokud nebyla u moci, nemohl Lev pomýšlet na budování plnohodnotných bezpečnostních složek a jeho úkol spočíval zprvu jen v tom, chránit ji před nebezpečím ze strany domácích i zahraničních protivníků. Připadal si, jako by se ocitl kdesi dávno v Leninových časech, kdy komunisté tvořili pouhou menšinovou frakci smrtelně ohrožovanou ze všech stran. Byl to nekonečný boj proti neustálým intrikám CIA i vnitřním třenicím ve straně samotné. Málokdo byl tak překvapen jako on, když se v dubnu 1978 afghánským komunistům povedlo provést převrat a převzít moc v zemi. Z agenta Núra byl náhle předseda prezidia Revoluční rady, tedy hlava státu. Od té chvíle se náplň Lvovy práce změnila. Konečně mohl přispět radou, jak zřídit tajnou policii s uniformami a žaláři, organizaci sledující jediný cíl – udržet a upevnit totalitní systém.

Ve snaze vyvarovat se zběsilých a brutálních metod, které kdysi zažil jako mladý příslušník u sovětské bezpečnosti, radil vytvořit umírněný sbor podléhající kontrole. Jeho návrhy byly smeteny ze stolu jako naivní. Nový komunistický režim vytvořil policii přesně podle stalinského vzoru. Zatýkalo se masově a represe připomínaly krevní mstu. Po dlouhých letech opatrného vyčkávání a bažení po moci byl nový vládce opilý touhou po krvi. Denně mu předkládali k rozhodnutí jmenné seznamy těch, kdo měli zemřít nebo naopak zůstat naživu, a on rozhodoval pouhým škrtem pera. Nastolení režimu jedné strany Lvovu pozici ironicky oslabilo. Už jej nepotřebovali. A on posílal do Kremlu hlášení za hlášením, v nichž odhaloval povahu tyrana, jemuž Sověti pomohli do sedla.

Protože nového šéfa státu neomezovaly žádné zákony, nechal znesvěcovat mešity a zatýkat náboženské vůdce. Protináboženské tažení bylo tak nesmyslné a přitom tak nekompromisní, až Lva napadlo, že snad každý novopečený diktátor osobující si božská práva musí pokládat samu představu všemohoucího Boha za osobní urážku. Stejně nesmyslná byla i Núrova snaha vnutit Afghánistánu přes noc komunistický model vlády. Dekretem číslo 8 omezil povolené vlastnictví půdy na šest hektarů, zbylé pozemky propadly státu. Výsledkem byl jednomyslný odpor obyvatelstva. Vztah člověka k půdě měl ve zdejší kultuře hluboké kořeny. Rodiny žily tam, kde se zrodily. Svou identitu odvozovaly od svého bydliště. Nic na tom nemohlo změnit ani to, že vláda teď uspokojila požadavky bezzemků pracujících jako nájemní dělníci na pronajatých pozemcích. Zatímco odpor nabýval na síle, předseda Revoluční rady se zabýval věcmi, které mohl snadno nadekretovat. Více než přání a názory krajanů ho zajímala státní vlajka, kterou překreslil, a minbár, kazatelnu muslimských mešit, nahradil pěticípou hvězdou. V den, kdy byla nová vlajka poprvé vztyčena, vyhlásil kult rudé barvy. Holubi byli poléváni červeným inkoustem, obyvatelé Kábulu museli na červeno natřít své příbytky, žáci židle a lavice. Samotný Lev dostal přípis s doporučením, aby přetřel na rudo své jízdní kolo. Schoval si jej, označil číslem a přiložil jej k hlášení, které ten večer sepsal pro Kreml a v němž popsal katastrofální přehmaty loutkového režimu, jemuž prorokoval brzký pád.

Sovětům nezbyla jiná možnost než přímo zasáhnout. Vpád do Afghánistánu proběhl o Vánocích 1979, tedy před třemi měsíci. Díky přívalu invazních vojsk už Lev nebyl osamělým sovětským občanem ztraceným v Kábulu. Ulice města ovládly ruské tanky. Dosavadní předseda Revoluční rady byl zastřelen a nahrazen Babrakem Karmalem, poslušnou sovětskou loutkou.² Afghánský rozhlas odsoudil zločiny předchozího vedení a slíbil nastolit spravedlnost a právo. Nový režim hovořil raději o právu a toleranci než o násilí a zběsilé pomstychtivosti, ale všechna radost z pádu nenáviděného diktátora byla zastíněna nenávistí k cizím jednotkám, jejichž přítomnost posvětil nový prezident žádostí o pomoc podle Smlouvy o přátelství a dobrém sousedství. Žádostí, která jen konstatovala stávající stav, protože okupační armáda se už v zemi pevně zahnízdila. Tuto pokryteckou politiku by snadno prohlédl i neinformovaný pozorovatel. V únoru přerostly protisovětské demonstrace v kábulských ulicích ve vážné nepokoje. Zahynuly při nich tři stovky osob, ale ani tato krvavá žeň nepřinesla uklidnění. Obchody ve městě zůstaly týden zavřené. Sovětské velení nařídilo nízké přelety vrtulníků a stíhaček: šlo o demonstraci síly a nezastřenou hrozbu, že pokud vzpurné čtvrti nekapitulují, budou zničeny a srovnány se zemí.

Potřeba silné a efektivní tajné policie tím jen vzrostla. Stávající organizace byla přejmenována na Státní zpravodajskou službu (KhAD) a stala se afghánským protějškem KGB. Nastala éra falešných slibů. Vražedné orgie prý skončily. Už žádné potoky krve, žádní rudí holubi. Předseda Revoluční rady Karmal vyhlásil 13. leden 1980 dnem státního smutku za oběti zavražděné za jeho předchůdce a nazítří začal Lev působit jako instruktor nově naverbovaných příslušníků afghánské bezpečnosti.

Měl teď rozcuchané šedivé vousy a pleť zestárlou a rozpukanou od zdejšího letního slunce. Jeho sovětští kolegové žertem říkali, že se ze zvláštního poradce Lva Děmidova stal domorodec. Uznávali sice, že nenosí tradiční místní kroj sahar kamiz, ale nechodil ani v uniformě: nebyl jedním z nich. Jeho oděv v sobě mísil nejrůznější styly a skládal se z místních pletených košil, sovětských vojenských kalhot, amerických slunečních brýlí Ray-Ban a umělohmotných pantoflí masově vyráběných v Číně. Jako jeden z mála sovětských poradců plynně ovládal jazyk darí, místní dialekt perštiny a tradiční řeč afghánských vládnoucích tříd, kterou hovoří méně lidí než paštštinou. Darijština byl první cizí jazyk, který se v životě naučil, a teď jím mluvil častěji než rusky. Ve volných chvílích si četl o kultuře a dějinách této země a došel k závěru, že pokud nemá zcela propadnout opiu, je jediným způsobem úniku před skutečností svědomité studium. S výjimkou marxistických příruček skoro třicet let nesáhl na knihu. Teď v nich ležel skoro neustále.

Nadřízení tolerovali jeho neortodoxní chování a podivínství s velkomyslností, jaká by doma v Sovětském svazu nebyla myslitelná. Pravidla a nařízení, jež platila tam, se v Afghánistánu tiše přehlížela. Pojem „disciplína“ se tady vykládal jinak. Kábul byl frontovým městem a revoluce stála jednou nohou nad propastí. Každým dnem se mohla zvrhnout v totální anarchii. Spousta poradců prosila, aby byla odvolána zpět do vlasti. Agenti často rezignovali na své posty ze zdravotních důvodů, dokonce se záměrně snažili nakazit úplavicí. Tvrdili, že se nikdy nedokáží přizpůsobit zdejšímu životu tak, jak to dokázal Lev. Ale přestože působil v Kábulu ze všech nejdéle, cítil se být Afgháncem stejně málo jako v den svého příjezdu. Pověsti, že se z něj stal bezmála domorodec, o něm šířili vystrašení sovětští vojáci, které teprve včera přivezly vojenské dopravní letouny a kteří v převážné většině nikdy předtím neopustili svou zemi. Afghánci, s nimiž Lev přicházel do kontaktu, jej za svého člověka rozhodně nepovažovali. Znal jich hodně, nepřátelil se s žádným. Byl pro ně cizinec a nikdo neuvažoval o tom, zda je cizí víc nebo míň než ostatní sovětští okupanti. Jistě, v něčem se od ostatních Sovětů lišil. Nepěl chválu na svou vlast a zřejmě neměl žádnou víru, ani ve smyslu národní hrdosti, ani ve smyslu duchovním. Působil dojmem neklidného člověka bez pevného zázemí, ale nezdálo se, že by se mu stýskalo po domově. Nikdy nemluvil o manželce nebo o dcerách, nikdy se nikomu nechlubil jejich fotografiemi, nikdy neprozradil nic o sobě. Nebyl místní a nepatřil ani tam, odkud přišel. Pro Afghánce bylo v jistém smyslu snazší chápat obyčejné sovětské vojáky a důstojníky v uniformách, s jejich vírou v komunismus, ve vlastní poslání, cíle, strategii a denní rozkazy. Ti aspoň ztělesňovali určitý princip, přestože to byl princip nenáviděný, přestože to byli nepřátelé, které je třeba porazit. Lev neztělesňoval nic. A tento nihilismus byl místním muslimům ještě vzdálenější než marxistická ideologie.

Lev stiskl brzdu. Náklaďák před ním uvízl kolem ve výmolu a vysypal se z něj náklad tisíců umělohmotných lahví s nezávadnou pitnou vodou. Účastníci nehody na sebe pokřikovali, ostatní museli couvat. Netrpěliví řidiči troubili. Lev se bleskově rozhlédl po okolních střechách a pátral v davu po náhodných přihlížejících. Zažil už v Kábulu dost dopravních kolizí a dovedl rozpoznat nastraženou léčku. Tentokrát nebyla v dohledu žádná sovětská vojenská vozidla a jedinou příčinou zácpy byl evidentně strašlivý stav místních silnic. Lev si razil cestu mezi rozházenými lahvemi, hádající se řidiči si ho nevšímali. Minul nákladní auto a ohlédl se. Děti si cpaly posbírané lahve pod roztrhané košile a prchaly z místa i s lupem. Lev projel místem nehody, jako by ani neexistoval.

Znovu šlápl do pedálů a začal si pro sebe recitovat verše, které před mnoha staletími napsal básník a mystik Sabbáh:

Samotný na poušti

ztratil jsem směr:

cesta je dlouhá, já

bezradný bez přátel,

a nevím, kudy se dát.

Lev na rozdíl od autora básně vždycky přesně věděl, kam má namířeno. Potíž byla v tom, že cíl byl pro něj nedostupný. Znal přesně svůj cíl, ale nedokázal jej dosáhnout. Silnice před ním byla prázdná. Lev nepřestával recitovat, zavřel oči, pustil řídítka a s rozpřaženýma rukama šlapal cik cak stále vpřed.

Provincie Velký
Kábul Město Kábul
Ústředí bezpečnostních složek
Deh Afghanán

TÉHOŽ DNE

Frekventantka kurzu Nara Mir si krátila čas četbou a čekala, až se dostaví soudruh Lev Stěpanovič Děmidov, její instruktor. Měl už několikahodinové zpoždění, ale na tom nebylo nic zvláštního. Nespolehlivý a nevypočitatelný Děmidov byl zřejmě nejzvláštnější člověk, jakého kdy poznala, a docela určitě i nejnepochopitelnější, dokonale cizí jejímu myšlení. Bylo těžké uvěřit, že kdysi býval příslušníkem obávané KGB. Přesto se na hodiny s ním těšila. Ve svých třiadvaceti letech už absolvovala skoro celý kurz a brzy z ní měla být agentka dohlížející na ideologickou výchovu ve školách a na studenty. Bude je hodnotit, rozhodovat, kdo z nich je přínosem pro společnost a může získat místo ve státním aparátu a kdo se naopak jeví jako problematický nebo přímo nebezpečný živel. Nepovažovala to za špehování: všichni učitelé přece hodnotí své žáky, je to jejich práce bez ohledu na to, zda pracují pro Státní zpravodajskou službu KhAD, nebo ne. Byla tou vyhlídkou nadšena. Pomáhala prosazovat společenské změny a dostala příležitost, jaká byla ještě před několika lety pro ženu nemyslitelná.

Naru zverbovali poměrně nedávno, v rámci reformy afghánské státní bezpečnosti zahájené před necelými třemi měsíci. Předchůdce organizace KhAD, tajná policie KAM, měla tu nejhorší pověst: šlo o hordu hrdlořezů a sadistů bez jakýchkoli ideálů nebo přesvědčení. Pro takové lidi by nikdy nepracovala. Naštěstí byly dny jejich hrůzovlády pryč. Nová hlava státu slíbila provádět umírněnou a poctivou politiku a Sověti vyjádřili odhodlání přeměnit Nařinu vlast v zemi stejně prosperující jako SSSR. Nara k tomu hodlala přispět svým dílem. Sousední sovětský Uzbekistán se pyšnil stoprocentní gramotností. V Afghánistánu dovedlo číst pouhých deset procent mužů a dvě procenta žen. Průměrná délka života činila čtyřicet let, kdežto v Uzbekistánu sedmdesát. Téměř polovina afghánských dětí umírala před pátým rokem věku. Tento stav nemohl nikoho těšit. Aby se dosáhlo pokroku, bylo zapotřebí radikálních změn a jakákoli opozice byla nežádoucí. Pokud se reformy měly prosadit, musel každý člověk jako Nara přispěchat režimu na pomoc. Na ty, kdo lpěli na minulosti, si bylo nutno dát velký pozor. Některé oblasti Afghánistánu ustrnuly ve vývoji před tisíciletím a jakákoli změna v nich dříve i teď zákonitě narážela na odpor. To s sebou bohužel neslo i ztráty na životech. Povinné vzdělávání žen a dívek vyvolalo předchozího roku povstání v Herátu. Sovětští poradci působící ve městě byli vláčeni ulicemi, sťati a jejich zohavená těla nesl dav v groteskním triumfálním průvodu. Nedalo se nic dělat: povstání bylo rozdrceno pomocí masivního leteckého bombardování, při němž zahynulo množství civilistů. Násilí bylo nevyhnutelné. Nara nepochybovala o tom, že podobné výbuchy odporu jsou koordinovány hrstkou vlivných zpátečnických živlů: lidmi, kteří by ji samotnou s chutí ukamenovali za to, že jako žena pracuje a obléká uniformu. Kdyby se tato individua podařilo izolovat, zachránilo by to životy tisícům lidí a dalším milionům by se otevřely světlejší zítřky.

Pohlédla na hodinky. Protože soudruh Děmidov stále nešel, začala listovat sešitem a pročítala své výpisky:

Myšlenka je mocnější než zbraň. Jestliže netolerujeme, aby si naši nepřátelé ponechali zbraně, jak bychom mohli připustit, aby si ponechali své myšlenky?

Protivládní povstalci byli většinou negramotní. Většina bojovníků nedovedla psát ani číst. Přesto je posilovala velká myšlenka: bojovali proti cizí intervenci, kterou pokládali za zlo, proti bezbožné komunistické ideologii vnucené zvenčí, nad kterou nakonec museli zvítězit, i kdyby nepřítel poslal do Afghánistánu na smrt sebevíc skvěle vyzbrojených vojáků. Měli na své straně Alláha, dějiny i osud. Takové myšlení bylo mnohem nebezpečnější než zastaralé zbraně povstalců a nejtěžším úkolem revoluce byl boj s neochvějnou vírou nepřátel v konečné vítězství.

Když slyšela, že se otevřely dveře, vzhlédla. Se stříbrnými vlasy, šedivějícím strništěm a pletí mnohem tmavší, než měla většina jeho krajanů, lišil se mezi cizinci jak vzhledem, tak svou osobností. Nara ho snad nikdy neviděla v uniformě a nikdy si nevšimla, že by nějak zvlášť pečoval o zevnějšek. Byl neustále roztěkaný, jakoby duchem nepřítomný, a realitu vnímal jen zřídka. Nara si pomyslela, že je hezký, ale rychle tu myšlenku zavrhla: na tom přece vůbec nezáleželo. Instruktor zaznamenal teprve teď, že sedí ve třídě sama.

„Kde jsou všichni?“ zeptal se svým ostrým chraplavým hlasem.

„Odešli domů.“

Lev se rozhlédl po prázdných lavicích. Netvářil se přitom ani rozzlobeně, ani pobaveně, jeho pohled byl bez výrazu.

„Hodina měla začít v poledne,“ dodala na vysvětlenou Nara s obavou, že to vyzní jako kritika.

Soudruh Děmidov pohlédl na nástěnné hodiny. Měl tříhodinové zpoždění. Obrátil se znovu k Naře: „To tady čekáte celé ty tři hodiny?“

„Ano.“

„Jak dlouho byste tu zůstala, kdybych nepřišel?“

„Jsem ráda, že jsem mohla trochu pohnout s prací. Doma nemám takový klid.“

Přešel k ní, vzal její sešit a přečetl si seznam citátů. Nara začala znovu vysvětlovat: „Chci mít jistotu, že správně chápu moudrost naší Strany.“

Kdykoli se zmínila o Straně, upřel na ni soudruh Děmidov pátravý pohled. Nepochybně zkoumal její oddanost věci komunismu. Teď nahlas přečetl jeden z vypsaných citátů:

„Důvěřuj, ale prověřuj!“

Nara se ho snažila ohromit svými vědomostmi: „Člověk může lidem důvěřovat sebevíc, ale musí je mít neustále pod kontrolou. Jako příslušníci bezpečnosti si nemůžeme dovolit ten luxus a pokládat je automaticky za nevinné.“

„Víte, kdo je autorem toho citátu?“

Nara přikývla a hrdě odpověděla: „Soudruh Stalin!“

Lvovi neušlo, že jeho žákyně vyslovuje Stalinovo jméno, jako by hovořila o moudrém a milovaném vesnickém stařešinovi, který všem pomáhá a nikdy nikomu neublížil. Nara se vyznačovala pozoruhodně jemnými rysy. V obličeji neměla jedinou tvrdou linii, lícní kosti byly jemně zaoblené a nad malým kulatým nosíkem zářilo to nejnápadnější – pozoruhodně velké světle zelené oči. Jejich nevýrazná barva je spíš zdůrazňovala než naopak. Vypadaly, jako by někdo do čiré vody přidal jen pár kapek barvy. Vyzařoval z nich hluboký zájem o vše, což spolu s její bezděčnou vážností budilo dojem, že Nara touží pochopit a rozluštit každou maličkost z okolního světa. Tváří i chováním připomínala Lvovi mladého jelena: bytost, která se snaží vypadat jako vznešený pán lesa, ale je ještě příliš mladá a vystrašená. Bylo zvláštní srovnávat ji se zvířetem, které nikdy nespatřila a o němž možná ani neslyšela. Kdyby měl soudit jen podle vzhledu, rozhodně by neřekl, že se tato dívka hodí pro dráhu agentky. Při její mírnosti a otevřenosti si jen stěží uměl představit, že se někdy uchýlí k praktikám, jimž se v jejich žargonu říkalo „nezbytná opatření“. Byla by schopna zatýkat vlastní krajany? Přesto Lev připouštěl, že vzhled může klamat. Sám se v lidech už mnohokrát zmýlil a rozhodně nedal na první dojem a povrchní odhad.

Pokud šlo o Stalinovy výroky, které se tolik snažila pochopit, zůstávaly pro ni jen abstraktními pojmy. Naučila se je nazpaměť, aby si něco dokázala, ale nikdy nezažila, jak se podobná slova uvádějí do praxe. Nebyla svědkem toho, jak se pod jejich vlivem mění celá společnost a lidé se bojí věřit jeden druhému, dokonce i rodině, přátelům, milencům či milenkám… „Důvěřuj, ale prověřuj“ byl pro Naru pouhý Stalinův bonmot, poučka, kterou člověk opakuje, aby ho pochválili. Byla ctižádostivá, ale zároveň idealistická. Upřímně věřila v utopickou vizi dokonalé společnosti a brala vážně řeči o pokroku, bez náznaku cynismu nebo sebemenšího stínu pochybnosti. V tom Lvovi velmi připomínala Jelenu. Snad i proto u ní toleroval fanatickou oddanost komunistické myšlence, protože ji chápal v kontextu její povahy, která se nedokázala obejít bez krásného snu. Možná jej k ní přitahovalo i poznání, že se pod zdánlivou jistotou ukrývá stín melancholie, jako by někdo vzal bolavou duši a opatřil ji křiklavě optimistickým nátěrem. Nevěřil, že čekala ve třídě tak dlouho jen proto, aby se mohla v klidu učit. Z nějaké příčiny se jí nechtělo domů. Její asertivita se teď jevila v jiném světle: nebyla přirozená, ale naučená. Někdy se stávalo, že se Nara v poslední chvíli zarazila a spolkla poznámku nebo komentář; snad se bála, že by zašla příliš daleko. Raisa kdysi pokládala vlastní krásu za nebezpečný dar a tato mladá žena smýšlela stejně. Vědomě se snažila vypadat obyčejně a oblékala příliš velkou uniformu, jejíž neforemný střih dokonale skrýval postavu. Vlasy nosila téměř výhradně stažené do drdolu, nikdy se ani trochu nelíčila a nebyl z ní cítit parfém. Lev si už dřív všiml, jak zrudne, kdykoli se na ni někdo zadívá. Nenáviděla pozornost, možná nenáviděla i vlastní krásu. Lva na ní vždycky současně překvapila krása i smutek, které bylo téměř nemožné oddělit.

Vzhledem k nepřítomnosti ostatních studentů se Lev už chystal poslat Naru domů, když do třídy vstoupil podplukovník Vaščenko. Lvovi připadlo úsměvné, že podplukovník vtrhl do místnosti jako velká voda, aniž se obtěžoval dodržovat zásady slušného chování. Klepat bylo zjevně pod jeho úroveň. Od prosincové invaze spolu oba muži několikrát hovořili a Lev už zjistil, že Vaščenko je velice přímočarý, nekomplikovaný člověk. Tvrdá bezohlednost bývá obvykle mnohem srozumitelnější než předstíraná slušnost. Pokud si měl podplukovník zvolit ze dvou možností, vždycky si vybral tu, která mu umožňovala jednat rázněji. Nepotrpěl si na okolky, nehledal výhody a vůbec jej nelákal pohodlný život, jaký si dopřávali někteří důstojníci. Nebyl nijak vysoký, ale měl robustní, dobře stavěnou postavu a všechno na něm vypadalo bytelné a silné: tělo, ramena, hrudník i brada. Lva samotného překvapilo, že k tomuhle člověku nedokáže cítit zášť: musel ho obdivovat, jako člověk obdivuje žraloka nebo jiného smrtelně nebezpečného predátora. Z podplukovníka nevyzařovalo nic temného, nebyl sadista ani se zvráceně nevyžíval v násilí. Zajímala ho jen efektivita. Stručně řečeno, plnil povinnosti stůj co stůj a nikdy necouvl.

Podplukovník netrpělivě oslovil Lva rusky: „Včera v noci zmizel vysoký důstojník 40. armády. Na velitelství si ničeho nevšimli, nikdo nepronikl do střeženého prostoru. Máme za to, že šlo o dezerci. Z kasáren zmizel automobil. Moji muži po něm pátrají. Máme kontrolní stanoviště na všech silnicích, ale zatím jsme nezachytili žádnou stopu. Potřebujeme vaši pomoc. Nikdo se nevyzná v Kábulu tak dobře jako vy.“

„Nikdo kromě Afghánců.“

Podplukovník neměl čas na Lvovy uštěpačnosti a dál trval na svém: „Jestli neopustil město, vy ho najdete. Tím jsem si jistý.“

„Jak moc důležitý je ten člověk?“

„Dost. Ale především musíme ukázat, že dezerce neprojde nikomu.“

Šlo o první případ dezerce, s nímž se Lev setkal. Nepochyboval, že budou následovat další. Afghánské léto je horké a dlouhé, šíří se nemoci a sílí stesk po domově.

Podplukovník zřejmě teprve teď zaregistroval Naru.

„Tohle je vaše studentka?“

„Frekventantka kurzu.“

„Vemte ji s sebou.“

„Ještě nedokončila výcvik.“

Podplukovník to odbyl mávnutím ruky.

„Tady už se nic nového nenaučí. Uvidíme, jak si poradí s pátráním v terénu. Potřebujeme agenty, ne studenty. Vemte ji s sebou.“

Nara pochopila, že se mluví o ní, a zrudla.

Hlavní štáb sovětské 40. armády
Palác Tapa-e-Tadžbeg
10 kilometrů jižně od Kábulu

TÉHOŽ DNE

Palác posazený na vrcholku kopce vévodil údolí, nad nímž se v dálce tyčil horský hřeben. Ti, kdo odtud řídili okupaci Afghánistánu, si těžko mohli najít bizarnější lokalitu. Podle evropských měřítek to byla celkem skromná stavba, spíš větší panské sídlo, koloniální pevnost nebo prezidentská dača, rozhodně nic ve stylu velkolepých carských rezidencí. Stavba se světlou omítkou, s pilastry a velkými obloukovými okny vznikla jako letní sídlo krále, kterého omrzel shon hlavního města. Kopec byl natolik strmý, že se na jeho temeno vešel jen samotný palác, zatímco zahrady se rozkládaly na terasách pod ním. Kdysi byly zavlažovány, udržovala je suita služebnictva a sloužily panovníkovu rozptýlení; teď tu ležely zanedbané, zarostlé, bičované větry a dešti a mezi uschlými růžovými keři se povalovaly nedopalky cigaret a prázdné nábojnice.

Lev doprovázený Narou vystoupil z auta. Na sobě měl stále tytéž šaty, v nichž se den předtím vykoupal v jezeře, a na nohou zelené pantofle. Nebyl v paláci poprvé; už dříve ho sem předvolali na kobereček kvůli tomu, že nenosí řádný stejnokroj a odmítá se holit. Vytýkali mu to důstojníci, kteří byli v zemi teprve krátce a dosud jim nedošlo, jak obrovským problémům musejí čelit. Proto lpěli na bezvýznamných formalitách, zatímco v afghánské armádě dezertovaly celé divize a ozbrojené síly se rychle rozkládaly. Lev si slova kritiky k srdci nevzal a jeho úbor byl stále stejně nedbalý. Přesto se neobával, že by ho dnes někdo znovu káral: od předvolání uplynulo několik měsíců a ti nahoře už měli jistě jiné starosti.

Uvedli je do budovy a proběhlo stručné představování. Sovětské velitele viditelně rozladilo, že jeden z jejich lidí zběhl, a příchod dvojice je potěšil ještě méně – zejména pak představa, že by Nara mohla být něco platná tam, kde selhali jejich vlastní vyšetřovatelé. Interiér paláce válkou utrpěl, královské kratochvíle vystřídalo vojenské řemeslo. Ozdobný starožitný nábytek teď sloužil novým účelům a byly na něm rozestaveny objemné bezdrátové vysílačky a přijímače. Vojenská výstroj okupační armády působila nepatřičně a ošklivě, ale noví obyvatelé paláce nedbali na účely, k nimž byla stavba zbudována: krása, rozkoše ani neřesti těmto asketickým mužům nic neříkaly. Tam, kde dříve shlížely ze stěn královské portréty a umělecká díla, teď visely mapy s vyznačenými pohyby tankových jednotek a motostřeleckých divizí.

Lva a Naru zavedli do patra přeměněného na ubikace. Zmizelý major byl bez ohledu na výsledky vyšetřování předem označen za dezertéra. Ani Lev si popravdě nedokázal představit, co jiného by za zmizením mohlo být. Jmenoval se Fjodor Mazurov a vzhledem k postu, který zastával, byl překvapivě mladý: bylo mu něco málo přes třicet, ale jeho dosavadní služební postup byl obdivuhodný. Z jeho osobního spisu se Lev dozvěděl, že Mazurov nikdy dřív nepůsobil v zahraničí a má jen nepatrné bojové zkušenosti. Byl to obyčejný voják z povolání a Lev si uměl snadno představit, jak šokující dojem na něj muselo udělat afghánské prostředí, tak odlišné od světa, který znal.

„Nechápu, proč jsme se vydali sem,“ ozvala se Nara. „Víme, že je někde v Kábulu. Jeho pokoj už prohledali jiní a nic nenašli. Co myslíte, že tu objevíme?“

Lev pokrčil rameny.

„Třeba jim něco ušlo.“

„Co například?“ nedala se odbýt Nara.

„Místnost může prozradit hodně o svém obyvateli.“

Nara svraštila čelo a usilovně se snažila pochopit, co tím chce Lev říct. Nepřišla na nic, a tak namítla: „Prohledávat byt podezřelého má možná smysl v Sovětském svazu, ale většina Afghánců nevlastní skoro nic, leda nějaké oblečení, pár kusů nábytku a trochu nádobí. V takovém případě nám místnost o svých obyvatelích nepoví téměř nic. A řekla bych, že totéž platí i pro sovětské vojáky. Fasují jednotnou výstroj, tak čím by se měly lišit jejich pokoje?“

„Nějaká odlišnost se vždycky najde. Dokonce i když dva lidé vlastní úplně stejné předměty, je zajímavé sledovat, kam a jakým způsobem je uloží. Navíc ne všechno je erární, třeba peníze, cigarety, láhve s alkoholem, dopisy, písemnosti, deník…“

Nara chvíli uvažovala.

„Deník? Rusové si často vedou deník, že?“

„Většinou ženy, ale i pro vojáka je užitečné zaznamenávat si denní události.“

„Myslím, že v celém Kábulu by se nenašlo ani padesát deníků. Možná v celém Afghánistánu. A podle vás si psal deník i tenhle důstojník?“

„To zjistíme.“

Fjodor Mazurov měl přidělen malý pokojík v nejvyšším patře. Na jednoho z velitelů tak krvavé operace to bylo dost bizarní ubytování. Místo obvyklého železného kavalce, jaký používají vojáci, spával v nádherně zdobené posteli s nebesy na čtyřech sloupcích. Našel ji tady, a tak ji začal používat. Jinak byl v místnosti ještě lustr roztříštěný na kousky, připomínající povyrážené zuby, a zásuvková skříň s psacím pultem z ořechového dřeva, jeden z mála kusů nábytku v paláci, který unikl zkáze. Ze zdi za postelí shlížel Leninův portrét, ve spěchu připíchnutý připínáčky a příliš malý na to, aby vyplnil velkou nevybělenou plochu, která na tapetě zůstala po nějakém předchozím obraze.

Lev došel do vzdálenějšího rohu místnosti a zahleděl se na to, co měl před sebou. Tuhle místnůstku dostal k užívání určitý člověk, aby si ji přetvořil k svému obrazu. Přitom se musel zákonitě projevit jeho charakter. Nara zůstala stát u dveří jako pochybovačný pozorovatel, který nechce rušit.

„Co vidíte?“ zeptal se jí Lev.

Nara se s nejistým výrazem rozhlížela po pokoji. Nečekala, že by si mohla všimnout něčeho, co by stálo za zmínku. Lev ji vyzval, aby šla blíž.

„Stoupněte si vedle mne.“

Přistoupila k němu a prohlížela si místnost ze stejného úhlu jako on.

„Vidím postel.“

Lev udělal krok a nakoukl pod postel. Stál tam pár bot. Prohlédl si podrážky. Držel v ruce obyčejné erární vojenské boty z černé kůže, příliš teplé pro afghánské klima. Majitel je tu nechal, protože byly nepraktické. Lev vstal, vsunul ruku pod matraci a obrátil ji. Pod matrací nic nebylo. Došel ke skříňce: pult byl prázdný, někdo z něj odklidil všechny papíry. Nahlédl i do odpadkového koše, ale ani v něm nic nenalezl.

„I fakt, že nenajdeme nic, může být významný,“ podotkl k Naře. „Tolik už víme, že nešlo o útěk z náhlého popudu nebo rozhodnutí. Pečlivě si všechno promyslel. Uklidil tady, protože věděl, že pokoj prohledáme.“

Lev otevřel jednu ze zásuvek a překvapeně se zahleděl na vlastní obraz. V zásuvce leželo zdobené zrcadlo, nástěnné zrcadlo, větší než Leninův portrét na zdi. Lev ho vzal do ruky a prohlížel si ho. Bylo těžké, starožitné, ve stříbrném rámu s ornamentem vyrytým po okraji. Rozhlédl se po pokoji.

„Kde asi viselo?“

Nara ukázala na obrázek na stěně.

„Zřejmě sundal zrcadlo a pověsil místo něj Lenina.“

„Ne, zrcadlo je mnohem menší než obraz, co původně visel na zdi.“

Zadíval se na rám i na zrcadlo: kolem okraje byla spousta otisků.

„To zrcadlo někdo používal hodně často.“

Přešel do ruštiny a oslovil strážného u dveří: „Nevíte náhodou, odkud ta věc pochází?“

Voják zavrtěl hlavou.

„Kde je tu koupelna?“

Se zrcadlem pod paží a Narou v patách se vydal za strážným do koupelny, ponuré místnosti těžce poznamenané boji. Rozbitá okna byla zakrytá prkny, ze zrcadel zbyly jen střepy.

„Nezbylo tu ani jediné,“ konstatoval a znovu se obrátil na strážného: „Jak se holíte?“

„Já tady nebydlím.“

Lev rychle vyšel z koupelny, vydal se na chodbu a tak dlouho zkoumal stěny, dokud nenašel odpovídající skvrnu. Zkusil ji zrcadlem zakrýt. Bylo stejně velké, patřilo sem. Pohlédl úkosem na Naru.

„Náš člověk si odstěhoval do pokoje jedno z mála nepoškozených zrcadel v celém paláci.“

Nara přistoupila blíž. Začínala chápat, čeho je svědkem, a význam tohoto objevu ji vzrušil.

„Ten důstojník si potrpí na zevnějšek!“

„A co z toho plyne?“

„Že je ješitný?“

„Ne, že se schází s nějakou ženskou.“

Provincie Velký Kábul
Město Kábul
Čtvrť Chání

TÉHOŽ DNE

Nara prokázala Lvovi neocenitelnou službu, když prošla seznam žen, s nimiž přišel dezertér do kontaktu. Většinu z nich znala buď osobně, nebo aspoň z doslechu, a dokázala rychle vyřadit jména těch, které by se rozhodně nebyly ochotny zaplést do milostného románku. Lev si nebyl jistý, zda si jeho mladá chráněnka uvědomuje, že i ty nejspolehlivější povahy se mohou chovat nepředvídatelně, když se zamilují. Ona sama se nejspíš ještě nikdy nezamilovala. Přesto se rozhodl, že se na její předběžný výběr spolehne, protože sám žádnou z žen uvedených na seznamu neznal.

Fjodor Mazurov strávil v Afghánistánu tři měsíce a za tu dobu jistě neměl mnoho příležitostí k flirtu. Na rozdíl od většiny jiných frontových a hlavních měst nebyly v Kábulu žádné nevěstince, i když Lev zaslechl z úst několika vysokých vojenských představitelů, že vzhledem k přílivu sovětských vojáků se o zřízení takové instituce uvažuje. Pracovnice pocházející ze zahraničí, nejspíše ze zemí východního bloku, se měly do země pašovat v kontejnerech na munici a granáty a bordel by nebyl komerčním zařízením, ale provozovala by ho armáda v nejpřísnějším utajení, aby nebyly raněny city místních věřících. Tento projekt, bezesporu skrytý pod nějakým dvojsmyslným kódovým označením, však zatím nebyl realizován, a proto bylo zřejmé, že se mladý major musel zaplést s Afghánkou. Vzhledem k postavení žen v tradiční společnosti v zemi neexistovaly ani prodavačky, ženy nevysedávaly v čajovnách a člověk neměl mnoho možností potkat je ani na ulici. Nara trvala na tom, že dotyčná musí pocházet z vyšších vrstev, protože jen tam docházelo alespoň v malé míře k uvolnění striktních pravidel předepisujících rozdělení rolí mezi pohlavími. Jak procházela seznam Mazurovových pracovních kontaktů a povinností, vylouplo se z něj jedno konkrétní jméno. Major se pravidelně scházel s jistým ministrem, členem nové vlády, jehož dcera, dívka kolem pětadvaceti let, vystudovala vysokou školu, hovořila plynně rusky a pracovala jako ministerská tlumočnice.

Adresa vypsaná ze seznamu je dovedla k tradičnímu staletému domu se stěnami pokrytými hliněnou mazaninou a ozdobnými ornamenty. Mnoho takových staveb bylo v minulosti strženo a z podobných svědků dávného řemeslného umu se už zdaleka neskládaly celé čtvrti. Zbyly jen o samotě stojící solitéry, pozůstatky minulosti. Při pohledu na dům ukrytý v starobylé úzké uličce a jeho syté červené a hnědé odstíny Lva napadlo, že si milenci našli případné útočiště v jedné z mála zbývajících částí města, které si ještě uchovaly někdejší kolorit. Kdysi to byla poměrně bohatá čtvrť obývaná lepšími lidmi, ale teď už v Kábulu neexistovaly lepší čtvrti. Nikde nebylo bezpečno, všude mohly každou chvíli propuknout ozbrojené střety.

Lev nezaklepal, místo toho se začal zaobírat těžkým železným zámkem. Byla to stará práce perfektně zvládnutá po umělecké i řemeslné stránce a mechanismus se odemykal složitěji než většina moderních zámků. Nara začínala být nervózní.

„Co když jsem se zmýlila? Přece jen je to ministr!“

Lev přikývl.

„Pak jsme v průšvihu. Ale pokud budeme žádat o povolení k prohlídce, nejenže urazíme ministra, ale navíc poskytneme podezřelým čas k útěku. Takže nezbývá, než…“

Lev si přiložil ukazovák na ústa a naznačil Naře, že má mlčet. Pokud se spletli, zase se tiše vykradou ven a nezanechají po sobě žádné stopy. Jazýček zámku konečně cvakl a Lev strčil do dveří.

Předpokládal, že i kdyby se jejich podezření potvrdilo, sám ministr v celé aféře mít prsty nebude, pokud o ní vůbec ví. Ohrozilo by to jeho postavení a on, soudě podle dosavadní kariéry, byl příliš opatrný, než aby si neuvědomoval celý rozsah možných důsledků: ne ze strany sovětských spojenců, ale jeho afghánských kolegů. Něco jiného bylo se Sověty kolaborovat a něco jiného provdat za jednoho z nich vlastní dceru. Lev pochyboval, že by milenecký pár mezitím stihl opustit město, třebaže si to tajně přál. Nerozhodoval se, na čí stranu se dát, jednoznačně stranil mladé dvojici. Bylo téměř jisté, že Ara, ministrova dcera, ukrývá milence a plánuje, co dál. Zřejmě věří, že se jim podaří přečkat první vlnu prohlídek, a až se pozornost pátračů přesune jinam, vydají se na útěk.

Přízemí neobyčejně rozlehlého domu bylo prázdné. Lev s Narou se jako zloději vydali po schodech vzhůru. Nara byla natolik mladá a nezkušená, že se jí na okamžik zmocnil podivný pocit, jako by to vše byla jen hra, jako by nešlo o ostrou akci, ale o pouhé cvičení v bezpečnostním kurzu. Došli ke dveřím a Lev je otevřel. Zády k nim seděla u psacího stolu nad rozloženými papíry Ara. Slyšela je vejít, vstala a otočila se. Tvářila se zmateně a vystrašeně, ale ihned se vzpamatovala a zeptala se rusky: „Kdo jste? Co pohledáváte v mém domě?“

Byla pozoruhodně krásná a klidná, vznešená gesta prozrazovala dobrý společenský původ i vzdělání. Její zděšení bylo skutečné, zato pohoršení jen hrála: hlas se jí netřásl zlostí, ale nervozitou, což je velký rozdíl. Lev už nepochyboval, že se dezertér ukrývá v domě.

Očima přelétl místnost, ale neobjevil žádnou skrýš. Pak oslovil Aru v jazyce darí: „Jmenuji se Lev Děmidov a jsem zvláštní poradce bezpečnostních složek. Kde je?“

„Kdo?“

„Poslouchejte mě dobře, Aro. Ještě pořád může všechno dobře dopadnout. Major Mazurov se v klidu vrátí k útvaru, bude tvrdit, že se opil nebo ho přemohl stesk po domově, anebo že si myslel, že má dnes volno. Nezáleží na tom, co řekne. Něco už si vymyslí. Je pryč pouhých osmnáct hodin. Jeho osobní spis je bez poskvrnky. Na zahraniční misi je poprvé. Váš otec je navíc ministr. Nikdo nestojí o ostudu a skandál. Sověti ho potřebují dostat zpátky, ale stejně ochotně pak všechno ututlají. Když budete spolupracovat, dá se vše napravit. Ale potřebuji vaši pomoc. Kde ho máte?“

Ara byla odhodlaná zapírat, ale nabídka zněla příliš lákavě. Lev přistoupil o krok blíž a snažil se dívku přesvědčit, že se ji nesnaží vlákat do pasti.

„Nemáme času nazbyt. Jestli mi budete lhát a ti druzí ho najdou dřív, než uzavřeme dohodu s jeho nadřízenými, můžete na podobnou nabídku zapomenout. A oni vás najdou za několik málo hodin. Nejsme jediná skupina, která po něm pátrá, a co jsme si vydedukovali my, to si dokáží zrovna tak snadno vydedukovat i ti druzí.“

Ara pohlédla na Lva, potom na Naru a snažila se vyhodnotit situaci.

„Nevím, o čem mluvíte.“

Hlas měla slabý a slova jí uvázla v hrdle dřív, než stihla dokončit větu. Lev si povzdechl: „Takže mám zavolat Sověty, aby tady provedli prohlídku? Budou tu za pár minut. Strhají tapety a rozmlátí každý kus nábytku.“

Tváří v tvář této hrozbě přestala Ara cokoli předstírat, se svěšenou hlavou došla ke dveřím, znovu se obrátila ke Lvovi a naléhavým tónem se zeptala: „Slibujete, že nám pomůžete?“

„Slibuju.“

Zkoumala jeho výraz, jako by se chtěla ubezpečit, že má před sebou důvěryhodného člověka. Bylo těžké poznat, k jakému závěru došla. Nejspíš si uvědomila, že nemá na výběr. Zavedla je dolů a odemkla dveře sklepa.

Sklep s nízkým klenutým stropem byl přirozeně studený a sloužil jako spižírna. Ara zapálila svíčku a v jejím světle spatřili v koutě Fjodora Mazurova. Pohled na dívku přicházející v doprovodu dvou agentů tajné policie ho ohromil, ale Lev ho rusky ubezpečil: „Klid, mohu vám pomoci. Jen musíte udělat přesně to, co vám řeknu.“

Mazurov nepromluvil a Lev si všiml, že má zaťaté pěsti. Skoro určitě měl u sebe zbraň a byl odhodlán zemřít za milovanou ženu.

„Povězte mi, co jste vlastně zamýšleli? Chtěli jste spolu utéct?“ Nemínil se cynicky vysmívat, opravdu ho to zajímalo.

Ara uchopila svého milého za ruku. U afghánské ženy byl tak důvěrný projev neslýchaný a Nara sebou viditelně trhla.

„Chtěli jsme se dostat do Pákistánu,“ odpověděl Mazurov.

Z hlasu mu zaznívalo všechno, jen ne jistota. Ten plán byl naprosto šílený. Museli by se vyhnout nejen několika sovětským kontrolním stanovištím, ale i základně povstalců na samé afghánsko-pákistánské hranici. Ale Lev tu nebyl od toho, aby kritizoval něčí bizarní nápady. Silně s oběma milenci soucítil a bylo v tom mnohem víc než pouhé porozumění nebo sympatie: měl hroznou chuť uprchnout spolu s nimi. Jejich plán byl tak odvážný a zároveň tak hloupý, že mu připomněl jeho vlastní pokus dostat se do New Yorku.

„To jste si představovali, že budete v Pákistánu šťastně žít až do smrti?“ zeptal se.

Fjodor se to už už chystal popřít, ale včas se zarazil a odpověď spolkl. Lev pochopil, oč těm dvěma doopravdy šlo.

„Chtěli jste požádat o azyl. Koho? Američany? Chtěli jste je požádat o ochranu?“

To pro Fjodora znamenalo jistotu popravčí čety. Pokud měl Lev vyjednat dohodu s nadřízenými a zachránit mu život, musela tato část plánu zůstat jen mezi nimi. Bylo nutno předstírat, že za osmnáctihodinovou dezercí stojí pouze přechodná ztráta soudnosti a vidina vášnivé noci. A vzhledem k tomu, že armádní velení hodlalo pro své muže otevírat nevěstince, setkala by se taková výmluva pravděpodobně s určitým pochopením.

Lev zvažoval možnosti a všichni čekali, až promluví.

„Především mi musíte slíbit, že uděláte všechno, co vám řeknu. Na útěk do Pákistánu musíte zapomenout, beztak je to šílený nápad. Pokud by vás nezabili naši, udělali by to mudžahedíni. Za další, musíte se vrátit na velitelství a projevit lítost. Slíbíte jim, že už se to nebude opakovat.“

Další podrobnosti improvizovaného plánu zanikly v hluku, který se jim ozval nad hlavami. Někdo se pohyboval u dveří. Lev se zahleděl ke schodišti. Slyšeli hlasy. Tázavě pohlédl na Aru.

„Váš otec?“

Dívka zavrtěla hlavou. Sklep naplnil dusot mnoha nohou a vzápětí se na schodech objevilo několik sovětských a afghánských vojáků. Mazurov sáhl po pistoli, ale vojáci už mířili na něj i na Aru samopaly. Zaskočen přesilou odhodil mladý major zbraň na podlahu a zdvihl ruce nad hlavu.

„Slíbil jste nám přece…“ vmetla Ara vztekle Lvovi do tváře.

Lev nedovedl pochopit, kde se tu vzali. Jeho plány nikdo neznal; nikdo nevěděl, kam má namířeno.

Pomalu se otočil k Naře. Stála hned za ním s rukama za zády. Když ji probodl očima, řekla: „Soudruh podplukovník chtěl vědět o každém našem kroku.“

Lvovi došlo, jaké školácké chyby se dopustil, když uvěřil, že s ním podplukovník Vaščenko posílá Naru jen proto, aby se něco naučila. Měla na něj naopak dohlížet. Vzhledem ke Lvově minulosti bylo logické, že ho podplukovník nevyšle na lov dezertéra, aniž by se pojistil.

Ozbrojená stráž vyvedla Fjodora Mazurova ze sklepa. Ara to sledovala beze slova. Cítila, že každý projev náklonnosti by mohl podráždit afghánské vojáky. Sama zadržena nebyla, protože takový zákrok by kompromitoval ministra. O jejím trestu rozhodne otec, který bude také jeho vykonavatelem. Kdyby byla dostatečně protřelá, mohla by všechno svalit na Fjodora, říct, že ho nemiluje, a tvrdit, že z její strany šlo jen o chvilkové poblouznění. Jenže ona ho ve skutečnosti milovala a Lev velmi pochyboval, že by svůj cit zapřela, přestože jí přiznání s jistotou přivodí bolest a hanbu.

Když jako poslední ze všech vycházel ze sklepa, oslovil svou studentku Naru Mir: „Bude z vás opravdu výborná agentka.“

Nara nepochopila skrytou ironii a vzala jeho slova jako pochvalu.

„Děkuji,“ odpověděla s úsměvem.

Provincie Velký Kábul
Město Kábul
Čtvrť Murad Chání

TÉHOŽ DNE

Protože v celé čtvrti nešla elektřina, musela Nara dokončit večerní modlitbu při světle začazené plynové lampy. V duchu přitom stále myslela na osud dezertéra Fjodora Mazurova a jeho milenky Ary, osoby, kterou až dosud obdivovala jako vzor pokrokové ženy. Vzdělaná, pracující a inteligentní Ara byla vzorem pro celou čtvrť. Nara jednala podle předpisů, a přesto se teď ptala sama sebe, jestli udělala dobře, když informovala podplukovníka Vaščenka, že právě Ara je na prvním místě v seznamu podezřelých. Kdyby to neudělala, byl by Lev mohl oba zachránit. Je snad zodpovědná za jejich neštěstí? To určitě ne. Konala přece jen svou povinnost a ti dva musejí nést následky… Jenže rozumové argumenty nic nezmohly a ona se pro samé pochyby nedokázala soustředit na modlení. Aru čeká hanba a snad i fyzický trest. Ať už její otec jako ministr komunistické vlády vystupoval sebepokrokověji, otázka vztahu mezi pohlavími neměla nic společného s politikou a jeho názory na dceřin milostný románek budou dost konzervativní. Fjodor půjde před vojenský tribunál, Aru odsoudí a potrestá otec.

Nara zhluboka dýchala. Modlitba jí nepřinášela očekávaný klid a vyrovnanost a ona srolovala modlitební kobereček. Nehodilo se, aby se žena modlila ve shromáždění. Důraz se kladl na modlitbu v soukromí. Přestože neexistovaly teologické důvody, proč by nesměla do mešity, podmínky, které by musela splnit, byly tak přísné, že pro ni veřejná modlitba představovala značné břemeno. Při poslední návštěvě ji obvinili, že se navoněla. Nakonec připustila, že si umyla ruce mýdlem, které mohlo být parfémované. Po ponížení, které zažila, když ji očichával sbor samozvaných porotců, teď dávala přednost modlitbě v soukromí.

Rozhlédla se po místnosti, po modlitebním koberečku, šatech, skříni, lampě a vzpomněla si, co ji naučil soudruh Děmidov. Pokud by měl její pokojík prohledat nějaký agent, pak to jediné, co by mu mohlo připadat nápadné a podivné, byly věci, které dostala od Sovětů: sešit a levné pero. Kdykoli chtěla studovat, musela propašovat učebnice k sobě do pokoje. Knihy ukrývala venku, ve štěrbině zdi z nepálených cihel obrácené do úzké uličky, zabalené v plastovém pytli, který je chránil proti dešti a špíně. Dalo jí pokaždé práci vyprostit je, aniž by ji přitom spatřil někdo ze sousedů nebo z kluků hrajících si v uličce. Často si říkala, jestli není zbytečně opatrná a zda jí policejní výcvik nezatemnil úsudek. Ale opatrnost byla dobrá taktika: její rodiče přijali chladně už to, že začala studovat na univerzitě; kdyby věděli, že pak přijala místo u tajné bezpečnosti, byl by jejich hněv nepředstavitelný.

Nařin otec Memar patřil k předním architektům v zemi. Coby předsedu komory architektů jej zvolili prostředníkem zodpovědným za styk s vedením strany a státu. Díky tomu měl dost zásadní slovo ve věci všech velkých staveb vyrůstajících v Kábulu. Jako zkušený profesionál a uznávaný mistr, ustad, vedl vlastní seminář, kam docházel i Nařin starší bratr, který si však této šance vůbec nevážil. Byl líný a většinu času trávil v ulicích města v sedle zahraničního motocyklu s tuningovou úpravou, jímž ohromoval kamarády. Byl hezký, oblíbený a víc než studium ho zajímaly večírky. Nary se nikdy nikdo nezeptal, zda by se také nechtěla přihlásit do semináře, otec ji dokonce ani nevzal na žádnou ze svých staveb. Možnost, že by šla v jeho šlépějích, byla nejen vyloučena, ale nikoho by ani nenapadla. Otec s ní dříve ani nyní nikdy nemluvil o sobě nebo o svém životě. Musela všechno vypátrat sama, vyslechnout soukromé rozhovory, přečíst si jeho dopisy: jako by tím předznamenávala svou profesionální dráhu.

Zjistila tolik, že se Memar jako mladík přistěhoval do Kábulu z venkova. Finančně jej tehdy podporoval otec, který si vydělal slušné peníze pašováním zvířecích kůží a roun karakulských ovcí přes afghánsko-čínskou hranici. Memar přišel do hlavního města s úmyslem podporovat na oplátku rodinu u nich doma na vesnici, kterou postihla neúroda vinou jednoho z nejhorších období sucha v dějinách země. Mladý muž se snažil splynout s městskou střední třídou a obával se, že by se svým náboženským konzervatismem vypadal jako nevzdělaný venkovan. Chtěl být zámožný a zbožný – podnikání i náboženství byly dvě hybné síly jeho života, dvě energie, které se občas ocitaly v protikladu. Naštěstí měl obchodního ducha a uměl přijmout kompromis. Naru posílal do školy, protože tam chodily i dcery jeho klientů. Její rozhodnutí nenosit čádor toleroval jen proto, že ani jeho zákazníci k tomu vlastní dcery nenutili. Nenosit závoj znamenalo pro dívku jasný společenský signál, jehož tradice sahala až do roku 1959, kdy se ženy z dobře situovaných rodin objevily v Kábulu při oslavách Dne nezávislosti s odhalenou tváří. Nara si ovšem nedělala iluze: věděla, že otcova velkorysost je ryze obchodní tah. V srdci zůstával přísným a zbožným muslimem, kterému šlo její vzdělání nesmírně proti srsti. Zatímco v podnikání dosáhl vždy všeho, co si zamanul, ve vlastní rodině neuspěl. Ze syna se vyklubal hlupák a budižkničemu a dcera zůstávala neprovdána.

Přízrak rodinného rozvratu trápil Naru dlouhé hodiny. Nejenže se dosud nevdala, ale nikdo se o ni ani neucházel, dokonce ani synové z prominentních rodin, kteří tvrdili, že jim její vzdělání nevadí. V praxi dával i ten nejliberálnější muž přednost tradičně vychované manželce, což byl také důvod, proč vzdělaná Ara riskovala vztah se sovětským důstojníkem. A totéž platilo i v případě Nary, snad jen s tím rozdílem, že ona už rezignovala.

Mohla se rozhodnout a odstěhovat se od rodiny, jenže navzdory všem neshodám své rodiče milovala a věděla, že kdyby od nich odešla, mohla by je ztratit navždy. Nikdy by ji nepřijeli ani navštívit. Nedokázala se smířit s myšlenkou, že kompromisní řešení neexistuje. Její otec přece kompromisy dělal, postavil na nich svou kariéru. Kompromis byl jedinou nadějí celé země. To dobře chápala i nová hlava státu, když přistoupila na smír v náboženských otázkách. Nepřátelé režimu vesměs tvrdili, že člověk nemůže sloužit Lidové demokratické straně Afghánistánu a současně zůstat muslimem. Podle nich se socialismus rovnal pálení koránu a vyhazování mešit do povětří. Předseda Karmal zaujal k islámu smířlivý postoj. Dokonce i pokud šlo o ožehavé téma vzdělání žen, vypůjčil si argument ze svaté knihy a citoval pasáž z koránu, v níž se popisuje stvoření muže a ženy.

Alláh stvořil člověka z kapky přilnavé, z něj pak jeho družku a z těch dvou se rozplemenilo lidské pokolení.

Rovnost pohlaví tedy měla oporu v náboženském učení. Nara cítila potřebu sdělit tuto skutečnost rodičům. Možná se její víra liší od jejich představy náboženství, ale není o to méně silná. Viděla vlastní rodinu jako modelový případ, mikrokosmos představující celý Afghánistán. Pokud to nedokáže vyřešit se svou rodinou, jak by mohla napomoci k jednotě své vlasti?

Lehla si do postele, příliš unavená na to, aby si ještě četla nebo přemýšlela. Ráda by usnula; události toho dne ji vyčerpaly. Už se chystala sfouknout lampu, když zaslechla hluk. Rodiče ani bratr nebyli doma, odjeli navštívit příbuzné na venkově, s nimiž Nara neměla v podstatě žádný vztah. Tato vzdálená rodina ztělesňovala tradici v té nejhorší podobě a Naru by nepřijala ani jako hosta. Dívka se skrčila na posteli a otevřela okno. Dům stál nad příkrým srázem kopce a oni obývali byt v nejvyšším patře. Vyhlédla do úzké uličky, kde se nacházel úkryt jejích knížek, ale neviděla nic. Znovu zaslechla tentýž skřípavý zvuk: přicházel z nitra bytu.

Vstala z postele, vyšla z pokoje a bosá kráčela tiše ke dveřím. K bytu vedlo úzké cihlové schodiště. Kdykoli po něm někdo stoupal vzhůru, v dřevěném rámu dveří začalo praskat. Nara se obvykle nebála, ani když byla sama doma. Dole pod schodištěm byla mříž ze silných ocelových tyčí zajištěná visacím zámkem. Žádný vetřelec se nemohl dostat až do bytu. Udělala krok a přitiskla ucho ke dveřím. Čekala.

Náhle se ocitla na zemi, možná leknutím, anebo ji srazila síla, která vyrazila dveře. Vzhlédla a spatřila, jak se dovnitř hrnou dva muži a cestou odkopávají trosky veřejí. Její tělo reagovalo rychleji než hlava: vydrápala se na nohy a vyrazila k ložnici. Jeden z mužů ji povalil na podlahu. Vyprostila se zpod něj a konečně byla ve dveřích ložnice. Zvedla se na kolena, ale druhý muž ji srazil kopancem. Nikdy nezažila podobnou bolest: jako by jí v břiše něco vybuchlo. Schoulila se do klubíčka a lapala po dechu.

Útočník na ni shlížel nenávistnýma očima. Byl cizí, ale hovořil k ní tak hněvivě, jako by ji osobně znal: „Zradila jsi svou zem!“

Zatímco mluvil, druhý muž se na Naru vrhl a přitiskl ji k podlaze. Seděl jí na prsou a svou váhou jí vymačkával vzduch z plic. Kolega mu podal Nařiny sešity a on z nich začal trhat stránky úhledně popsané Stalinovými citáty a záznamy přednášek Lva Děmidova. Cáry papíru se snášely kolem její tváře. Muž se snažil nacpat jí do pusy plnou hrst zmuchlaných listů. Nara pevně sevřela rty. Muž se jí zvedl z hrudi, uvolnil tlak a znovu prudce dosedl. Nara zasténala a on toho využil, nacpal jí papíry do úst. Cítila mezi zuby klouby jeho prstů. Ten druhý, který stál nad nimi, znovu promluvil: „Tak tobě se zachtělo vzdělání!“

Nara nemohla dýchat. Podrápala útočníka v obličeji. Hrubě jí odstrčil ruce a cpal jí do úst další papíry. Bylo jich tolik, že je měla až v krku a začínala se dusit. Bezmocně bušila rukama kolem sebe, sevřela cíp prostěradla a strhla je z postele.

Viděla rozmazaně, nedokázala zaostřit. V tom něco nahmatala: pero, kterým si psávala poznámky. Pevně ho sevřela, cvaknutím vysunula konec náplně a rozehnala se po násilníkovi. Zápas ji oslabil, ale přesto mu dokázala zabodnout pero do krku dost hluboko, aby vykřikl a pustil ji. Vysvobodila se z jeho sevření, vyplivla část papírů a konečně se mohla trochu nadechnout. Znovu začínala vidět a mohla si utřídit myšlenky. Vracely se jí síly. Ještě jednou zabodla pero, tentokrát vší silou a hlouběji, až cítila, jak jí po ruce stéká krev toho muže. Útočník se svalil na bok.

Nara vyskočila. Žasla nad tím, že je zase volná, a plivala kolem sebe zbytky papírů. Vyskočila na postel. Místnost byla malá a ona se snažila dostat co nejdál. Druhý muž se skláněl k raněnému druhovi. Vytáhl mu pero z rány, která začala proudem krvácet. Zoufale se snažil krvácení zastavit a Nara v nastalém zmatku odhadovala, jak rychle se dostane ke dveřím. Musela by proběhnout příliš blízko obou útočníků, a i kdyby se jí to nakrásně podařilo, dostihli by ji v obývacím pokoji nebo na schodišti. V tom ji na holých nohou zastudil noční vánek. Otočila se k oknu: to teď představovalo jedinou šanci na útěk. Vyhoupla se na římsu a vylezla na vedlejší střechu.

Elektřina stále nešla a z ulic sem nedopadalo žádné světlo. Město tonulo ve tmě, která se vinou výpadku rozlila po celé čtvrti jako olejová skvrna. Táhla se přes údolí až do vzdálených kopců a jen tu a tam z ní probleskovaly plamínky plynových lamp nebo svíček. Pouze dražší nájemní domy a vládní budovy zářily do tmy díky dieselovým generátorům jako světelná ghetta.

Nara slyšela, jak nezraněný z obou mužů dopadl vedle ní na ruce. Bosá se vydala po drsné betonové ploše k sousednímu domu. Nedokázala rozeznat, kde končí tmavé střechy a kde začíná temná propast mezi nimi. Když prsty u nohou nahmatala okraj, odrazila se a skočila co možná nejdál a nejvýš. Nohy se jí zakmitly ve vzduchu a ona přistála na protější střeše. Kus se kutálela, pak vyskočila na nohy a znovu prchala. Cítila, jak se beton střechy zachvěl: útočník přistál kus za ní. Raději se neohlížela a utíkala tak rychle, jak jen to šlo. Rozdírala si chodidla o drsný povrch. Oči už přivykaly temnotě. Odrazila se a mrštně se přenesla na další střechu. Sotva po pár krocích to za ní znovu zadunělo. Pronásledovatel ji doháněl. Teď už se musela ohlédnout: tmavá postava byla jen pár metrů za ní a vztahovala po ní ruce. Zoufale se zahleděla před sebe a odhadovala šířku další mezery. Tentokrát byla příliš široká. Nikdy ji nepřeskočí. Jenže neměla co ztratit.

Nohy se odlepily od střechy, tělo se vzneslo do vzduchu. Už už se jí zdálo, že se jí to povede, ale kus jí chyběl. Propadla se, narazila do stěny domu a řítila se dolů. Rukou se zachytila okenní římsy, ale prsty neudržely váhu jejího těla, sklouzly po římse a ona dál padala. Přistání bylo nepříjemné.

Tiše ležela. Nebyla si jistá, zda se může hýbat. Ohmatala se a vstala. Ucítila bolest, ale ne takovou, aby nemohla jít. Zastavila se, zadržela dech. Pronásledovatel tentokrát neskočil, to by ho byla slyšela. Pohlédla vzhůru a proti hvězdné obloze spatřila jeho tmavou siluetu na okraji střechy. Vzápětí jí zmizel. Hledal, kudy se bezpečně dostat dolů.

Nara se sebrala a kulhala uličkou, klopýtala, běžela, zahýbala naslepo. Jedinou výhodu pro ni představovala naprostá tma, která ztěžovala pronásledování. Ocitla se na hlavní ulici. Neměla tušení, kde je ani jak velký kus uběhla, když zahlédla, jak nějaká žena vchází do domu. Rozběhla se k ní a vykřikla: „Pomoc!“

Nebyla slušně ustrojená, vlastně byla polonahá, celá špinavá a zablácená. Žena před ní zabouchla dveře.

V tu chvíli s praskáním a hučením znovu naběhla elektřina, pouliční lampy se rozbzučely a rozblikaly. Naru teď mohl každý snadno vidět.

Provincie Velký Kábul
Město Kábul
Čtvrť Karta-i-Seh
Bulvár Dár ul Aman

TÉHOŽ DNE

Po návratu z pátrání po dezertérovi strávil Lev několik hodin kouřením. Snažil se potlačit takřka nesnesitelný neklid. Když předtím poslouchal nesmyslné plány milenecké dvojice na útěk, připomnělo mu to nejen jeho vlastní nepovedený pokus dostat se do New Yorku, ale také dřívější putování s Raisou napříč Sovětským svazem a společnou cestu do Budapešti. Skálopevné odhodlání těch dvou bylo sice naivní, ale přimělo ho položit si otázku, zda opravdu vzdal všechnu snahu vyšetřit Raisinu vraždu. Připomněl si podmínky, které mu stanovili. Pokud by opustil Afghánistán, zničil by tím život dcerám v Moskvě. A navíc Fjodorovi a Aře nelhal: cesta do Pákistánu znamenala nepředstavitelné riziko. Silnice kontrolovaly sovětské jednotky, ve vzduchu hlídkovaly stíhačky a vrtulníky, hory i stezky přes ně byly v rukou afghánských povstalců, kteří stříleli sovětské vojáky na potkání, ať už šlo o zběhy, nebo ne. Dvojice se nakonec ani nedostala z Kábulu. A přesto měl jejich neúspěch v sobě něco vznešeného. Lev musel uznat, že celý podnik byl značně romantický. Vzpomněl si na Jelenu: narodit se v Kábulu, určitě by se do něčeho podobného taky zapletla.

Zničehonic si uvědomil, že ho v jeho úvahách ruší nějaký hluk – naléhavé klepání na dveře. Zůstal ležet na matraci a ani neodložil dýmku. Byl jen zvědavý, zda se mu to jenom zdálo, anebo doopravdy něco slyšel. Neměl v úmyslu vstát, rozhodl se počkat, co se z toho vyklube. Vtom se klepání ozvalo znovu, ještě naléhavěji, a tentokrát je doprovázel pláč, ženský pláč. Lev zhluboka potáhl z dýmky, ležel naprosto klidně a podržel drahocenný kouř v plicích. Byl ochablý, nepohnul se, neměl v úmyslu vstát a jít otevřít. Hlas ho zavolal jménem.

„Soudruhu Děmidove!“

Vyfoukl obláčky opiového dýmu, poškrábal se na neholené tváři a dospěl k závěru, že půjde o reálnou ženu, ne o přelud.

„Není zamčeno,“ ozval se váhavě.

Skoro šeptal a příchozí ho neslyšela. Zaklepala ještě jednou. Lva stálo nesmírné úsilí promluvit hlasitěji.

„Není zamčeno!“

Dveře se rozlétly a dovnitř vpadla dívka obalená blátem a špínou. Zavřela za sebou, zamkla a pak se jako vzlykající uzlík svezla na podlahu. Divoce rozcuchané vlasy měla přilepené k čelu i tvářím, a když ke Lvovi vzhlédla, poznal, že je to Nara Mir, jeho nejtalentovanější studentka.

Přestože ji od něj dělilo jen pár kroků, hovořila přímo k němu a celá špinavá a potlučená by bezesporu budila soucit v každém normálním muži, Lvovi připadala nesmírně vzdálená. Měl pocit, jako by ležel pod hladinou ve vaně a hleděl na ni přes vrstvu vody. Každý z nich patřil do jiného světa: jeho byl teplý a klidný, ten její studený a plný strachu. Lev nebyl v pravém smyslu lhostejný ani beznadějně otrlý. Zajímalo ho, co dívka říká, a rád by věděl, co se jí stalo. Ještě pořád cítil nápor drogy po posledním vdechnutí a zhluboka se nadechl nosem. Přitom si říkal, že pokud existují nějací bohové, musejí shlížet na lidstvo právě tak, jako teď on hledí na Naru: jako nezúčastnění pozorovatelé událostí, které se odvíjejí před jejich očima.

Lev je raději zavřel.

Nara zmlkla. Její učitel, nevyzpytatelný Lev Stěpanovič Děmidov, člověk, jehož vyhledala ve chvíli nejvyšší nouze, věnoval jejímu zuboženému stavu jediný pohled a pak klidně usnul. Nevzal ji do náruče, neutěšil ji a neslíbil, že ji ochrání. Její učitel ji nechal, ať se válí na podlaze, zkrvavená a potlučená, aniž by nabídl pomoc nebo třeba jen dal najevo starost. Kupodivu zjišťovala, že tento okázalý nezájem na ni má uklidňující vliv. Náhle to byla ona, kdo měl situaci víc pod kontrolou.

Vstala, popošla k lůžku a pohlédla na svého instruktora, jak leží s hlavou a tělem zhrouceným, jako loutka, které odstřihli vodicí lanka, a v otevřené dlani mu leží dýmka. Cítila z ní opium. Netušila, že je závislý na droze, ale náhle jí to přišlo logické. Vždy býval roztržitý, nepřítomný a nespolehlivý, jenže u cizinců člověk jaksi předpokládá, že jsou divní právě proto, že jsou cizinci.

Uklidnila se a zhodnotila situaci. Byla v bezpečí za zamčenými dveřmi. Kdyby se nerozsvítilo pouliční osvětlení, mohla sem dojít zcela nepozorována. Takhle ji celou cestu pronásledoval jeden z útočníků a ona ho nemohla setřást. Rychle došla k oknu, přikrčila se a vyhlédla ven. Čekala, že uvidí osamělou postavu, ale na ulici bylo rušno: pohybovalo se tam aspoň pět nebo šest mužů. Tváře nerozeznala. U paty schodiště se shlukl rozhněvaný dav. Polonahá žena hledající v noci útočiště v bytě sovětského poradce bezpochyby neunikla pozornosti sousedů. Její pronásledovatel dorazil jen pár vteřin po ní, vmísil se do zástupu a teď rozněcoval emoce přítomných. Jen tak se nevzdá. Teď se venku organizuje popravčí četa, aby je oba lynčovala, jako se to stalo v Herátu, kde dav popravil afghánskou ženu a několik sovětských poradců.

Nara se snažila zorientovat, v jaké poloze vzhledem k vládním institucím se nachází Lvův byt a odkud by mohla přijít pomoc. Sovětské velvyslanectví se nacházelo na jižním konci bulváru Dár ul Aman. Mít tak telefon! Odstoupila od okna a vrátila se k ležícímu Děmidovovi. Nevěděl o sobě. Nechala ho tak a prohledala celý byt, ale telefon nikde nebyl. U člověka přesvědčeného o tom, že osobní věci prozradí každý povahový rys svého majitele, nepřekvapovalo, jak málo toho vlastní. Měl v celém bytě míň nábytku než Nara ve své ložnici. Možná už samou panikou neviděla, ale nenašla tu nic, co by jí mohlo být k užitku. Prohledala byt ještě jednou a tentokrát narazila na telefonní zásuvku ve zdi. Civěla na ni, dokud jí nedošlo, že Lev opravdu žádný telefon nemá. Bylo to pro něj typické. Nestál o to, aby ho někdo sháněl a obtěžoval. Nejnadějnější šance na únik pohasla. Naře se v prsou vzdouvala vlna strachu. Svezla se po bok svého učitele, popadla ho za šíji a prudce s ním zatřásla. Když už nemá telefon, snad bude mít aspoň pistoli.

„Vstávat!“

Zakoulel očima, jako by to byly těžké valouny, a nakrátko mu byla vidět bělma. Nara odběhla do kuchyně, napustila studenou vodu do špinavé sklenice, vrátila se k lůžku a vychrstla vodu Lvovi do obličeje.

Lev otevřel oči a dotkl se kapek vody na tváři. Na události několika posledních minut už zapomněl, a když teď spatřil, jak nad ním u nohou postele stojí jeho nejnadějnější studentka, podivil se, co dělá u něj v bytě. Vypadala dost rozrušeně. Jak dlouho tam asi takhle stojí a kde se tu vůbec vzala? Snažil se vybavit si její jméno, ale nedokázal to. Omotával ho pocit příjemné ochablosti a on toužil pouze po spánku. Cítil, jak se mu zavírají oči.

„Co tady děláte?“ zeptal se ochraptělým hlasem.

Dřepla si k němu. Všiml si krvácejícího rtu i modřiny na tváři. Někdo ji zbil. Mluvila pronikavě, nahlas, a to ho rušilo a dráždilo.

„Pokusili se mě zabít,“ vysvětlovala. „Vloupali se k nám do bytu.“

Lev cítil, jak se mu dýmka na opium kutálí z ruky. Ve snaze ji zachytit sevřel dlaň, ale příliš pozdě. Jeho studentka se na něj rozkřikla: „Copak nerozumíte? Čekají venku! Sledovali mě až sem! Hrozí nám nebezpečí!“

Lev přikývl, přestože si vůbec nebyl jistý, čemu vlastně přitakává. Zhluboka dýchal a sledoval Naru, jak bere svíčku a přidržuje mu ji pod napřaženou rukou. Začala se mu škvařit kůže.

Náhle zaregistroval pocit, který jeho mozek dešifroval jako bolest. Na popáleném kousku pokožky se mu začal tvořit puchýř. Ucukl s rukou – byl to jeho nejprudší pohyb za několik posledních hodin – a pozoroval rostoucí rudý otok. Křehký opiový krunýř dostal trhliny. Lvovi se udělalo zle. Svářily se v něm dva pocity: bolest a drogové opojení. Opatrně vstal na vratkých nohou. Potácel se mezi dvěma světy, tím pod opiovým příkrovem a reálným životem, v němž existuje bolest, ztráta a žal. Opřel se o zeď, bylo mu čím dál hůř. Dopotácel se k umývadlu a strčil ruku pod proud ledové vody. Bolest zesílila, pak zeslábla, ale nakonec se vrátila s nebývalou prudkostí.

Lev se snažil potlačit nutkání na zvracení. Otočil se do místnosti, začal si prohlížet rány, které utrpěla jeho žačka, a pomalu mu docházelo, co všechno se asi seběhlo, než k němu vtrhla. Byla ustrojená jen napůl a on jí ukázal na několik málo kusů šatstva, které vlastnil a které ležely rozházené po podlaze nebo visely z jediné židle.

„Vemte si, co potřebujete.“

A zatímco se Nara probírala tímto skromným sortimentem, zeptal se konečně: „Kdo vám to udělal?“

Než mohla Nara odpovědět, ocitli se ve tmě. Znovu vypadla elektřina.

Lev vykoukl z okna a přelétl zrakem město. Naproti se svítilo, rozhodně tedy nezhasla celá čtvrť. Někdo musel přerušit dráty vedoucí do bytu. Pohlédl dolů na ulici. Postávalo tam nejmíň deset lidí.

„Co jsou tihle zač?“

„To nevím. Doma mě přepadli dva muži. Jednoho jsem poranila, ten druhý mě pronásledoval až sem.“

„Řekli vám něco?“

„Věděli, že pracuju u tajné bezpečnosti.“

Lev se na okamžik zamyslel a zkoumal svůj puchýř. Nara se k němu připojila. Na sobě měla jeho šedivé pytlovité kalhoty.

„Máte pistoli?“

Lev zavrtěl hlavou. Neušlo mu, že Naru na zlomek vteřiny opustila všechna sebejistota. Obličej se jí protáhl a poprvé se zdálo, že je v koncích.

„Co budeme dělat?“ zeptala se.

Lev dobře věděl, že jestli dav vnikne do bytu, bude to konec jeho afghánské mise. Ti lidé ho bez váhání zabijí: pro ně se ničím nelišil od vojáků v uniformách Sovětské armády, kteří do země vtrhli teprve nedávno.

Do dřevěných dveří něco udeřilo. Následovala další rána a ve výplni se objevila klikatá prasklina, kterou prosvítalo bílé světlo. Za chvíli budou v bytě.

Lev popadl matraci a opřel ji o dveře. Podepřel ji přikrývkami a hromádkou knih. Pak rozbil svou jedinou židli a její kusy odkopl ke dveřím na hromadu. Zoufale hledal, co by ještě hořelo až uviděl svazek rozepsaných dopisů určených dcerám v Moskvě. Čítaly zhruba padesát částečně popsaných stránek, započatých pokusů o korespondenci předčasně opuštěných poté, co autora odradila neschopnost vyjádřit vlastní city. Při psaní mu přicházela na mysl jen samá strohá a prozaická fakta, jako byly detailní popisy města nebo líčení toho, jak přivykl novému jídlu. Nedokázal přenést do slov prostou skutečnost, že se mu po dcerách stýská a lituje, jaký zármutek jim působí jeho nepřítomnost.

V tom Nara vykřikla: „Lve!“

Vetřelci dál zasypávali dveře ranami. Už se skoro probili dovnitř. S dopisy v ruce uchopil Lev staromódní bachratou petrolejku a mrštil ji proti dveřím. Roztříštila se a petrolej se rozlil po dřevěných výplních. Lev vzal svíčku a zapálil petrolejovou kaluž. Plamen se rozběhl po podlaze, pak vzhůru po matraci a zachvátil dřevo židle. Matrace zaprskala a ve vteřině vzplály i přikrývky a prostěradla.

Lev popadl zásobní nádobku s petrolejem a kývl na Naru, aby ho následovala k oknu.

„Na střechu, rychle!“

Střecha byla jen z plechu položeného na dřevěných trámech a Naře bylo jasné, že prohoří.

„Na střechu?“ zeptala se.

Lev přikývl.

„Musíme doufat, že nás někdo zachrání dřív, než se střecha propadne.“

Vetřelci se už nesnažili rozbít dveře. Nechápali, co znamená oheň v bytě. Nara se snažila vyšplhat na střechu a Lev zatím sebral svou dýmku. Dřepl si na parapet a přihodil nádobku s petrolejem doprostřed plamenů. Plast se rychle roztavil. Zatímco lezl na střechu, ucítil Lev náhlý závan žáru. Když se ohlédl do místnosti, viděl skrz oblaka černého dýmu, že matrace už skoro shořela.

Ze střechy pak pozoroval sloup kouře stoupající k noční obloze. Snad hasiči dorazí včas. Nara se choulila v rohu, co nejdál od plamenů, a Lev usedl vedle ní. Na celém světě mu zbyly jen šaty, co měl na sobě, paklík nedopsaných těžkopádných dopisů dcerám a dýmka na opium v kapse. Se zkříženýma nohama čekal, až ze střechy na některém místě vyrazí oheň. Brzy se dočkal. V tu chvíli se poprvé za celý večer zachoval jako normální muž a objal svoji zraněnou studentku kolem ramen.

Provincie Velký Kábul
Okres Sarobi
Přehrada a elektrárna Sarobi
50 kilometrů východně od Kábulu

TÉHOŽ DNE

Fahad Muhammad pojídal mandle v cukru, měl jich plnou hrst. Seděl pod vrcholkem hory s výhledem na řeku Kábul. Nad soutěskou visel jasný měsíc, ale on by našel cestu ze svahu spadajícího prudce k řece i bez jeho pomoci. Mezi kopci se jako obří betonová tlama rozpínala mohutná hráz přehrady Sarobi. Značná část elektřiny spotřebované v hlavním městě pocházela odtud a její strategický význam pro okupační jednotky nebylo radno podceňovat. Přístupovou silnici přetínaly kontrolní body a bariéry z ostnatého drátu. Na koruně přehrady stály dva tanky, jeden obrácený k severu, druhý k jihu, s hlavněmi zdviženými v takovém úhlu, jako by se jejich osádky bály, že okolní hory povstanou a jedinečné inženýrské dílo rozdrtí. Ale všechna tato obranná opatření, která sovětským stratégům zřejmě připadala dokonalá, neznamenala pro Fahada nic. Útočící mudžahedíni se nepřepravovali po silnicích. On sám rád říkával svým mužům:

Sověti si dávají záležet, aby ovládali silnice. Ale tohle není země silnic. Ať si ty své silnice drží. My budeme držet zbytek Afghánistánu.

Celý komplex chránilo na pět desítek vojáků, vesměs Afghánců v prezenční službě pod velením důstojníků okupačních vojsk. Tvrzení, že obě země jsou rovnocennými partnery, byl nesmysl. Afghánci v uniformách jen přijímali rozkazy, byli podřízení, byli otroky ve vlastní zemi a Fahad jimi hluboce pohrdal. Přestože jednotka byla poměrně početná, její rozmístění dávalo tušit, že se vojáci i velitelé až příliš spoléhají, že je před útokem ochrání nastražené miny hustě roztroušené po celé rokli.

Když Fahad žvýkal poslední mandli, jednu z min zahlédl: kulovitý předmět ležel necelých deset metrů od něj. Člověk by si jej málem spletl s valounem. Tyhle miny nekladli pyrotechnici, ale nepřítel je shazoval z letadel volně do krajiny. Díky zvláštně tvarovaným zpomalovacím křidélkům proplachtily vzduchem jako groteskní napodobenina semene pampelišky a měkce dopadly na zem. Byla to ta nejnenápadnější zbraň. Děti si je často pletly s hračkami kvůli barevnému plastovému pouzdru. Barva se lišila podle místa shozu: červené a žluté byly určeny pro horský terén, zelené do oblastí porostlých vegetací. Bdělému oku neušly, ale pro detektor kovů byly v podstatě neviditelné, protože obsahovaly jen tenký hliníkový detonátor. Podle Fahadova odhadu jich jen v těchto kopcích ležely roztroušeny tisíce. Jejich úkolem nebylo zabíjet. Při bližším zkoumání bylo zřejmé, že neobsahují dostatek výbušniny k tomu, aby rozsévaly smrt. Měly jen mrzačit. Zraněný mudžahedín byl pro okupační vojska cennější než mrtvý. Kvůli jednomu zraněnému se často odvolala celá bojová operace, aby ho spolubojovníci mohli dopravit domů. Padlí takový problém nepředstavovali: zůstali ležet tam, kde zemřeli.

Fahad se vrátil ke svému oddílu.

„Allahu akbar.“

V zástupu to zašumělo, a jen co se opět rozhostilo ticho, začali všichni za Fahadem sestupovat roklí. Kromě Fahada tvořili oddíl další čtyři muži včetně jeho mladšího bratra Sámira, mladíka s jemnými dívčími rysy. Fahad byl o hodně vyšší a štíhlejší než on. Dokud stál, vypadal neohrabaně, ale jakmile se začal pohybovat, vyznačoval se neobyčejnou rychlostí a mrštností. Při pěších přesunech patřil k nejrychlejším bojovníkům, dokázal bez přestávky pochodovat terénem na velké vzdálenosti a hasit žízeň jen vodou z řek, které cestou míjel. Své tři bratry miloval, včetně mladého Sámira, jen si u něj nebyl jistý, zda z něj může být dobrý voják.

Sámir měl na starost výbušniny a pro tuto operaci zvolil stabilní výbušnou směs zvanou kama, u níž nemohlo dojít k náhodné explozi. Odpálit ji mohla jen roznětka vsunutá dovnitř kusu výbušné hmoty. Člověk ji mohl upustit nebo do ní udeřit, nosič s ní mohl zakopnout a upadnout, aniž by vyhodil do vzduchu celý oddíl. Sámir strávil spoustu času vymýšlením nových druhů náloží, hrál si s různými rozbuškami, experimentoval s časovači, testoval ničivou sílu bomb obalených hřeby nebo mnohem hůř dostupnými kuličkami z ložisek. Nepatřil k vůdčím typům a nepřišel nikdy na chuť boji zblízka. Jeho pyrotechnické znalosti však byly k nezaplacení. A co bylo ještě důležitější, neměl žádné jizvy, které by prozrazovaly jeho řemeslo, nechyběly mu prsty ani neměl oči poškozené střepinami. Sovětští vojáci jej nikdy nepodezírali – snad je zmátl jeho jemný obličej – a nechali ho pokaždé bez problémů projít kontrolou, zatímco Fahada vždy zastavili a pečlivě prohledali, jako by mu z očí vyčetli zášť a touhu všechny okupanty zahubit. Tentokrát jej Fahad chtěl nechat doma, ale Sámir namítal, že v práci s výbušninami je ze všech nejzkušenější a u přehradní zdi ho budou potřebovat kvůli kladení náloží i pro případ, kdyby snad museli improvizovat. Přestože Fahad po dlouhé hádce svolil, ještě teď si své rozhodnutí vyčítal a neopouštělo ho zvláštní mrazení v útrobách.

Až se ocitnou na samém dně průrvy, budou od přehradní zdi vzdáleni zhruba kilometr po proudu řeky, mimo dohled stráží. Nastražené miny nešlo zneškodnit, ale Fahad už během dne našel a vyznačil bezpečnou stezku, po níž budou moci projít i potmě. Pohybovali se pomalu v sevřeném hloučku. Nemohli si svítit baterkou a jako vodítko jim sloužily jen otisky bot pečlivě vytlačené v půdě. Při každém kroku jim pod nohama ujížděla půda a oni se museli pokaždé zastavit a znovu nabýt rovnováhy. Opřít o svah se nemohli, aby se nedotkli některé z min. Sestup do rokle jim zabral skoro hodinu.

V měsíčním světle se zaleskla řeka Kábul klikatící se mezi balvany. Nepřítel podnikl spoustu opatření, aby zabránil nenadálému útoku, ale na řeku zapomněl. Sověti přemýšleli konvenčně a jejich zkostnatělost bude jejich záhubou. Fahad vstoupil do vody a snažil se potlačit chuť hlasitě vykřiknout: tak ledová byla. Slyšel, jak i muži za ním při kontaktu s vodou ostře sykají. Neměli žádné zvláštní oblečení, pouze vyměnili tradiční dlouhé volné košile za trika amerického střihu, která je nevtahovala do rychle proudící řeky. Kdyby si umáčeli ramena nebo vlasy, dlouho by to venku při této teplotě nevydrželi. Alespoň horní část trupu si museli udržet v suchu. Opatrně postupovali mělčinami. Mohli přežít, jen pokud zůstanou nepozorováni. Položit výbušniny a rychle pryč.

Cílem akce nebylo odpálit přehradní hráz. Byl by to sice velkolepý pohled, ale na takový úkol nestačili ani se Sámirovými zkušenostmi. Šlo o to poškodit tunely pod hrází a narušit statiku celé stavby natolik, aby si to vyžádalo nutnost rozsáhlých oprav a elektrárna byla nadlouho vyřazena z provozu. To by zasadilo operacím v Kábulu těžkou ránu. Sověti by museli zaměřit všechnu snahu na zajištění energetické bezpečnosti a stáhnout své síly blíž k hlavnímu městu, čímž by povstalci získali více prostoru. Zasáhnout energetické srdce okupační moci ve stejný den, kdy Fahadův starší bratr Dóst Muhammad vyvraždil celý kurz frekventantů tajné komunistické policie, by znamenalo velké psychologické vítězství.

Muži postupovali posledním zákrutem řeky a hráz se teď tyčila přímo před nimi. Jasně viděli místnost obsluhy. Personál stál u oken. Řeka tu byla nejprudší, spoutaná ve svém nejužším místě. Rychlost průtoku se řídila tím, kolik vody se z přehrady vypustilo. Stačilo stisknout tlačítko na ovládacím panelu a přívalová vlna by naplnila celé koryto a smetla s sebou celý oddíl. Údolí a hladinu řeky těsně před Fahadem začaly pročesávat světlomety. Rychle se ponořil, takže mu nad hladinu vyčnívala pouze hlava. Světlomety dál pátraly.

Sámir už se ocitl na dosah strmé betonové zdi a pustil se do práce. Ostatní muži zaujali pozice okolo něj. Fahad se teď nehýbal a chvěl se zimou. Nedokázal se ovládnout, ruce se mu třásly. Měl obavy, zda bratr vše zvládne, a vydal se mu na pomoc. S úžasem zjistil, že Sámir nerozmisťuje nálože, ale místo toho otlouká povrchovou vrstvu betonu.

„Co to děláš?“

Jeho hlas zanikl v rachotu vody proudící z přehrady.

„Když umístíš nálože do betonu jen kousek pod povrch,“ snažil se vysvětlovat Sámir, „síla výbuchu bude působit dovnitř a přenese se na konstrukci. Mohla by se dokonce zřítit celá zeď!“

To už Fahad zuřil.

„To jsme neměli v plánu! Máme ji poškodit, nic víc! Hlodat ve zdi díru je moc nebezpečné. Uslyší nás! A nemáme moc času.“

„Řeka tolik hučí, že nebude slyšet, co tu děláme.“

„Nesnaž se na mě udělat dojem! Máš nastražit nálože a padáme! Drž se plánu, teď není čas na to něco si dokazovat!“

Sámir se uraženě odvrátil a dál se snažil vyhloubit dlátem otvor do betonu.

Proud světla ze světlometu znovu přejel po říčním břehu a zastavil se u přehradní hráze. Tentokrát se pohyboval najisto a pečlivě ohmatával temnotu. Ti nahoře museli něco zaslechnout. Fahad mávl na své lidi, aby se přikrčili, a sám stáhl bratra k sobě. Zář reflektoru se odrazila od vodní hladiny. Náhle bylo kolem světlo jako ve dne. Fahad se začal modlit.

Na první salvu ze samopalu zareagoval opožděně, jako by doufal, že se mu to pouze zdá. Samotného jej překvapilo, jak snadno si vsugeroval, že se nic neděje, a v tu chvíli si nesmírně přál, aby mohl vrátit čas a přesvědčit bratra, že má zůstat doma. Zatímco se krčil ve vodě, všiml si, že se hladina kolem barví do ruda. Vynořil se. Kolem zuřila střelba, projektily bubnovaly do hráze, rozsévaly kolem úlomky betonu a čeřily říční hladinu. Na ní plulo tělo jednoho z Fahadových mužů. Sámir byl naživu: tiskl se k přehradní zdi a samým strachem se nemohl pohnout. Fahad se natáhl po náložích. Musejí je odpálit. Sice při tom sami zahynou, ale aspoň způsobí co možná největší škodu… Vzápětí dostal Sámir přímý zásah do obličeje. Jeho tvář pozbyla jakéhokoli výrazu. Upustil batoh a výbušniny odnesl proud.

Zbylí dva muži opětovali palbu a vyprázdnili zásobníky na cíle, které ani neviděli. Jen Fahad nestřílel. Klesl na kolena a uchopil mrtvého bratra do náruče. Selhal. Láska k mladšímu bratrovi jej zaslepila. Ten chlapec nebyl bojovník. Nikdy mu neměl dovolit, aby je doprovázel do akce.

Ozval se hluk a hladina náhle stoupla Fahadovi od pasu k ramenům. Řeka jako by se rozvodnila. Průtok se zvýšil, přehrada začala vypouštět obrovské množství vody. Valila se dunivě všude kolem Fahada. Bratrovo tělo mu vyklouzlo z náruče, jej samotného se zmocnily nově vzniklé bílé peřeje a unášely je pryč. Plul s proudem a byl bezmocný. Jako špatný plavec se brzy ocitl pod vodou a proud mu otloukal tělo o říční dno. Začal divoce kopat, ale příští vlna se jej znovu zmocnila a roztočila jej. Uhodil se o kámen a na okamžik ztratil vědomí. Když zase přišel k sobě, plul na hladině. Proud už neplynul tak zběsile, voda poněkud opadla a Fahad se dokázal udržet nad hladinou.

Během několika málo vteřin ho řeka odnesla stovky metrů daleko od přehrady. Střelba ze samopalů teď byla vzdálená. Osamělý Fahad se nechal unášet proudem a celý zoufalý se sám sebe ptal, proč ho Alláh zachránil.

Provincie Velký Kábul
Město Kábul
Ústředí bezpečnostních složek
Deh Afghanán

TÉHOŽ DNE

Lva a Naru zachránili pouhých několik minut předtím, než se střecha propadla. Několik útočníků se předtím pokusilo vyšplhat za nimi v místech, kde budova ještě nehořela. Jejich zuřivé odhodlání vyburcovalo Lva k činu: šlapal jim po rukou a kopal je do tváří. Stále větší část budovy včetně obchodu pod Lvovým bytem zachvacoval oheň a dav s jistotou očekával, že pár na střeše uhoří. Nara přitiskla obličej Lvovi na prsa: nedokázala se dívat na postupující plameny. Žár nadzdvihl a zprohýbal plechy střešní krytiny a bosou nohou se už na nich nedalo stát. Lev s Narou poskakovali jako školáci hrající panáka. Právě když se rozhodovali, zda raději skočí do plamenů, nebo doprostřed rozlíceného davu na ulici, dorazila na místo četa sovětských vojáků vyslaná vyřešit celý incident.

Poté, co Lvovi a Naře pomohli dolů, převezli je na stanici bezpečnosti, kde je vyšetřil lékař, dostali najíst a také se konečně dozvěděli nejčerstvější novinky. Důvod, proč je zachránili sovětští vojáci, byl prostý: ve městě byl vyhlášen výjimečný stav. Útok na Naru nebyl izolovanou násilnou akcí, ale součástí koordinované série atentátů, jejichž obětí se stali všichni frekventanti Lvova kurzu: Nara jako jediná přežila. Vražedné útoky se odehrály v rozmezí čtyř hodin. Když na mapě vyznačili místa jednotlivých zločinů, bylo okamžitě zřejmé, že by je nedokázal spáchat jediný oddíl pachatelů. Útoky si vyžádaly celkem patnáct obětí: devět studentů policejní školy a šest jejich rodinných příslušníků. Ti zaplatili životem za to, že kladli útočníkům překážky nebo byli podezřelí z toho, že dost nebránili svým synům a dcerám v jejich úsilí získat vzdělání. Samotné vraždy proběhly barbarským způsobem: cílem útočníků bylo nejen zabít, ale zároveň zastrašit. Některé oběti měly podříznutá hrdla a vyříznutý jazyk. Jednomu muži usekli hlavu, když mu předtím na čelo vyryli komunistický symbol srpu. Úder byl zacílen proti tajné bezpečnosti jako takové. Šlo o součást propagandistické války, která se v tomto případě neodehrávala v éteru, ale byla krvavá jako každá jiná válka. O tak hrůzné události se bude povídat po celém Kábulu. Mudžahedíni dali všem, kdo se neštítili spolupracovat s bezbožným režimem, jasně najevo, že je očekává rozsudek smrti. A Lvovi bylo pramalou útěchou, že před svými studenty nikdy nezastíral rizika plynoucí z životní dráhy, kterou si zvolili, a varoval je, že se setkají s nenávistí, jakou nikdy předtím nepoznali.

Na rozdíl od ostatních důstojníků nevypadal podplukovník Vaščenko ani rozrušeně, ani unaveně. Do místnosti vrazil jako ztělesněný příklad výkonnosti a elánu.

„Soudružko Naro, jsme velmi šťastni, že jste přežila. Vaše odvaha je obdivuhodná. Jste symbolem toho, že nás nepřítel nemůže jen tak snadno porazit. A jako jediná oběť, která vyvázla, jste rovněž důležitým klíčem k vyšetření těchto zločinů.“

Lev ho gestem ruky přerušil.

„Nara se učí rusky teprve krátce. Možná bych měl tlumočit.“

Podplukovník přikývl. Chybně očekával, že mu Nara rozumí, ale nezdálo se, že by ho vlastní omyl nějak zaskočil. Když Lev přeložil jeho věty, podplukovník pokračoval: „Vražedné útoky vyvolaly velký rozruch. S tím cílem byly také plánovány. Ve městě se nemluví o ničem jiném. Už proto musíme všechno vyšetřit ještě dnes. Náhodou není ani to, že se v tentýž den, kdy došlo k atentátům na naše frekventanty, nepřítel pokusil o spektakulární zničení přehrady Sarobi. Pokud by se to podařilo, v celém městě by vypadl proud. Tyto dvě události by dramaticky podryly naši autoritu. Nikdo by nám nevěřil, že máme situaci v rukou. Útok na přehradu Sarobi naštěstí selhal. Nyní se pokoušíme identifikovat těla atentátníků.“

Nara si vyslechla Lvův překlad a zeptala se: „Co ten člověk, kterého jsem poranila?“

„Než jsme stihli dorazit k vám domů, někdo ho odtamtud stihl uklidit. Našli jsme jen stopy krve, nic víc. Jisté je jedno: něco podobného už nemůžeme připustit. Stejně jako bude nutné postavit ke zdi důstojníka, který dezertoval, abychom vyslali jasný signál našim vojákům, musíme dát najevo i Afgháncům, že kdo se nám postaví, zemře.“

Lev tentokrát jeho slova nepřeložil a rovnou se zeptal: „Fjodor Mazurov bude popraven?“

Koutkem oka zašilhal po Naře, aby se ujistil, zda rozuměla. Zděšený výraz na její tváři mu to potvrdil. Na tento okamžik ji nemohl připravit žádný kurz: musela sama na vlastní kůži pocítit, jaké to je, být odpovědná za smrt jiného člověka. Podplukovník však neměl pro podobné citové nuance pochopení a jeho odpověď byla právě tak stručná jako lhostejná: „Jak jsem řekl, musí posloužit jako exemplární případ. A totéž platí i pro útočníky. Život v Kábulu se musí vrátit k normálu. Už jsem požádal o odvolání výjimečného stavu. Nesmíme atentáty přeceňovat, jejich dopad musí být naopak co nejmenší. Život poplyne dál, jako by se nic nestalo. A pachatelé budou dopadeni.“

Chvíli bylo ticho a pak se lámanou ruštinou ozvala Nara: „A co ta dívka, Ara?“

Podplukovník už začínal být netrpělivý. Lev i Nara se podle něj zbytečně vraceli k záležitostem, které on pokládal za uzavřené.

„To je na jejím otci. Způsobila mu velké ponížení. Ona sama přišla o práci a dovedu si představit, že to právě teď nemá lehké. Ale může si za to sama.“

Lev sevřel v kapse svazek nedopsaných dopisů. Představoval si, že rozhovoru jsou přítomny jeho dcery, že vedle něj stojí Raisa, a věděl přesně, jak by všechny tři zareagovaly. Rozhořčeně by žádaly o milost pro provinilce a prosily by Vaščenka, aby byl k Fjodorovi a Aře velkorysý. Nedokázaly by pochopit, že pro ně Lev nemůže nic udělat. Nesnesly by, aby jen tak nečinně přihlížel. Jenže Lev byl tak unavený a natolik na dně, že ani imaginární hněv jeho nejdražších jej nedonutil k tomu, aby se rozsudku postavil na odpor. Cítil, že ho nemůže změnit ani slovem, ani činem. Byl pouhý poradce, okrajová figura, které sice platili za její názory, ale řídit se jimi nemuseli. Snažil se mladý pár zachránit, ale ani všechno pobouření a rozhořčení, které snad cítil, už těm dvěma nemohlo pomoci.

„Snažil jsem se,“ zamumlal.

Vaščenko i Nara si jej změřili a podplukovník se zeptal: „Co jste to povídal?“

Lev se raději vrátil k tématu vyšetřování: „Jak chcete případ vyřešit, když nemáte jediného podezřelého? Sám jste řekl, že jste v Nařině bytě útočníka nenašli.“

„Nějaké podezřelé máme.“

„Koho?“

Vaščenko jako by zapomněl, že Nara nehovoří plynně rusky, a obrátil se přímo na ni: „Vaše rodiče.“

Podle toho, jak šokovaně se zatvářila, zjevně porozuměla tomu, co slyší. Špatnou ruštinou zopakovala: „Mé… rodiče?“

Podplukovníkovi neušlo, jak je rozrušená, a obrátil se na Lva: „Jsou ve vazbě, zadrželi jsme je a já chci, aby je vyslechla přímo ona. Vy byste jí s tím mohl pomoct.“

Jinými slovy, Lev byl požádán, aby vedl výslech.

„Mí rodiče?“ zopakovala znovu Nara. Její ruština se postupem času zlepšovala.

Provincie Velký Kábul
8 kilometrů východně od Kábulu

TÉHOŽ DNE

Lev jel pomalu: nebyl zvyklý řídit vojenský automobil, vlastně ani žádné jiné vozidlo s výjimkou kola. Ve snaze zajistit jejich bezpečnost jim nadřízení přidělili terénní UAZ-469, sovětskou verzi amerického džípu s neprůstřelnými skly a pancéřovanou karoserií. V zavazadlovém prostoru se nacházely signální světlice, kanystry s palivem, lékárnička, pitná voda, zásoba trvanlivých potravin, zbraně a střelivo. Přesto by Lev mnohem raději šlapal do pedálů bicyklu. Oblaka prachu a písku zvířeného zadními pneumatikami UAZu tvořila nejméně dvacetimetrový sloup, který zvěstoval jejich příjezd celému údolí. Ale podplukovník Vaščenko trval na tom, že si vezmou právě UAZ-469, aniž chápal, jak nápadný vojenský automobil zvyšuje nebezpečí, že po nich někdo začne střílet. Víra ve vítězství nad povstalci prostřednictvím nejmodernější vojenské techniky byla scestná. Pancíř a neprůstřelné vesty mohly pro dnešek Lva a Naru ochránit, ale protivník si za pár měsíců osvojí nové způsoby boje. Sověti odpoví tím, že zvýší pasivní ochranu vozidel, zesílí pancéřování dveří a podvozku, jenže zničit jeden automobil bude i pak mnohem snazší než jej ochránit. Právě proto byl Lev stále více přesvědčen, že jeho poslání nakonec skončí neúspěchem: bylo třeba chránit příliš mnoho objektů, které chtělo zničit příliš mnoho lidí. Rovnováha sil zůstane vždy vychýlena v neprospěch okupantů, ať vyšlou do země sebevíc čerstvých jednotek a pohřbí v ní sebevětší finanční prostředky.

Nara seděla na sedadle spolujezdce. Od chvíle, kdy ji Vaščenko pověřil výslechem rodičů, takřka nepromluvila. Jejího otce a matku odvlekl za svítání z rodné vesnice oddíl Specnazu. Zatkli je v domě příbuzných a posadili do vrtulníku. Nara projevila starost, zda se jim přitom nic nestalo. Nevěřila v jejich vinu a bála se o ně. V duchu si říkala, že jede za nimi do věznice s jediným cílem: zařídit jejich propuštění.

Lev řídil mlčky, ale i v tom tichu slyšel Nařiny myšlenky tak zřetelně, jako by je vyslovovala nahlas. Věděl, že se snaží rozptýlit obvinění a obhájit chování svých rodičů:

Mají mě rádi,

nikdy by nikomu neublížili.

Jsou to dobří lidé,

jsou mírumilovní

a já jsem pořád jejich dcera.

Lámala si hlavu nad tím, jak nejlépe prokázat jejich nevinu. Snažila se přijít s vysvětlením, proč k útoku došlo právě ve chvíli, kdy rodiče nebyli doma. Nakonec se neudržela a začala argumentovat nahlas: „Můj otec postavil většinu Kábulu. V tom se s ním nemůže měřit nikdo z jeho současníků. Je to tvůrčí génius, vizionář a žádný terorista. Možná je trochu konzervativní. To už muži bývají. Jistě jsem ho v lecčem zklamala, ale proto by se ještě nepropůjčil k vraždění.“

Lev přestal sledovat cestu a pohlédl na krásnou dívku s velkýma bledě zelenýma očima po svém boku. Na rozdíl od Raisy byla naivní a každému snadno uvěřila. Bylo těžké představit si, že by Raisu někdo dokázal vodit za nos. Dokázala přežít válku a byla to nejchytřejší žena, jakou Lev kdy poznal. Teď si nebyl jistý, zda Nara Mir chce, aby jí její pochyby vyvracel, a tak beze slov znovu upřel zrak na kamenitou silnici. Mezi oblaky vířícího prachu už mohl přímo před sebou rozeznat obrysy vězení Púl-i-Čarkí.

Projekt věznice pocházel ještě z předrevolučních dob, ale shodou okolností byla dokončena teprve v době nástupu komunistů k moci. Vznikl tak dojem, že jedno nemůže existovat bez druhého: nechvalně proslulý žalář pro politické provinilce potřeboval ke svému ospravedlnění revoluci a revoluce by nepřežila bez nechvalně proslulého žaláře. Lev tu kupodivu nikdy předtím nebyl. Věznici Púl-i-Čarkí se záměrně vyhýbal a odmítal veškeré úkoly, které s ní měly cokoli do činění. Nepotřeboval navštěvovat podobná zařízení, věděl i bez toho, co by v nich našel. Nelidské podmínky, institucionalizovanou nelidskost a ponižování. Za vlády předchozího prezidenta používali strážní s oblibou jako mučící nástroj rozbité láhve od limonády. Zůstávali překvapivě věrní fantě, značce bublinkového pomerančového nápoje americké výroby, která byla v Kábulu běžně k dostání. Kromě toho se používaly i obvyklejší metody mučení, často převzaté přímo od Sovětů: elektrody, obušky i holé pěsti. I brutalita má svou zaběhanou rutinu.

Mučící nástroje nebyly tím jediným, co Lev dobře znal. Velmi povědomé mu připadaly i výroky strůjců teroru. Árif Abdulláh, jeden z bývalých bachařů z Púl-i-Čarkí, se mu jednou pochlubil: stačí, když naživu zůstane milion Afghánců – milion komunistů. Ostatní nejsou potřební a režim s nimi skoncuje.

Taková necitelnost k lidskému životu, absurdní a mrazivá nabubřelost frází, to vše bylo pro totalitní režim typické. Podobná velkohubá prohlášení dělali lidé opilí skutečností, že mají moc nad životem a smrtí svých bližních. Nedocházelo jim, že se chovají skoro úplně stejně jako sovětští bachaři a velitelé věznic tři nebo čtyři desetiletí před nimi a tisíce kilometrů odtud, v zemi, kde se místo prachu a pouští rozkládá věčný sníh a led. I když měli neomezenou moc, nevyzařovala z nich ani stopa osobnosti nebo individuality: jako by vědomí vlastní důležitosti zatemnilo těmhle malým bohům mozek a proměnilo je v loutky.

Lev zastavil. Nara teď byla ještě nervóznější, třásly se jí ruce. Otevřela přihrádku v palubní desce. Ležela v ní pistole a zásobník s náboji. Znovu přihrádku zavřela. Lva napadlo, jestli Nara nezačne zvracet. Pohlédla na něj. Byla naprosto v koncích.

„Jsem přece jejich dcera!“

Lev si sundal sluneční brýle, prohlížel si jejich zaprášená skla, ale nenamáhal se je otřít. Byli na místě.

Provincie Velký Kábul
10 kilometrů východně od Kábulu
Věznice Púl-i-Čarkí

TÉHOŽ DNE

Vězení připomínalo rozlehlou pouštní pevnost. Vnější zdi ze žlutých cihel, třikrát vyšší než dospělý člověk, se klikatily v terénu a v pravidelných intervalech je přerušovaly nízké strážní věže s pyramidovými střechami. Ve stínu se hrbili pohublí strážci ve špatně padnoucích uniformách a se starodávnými puškami na rameni. Celá scéna by se dobře hodila do amerického westernu: výspa na pomezí civilizace střežící zásoby střelného prachu, bedny whisky a koňské stáje. Lev si prohlížel celý komplex špinavými skly slunečních brýlí. Nezajímaly ho ani tolik samotné budovy, jako spíš nesmírné prostranství kolem věznice, ztracené uprostřed vyprahlé pustiny. Pevnost tu stála bez zjevného účelu: nic nechránila, ani přechod přes řeku, ani údolí, úrodu ani lidi. Jako by ji postavili před tisíciletími a ona samotná přežila, zatímco to, co měla střežit, pohltil písek. Symbolika tohoto opuštěného místa byla zjevná: leželo zeměpisně i morálně mimo dosah civilizace a tvořilo svět sám pro sebe. Lev zaslechl, že zde bylo popraveno na patnáct tisíc lidí, ale statistiky a pochmurné zvěsti jej nechávaly chladným. Za celý život slyšel tolik čísel spojených s tolika různými žaláři, četl tolik seznamů jmen a doneslo se mu tolik šeptaných zpráv o všemožných zvěrstvech… Ať už byl skutečný počet obětí jakýkoli, dalo se s jistotou říct, že se žádnému z těch mužů a žen nedostalo řádného pohřbu. Jejich těla skončila v mělkých hrobech přede zdmi vězení. Snad právě proto mělo připomínat pevnost – pevnost střežící rozhněvané duše pochované v písku. Byla to zvláštní představa, a kdyby Lev věřil v posmrtný život, snad by se nad ní i hlouběji zamyslel.

Do opevněné věznice se vstupovalo velkou bránou připomínající středověký hrad. A podobně jako středověké hrady i toto byla instituce sloužící výhradně udržení moci. Tyto zdi neměly nic společného se spravedlností. Sověti brzy po invazi rozpoznali důležitost tohoto objektu a vyslali sem jednotku stejně velkou jako ty, které měly obsadit elektrárny nebo ministerstva. Tady se odbývala špinavá práce spojená s ochranou režimu, tady se internovali „problematičtí“ občané. Když Sověti kritizovali metody svrženého afghánského vůdce, nevedly je k tomu morální důvody; na krvavých čistkách neviděli nic špatného. Jenže i vraždy se musely provádět chytře a v zájmu strany, ne z osobní zášti. Bezuzdné masakry byly taktickou chybou podemílající režim. Zabíjení mělo za cíl pacifikovat, ne vyvolávat odpor. Muselo okupaci usnadnit, ne ohrozit.

Třebaže Lev nikoho z přítomných sovětských vojáků neznal, salutovali mu, když kolem nich procházel: jeden okupant zdravil druhého. Mezi vojáky rozdílných národností podobný pocit sounáležitosti nefungoval. Afghánci a Sověti se nebratřili; dělily je nejen jazykové rozdíly, ale také hluboká nedůvěra. Ještě před třemi měsíci bylo vězení Púl-i-Čarkí pod přímou kontrolou despotické hlavy státu, kterou Sověti zastřelili během invaze. Té padli za oběť i někteří další představitelé režimu, ale spousta strážných a bachařů tady působila i nadále, jen byla podřízena novému velení. Lev během několika málo minut zaznamenal, že se zde pohybují tři různé sorty lidí: sovětští vojáci, stráž věrná novému afghánskému režimu a pozůstatky té předchozí. Kdyby měl napsat zprávu pro Kreml, vyhodnotil by riziko možného povstání jako vysoké. Aby k němu nedošlo, bylo zapotřebí podplácet a vydržovat si informátory a konfidenty. Nejlepší by bylo, kdyby se zde posílil sovětský kontingent a zcela převzal kontrolu nad věznicí. Místní armáda a policie představovaly zrovna tak nespolehlivý konglomerát. Někteří vojenští poradci, které Lev znal, viděli jediné řešení v tom, že všechny operace povedou výhradně sovětská invazní vojska. Spolupráce s Afghánci a jednotný postup byly pouhou fikcí, propagovanou politiky, kterým se nechtělo zapojit do akcí víc jednotek.

Nara už se trochu sebrala. Snažila se nedat v tomto divokém a nepřátelském prostředí najevo slabost. Pokud si Lev mohl všimnout, byla tu jedinou ženou v uniformě. Sledovaly ji stovky chlípných a zároveň pohrdavých pohledů. Mimořádně podlézavý velitel věznice jim ukazoval cestu. Nový režim ho jmenoval do funkce teprve nedávno a on se snažil dát najevo služební horlivost. Vysvětloval, k jakým změnám za něj došlo, a upozorňoval na každou maličkost, včetně nedávno vysmýčených a renovovaných kuchyní schopných poskytnout vězňům prostou, ale nezávadnou stravu.

„Není těžké zvednout úroveň stravy, když předtím vězni nedostávali k jídlu vůbec nic,“ poznamenal Lev.

Velitele zjevně překvapilo, že Lev nejen rozumí darijsky, ale dokáže v tomto jazyce dokonce žertovat. Hýkavě se rozesmál.

„Přesně tak, aspoň nějaké jídlo je lepší než žádné jídlo. To je pravda.“

Lev odhadoval, že ten člověk vydrží ve funkci nanejvýš měsíc. Pokud se pod jeho dobrosrdečnou naivitou neskrývaly temnější odstíny duše, neměl tady šanci.

Nara zůstala schválně o něco pozadu, aby dala najevo, že si chce promluvit mezi čtyřma očima. Lev nechal velitele jít napřed, a zatímco muž odemykal dveře a čekal na ně, otočil se k Naře. Dívce se třásl hlas vzrušením: „Nesmějí mě vidět takhle!“

„Jak?“

„V uniformě! Mí rodiče…“

„Nevědí, že jste příslušnicí tajné bezpečnosti?“

Nara zavrtěla hlavou.

„Navíc jste mě nenaučil, jak vyslýchat podezřelého. Má ze mě být pedagog. Neměla jsem sem vůbec jezdit. Nedává to smysl. Je tu spousta jiných, kteří se pro takovou práci hodí daleko lépe.“

„Když vám nedělá problém zatýkání, zvládnete i tohle.“

„Nezvládnu.“

„Co na tom, že je to vaše rodina? Vaší skutečnou rodinou je stát.“

„Bojím se.“

Lvovi by jí bylo líto, kdyby předtím nezažil, jak nemilosrdná dovedla být k sovětskému dezertérovi.

„Nebudete klást otázky, máte rodiče vyprovokovat. Podplukovník vás sem nevyslal proto, že by vás pokládal za zkušenou vyšetřovatelku. Takových tady bude dost. Vy máte sloužit jen jako rekvizita.“

„Rekvizita? To nechápu.“

„Výslech se vede jako divadlo. Objevíte se tam pro větší efekt. Ukážou vás vašim rodičům, to je celé. Nečeká se od vás, že byste jim kladla otázky.“

„Stejně to nedokážu.“

Velitel věznice postával opodál a snažil se přijít na to, co se děje. Lvovi se do hlasu vkradl netrpělivý tón: „Soudružko Naro, jste agentka bezpečnosti. Pracujete pro tento stát. Nemůžete odmítnout úkol, který se vám nezamlouvá. Nakonec stejně uděláte, co vám řeknou a co je potřeba. Pokud jste tohle ještě nepochopila, pak jsem jako váš učitel selhal.“

Nara se přestala ovládat a z ničeho nic na něj vztekle vyjela: „Vy byste byl schopen vyslýchat vlastní rodiče?“

Lev jí položil ruku na rameno, jako by ji chtěl ukonejšit, ale jeho odpověď uklidňující nebyla: „Pro vás jsou tahle dilemata něčím bolestným a novým, ale pro mě jsou to staré známé věci. Jako stokrát obehraná písnička. Musíte si uvědomit, že i když se vám vaše situace jeví černě, není na ní nic mimořádného ani pozoruhodného. Tak to zkrátka chodí.“

TÉHOŽ DNE

Pro těžší politické provinilce a jejich výslechy bylo vyhrazeno celé jedno křídlo věznice. Kamenné podlahy tu byly čistší, stráže bdělejší a fungující ventilátory u stropu jasně svědčily o vyšší koncentraci sovětských činovníků. Člověk, který je přivítal, byl dalším z řady poradců vysílaných do Afghánistánu Moskvou ve štědrých počtech. Byl specialistou na zacházení s vězni a způsoby, jak z nich dostat informace: profesionální vyšetřovatel.

„Jmenuji se Vladimír Borovik.“

Šedivějící chlapík střední postavy, s rukama, které nepoznaly těžkou práci, představoval typického anonymního úředníka středního ranku. Byl mladší než Lev, mohlo mu být kolem čtyřicítky, a choval se k němu se zbytečným respektem. Lvovi připadalo, že ho tím pasuje do role někoho, kdo v tomto místě požívá určitou autoritu, a to se mu hrubě nelíbilo. Borovik však ve skutečnosti spíš hledal přítele, krajana, který mu bude dělat v Kábulu společnost, ukáže mu, jak přežít nejbližší měsíce, kam se chodit napít a kam vyrazit za děvčaty. Naru zcela přehlížel, navzdory tomu, že měla při výslechu sehrát klíčovou roli. Hovořil rusky a tak rychle, že Lev neměl čas překládat.

„Jsem tu teprve pár týdnů. Musím žít na základně. Tahle země se mi dvakrát nezamlouvá, ale plat je tak vysoký, že nemůžu říct ne. Vydělám si pětkrát víc než doma. Plánuju tu zůstat půl roku, možná rok, jestli na to budu mít žaludek, pak se vrátím domů a nechám se penzionovat. Tak si to aspoň představuju. Ve skutečnosti to nejspíš dopadne tak, že se vrátím, za měsíc nebo za dva roztočím všechny prachy a budu tu zpátky.“

Nara se ho odhodlala přerušit a využít své nedokonalé ruštiny: „Promiňte, nerozuměla jsem.“

„Nic, co by stálo za to tlumočit,“ ujistil ji Lev v darijštině.

Velitel věznice se vytratil a nechal je o samotě. Nechtěl mít s celou věcí nic společného. Když kráčeli k cele, Borovik nepochopitelně ztišil hlas, jako by hrozilo, že je někdo uslyší.

„Její rodiče se vůbec nezeptali, jak se jí daří nebo zda je v bezpečí,“ pošeptal Lvovi. „Ani jednou!“ Kývl směrem k Naře a pokračoval: „Řekl jsem jim, že se stala terčem brutálního útoku. Jako by je to vůbec nezajímalo. Vůbec nepochybuju o tom, že v tom měli prsty. Otec je hrdý chlap. Ale podle mých zkušeností se hrdý vězeň dá snadněji zlomit.“

Nara pohlédla na Lva a čekala, že jí bude překládat, ale ten neřekl nic a nechal mluvit Borovika.

„Její otec je jinak dost otravný. Když zrovna okázale nemlčí, pořád žvaní a káže o politice. Matka zase nemluví vůbec, ani když se jí přímo zeptám. Jsem moc zvědavý, jak zareagují na dceru.“

Opatrně se ohlédl po Naře a dodal: „To je teda kost! Je šance, že bychom si s ní užili? Je to jedna z těch trochu uvolněných ženských tady, je to tak? Říkali nám, že si můžeme něco začít jen s těmi, co nosí uniformu. Zahalený obličej znamená, že nešukají. Je to pravda?“

Nara už byla nervózní a zeptala se Lva: „Co říkal?“

„Že vaši rodiče nespolupracují.“

Před celou jim dal Borovik přesné instrukce, v jakém pořadí vstoupí.

„Já půjdu první, po mně vy a nakonec Nara Mir. Mezi vaším a jejím příchodem musí být aspoň minutová pauza, aby si rodiče mysleli, že se už nikdo další neobjeví. Pak vejde ona a nastane moment překvapení.“

Zatímco Lev Naře tlumočil, strážní odemkli celu. Nara se snažila pozorně naslouchat a nakonec lehce přikývla, aby dala Lvovi najevo, že pochopila svou roli.

Bachař otevřel ocelové dveře. Borovik vstoupil do cely, ihned následován Lvem. Nařini rodiče seděli vedle sebe na židlích. Matka neměla čádor a bylo jí vidět do obličeje. Hrbila se samým studem, nikomu nepohlédla do očí a upírala zrak na kamennou podlahu mezi svými chodidly. Otec měl ruce položené na kolenou a hlavu naopak hrdě vztyčenou. Lev se nemusel na nic ptát. Nebylo pochyb, že tento muž byl zasvěcen do plánů na dceřinu vraždu, možná je přímo pomáhal tvořit. A Borovik se nemýlil ani v jeho povaze: pýcha z něj přímo čišela.

Borovik poslal afghánského tlumočníka pryč. Vzhledem k Lvově přítomnosti ho tu nepotřebovali. Nařina otce to udivilo, ale nic neříkal a čekal, až promluví příchozí. V tom okamžiku vešla Nara, ve dveřích na chvíli zaváhala, ale pak vkročila do cely s rukama nemotorně svěšenýma podél těla. I když to byl amatérský výstup, splnil svou roli. Otci neušla uniforma, očima se zabodával do jednotlivých detailů dceřina ustrojení, odznaků a symbolů nového režimu. Určitě už věděl, že Nara pracuje pro komunistickou vládu, to bylo z jeho reakce zřejmé. V mžiku ale ovládl mimiku obličeje a jen se pohodlněji opřel.

Borovik se naklonil ke Lvovi.

„Zeptejte se ho, jestli se nestydí, že nařídil vraždu vlastní dcery.“

Lev jeho otázku přeložil. Než mohl otec odpovědět, postoupila Nara kupředu.

„Otče, chci ti pomoci. Dovol mi to. Stal se omyl. Jsem tady, abych všem vysvětlila, že s atentáty nemáš nic společného. Když začneš spolupracovat, můžeme být za pár hodin odtud.“

Ani pohrůžka ho nemohla vyvést z míry víc než nabídka pomoci. Skoro se zajíkl nad dceřinou naivitou: „Ty že mi pomůžeš?“

„Otče, chápu, že tě šokuje, jaké mám povolání…“

A dál bláhově rozvíjela své fantazie o otcově nevině, které si vybájila cestou do věznice.

„Máme rozdílné názory, ale já vím něco, co tihle muži nemohou vědět. Je mezi námi pouto lásky. Vzpomínám si, že jsi mě držíval za ruku. Jako malou jsi mě měl rád. Teprve s dospělostí přišly problémy. Nechtěla jsem před tebou tajit, co dělám. Pochop to, ty taky pracuješ pro vládu! Projektuješ budovy. Já zase budu učit na vysokých školách. Možná i na některé z těch, které jsi pomohl vybudovat.“

Otec zavrtěl hlavou. Styděl se za projev dceřiných emocí a její řeči o lásce. Pokládal to za hanbu a rázně ji umlčel: „Našli jsme ty tvoje kydy, politické manifesty a poznámky o tom, jak rozlišit lidi, kteří by mohli pracovat pro režim, od těch, kteří představují hrozbu. Udala bys i nás? Jednoho krásného dne určitě, pokud bychom vedli nevhodné řeči nebo kritizovali okupanty!“

„Ne, to nikdy! Chci vám pomoct!“

„Mně nemůžeš pomoct. Zničila jsi mě! Ani děvka by nemohla uvrhnout rodinu do takové hanby, jako se to povedlo tobě!“

Nara otevřela ústa. Lev si všiml, jak se zapotácela, a na okamžik si pomyslel, že se už už opře o stěnu. Ale Nara to neudělala. Otec zatím pokračoval. Vycítil její slabost, chtěl ji zranit a jeho touha ubližovat byla silnější než pud sebezáchovy.

„Pustil jsem tě na školy a ty ses naučila zavírat oči před realitou. Nevidíš, co se stalo tvé vlastní zemi. Přepadli ji okupanti. Přímo před nosem ti ji uloupili, a ty se z toho ještě raduješ!“

Nara se stále nevzpamatovala ze šoku. Držela se pevně jednoho ze svých argumentů a snažila se otce přesvědčit, že není terorista, ale budovatel a tvůrčí člověk.

„Spolupracuješ s vládou. Jsi architekt.“

„Mám ti říct, jaké poučení jsem si vzal z dějin architektury? Před sto padesáti lety zničili Britové celý starobylý bazar Čarčáta jako odvetu za zavraždění jejich vyslance. Tak si okupanti umějí cenit život jednoho z vlastních lidí – má pro ně větší cenu než celý náš národ. Život jejich jediného důstojníka je cennější než celé město. Klidně ho promění v hromadu sutin. A Sověti jsou stejní, protože tohle není jejich domov, jejich vlast. I kdyby sem přinesli sebevětší zkázu, vždycky se mohou vrátit do svých domovů, ke svým rodinám. Nikdy jsem nepracoval pro Sověty! Pracoval jsem pro občany Afghánistánu, pro obyvatele Kábulu!“

Nara přistoupila blíž a stála teď pouhé tři kroky od otce. Lva napadlo, že by jí otec mohl snadno uhodit i tady, ve vězeňské cele. Neměl pouta a ruce měl volné.

„Věděl jsi, že mě chtějí napadnout?“ zeptala se Nara.

„Jestli jsem to věděl? Sám jsem nakreslil plánek bytu a křížkem označil místo, kde budeš spát!“

Lev už nepřekládal ani slovo. Vrhl zrak po Borovikovi. Vyšetřovatel zřejmě přesně uhodl, co se děje, a odtušil: „Otec se přiznal, je to tak?“

Lev přikývl a Borovik pokračoval: „Tu snadnější část máme za sebou. Teď potřebujeme znát jména pachatelů.“

„Není naděje, že by nám je prozradil,“ pošeptal mu Lev.

Borovik mu dal za pravdu: „Jeho pýcha nám zatím pomáhala, ale teď se obrátila proti nám. Máte pravdu, otec nám nikoho neprozradí, ale jeho žena je z jiného těsta.“

Borovik pokynul strážnému u dveří. Ozval se zvuk odemykaného zámku u sousední cely. Přivedli mladíka se zavázanýma očima a rukama spoutanýma za zády. Lev ho neznal. Nařina matka vstala, poprvé zvedla hlavu a se sepjatýma rukama zaprosila: „Ne!“

Byl to zoufalý výkřik raněného zvířete.

„Kdo je to?“ zeptal se Lev Borovika.

„Nařin bratr. Matka na něm zřejmě velmi lpí. Dceřin život jí na srdci neležel. Uvidíme, jak si cení synova.“

Nara teď byla skoro stejně bledá jako její matka. Borovik pošeptal Lvovi: „Vsaďte se, že jména pachatelů budeme znát do pěti minut.“

A zatleskal jako sultán přivolávající služebnictvo s jídlem.

Vstoupil strážný s nerezovým podnosem, na němž stála jediná láhev oranžové limonády. Nápoj v ponuré cele skoro zářil a na láhvi se skvěla bleděmodrá etiketa s nápisem FANTA. Strážný odložil podnos na stůl a se vznešeností číšníka z luxusního hotelu vyňal z kapsy otvírák. Kovová zátka cinkla o podlahu. Borovik přistoupil blíž a začal dlouhými doušky pít nápoj přímo z láhve, dokud ji nevyprázdnil. Z koutku úst mu přitom vytékal tenký oranžový pramínek. Pak úmyslně odložil láhev na kraj stolu, tak, aby spadla na zem a rozbila se na dva kusy. Uchopil větší střep za hrdlo a svíral teď v pěsti zubaté ostří. Byla to otevřená výhrůžka, jejíž brutalita šokovala tím víc, že tato věznice podobnými metodami v minulosti neblaze proslula. Lvovi stačilo, co viděl. Beze slova vyšel z cely kolem zděšené Nary. Borovik za ním něco volal ze dveří, ale Lev se ani neohlédl. Když míjel vypuzeného tlumočníka, řekl jen: „Budou vás potřebovat.“

S pomocí strážného našel cestu ven z křídla věznice. Chtěl být co nejdřív venku a konečně se ocitl na liduprázdném a prašném vězeňském dvoře. V nejvzdálenějším koutě se posadil na zem, opřel se o zeď a zavřel oči. Nohy si hřál na slunci, zbytek těla měl ve stínu. Minulou noc probděl, byl utahaný a v příjemném teple okamžitě usnul.

Když se probudil, slunce už postoupilo a svítilo mu na polovinu těla. Hřbetem ruky si otřel ústa. Teprve teď si všiml, že není sám. Kousek od něj v prachu dvora seděla Nara a i ona se opírala o zeď. Netušil, jak dlouho tam je. Zamžoural na ni. Nebyla uplakaná.

„Takže…?“ zeptal se chraptivě.

„Moje matka bratra zbožňuje. Prozradila nám jedno jméno.“

Byla náhle jiná. Změnila se. Měla strnulý, netečný výraz.

Provincie Velký Kábul
Město Kábul
Křižovatka Sár-i-Čók

TÉHOŽ DNE

Lev zkoumal okružní křižovatku, jeden z největších dopravních uzlů ve městě. Sár-i-Čók byla víc než jen důležitým průsečíkem dopravních tepen: sloužila zároveň jako tržiště, na němž byly kromě běžných věcí k mání všemožné služby a hlavně informace. Podél krajnice stály vozíky s vystaveným zbožím a za nimi hlučely přeplněné čajovny, z nichž muži usazení na plastových židlích sledovali okolní dění jako hlídka z lodní přídě. V dlaních svírali sklenice s čajem a mezi dlouhými hubenými prsty drželi cigarety, které žhnuly nebezpečně blízko plnovousů připomínajících ježatou drátěnku. Z těch mužů vyzařovala staletá moudrost. Tady se uzavíraly obchody, probíraly se všemožné nápady a propírali lidé. Klepy, pomluvy i obchodní transakce pulzovaly v tomto středu vesmíru stejně jako dopravní ruch na kruhovém objezdu, jenž jej obklopoval. Sem vliv komunistického režimu nesahal; informace se zde nešířily po telefonních linkách, které by bylo možné odposlouchávat, ani prostřednictvím dopisů, které se daly zadržet.

Lev se jakoby nic procházel mezi vozíky trhovců a stohlavým davem lidí vracejících se na sklonku dne do svých domovů. Někteří ještě dělali nákupy, jiní se zastavovali na kus řeči a zbylí prodavači balili v houstnoucím šeru své zboží. Lev potřeboval najít někoho určitého a neměl na to moc času. Podplukovník Vaščenko trval na tom, že hlavní podezřelý musí být zadržen ještě téhož dne. Podle výpovědi Nařiny matky byl hlavním osnovatelem atentátů jistý mladý muž jménem Dóst Muhammad. Osobně seznámil Nařina otce s celým plánem a varoval jej, aby v určený den odjeli z domu.

Rychlost byla pro podplukovníka důležitější než opatrnost a Lev cítil, že Vaščenka příliš nezajímá ani to, zda je podezřelý skutečně vinen. Žádné seriózní vyšetřování neproběhlo, ověřovalo se jen naprosté minimum informací. Afghánské bezpečnostní složky nevěděly o dotyčném skoro nic kromě základních informací o tom, čím se živí. V archivech dokonce nenašly ani jeho fotografii. Jejich byrokratický aparát byl žalostně nevýkonný. Každý autoritativní režim hodný toho jména stojí a padá s informacemi. Režim musí o občanech vědět vše. Avšak podplukovník byl navzdory nedostatečným přípravám pevně rozhodnut zatknout pachatele do čtyřiadvaceti hodin od útoků.

Když Lev namítal, že není rozumné rovnou vpadnout na tržiště, když ani nevědí, jak podezřelý vypadá, podplukovník jej zpražil: v Afghánistánu se prý nemohou chovat jako v dobách, kdy Lev sloužil u KGB a chodil zatýkat lidi ve čtyři hodiny ráno, když všichni spí. Nepřítel by si to vyložil jako zbabělou lest a úskok. Pokud si Sověti mají Afghánistán opravdu podmanit, musejí si počínat odvážně a troufale. Záludnost a vychytralost se v této zemi nepokládají za přednost, ale za něco opovrženíhodného. Naopak, když dají průchod spravedlnosti na jedné z nejrušnějších křižovatek města, bude to pádná odpověď na vraždy z předešlé noci. A pokud jde o riziko, že dav bude klást odpor, ani to nepovažoval podplukovník za problém. Dokonce si přál, aby se nepřítel sám prozradil. Kdo proti nim pozdvihne zbraň, zemře.

Fotografii tedy neměli a o podezřelém jim bylo známo jen to, že obyčejně stává na tržišti s vozíkem a prodává nejrůznější místní sladkosti jako sušené ovoce a oříšky obalované v cukru nebo medu. Podle toho, co o něm věděli, byl Dóst Muhammad jeden z nejhorších typů, s jakými se Lev kdy setkal. Bylo mu snad pětadvacet, snad třicet let. Mnoho Afghánců nedovedlo počítat a věk určovali podle vzhledu člověka. Lev měl s prodavačem navázat rozhovor, zjistit, zda je to skutečně jejich podezřelý, a vrátit se k oddílu čekajícímu nedaleko tržiště. Ten pak vtrhne na scénu a provede zatčení. Všichni měli za to, že člověk v zelených pantoflích a s neklamnými znaky kuřáka opia v očích i obličeji nebude nikomu podezřelý. Lev si tím nebyl tak jistý.

Zatímco pátral po tom pravém vozíku, snažil se vyhodnotit rizika. Byla zde spousta únikových cest a zajistit celé prostranství nebylo možné ani s pomocí několikanásobných posil. Nepřítel mohl mít o dění dokonalý přehled, snad tu měl i rozestavené hlídky. Podezřelý zde navíc prodával dlouhá léta. Věděl, jak to na tržišti chodí, kdy je kupujících nejvíc a kdy nejmíň, a vycítí, že je něco v nepořádku. Aby nevypadal tak nápadně, rozhodl se Lev, že si něco koupí. Jakýsi starý muž tu prodával pouze vejce. Hromadu papírových kartonů měl vysoko navršenou a zůstával pozoruhodně klidný navzdory hemžícímu se davu, který mohl jeho zboží kdykoli smést na zem. Lev si u jednoho stánku koupil granátová jablka – poslední sklizeň této sezóny. Dali mu je v té nejtenčí igelitové tašce, která se pod tíhou ovoce prověsila. Už obešel skoro celé tržiště. Zbýval mu jen severní konec u kruhového objezdu.

Přešel silnici a ocitl se u několika posledních stánků stojících před čajovnami. Na dvou skládacích stolech tu byly vyloženy kovové mísy s dýňovými semínky, zelenou čočkou, luštěninami a obilím. Lva si vůbec nikdo nevšímal. Pokračoval dál a zastavil se u vozíku s naporcovaným masem. Uříznutá kravská hlava civěla do nebe, v tlamě se jí hemžily mouchy a spouštěly se po šlachách jako provazochodci. S pachem vnitřností se mísila sladká vůně. Lev šel za ní a narazil na úzký vozík pokrytý dřevěnými krabičkami. Podobaly se malým zásuvkám a obsahovaly výběr sladkostí: cizrnu v cukru – nukl-e-nachúd, mandle v cukru – nukl-e-badám a pistácie v cukru – nukl-e-pistáh. Lev zkoumal zboží, aniž pohlédl na prodavače. Teprve pak s ním navázal oční kontakt a požádal jej: „Třicet deka nukl-e-badám.“

Prodavač byl mladý, mohlo mu být nanejvýš třicet, a měl bystrý pohled. Na rozdíl od druhých dvou mužů si Lva pozorně prohlížel. Z jeho výrazu se nedalo vyčíst nic – anebo vše. Dobře se ovládal, tajil svou nenávist. Naplnil papírový sáček mandlemi v cukru. Lev sáhl pro peněženku, aby zaplatil, a odložil granátová jablka na okraj vozíku. Prodavač vzal peníze a hleděl za odcházejícím Lvem. Nebyla příležitost zeptat se muže na jméno, aniž by to vzbudilo podezření. Rozhovor se navázat nepodařilo. Šance, že je to jejich podezřelý, byla velká, třebaže nenávist k okupantům nebyla vyhrazena pouze mudžahedínům.

Na konci silnice, asi pět set metrů od kruhové křižovatky, se Lev setkal s netrpělivým podplukovníkem. Nara stála vedle něj. Lev jim oznámil: „Na severní straně tržiště prodává mladý muž mandle v cukru.“

„Je to on? Je to Dóst Muhammad?“

„Nemohl jsem se ho vyptávat.“

„Co vám říká instinkt? Je to on?“

Lev už pracoval na spoustě případů a zatýkal řadu lidí.

„Pravděpodobně ano. Ale varuji vás, podplukovníku. Tohle špatně skončí.“

Podplukovník přikývl.

„Možná, ale ne pro mne.“

Lev se posadil na schody před domem a pozoroval sáček s lepkavými mandlemi. Přistála v něm moucha a přilepila se k oříškům. Třepala nožkama a křídla jí pokrýval cukr a sirup.

Odněkud z úkrytu se vynořili sovětští vojáci se samopaly. Podplukovník vyrazil v čele svého oddílu. Byl pevně odhodlán zatknout pachatele a odeslat do štábu vítězoslavné hlášení. Lev se zavřenýma očima naslouchal skřípění pneumatik a ruchům tržiště. Ozval se povyk, výkřiky v ruštině i darijštině. Práskly výstřely. Lev vstal. Vedle něj postávala Nara. V životě snad neviděl opuštěnější postavu.

Společně se vydali ke křižovatce, prošli kordonem vojáků a ocitli se na přeplněném tržišti. Dorazili tam současně s nízko letícím vrtulníkem, jenž nad nimi kroužil. Vítr od listů vrtule zmítal pogumovaným plátnem střech vozíků, které se vzdouvaly jako lodní plachty. Některé vozíky se převrátily a zboží se z nich vysypalo. Lev pátral, jak dopadla vejce. Ležela rozbitá na zemi, bílek se mísil se žloutkem.

Lev s Narou se prodírali mezi Afghánci. Mnozí z nich klečeli s rukama za hlavou a hlavní přitisknutou k zádům. Muž, který mu předtím prodal granátová jablka, na něj upíral pohled plný nenávisti. Teď, po sovětské invazi, se už Lev nemohl držet mimo dění, zůstat nepovšimnutý a nedůležitý a jako neviditelný vést svou tichou existenci. Už nebyl duchem, měl tvář okupanta – v tom se nelišil od horlivého podplukovníka Vaščenka.

Podezřelý při přestřelce nezahynul. Afghánští a sovětští vojáci ho obklíčili před stánkem s kořením. Dostal zásah do paže, krvácela mu.

„Je to ten člověk, který vás napadl?“ zeptal se Lev, ale odpověď znal předem.

Nara přikývla.

Podezřelý si vyhrnul košili. Na těle měl připevněno několik plastových sáčků, v jakých se u stánků prodávala ovocná šťáva. Jejich obsah mu stékal po těle a smáčel mu oblečení. Náhle se mu v ruce objevil plamínek: odněkud vytáhl sirku a zapálil ji. Pak dlaní uhodil o kalhoty a látka vzplála. Plameny přeskočily na košili i na sáčky. Muž ve vteřině plál jako pochodeň. Hořel mu i vous. Kůže praskala a oddělovala se od kostí. Bolest už byla nesnesitelná a nešťastník teď běhal sem a tam a mával pažemi. Plameny šlehaly k nebi. Jeden z vojáků pozvedl samopal a chystal se ho zastřelit. Podplukovník mu strhl hlaveň k zemi.

„Nechte ho, ať shoří.“

Podezřelý dál hořel a nakonec padl na kolena. Benzín dohořel a plameny pomalu dohasínaly. Oběť se nepřestávala hýbat, ale už to nebyly pohyby člověka, ale doutnající mrtvoly ovládané černou magií. Konečně tělo spočinulo pod stolem s kořením. Stůl se proměnil ve sporák a nádoby plné vonných směsí začaly v žáru praskat. Vzduch páchl spáleným masem a škumpou. Lev sledoval očima neobvykle zbarvený dým stoupající k nebi, kotouče modrých a zelených odstínů. Kam až oko dohlédlo, z každého okna se vykláněly tváře: obličeje chlapců a mladých mužů, diváků, po kterých podplukovník u zatýkání tak toužil.

Starci v čajovně svírali sklenice, drželi v prstech cigarety a tvářili se tak klidně, jako by něco takového neviděli poprvé a bylo jim jasné, že to není ani naposled.

Hranice provincií Laghmán a Nangarhár
Vesnice Sóch Rot
116 kilometrů východně od Kábulu
9 kilometrů západně od Džalalabádu

NAZÍTŘÍ

Zabí bylo teprve sedm, a protože tkaní koberců pro ni zatím bylo příliš těžké, trávila dopoledne výrobou dvou odstínů barev, jimiž se měly barvit. Nehty měla červené od rozdrcených slupek granátových jablek. Cucala si koneček prstu, aby zjistila, zda barva nějak zvláštně chutná. Červená měla chuť kyselého ovoce, byla ještě hořčí a trpčí než odporný čai-e-siaj, černý čaj, který každé ráno pil její otec: čaj tak silný, že zanechával hnědý proužek na okraji sklenice. Druhá mísa obsahovala hnědé barvivo vyrobené z rozemletých skořápek vlašských ořechů, což vyžadovalo náročnější postup než výroba rudé barvy. Zabí musela skořápky rozdrtit, pak je na hladkém kameni rozemlít na prášek, přidat trochu teplé vody a vše promíchat. Nanesla si kousek pasty prstem na špičku jazyka. Hnědá drť ze skořápek měla charakteristickou zrnitou strukturu, ale skoro žádnou chuť. Zabí si pomyslela, že hnědá barva je míň chuťová a víc hmatová, ale pak jí došlo, že podobné úvahy svědčí leda o tom, jak zoufale se nudí.

Její matka a ženy z matčiny cháha chandy, družiny nejbližších přítelkyň, seděly v těsném kroužku, a zatímco tkaly vzorované koberce, povídaly si. Některé z výrobků měly sloužit pro vlastní potřebu, ale většina byla určena na prodej. Zabí měla přihlížet a učit se. Výroba barviv ji na chvíli zabavila, ale z roztloukání skořápek ji brzy začaly bolet ruce a matka ještě s tkaním zdaleka nekončila. Ženy budou na kobercích pracovat až do večera, možná i nazítří a snad i další den… Slunce vykreslilo na podlaze žlutý čtverec. Mraky se rozestoupily. Nejraději by šla ven, ale věděla, že když se zeptá, ženy jí to nedovolí. V obavách, aby ji někdo nezadržel, se opatrně kradla přes místnost ke dveřím. Cestou zvedla ocelovou mísu, ve které předtím míchala pastu.

„Musím si donést další vodu.“

Nečekala na odpověď a vyběhla ven, bosá a plná nezkrotné energie, přelétla po hladké blátivé cestičce kolem domů a rychle pryč z vesnice.

Ta trůnila mezi sady a prostírala se jako vějíř do všech směrů. Celé údolí bylo zelené a svěží. Ze stromů bylo stále co sklízet: mandle, ořechy, meruňky, jablka nebo švestky. Každý sad byl zavlažován soustavou kanálů. Nejhlubší z nich, s vybetonovaným korytem, přiváděl vodu z kopců. Valila se velkou rychlostí, než se rozlila do sítě menších kanálů, jimiž byly sady protkány. Otec Zabí vždycky říkal, že díky vynalézavosti místních lidí patří Sóch Rot k nejbohatším vesnicím v celé oblasti. Proslavily ji nejen zdejší plodiny, ale také velkolepá alej moruší vítající každého návštěvníka putujícího po silnici směrem ke středu vesnice.

Navzdory půvabům okolí byla Zabí jediná dívka, která si ráda hrála venku. Laila a Sahar taky občas vyšly z domu, ale byly jim pouhé tři roky a nikdy se od něj nevzdalovaly příliš daleko. Nanejvýš chodily dávat krmení kozám. Ostatní dívky, ty starší, trávily většinu času uvnitř. Pokud vyšly ven, pak jedině formálně ustrojené a za nějakou pochůzkou, ne aby si hrály. I Zabí by mohla sedět doma s nimi a s matkou a poslouchat jejich historky. Uznávala, že někdy to bylo docela zábavné, pokud venku byla zima nebo pršelo. Zábavné může být i péct, vařit, štupovat nebo vyrábět barviva na koberce, pokud to ovšem člověk nedělá pořád, dennodenně.

Zastavila se. Byla už dost daleko, takže ji nikdo nemohl zavolat zpátky. Ocelovou mísu, kterou stále nesla, odložila ke kmeni největší meruňky rostoucí uprostřed třetího pole za vesnicí. Neměla na nohou boty, ale na tom nesešlo. Nebyla jí zima. Jak tak kráčela mezi stromy, vzpomněla si, co jí nedávno řekla matka:

Teď už je z tebe skoro žena.

Přestože to znělo jako poklona, něco ji na tom znepokojovalo. Ženy z vesnice si nikdy nechodily hrát ven, neběhaly v sadech ani nelezly po stromech. A pokud být ženou znamenalo vzdát se všech těchto věcí, zůstane raději malou holkou.

Na okraji sadu narazila na hlavní zavlažovací kanál přivádějící vodu z hor. Byl široký a hluboký a voda se v něm valila velkou rychlostí. Zvedla list, hodila jej do proudu a sledovala, jak rychle jej voda odnáší. Výmluva na to, že vyběhla jen pro vodu, ji nezachrání od nadávek ani od výprasku. Ale to jí teď bylo jedno. Nejvíc se bála jiného trestu: že jí už nikdy nedovolí jít ven. Smutně vzhlédla k vrcholkům kopců a zatoužila na ně jednou vyšplhat a pohlédnout z té výšky na údolí.

Z úvah ji vytrhl hlas: „Hej, ty!“

Otočila se v obavách, že dostane vynadáno. Mezi vzrostlými meruňkami kráčel starší chlapec. Proti jasnému slunci nedokázala rozeznat jeho rysy.

„Proč se tváříš tak smutně?“ zeptal se.

Zabí si dlaní zastínila oči a pohlédla chlapci do tváře. Byl to Sajíd Muhammad, čtrnáctiletý výrostek. Svým starším bratrům, kteří se ve vesnici ukazovali jen zřídka, se skoro vůbec nepodobal.

„Já nejsem smutná,“ zahanbeně vykoktala Zabí.

„Lhářko! Vidím to na tobě.“

Zabí na to nic neřekla. Styděla se před tímto mladým mužem, o němž se ve vsi vědělo, že umí zpívat a skládá básně. Navzdory svému mládí často sedával a hovořil s dospělými muži a popíjel s nimi hořký čaj, jako by byl jeden z nich. Aby změnila téma, zeptala se: „Co tady děláš?“

„Skládám báseň.“

„Ty přitom můžeš chodit?“

Sajíd se usmál.

„Skládám básně v hlavě.“

„To musíš mít dobrou paměť.“

Zdálo se, že chlapec nad tím tvrzením vážně přemýšlí.

„Mám způsob, jak si básně zapamatovat. Zpívám je lidem. Ty, co nejsou moc dobré, rychle zapomenu. Na práci, která se nepovedla, člověk radši zapomene, nemyslíš?“

Zabí se snažila tvářit moudře a pomalu přikývla, ale než mohla něco říct, Sajíd si všiml jejích prstů.

„Od čeho je máš červené?“ zeptal se.

„Dělala jsem barvu.“ Aby na Sajída udělala dojem, vzápětí vyhrkla: „Víš, že červená chutná hořce?“

K jejímu velkému překvapení ho to zaujalo.

„Vážně?“

„Vyráběla jsem barvy celé dopoledne. A ochutnala jsem je mockrát.“

„Z čeho se dělá rudá?“

„Ze slupek granátových jablek.“

Zabí byla pyšná na to, jak zajímavé téma vymyslela.

„Rudá barva chutná hořce… to bych mohl použít ve své básni.“

„Fakticky?“ Zabí byla nadšená. „Opravdu by to šlo?“

„Sovětská vlajka je rudá, takže říct, že rudá barva má hořkou příchuť, je vlastně politické prohlášení.“

Pátravě se na Zabí zahleděl.

„Víš, co je to Sovětský svaz?“

„Jsou to okupanti.“

Chlapec potěšeně přisvědčil.

„Ano, okupanti! To by byl dobrý název pro báseň. První verš by mohl znít třeba…“

Odmlčel se, zavřel oči a velmi soustředěně zkoumal různé možnosti.

„Rudý prapor, hořký jako… jako co?“

„Jako slupky z granátových jablek?“ navrhla Zabí.

Sajíd se rozesmál.

„To bychom byli k našim nepřátelům moc laskaví! Tvrdit, že jejich ideologie se podobá našemu národnímu ovoci? Nemůžeme přece přirovnávat plody naší země, plody afghánské půdy, k vlajce okupantů!“

S tímto konstatováním odkráčel a zjevně pustil Zabí z hlavy. Jenže dívka chtěla slyšet víc. Mrzelo ji, že svým hloupým nápadem zhatila celou konverzaci, a Sajída dohonila.

„Nezazpíval bys mi nějakou báseň?“

„Nezpívám je malým holkám. Musím myslet na svoji pověst. Zpívám pouze před bojovníky.“

Zabí zůstala stát. Tohle ji ranilo a Sajíd si toho všiml.

„Neber si to tak.“

Zabí bylo do breku. Náhle nechtěla být malou holkou. Sajíd zmírnil tón: „Víš, že otec dřív pokládal za hanbu, že skládám básně a zpívám? Bil mě a křičel, ať zavřu pusu. Říkal, že zpívání je dobré leda pro ženské. Prý se mám snažit podobat svým bratrům. Jasně, některé zpívání je opravdu jen pro ženské, třeba ukolébavky nebo nachta, žalozpěvy za mrtvého hrdinu. Právě ty mě přivedly na myšlenku skládat zpěvy o hrdinech – ne žalozpěvy za mrtvé, ale chvalozpěvy na živé, kteří vítězí nad okupanty. Nestačí aby byla poezie líbivá a příjemná pro ucho. Musí něčemu sloužit. Musí v ní být náboj hněvu.“

Sajíd utrhl ze stromu několik listů a pokračoval: „Když jsem některé nové skladby zazpíval otci, změnil názor. Už nepřišel výprask. Naopak mi začal víc vyprávět o dění v naší zemi. Od té doby zpívám o povstání, protestuju proti tomu, jak se zachází s našimi bratry a sestrami. Otec je na mě hrdý. Zve k nám bojovníky z hor. Vyprávějí své příběhy a já je převádím do veršů. Skládám dějiny naší války v básních. V tisících básní. Otec mě vezme do hor, budu zpívat v povstaleckých táborech. Víš, že mí bratři jsou mudžahedíni?“

„To jsem nevěděla.“

„Válčí proti Sovětům. Sámir mi posledně řekl, že chtějí vyhodit do vzduchu přehradu. Voda se povalí údolím a smete sovětské tanky. Bratři se brzo vrátí do vesnice a já o jejich činech složím zpěv, jaký jsem ještě nikdy nesložil. Všichni sousedé se sejdou a budou mi naslouchat.“

Sajíd si dřepl vedle Zabí a přešel do šepotu, jako by je v sadu mohl někdo zaslechnout.

„Chceš slyšet báseň, za kterou by tě zavřeli a zastřelili, kdybys ji zpívala v Kábulu na ulici? Zazpívám ti ji, ale nesmíš o tom povídat! Nikdy a nikomu! Dokážeš uchovat tajemství?“

Zabí byla nervózní a trochu se bála. Nedala to však najevo a přikývla.

„Slibuju!“

Sajíd začal: „Ó, Babraku Karmale!“

Pak se zarazil.

„Víš, kdo je Babrak Karmal?“

Zabí zavrtěla hlavou. O žádném Karmalovi v životě neslyšela.

„Karmal je předseda prezidia, prezident. Víš, kdo je to prezident?“

„Nějaký předák?“

„V podstatě ano. Je to vládce, vůdce, jenže ne takový, kterého bychom si zvolili my, Afghánci. Dosadili ho okupanti, aby plnil jejich příkazy. Představ si, že by našeho obecního staršího vybrali obyvatelé vesnice vzdálené tisíce mil odtud. Copak je tohle normální? A co teprve, kdyby obecní starší nejen nepocházel od nás ze vsi, ale dokonce ani z téhle země, a teď by sem přišel a začal nám říkat, co smíme a co ne?“

Zabí mu rozuměla. Tohle opravdu nebylo normální.

Sajíd se dal znovu do zpěvu.

„Ó, Babraku Karmale, synu Leninův…“

A i tentokrát umlkl.

„Víš, kdo je to Lenin?“

Zabí zavrtěla hlavou. To jméno znělo tak divně…

„Lenin byl člověk, který vymyslel komunismus. Tak se jmenuje náboženství našich nepřátel. Pro okupanty je to bůh nebo aspoň prorok, posvátná osoba. Ve školách a budovách vyvěšují jeho obrazy. Čtou jeho spisy a skandují jeho citáty.“

A Sajíd začal do třetice:

Ó, Babraku Karmale, synu Leninův!

Víra a islám ti nic neříkají.

Kéž jsi zatracen,

kéž jdeš vstříc zkáze, ó synu zrádce,

synu Leninův!

Zabí tak úplně nerozuměla smyslu básně, i když jí Sajíd všechno vysvětlil. Ale líbila se jí barva jeho hlasu a na konci mu zatleskala.

Sajíd zářil a byl by přidal drobnou úklonu, ale náhle se jako poplašené zvíře otočil na patě a zahleděl se k obloze. Zabí slyšela jen hukot vody v zavlažovacím kanále. Sajíd se nehýbal, jen očima upřeně sledoval prázdné modré nebe. Zabí ten zvuk zaslechla o hodně později: burácení, jaké dosud nikdy neslyšela.

Sajíd ji popadl kolem pasu, vysadil ji na nejbližší strom a Zabí rychle vyšplhala do koruny.

„Co mám dělat?“

„Pozoruj oblohu a řekni mi. Co vidíš!“

Dívka nevážila moc, ale strom byl mladý a větve se pod její váhou ohýbaly. Hluk sílil a ona cítila, jak se kmen chvěje. Když už nemohla vylézt výš, aspoň protáhla hlavu mezi listím větví.

„Vidíš něco?“

Těsně nad korunami stromů se přímo k ní blížily dva bitevní stroje, obrovské ocelové vážky s krátkými křidélky po stranách a velkou vrtulí, jejíž listy protínaly vzduch. Na modré obloze se objevily tmavé šmouhy. Létající stroje měly vepředu jakési okno, vlastně skleněnou bublinu připomínající hrozivé oko obří nestvůry. Letěly tak nízko, že Zabí viděla člověka sedícího uvnitř, pilota s tváří napůl zakrytou leteckou helmou. Když vrtulníky přelétaly nad nimi, zdálo se jí, že stačí natáhnout ruku a mohla by si sáhnout na jejich ocelová břicha. Sajíd na ni něco křičel, ale neslyšela, co říká, pouze pulzující hluk listů rotoru. Stromy zasáhla prudká vzduchová vlna, umělá smršť vyvolaná člověkem. Zabí se pevně držela větve. Celý strom se chvěl. Dívka si nevšímala Sajída a jeho volání, aby rychle slezla. Místo toho sledovala dvě obrovské vážky kroužící nad vesnicí.

První exploze byla tak silná, že dívku smetla ze stromu: tlaková vlna ji udeřila do prsou a srazila ji dozadu. Větve pod ní povolily. Byla by spadla na zem, kdyby ji Sajíd nezachytil. Ze zuřících požárů se šířila vlna nesnesitelného horka. Nad nimi se jako velký hřib vznášel oblak dýmu a stoupal k obloze jako zuřivý džin vypuštěný z láhve. Sady nejblíž vesnice už hořely, z korun stromů šlehaly plameny. Pak druhá exploze, náraz vzduchu, žár jí málem sežehl řasy. Sajíd už na nic nečekal, strčil si dívku do podpaží jako srolovaný koberec a rozběhl se pryč. Kolem nich bubnovaly hroudy hlíny.

Když se Zabí ohlédla, spatřila mezi stromy oblak černého dýmu. Valil se na ně jako okraj zlověstného mraku. Pak se zničehonic rozplynul a z kouře se vyřítilo stádo horských poníků. Oči jim lezly z důlků, hřívy plály, kůži měli zčernalou a spálenou. Někteří neviděli a i ty ostatní oslepila panika. Vrhali se bezhlavě proti útlým kmenům meruněk, lámali je, padali přes ně. Od kopyt jim odletovala hlína. Jeden poník procválal kolem s rozpáraným břichem, jiný se zhroutil hned vedle nich se zkroucenýma nohama a vyplazeným jazykem.

Dusavý zvuk rotorů se znovu přiblížil. Jeden z vrtulníků se vynořil z černého mračna a zůstal viset přímo nad nimi. Sajíd se rozběhl ještě rychleji. V očích měl stejnou hrůzu jako poníci cválající po obou stranách kolem nich. Nebylo kam se ukrýt.

V tu chvíli před sebou Zabí uviděla zavlažovací kanál. Ale než k němu stačili doběhnout, zaduněl třetí výbuch, země se otevřela, vzduchem létala hlína a listí. Sajíd ji postrčil dopředu. Chvíli letěla vzduchem, než dopadla do kanálu, voda se nad ní zavřela a dívku pohltil ledový proud. Obrátila se na znak a hleděla vzhůru skrze vodu. Po Sajídovi nebylo ani stopy, jen hořící poník se zmítal na břehu kanálu a bušil kopyty do betonového koryta. Místo modré oblohy byl všude jen oheň. Ledová voda začala bublat a vřít.

Provincie Velký Kábul
Město Kábul
Mikrorajon (sídlištní komplex)
v okrese Džada-e-Majwánd

O TŘI DNY POZDĚJI

Byt byl nově postavený a byl státní. Uvnitř to vonělo čerstvou malbou a lepidlem. Lev se pokusil otevřít okno, ale bylo pevně zajištěné – zřejmě kvůli bezpečnosti, protože okna byla osazena nerozbitným sklem sovětské výroby a dovoz každé tabule vyšel na víc, než kolik si vydělal afghánský sklář za celý rok. Lev se opřel o parapet a sledoval západ slunce skrze oblaka hustého městského smogu. Paprsky vytvářely v závoji prachu a polétavé špíny obrazce rudého a oranžového světla. Byt se nacházel v pátém poschodí komplexu, který by někde na okraji Moskvy nevzbudil sebemenší pozornost. Šlo o obyčejné panelové sídliště, ale tady v Kábulu bilo do očí svou fádností. Cizí architektura podle sovětského vzoru se nápadně lišila od tradičních kábulských staveb se štukovou výzdobou. Paneláky vznikaly ve spěchu a při jejich stavbě se neuplatnila žádná z tradičních dovedností a umu místních řemeslníků. Od invaze rostly jako houby po dešti a stihly zaplavit celou čtvrť Džada-e-Majwánd. Lvův panelák dostavěli před týdnem. Obklopoval jej plot z ostnatého drátu osazený reflektory a střežený sovětskými vojáky, nikoli Afghánci: i v tom se projevovala nedůvěra mezi okupačními a domácími ozbrojenými složkami. Sověti se po smrti Dósta Muhammada, k níž došlo na veřejném místě a za tak strašlivých okolností, obávali vlny odvetných akcí a přestěhovali všechen svůj personál včetně poradců do bezpečných enkláv. Lev se tomu bránil, ale nebylo mu to nic platné. Výjimky se nepřipouštěly. Během několika hodin se všichni Sověti v Kábulu ocitli v přísně střeženém ghettu. Dóst Muhammad dosáhl toho, co chtěl: vzájemné podezírání a různice mezi oběma tábory ještě zesílily.

Jen co se Lev nastěhoval do bytu, vysadil z pantů všechny dveře mezi místnostmi a navršil je na hromadu. Získal tak jediný obytný prostor, měl přehled o dění v celém bytě a jistotu, že v žádném z pokojů nikdo není. Jeho představivost mu tedy nemohla kreslit noční můry v podobě vzpomínek na rodinu. I tak mu ale uspořádání bytu příliš připomínalo bývalý domov, který sdílel s Raisou a dcerami: byl to typický sovětský byt, včetně standardního vybavení v podobě překližkových knihoven a skříní. Lev neměl, co by do nich dal. Veškerý jeho majetek – svazek dopisů určených pro dcery a dýmka na opium – se vešel na konferenční stolek. Dopisy od Jeleny a Zoji s sebou raději nevzal. Něco jej nutilo číst je stále dokola, znovu a znovu nad nimi hloubat, až věty začaly ztrácet všechen smysl. S každým dalším čtením rostla Lvova nejistota o jejich pravém významu; měl nutkání přečíst si je ještě jednou a dostával se do bludného kruhu. Srovnával dopisy navzájem; ptal se, proč tentokrát Zoja popsala jen pět stránek, když jindy jich píše osm; uvažoval, zda Jelena ve svých projevech neochladla nebo jestli závěrečnou doušku „Tvoje milující“ připsala z upřímné potřeby, nebo jen neochotně, z povinnosti. Nedokázal rozpoznat, v jakém tónu se list nese. Během jediné horké letní noci dokázal přečíst jeden z Jeleniných dopisů, krátký jednostránkový lístek, několikasetkrát po sobě a byl by jej četl znovu a znovu, kdyby ho opium neuspalo. Od té doby už jej vzal do ruky jen třikrát a nakonec papír spálil. Teď už několik měsíců nedostal ani řádku. Snad za to mohl nespolehlivý způsob doručování, při kterém často dostával tři i čtyři dopisy najednou, ale pravděpodobnější důvod byl ten, že na poslední list neodpověděl. Bylo pro něj čím dál těžší uspořádat si myšlenky. Lámal hůl nad neúspěšnými pokusy, začínal stokrát znovu a nenáviděl každé slovo, které napsal.

Zatímco se procházel sem a tam po drsném koberci z umělého vlákna nalepeném na podlaze a pro tuto zemi naprosto nevhodném, protože už po několika dnech byl plný prachu a špíny, pocítil neodolatelnou chuť si zakouřit. Když si připravoval dávku opia, zaslechl z vedlejšího bytu vzdálenou hudbu. Musela si ji pouštět jeho nová sousedka, Nara Mir.

Po neúspěšném pokusu o zatčení Dósta Muhammada doprovodil Lev jedinou přeživší frekventantku svého kurzu zpět do domu jejích rodičů, aby jí pomohl sbalit si věci, především učebnice marxismu-leninismu, které ukrývala mimo dům v bláhové naději, že na ně rodiče nepřijdou. Dva sovětští vojáci jim poskytli doprovod. Když už byli na odchodu, shromáždil se venku shluk lidí a tlačil se na nárazník jejich automobilu. Vojáci vystřelili do vzduchu, aby zástup rozehnali, a Lev zatím vecpal Naru na sedadlo. Zatímco si razili cestu davem, přistál jim na čelním skle malý plastový sáček s kyselinou. Ze skla začal stoupat dým, kyselina jej rozleptávala. Lev nařídil vojákům, aby jeli dál a za žádnou cenu nevystupovali z auta. Cítil, že tato provokace může být předehrou k léčce. Nara zůstávala nevzrušená, přestože jí sousedé, s nimiž dosud žila, dávali najevo nenávist. Na skutečnost, že ji vyvrhli ze svého středu, odpověděla tím, že si začala opakovat ruštinu.

„Můj ruský jazyk není dobrý. Ráda bych se zlepšila. Příště musíme víc mluvit rusky.“

A po zbytek cesty pročítala příručku ruské konverzace, jako by se nic nedělo. Čelní sklo zatím dál dýmalo a syčelo.

Hudba odvedle Lva zaujala. Ovládl se, kouření prozatím odložil a vklouzl do svých pantoflí. Vyšel na chodbu a zaklepal u sousedních dveří. Nara odemkla několik těžkých zámků a otevřela mu. Ačkoli nebyla ve službě, měla na sobě uniformu. Privilegium v podobě ubytování vyhrazeného pro sovětské poradce neznamenalo, že by byla považována za rovnocennou. Dostalo se jí ho především proto, že se stala živoucí připomínkou selhání povstalců, kterým se nepodařilo povraždit všechny frekventanty. Stala se pro okupanty symbolem, který bylo nutno chránit. Venku, mimo hradbu z ostnatého drátu a mimo dosah stráží, by přežila sotva pár hodin.

Na stole v obýváku stál objemný magnetofon.

„Je ta hudba moc… silná?“ zeptala se Nara rusky.

Nedokázala najít správné slovo, a tak přešla do darijštiny: „Je moc hlasitá?“

„Vůbec ne.“

Šlo o pirátskou kopii kazety se západní pop music, jaké byly k dostání na tržištích, kde ležely rozloženy na velkých šálech. Obaly kazet se vyráběly na kopírkách, zboží se do země vozilo ze zahraničí a příslušníci okupačních vojsk je kupovali za přemrštěné ceny. Lev neměl zdání, co je to za hudbu ani kdo to zpívá. Text byl anglický, zpěvák vyslovoval s americkým přízvukem a měl vynikající hlas. Nara se celá nesvá ujistila: „Nevadí, že si jako komunistka kupuju americkou hudbu?“

Lev zavrtěl hlavou.

„Nemyslím, že by to někomu vadilo.“

„Soudruh podplukovník mi vyplatil odměnu. Nikdy dřív jsem neměla vlastní peníze. Tak jsem ji hned utratila. Celou, za jediné odpoledne. Nakoupila jsem spoustu věcí, které nepotřebuju, až mi nezbylo nic. Myslíte, že je to špatné?“

„Nemyslím.“

„Ten zpěvák se jmenuje Sam Cooke. Znáte ho?“

„Nezajímám se o hudbu.“

Chvíli oba poslouchali a pak Lev řekl: „Kdysi jsem znal jednoho amerického zpěváka. Byl to komunista a před mnoha lety, když jsem byl ještě mladý, přijel do Moskvy. Staral jsem se o jeho bezpečnost. Jmenoval se Jesse Austin a měl podobný hlas jako tady ten. Až na to, že nezpíval pop.“

Nara vzala ze stolu pero a notes a zapsala si jméno JESSE AUSTIN, jako by šlo o podezřelého, jehož je třeba vyslechnout.

„Hned zítra zkusím najít jeho kazety na trhu.“

Lva nikdy nenapadlo, že by si mohl jeho hudbu zkusit sehnat.

„Jestli je seženete, řekněte mi. Můžeme si je poslechnout společně.“

Začal se rozhlížet po bytě, po marxistických příručkách vystavených na policích. Šlo o tytéž knihy, které musela donedávna skrývat v postranní uličce v puklině zdi a jež rozhněvaly její rodiče natolik, že kvůli nim málem přišla o život. Jinak toho moc nevlastnila a byt byl stejně prázdný jako ten Lvův. Píseň dozněla a po krátkém praskání pásky začala jiná. Nara se zničehonic zeptala:

„Váš život v Moskvě musel asi být hodně jiný než tady, že?“

Lev přikývl. Náhlá změna tématu ho rozladila.

„Ano, hodně.“

„Stýská se vám po rodině?“

Dosud nikdy se ho nezeptala na soukromé záležitosti a ani teď mu to nebylo po chuti. Už se chystal dát jí dobrou noc a vrátit se k sobě, když dodala: „Otce popraví.“

Lva rázem opustil všechen hněv.

„Ano, já vím,“ přisvědčil.

„Matka půjde do vězení. A bratr taky. Nikdy jsem nežila bez rodiny.“

„Musí to pro vás být velmi těžké.“

Nara mu pohlédla do očí. Směs opuštěnosti a odhodlání v jejím pohledu budila soucit.

„Bude to někdy lehčí?“

Lev zavrtěl hlavou.

„Ne, ale najdete způsob, jak se se vším vyrovnat.“

Celou tu dobu nepřekročil práh bytu. Nechtěl urazit její cit pro to, co se sluší. Nepozvala ho dál a pozvat se sám by z hlediska zdejších zvyků bylo nepatřičné. Přesto cítil, že Nara nechce, aby odešel, naopak čeká, že požádá, zda může vstoupit. Sama se nemohla přimět, aby udělala první krok. Konečně Lev řekl: „Zkuste se trochu vyspat.“

Otočil se a odcházel pryč. Rád by věděl, zda se za ním Nara dívá, a měl co dělat, aby se neohlédl.

Teprve u dveří ke schodišti se zastavil. Představil si ji samotnou v strohém, čerstvě zařízeném a bezduchém bytě. Bylo od něj pošetilé odejít. Ta dívka přišla o rodinu a přirozeně teď nechtěla být sama. Rád by ji utěšil v její samotě, proto se k ní chtěl vrátit – nebo to mělo jiný důvod? Oba byli ve stejné situaci, opuštění a vykořenění. Nedělali by nic nevhodného. Co na tom, kdyby se spřátelili? Lev se zvolna otočil.

Nara ještě stála ve dveřích. Nezavřela za sebou, ale ani nehleděla za Lvem. Z druhého konce chodby, se srolovanou mapou pod paží, se k nim blížil podplukovník Vaščenko.

„Musím si promluvit s vámi oběma. Pojďme ke Lvu Stěpanoviči do bytu.“

Nara počkala, až podplukovník projde kolem ní. Teprve pak vyšla na chodbu, ale ukrývala se za podplukovníkovými zády. Lev neměl možnost zahlédnout, jak se dívka tváří.

Ve Lvově obýváku rozložil podplukovník mapu na stole. Lva, spěšně odklízejícího dýmku na opium, si přitom vůbec nevšímal. Pak vytáhl pistoli položil ji na mapu jako těžítko. Zobrazovala hory a údolí nedaleko města Džalalabád poblíž afghánsko-pákistánské hranice. Podplukovník začal vysvětlovat:

„Měl jsem od počátku podezření, že mezi atentáty v Kábulu a nezdařeným pokusem poškodit přehradu Sarobi existuje souvislost. A nemýlil jsem se. Za kábulskými vražednými útoky stál Dóst Muhammad. U přehrady se zase našlo tělo Sámira Muhammada, nechvalně známého výrobce bomb. Byli to sourozenci. Podle našich zdrojů jsou bratři Muhammadovi celkem čtyři: kromě těch dvou ještě nezletilý Sajíd a mudžahedín Fahad, obávaný bojovník. Bratři tvoří jádro povstalecké jednotky, která se snaží destabilizovat situaci v Kábulu. Před třemi dny vyslal náš štáb průzkumný oddíl do jejich vesnice. Leží kousek od Džalalabádu. Pozemní síly měly ze vzduchu podporovat dva vrtulníky Mi-24. Bylo nám řečeno, že vesničané zahájili střelbu. Vrtulníky ji opětovaly a konflikt se rozhořel v plné síle.“

Odmlčel se a koutkem oka pohlédl na Lva.

„Na místě zůstaly stovky mrtvých, včetně žen a dětí. A nám vznikl jiný problém: zprávy o masakru se rozšířily po širokém okolí. Obáváme se nové vlny odporu, a to nejen v provincii, kde k incidentu došlo, ale i tady v Kábulu. Už i sem pronikly různé zvěsti a lidé nás obviňují, že jsme nechali vesnici zničit jako akt odplaty. Mezi našimi afghánskými spojenci panuje velké rozladění. Považují náš zásah za neadekvátní.“

Lev uvažoval, kam asi podplukovník míří.

„Existuje tady vojenská prokuratura. Ať zahájí vyšetřování. Dejte otevřený průchod spravedlnosti.“

„Tady nejde o to vyšetřovat naše lidi. Konali pouze svoji povinnost. Co teď musíme udělat, je zapůsobit na veřejné mínění. Musíme se vydat na místo a učinit smířlivé gesto. Vy jste naším nejzkušenějším poradcem a těm lidem rozumíte. Tihle mudžahedíni nám působí větší potíže po smrti, než dokud byli naživu. Chci po vás, abyste vyjednal něco na způsob příměří a dohodl možnou kompenzaci.“

Lev se poškrábal na neoholené tváři. Ten požadavek mu připadal absurdní.

„Podplukovníku, budu k vám upřímný. Bylo by ztrátou času tam jezdit. Ti lidé od nás chtějí jediné: abychom odešli z jejich země. A předpokládám, že nic takového jim slíbit nemohu, nebo snad ano?“

Podplukovník dělal, jako by neslyšel. Vzal si pistoli, ale mapu nechal ležet na stole.

„Vyrážíme hned zítra ráno,“ pokračoval. „Potřebuju tam mít lidi, kterým věřím, lidi schopné vyjednávat. Proto s námi pojede i Nara Mir. Předvedla už, že z ní bude dobrá agentka. A neuškodí, když s sebou budeme mít aspoň jednoho Afghánce. Bude to vypadat líp.“

Měl se k odchodu stejně chvatně, jak rychle se předtím objevil. U dveří se zastavil a pohlédl na Lva a Naru: „Přeložíte jí všechno, co jsem tady řekl, ano?“

Pak za sebou zavřel a nechal je o samotě.

Silnice Kábul – Džalalabád
100 kilometrů východně od Kábulu
25 kilometrů západně od Džalalabádu

NAZÍTŘÍ

Lev a Nara byli usazení na zadním sedadle obrněného UAZu. Seděli co nejdál od sebe a každý z nich hleděl jinam. V této pozici setrvali po většinu dlouhé a nepohodlné cesty. Mlčeli a dávali si pozor, aby se jejich oči nesetkaly. Oba pozorovali krajinu kolem silnice, zatímco jejich konvoj opustil Kábul a vyrazil na jednu z nejnebezpečnějších silnic na světě, silnici do Džalalabádu. Trasa se musela vyhnout horám a respektovat afghánskou krajinu. Vedla soutěskou Sarobi, kde se klikatila nad nesmírnými několikasetmetrovými srázy, mezi svahy posetými ohořelými vraky vojenské techniky. Smrtící léčky zde hrozily právě tak často jako u ústí průsmyku Salang, kde povstalci přepadali konvoje převážející pohonné hmoty. Řídil nižší důstojník a vedle něj seděl podplukovník Vaščenko. Za prvním automobilem jel ještě jeden se čtyřmi sovětskými vojáky. Skromný konvoj byl vybaven vysílačkami pro případ, že by museli žádat o podporu ze vzduchu. Podplukovník se tu a tam obrátil s poznámkou na Lva. Z jeho neproniknutelného hranatého obličeje se nedalo vyčíst, zda ví, co se odehrálo předchozího večera. Dalo se však počítat s tím, že nové obytné bloky byly podle sovětských zvyklostí prošpikovány štěnicemi.

Ten večerní úlet byla chyba. Pudová, bezhlavá, pubertální reakce. Neměli se spolu líbat. Nara si jistě myslela totéž. Ano, cítili se osamělí, dvě ztracené duše v prázdném a nehostinném, čerstvě zařízeném bytě. Lev už si nepamatoval, jak se všechno seběhlo: povídali si, stáli blízko sebe, zkoumali mapu rozloženou na stole. Nara mu ukázala, kde leží vesnice, z níž pocházela její rodina a v níž nikdy nebyla vítaným hostem. A taky stezku, po níž její dědeček pašoval ovčí kůže do Číny. Vyprávěla, kolik pašeráků cestou zahynulo v horských průsmycích. A jako by ji to napadlo až v tu chvíli, dodala jedním dechem, že její dědeček nejspíš věděl o chystaném atentátu na svou vnučku a pravděpodobně ho schválil. Rozrušilo ji to, začala vysvětlovat důvody. Zřejmě právě tehdy se jí Lev dotkl; snad aby ji utěšil anebo ještě pravděpodobněji jen tak mimoděk. Nebyl si tím jistý. Zatímco vzpomínky na vše, co předcházelo, měl zahaleny mlhou, polibek si pamatoval jasně; i záchvěv touhy, kterou u něj tak dlouho tlumilo opium, stejně jako tlumilo žal. Na okamžik pocítil prostou rozkoš, jež mu byla dávno cizí, nepotlačitelné nutkání a jistotu, že se musí řídit tímto impulzem a na ničem jiném nezáleží. Ale když ji sevřel v náruči, ucítil, jak se chvěje. Zmítal jí cit, nervozita i vlastní nezkušenost. Zase se odtáhl. Zůstala před ním stát s pootevřenými ústy, jako by chtěla něco říct, ale došla jí slova. Možná tam tak proti sobě stáli několik dlouhých minut, snad jen pár vteřin; nakonec tiše odešla a zavřela za sebou dveře.

Po jejím odchodu si Lev musel zakouřit, naplnit plíce opiovým dýmem, který mu nahrazoval kontakt s lidmi. Pak vyčerpaně opřel čelo o nerozbitnou okenní tabuli a zavřel oči.

Lev se probudil a zjistil, že automobil stojí a Nara už vedle něj nesedí. Ani za volantem nikdo neseděl. Otevřel těžké pancéřované dveře a vylezl ven. Na jeho straně silnice se rozkládala modrozelená hladina jezera, na té opačné se nad ním tyčila strmá hora. Nacházeli se u přehrady Darwánta. Jejich cíl, vesnice Sóch Rot, ležel docela blízko, v údolí za horou. Podplukovník postával venku se svými muži. Někteří z nich kouřili. Nara, která se držela stranou ode všech, stála až u samé vody. Lev došel k ní. Váhal, protože cítil podplukovníkův pohled, a nevěděl, co říct. Prohrábl vodu a rozčeřil Nařin odraz na hladině.

„Nedělejme z toho problém.“

Když neodpověděla, pokračoval: „Beru na sebe všechnu… zodpovědnost. Vy za nic nemůžete.“

Už nechtěl říkat nic víc, ale nemohl si pomoci: cítil potřebu připojit ke každé poznámce další vysvětlení.

„Byla to chyba, ale můžeme na ni zapomenout. Tak to aspoň cítím já.“

Stále mlčela a Lev nebyl k zastavení: „Nejlepší bude chovat se k sobě stejně jako předtím. Jako by se nic nestalo. Teď se musíme soustředit na to, co je před námi. Už jsme blízko.“

A hned překotně dodal: „Tím chci říct, že jsme blízko vesnice, ne že vy a já jsme snad… kvůli tomu, co se stalo včera večer… To neznamená, že bychom se nemohli sblížit, někdy v budoucnu… jako přátelé. Chtěl bych být vaším přítelem. Samozřejmě pokud byste měla zájem…“

Lev hořce litoval, že jim podplukovník neobstaral vrtulník, který by zkrátil jejich cestu z několika hodin na desítky minut. Jenže vzhledem k tomu, že masakr údajně způsobil útok dvou helikoptér Mi-24, by bývalo nerozumné přiletět sem vrtulníkem: jen by tím přilili olej do ohně a vyvolali paniku mezi místními lidmi. Lvovi přišlo zvláštní, že podplukovník chce řešit incident osobně. Tvrzení, že masakr vyvolá novou vlnu odporu v hlavním městě, mu vůbec nepřipadalo věrohodné. A stejně málo reálná byla představa, že by se vše dalo urovnat pomocí nějakého rozvojového projektu: tím, že se vesničanům postaví zdravotní středisko nebo škola, vyvrtá studna nebo aspoň věnuje stádo tučného dobytka. Proč měl podplukovník potřebu ztrácet čas prázdnými gesty?

Lev si s sebou nevzal nic než dýmku a malou zásobu opia. Předpokládal, že než se vše vyřeší, budou muset vyčkat v nedalekém Džalalabádu.

Ke konci cesty začal být podplukovník Vaščenko nezvykle hovorný.

„Chcete slyšet o mém největším zklamání od chvíle, kdy jsem se ocitl v téhle zemi?“ zeptal se.

Šlo o řečnickou otázku a podplukovník hned pokračoval, aniž by čekal na odpověď, dokonce jako by na ni vůbec nečekal:

„Během prvního dne invaze jsem se účastnil obsazení prezidentského paláce, tam kde dnes sídlí štáb 40. armády. Byl jste tam, bydlel tam náš dezertér.“

Nara rozuměla dost, aby mu mohla napovědět: „Tapa-e-Tadžbeg.“

Podplukovník přikývl.

„Měli jsme se zmocnit tehdejšího předsedy Revoluční rady. Čekali jsme, že se jeho osobní stráž hned vzdá, ale na rozdíl od všech ostatních afghánských jednotek kladla odpor. Museli jsme se dovnitř probít. Poprvé v životě jsem bojoval v královském paláci. Na podlaze se válely střepy drahého křišťálu. Ze stropů padaly lustry, obrazy a umělecké předměty jsme rozstříleli na kusy…“ A podplukovník se rozesmál.

„Představte si přestřelku v muzeu! Přesně tak to vypadalo. Člověk se kryl za starožitnostmi tak drahými, že si tolik nevydělám za celý život. Když uvážíme, že ti chlapi neměli šanci vyhrát, bili se neuvěřitelně. Nejspíš jim bylo jasné, že tam všichni zařvou. Dobývali jsme místnost po místnosti. Chtěl jsem být ten, který dostane hlavu státu, živou nebo mrtvou. Umíte si představit tu slávu? Odhadoval jsem, že se ukrývá u sebe v ložnici. V nebezpečí se přece každý utíká do ložnice! Lidé se tam cítí bezpečněji. Přinejmenším mají pocit, že když už mají zemřít, tak v ložnici. Jenže jsem se zmýlil. Ten člověk seděl v baru. Měl v paláci soukromý bar. Seděl na stoličce zády ke dveřím a popíjel padesátiletou skotskou whisky. Naši lidé ho zastřelili zezadu a dali si záležet, aby přitom nerozbili karafu. Skotskou jsme pak vypili na oslavu. Jenže já neměl co slavit. Dodnes mě štve, že jsem si vybral nesprávnou místnost…“

Podplukovník smutně zavrtěl hlavou.

„Takže jsem nedostal příležitost zabít diktátora.“

„Dosadili jste jiného,“ utrousil Lev, „ještě pořád máte šanci.“

K jeho velkému překvapení to podplukovník přijal jako dobrý žert.

„Pokud k tomu dojde, tak příště půjdu rovnou do jeho soukromého baru!“

Když se otočil ke Lvovi, objevil se v jeho jinak kamenné tváři náznak úsměvu.

„Přeložíte jí to všechno, ano?“

Přesně tohle řekl předchozího večera, než zanechal Lva s Narou samotné v bytě. Musel vědět o jejich polibku. Lev se nemýlil: v bytech byl nainstalován odposlech.

Hranice provincií Laghmán a Nangarhár
Vesnice Sóch Rot
116 kilometrů východně od Kábulu
9 kilometrů západně od Džalalabádu

TÉHOŽ DNE

S tím, jak se blížili k dějišti tragédie, se okolní krajina začínala měnit. Stromy zde už nekvetly, byly spálené na uhel, větve zčernalé, kmeny proměněné na zuhelnatělé siluety jako na neumělé dětské kresbě. V samém epicentru zmizela i silnice. Proměnila se v řadu černých kráterů obklopených zubatými pahýly podobnými trolím zubům v místech, kde předtím stály stromy.

Podplukovník dal zastavit. Lev vystoupil a okamžitě ucítil ostrý zápach chemikálií. Stoupal z půdy všude kolem něho. Když zafoukal vítr, zvedal jemný prach, který kolem nich kroužil v černých chomáčích. Pod nohama jim skřípal popel. Lev zachytil Nařin pohled. Ještě nikdy neviděla, jak vypadá válka mimo hlavní město. Teď ji to šokovalo. Pomyslel si, jak dlouho jí potrvá, než si u sebe vše rozumově zdůvodní, než najde argumenty ospravedlňující všechnu tu zkázu. Už na tom nepochybně začala pracovat.

Hliněné stěny domů neskončily v rozvalinách, ale jednoduše zmizely. Jen tu a tam na okrajích vesnice bylo vidět jejich pozůstatky v podobě hromádek bláta vysušeného a spečeného žárem.

„Jaká zbraň mohla způsobit tohle všechno?“ zeptal se Lev.

Podplukovník měl na očích sluneční brýle a Lev si prohlížel vlastní zkreslený odraz v jejich sklech.

„Tyhle vesnice vypadají na první pohled poklidně a malebně. Zapadákov na konci světa s domky slepenými z kravského hnoje, plnými nádobí a pytlů rýže, a dětmi, které pasou kozy. Jenže ve skutečnosti šlo o hnízdo mudžahedínů. Bratři Muhammadovi odtud přišli do Kábulu s arzenálem výbušnin, který by dokázal napáchat stejnou spoušť, jakou vidíte kolem, a možná i větší. Mohli vyhodit do vzduchu celou přehradu. Umíte si představit, kolik by přitom zemřelo lidí? Nejen vojáků, ale i civilistů? Jaká zbraň mohla způsobit tohle všechno? Způsobili to vesničané, kteří tu žili. Zavinili si to sami, když začali ostřelovat naše vrtulníky.“

Lev neznal takticko-technická data vrtulníku Mi-24, ale věděl, že jde o silně opancéřovaný stroj s listy vrtule vyztuženými titanem. Projektily z pušek ani kulometů jej nemohly sestřelit.

„Jak intenzivní byla ta palba?“

Podplukovník kopal do hlíny.

„Nepřijeli jsme sem proto, abychom vyšetřovali, jestli se naši piloti náhodou nezmýlili. Podle mého názoru bylo použití vakuových bomb zcela namístě. Musíme zdejší lidi přesvědčit, že dělají velkou chybu, když nám kladou odpor: uvrhnou tím do neštěstí miliony spoluobčanů.“

Lev se nevyznal ve vojenské hantýrce. Chytil se podplukovníkových slov a zeptal se: „Říkal jste vakuové bomby?“

Nikdy o ničem podobném neslyšel. Podplukovník vrhl pohled po Naře. Přestože jí před časem svěřil úkol, aby dohlížela na Lva, a ona mu podala cenné zprávy o sovětském dezertérovi, pořád to byla Afghánka a jeho důvěru si zcela nezískala. Záměrně ztišil hlas a hovořil rychle, aby měl jistotu, že jeho ruštině neporozumí.

„Jejich detonace je intenzivnější a trvá déle. Taky tlaková vlna, kterou vyvolají, je ničivější. Vysají kyslík z okolního vzduchu a vytvoří tak vakuum. Obyčejné výbušniny obsahují velké množství oxidačních činidel, ale vakuové neboli termobarické zbraně skoro jen samé palivo.“

Lev mu naslouchal a začínal chápat, proč si jsou vojenští stratégové tak jistí vítězstvím v této válce. Sověti měli tak sofistikované zbraně, že nic jiného než vítězství se logicky nedalo očekávat.

„To vše má zajistit, aby nikdo nepřežil?“ zeptal se.

„Původně byly termobarické zbraně určeny k ničení jeskynních komplexů. Nedokážou zničit síť chodeb, ale vysají z nich vzduch a podzemní základna, jinak nepoškozená, se promění ve smrtící past.“

„A co vesnice?“

Ale podplukovník už kráčel pryč. Lev ani nečekal, že mu odpoví, ale se zpožděním mu došlo, proč použili vakuové bomby i zde. Tyto zbraně zaručily, že na místě všichni zahynou. Viditelné následky nejsou tolik nápadné, zato smrtící účinek je zaručen.

Nara se sehnula. U nohou jí ležela ocelová pánev, zčernalá, ale jinak nepoškozená. Přejížděla po ní prstem tak dlouho, až se jí podařilo kousek povrchu vycídit.

Kus za návsí zničené vesnice se tvořilo mělké jezero popílkového bahna. Kontaminovaná hlína se Lvovi lepila na boty. Při útoku vzala za své i síť kanálů zavlažujících zdejší sady a voda plynoucí z hor teď neměla kam téct. Lev si jí nabral plnou dlaň. Protékala mu mezi prsty a zanechávala mu na kůži špinavou cestičku. Otřel si popel palcem. Podplukovník začínal ztrácet trpělivost.

„Potřebujeme si promluvit s lidmi z horských vesnic a zjistit, co potřebují. Zničené sady samozřejmě znovu vysázíme, dekontaminujeme vodu a půdu rozdělíme mezi příbuzné těch, kdo tu zahynuli. Na vás je, abyste to vyjednal.“

Lev zaujal pozici vedle Nary.

„Půjdeme s Narou sami dva. Vy a vaši muži zůstaňte raději tady.“

Podplukovník okamžitě zavrtěl hlavou.

„To by bylo příliš nebezpečné.“

„Ne víc, než kdybyste šli s námi.“

Podplukovník vytáhl dalekohled a zahleděl se na nejbližší vesnici.

„Dostanou zdravotní středisko nebo školu. Detaily nemusíme upřesňovat.“

Vesnice v bezprostředním sousedství místa masakru se jmenovala Sau. Tvořil ji shluk domů přilepených na horském svahu několik set metrů nad údolím. Její obyvatelé mohli ze své pozice dobře sledovat, jak se vrtulníky vznášejí jejich sousedům nad hlavami, vystřelují rakety a shazují bomby, i to, jak domy a sady pohlcuje oheň. Přestože na pohled nevypadala vzdálená, trvalo téměř hodinu, než příchozí překonali pás spálené země a podél betonového koryta zavlažovacího kanálu se vyšplhali terasovitým svahem vzhůru. Podplukovník trval na tom, že Lva s Narou doprovodí a dokonce s sebou vzal i svých pět mužů. Lev to nechápal. Jistě jakési nebezpečí tady bylo, ale ve vesnici samotné na ně nejspíš žádná léčka nečíhala. Taktika mudžahedínů spočívala v tom, že bleskově udeřili na sovětské pozice a jejich síly se okamžitě rozptýlily v horách, takže nepřítel neměl šanci provést odvetný úder. Ze stejné příčiny se povstalci nesnažili dobývat zpět ztracená města, protože takové vítězství by poskytlo okupantům jasný cíl. Odmítali vést konvenční válku a místo toho zasazovali okupantům jednotlivé údery, často neúčinné, ale někdy velmi bolestivé. Hodlali Sověty vykrvácet – a Sověti zatím svrhávali bomby do prachu a kamení nebo, jako v tomto případě, na meruňkové sady.

Lvovi se na čele perlil pot. Otřel si tvář a zahleděl se k nedaleké vesnici Sau. Byla to malá vesnička. Zatímco sousední Sóch Rot se dříve rozkládala v klínu úrodných sadů, tady se zjevně věnovali jen chovu koz, jejichž stáda se pásla roztroušená všude kolem přístupové cesty. Na tak malé hnízdo se na návsi shromáždil poměrně velký zástup mužů. Byly jich stovky, tedy několikanásobně větší počet, než by člověk v takové vsi očekával. Lev dohnal Naru a podplukovníka.

„Co si o tom myslíte?“ ukázal na dav. Po horských stezkách i z druhé strany údolí přicházeli stále další lidé. Podplukovník se rozhlédl po okolí, přeměřil očima zástup a odtušil: „Chtějí si prohlédnout tu zkázu zblízka.“

Lev zavrtěl hlavou a ukázal přes údolí.

„Proč by se pak hnali sem? Odtamtud by vše viděli daleko líp. Proč putují do vesnice?“

Na to podplukovník neodpověděl.

Lev vyšplhal s nepříjemným pocitem několik posledních metrů a ocitl se na prostranství uprostřed vsi. Teď už bylo jasné, že jsou ze všech stran obklíčeni.

Vesnice Sau
118 kilometrů východně od Kábulu
9 kilometrů západně od Džalalabádu

TÉHOŽ DNE

Ves se odhadem skládala nanejvýš ze čtyř desítek stavení, a přesto se tady sešlo tolik mužů, že stáli natěsnaní rameno na rameni. Náves připomínala rušné kábulské tržiště. Byli tu sotva odrostlí chlapci, dospělí muži i stařešinové. A po stezkách sestupovali z hor další a další. Někteří se sem už nevešli a museli zaujmout pozici na vyvýšeném místě. Dřepěli na okraji teras jako vrány na telegrafních drátech. Vesnička se stala poutním místem přitahujícím zástupy zdaleka. Někteří příchozí přinášeli dárky, džbány kozího mléka i mísy sušeného ovoce, oříšků a nasbíraných plodů, jako by se scházeli na náboženskou slavnost nebo na svatbu. Ale sváteční atmosféra podplukovníka Vaščenka neuklidnila, naopak jej znepokojovala. Příslušníci Specnazu zaujali obranný postoj a zbraně měli v pohotovosti. Přesto nikdo z nich nezašel tak daleko, aby namířil hlaveň přímo na venkovany. Taková provokace by byla osudovou chybou – bodem, odkud není návratu.

Lev rychle pochopil, že by každou chvíli mohlo dojít k násilnostem, a ujal se iniciativy. Zvedl ruce, ukázal, že nemá zbraň, a promluvil darijsky: „Jsem neozbrojený. Potřebujeme s vámi mluvit.“

To, že sám není ozbrojený, nehrálo velkou roli, když uvážil, že jej obklopují po zuby ozbrojení příslušníci zvláštních sil. Z hradby neproniknutelných výrazů okolostojících se nedalo vyčíst ani to, zda mu vůbec rozuměli. Možná se svou darijštinou domluvil s obyvateli města, ale pro venkovany nemusel být jeho přízvuk srozumitelný. Otočil se k Naře: „Promluvte k nim. Uklidněte je.“

Nara mu stanula po boku.

„Útok na vesnici Sóch Rot byl velkou chybou. Nový režim chce dělat jinou politiku. Chceme se s vámi poradit, jak vše co nejlépe napravit. Hodláme znovu vysázet ovocné sady a vyčistit otrávenou půdu. Chceme, aby tato země znovu rodila. Jsme tady abychom vás vyslechli. Budeme s vámi spolupracovat a dáme na vaše rady.“

Hovořila upřímně, její lítost nad zkázou vesnice a touha po její obnově byla nelíčená. Ale podplukovníkovy myšlenky se zjevně ubíraly jiným směrem, navzdory tomu, že údajným cílem této mise mělo být usmíření. Rozhlížel se na všechny strany, byl duchem nepřítomný, nestál o tlumočení, dokonce ani nevydával rozkazy.

V zástupu vypukla bouřlivá debata, hlučná a nesouhlasná. Muži se překřikovali zvýšenými hlasy. Pak vše utichlo stejně náhle, jako začalo, a dav opět ztichl. Lev toho využil a zkusil se v debatě vrátit zpátky, tam, kde byli, než propukla vřava. Pečlivě si prohlížel tváře vesničanů a stanul vedle starce s velkolepým ohnivě rudým plnovousem. V očích mu plál vzdor stejně ohnivý jako jeho vous. Vyzařovala z něj nesmírná hrdost a bylo na něm vidět, jak rád by něco řekl. Mlčení ho stálo velké přemáhání a Lev nepochyboval, že ho vyprovokuje sebemenší maličkost.

„Útok na vesnici Sóch Rot byl neomluvitelný. Pomozte nám. Poraďte nám. Jak vše napravit?“

Podle jeho očekávání už rudovousý muž nedokázal udržet jazyk za zuby. Ukázal na zjizvenou krajinu v místech, kde stávala vesnice.

„Tak vy od nás žádáte pomoc! A víte, co uděláme my? Porazíme vás! Vyženeme vás odtud, z naší země! Nakonec nám za to poděkujete, protože sem nepatříte. Vaše zbraně jsou mocné, ale žádná zbraň vyrobená lidskou rukou se nevyrovná moci Alláhově! Nás chrání jeho láska. Dal nám jasné znamení, že je tomu tak!“

Reakce zástupu byla prudká. Muži začali křičet, aby byl zticha.

„Jaké znamení?“ zeptal se Lev.

Ozvaly se další nesouhlasné hlasy; snažily se starého muže umlčet, ale jeho touha vydat svědectví byla silnější.

„Chlapec, který přežil! Dítě zázraku! Pohleďte na všechny ty lidi, kteří přišli, aby spatřili zázrak! Pohleďte, jak je povzbudil! Táhněte z naší vesnice. Nestojíme o vaši pomoc. Tuhle zemi obnovíme bez vás!“

Několik hlasů ze zástupu se přidalo jako ozvěna: „Táhněte!“

Hloučky v davu ožily, někteří z mužů aplaudovali a dávali průchod nadšení, zatímco ti opatrnější starostlivě vraštili čela a okřikovali a umlčovali své horlivější sousedy. Lev byl ale pohotový a chytil se narážky: „Dítě, které přežilo? Chlapec?“

Ale to už ostatní muži odváděli starce Lvovi z dosahu. Když chtěl jít za nimi, zastoupili mu ostatní cestu.

Podplukovník Vaščenko se prodral davem a chtěl slyšet víc.

„Co se tady děje?“

Lev začal vysvětlovat: „Při útoku nezahynuli všichni vesničané. Jedno dítě přežilo a oni to pokládají za zázrak.“

Podplukovník nevypadal vůbec překvapeně.

„Vy jste to věděl?“ podivil se Lev.

Vaščenko se nesnažil zapírat.

„Dostaly se k nám různé zvěsti. Nejdřív o masakru a pak o nějakém chlapci. Pokládají jeho záchranu za příslib pádu komunistického režimu. Podle našich kábulských zdrojů se zprávy o dítěti zázraku během několika málo dnů staly důležitou součástí povstalecké propagandy. Zpívají se hrdinské písně o chlapci, jehož zachránila Boží ruka. Je to směšné, jenže počet dezercí z afghánské armády stoupl jen za včerejšek o tři sta procent. Taky jsme přišli o pět policistů, když proti nim obrátil zbraň jejich kolega. Tenhle zázrak má zřejmě mnohem větší ohlas než samotný masakr.“

Lev začínal chápat, o co podplukovníkovi jde: nezajímala ho vybombardovaná vesnice, přijel sem kvůli „dítěti zázraku“. Připojila se k nim Nara. Ještě nevěděla, co se stalo.

„Musíme odtud. Je tady příliš mnoho lidí. Takhle nelze vyjednávat.“

Zástup se stále neuklidňoval, ale podplukovník zavrtěl hlavou: „Povězte jim, že chci vidět toho kluka.“

Lev byl konsternován.

„Odmítnou. Budou to pokládat za urážku. Nara má pravdu, musíme odtud okamžitě odjet. Vrátit se můžeme, teprve až vášně opadnou.“

Podplukovník vedl dál svou, jako by Lev nic neřekl: „Povězte jim, že chci vidět toho kluka. Přeložte jim to.“

Lev trval na svém: „Vrátíme se, až tu nebudou takové davy.“

Podplukovník se obrátil k Naře.

„Chci vidět toho kluka.“

Nara poslechla rozkaz a zvýšeným hlasem promluvila k zástupu: „Dovolte, abychom mohli dítě zázraku vidět.“

Tento požadavek vyvolal pravou bouři. Někteří z mužů zvedali ruce, jiní něco volali. V jediném okamžiku zaznělo stonásobné odmítnutí. Odněkud přilétl kámen a udeřil Naru do tváře. Upadla na zem a držela si zraněné místo. Než k ní Lev stihl doběhnout, zazněla salva ze samopalu. Podplukovník Vaščenko střílel jen do vzduchu, ale vojáci stáli s hlavněmi namířenými na dav. Lev přistoupil až k Vaščenkovi.

„Když odejdeme, nikomu se nic nestane. Pokud zůstaneme, skončí to násilím.“

Podplukovníka to nevyvedlo z míry. Lva si nevšímal a pomáhal Naře na nohy.

„Jste v pořádku?“

Dívka přikývla.

„Chci, aby mi ukázali toho kluka. Řekněte jim to ještě jednou.“

Nara přeložila rozkaz do darijštiny. Jen co domluvila, vypálil podplukovník další salvu do vzduchu a vzápětí namířil samopal na zástup. Jeden z vojáků uchopil granát, odjistil jej a pojistku zahodil na zem. Navzdory těmto hrozbám se nepohnul jediný muž; nikdo ani gestem nenaznačil, kde by se chlapec mohl ukrývat.

„Neukážou vám ho,“ odtušil Lev.

Podplukovník došel ke stejnému závěru. Vykročil k největšímu domu a zkoumavě si prohlížel dary, které před ním byly navršeny. Lev se vydal za ním. Než podplukovník vstoupil dovnitř, vydal pokyny svým mužům: „Zaujměte obranný perimetr. Nikoho nepustíte dovnitř. A buďte ostražití.“

Lev s Narou vešli do domu za ním, vojáci s namířenými samopaly zůstali venku.

Dům byl uvnitř temný. Pod střechou se vznášela tenká vrstva dýmu: pulzovala jako polapený mrak. Hlavní místnost osvětlovaly svíce seřazené do nepravidelného půlkruhu a hořící kadidlo vydávalo silnou, intenzivní vůni. Uprostřed místnosti, na vyvýšeném pódiu pokrytém nádhernou tkanou rohoží a uspořádaném jako jeviště, seděl chlapec. Tělo měl zavinuté do bílých šátků a mohlo mu být asi čtrnáct let, ačkoli s jistotou se to dalo říct jen stěží, protože vypadal velmi neobvykle. Byl úplně holohlavý neměl obočí ani řasy a oděvem i držením těla spíš připomínal duchovního. Neměl žádné viditelné popáleniny, jeho pokožka byla nedotčena ohněm i střepinami. Vlastně to vypadalo, že nemá vůbec žádná zranění. Z každé strany mu po boku seděl kmenový stařešina, ne však na stupínku, ale na zemi; tvořili jeho čestnou stráž a dávali najevo, jak je důležitý: čtrnáctiletý chlapec náhle vážil víc než dva starci. Lev se mu pátravě zadíval do tváře a poznal, že se chlapec bojí.

Podplukovník se otočil na Naru.

„Zeptejte se jich, jak se stalo, že přežil bombardování.“

Nara jeho otázku přeložila. Jeden ze starců začal tichým hlasem vyprávět. Přitom jednou rukou gestikuloval, zatímco druhou měl dlaní vzhůru položenou v klíně.

„Shazovali jste bomby, zapalovali stromy, pole a lidi. Vaše stroje odletěly a zanechaly po sobě mrtvé. Některá těla byla černá jako popel, jiní se zdáli být naživu, ale z plic jim vyprchal všechen život. Hořely domy. Hořely sady. Pak, když se dým rozptýlil, spatřili jsme tohoto chlapce. Shořely mu všechny vlasy i ochlupení. Byl nahý. A přesto neměl na těle jedinou ránu. Dostalo se mu ochrany. Kráčel bos mezi zkázou, kterou rozesely vaše létající stroje.“

Domluvil a Nara pohlédla na Lva. Nebyla schopna tlumočit.

„Překládejte!“ štěkl podplukovník.

Lev ho poslechl a starcovu řeč stručně shrnul. Stařešina se vzdorně zadíval na podplukovníka a řekl darijsky: „Tento hoch zapříčiní vaši porážku!“

Tentokrát podplukovník o tlumočení nepožádal. Zvedl hlaveň samopalu a střelil chlapce do hlavy.

TÉHOŽ DNE

Lev strnule stál a přál si, aby se stal svědkem skutečného zázraku, aby chlapec vstal nezraněn a dokázal, že jej nemohou zranit kulky ani bomby, že je skutečně chráněn božskou prozřetelností. Ale hoch tiše ležel na nádherné vzorované rohoži pokrývající stupínek. Na zářivě bílých šátcích neulpěla ani kapka krve. Podplukovník Vaščenko sklonil hlaveň. Důstojník vyznamenaný za odvahu a statečnost právě zastřelil čtrnáctiletého chlapce jen proto, aby dokázal svou tezi: že neexistuje žádný Bůh, a pokud ano, neplete se do válčení. Že Afghánci na své straně nemají žádnou nadpřirozenou sílu. A že naopak ta síla, proti níž bojují, se nezastaví před ničím. Všechny tyto myšlenky se vtělily do jediného výstřelu.

Lev udělal krok, vystoupil na stupínek, sklonil se a přiložil prst chlapci na krk. Cítil jeho tělesné teplo, ale pulz už nenahmatal.

„Tady jsme hotovi,“ prohlásil podplukovník.

Lev toho chlapce nikdy předtím neviděl. Neznal jeho jméno ani věk. Za těch sedm let, co strávil v Afghánistánu, se stal svědkem mnoha zvěrstev spáchaných místními komunisty i mudžahedíny, muslimskými i marxistickými fanatiky: viděl useknuté hlavy, chladnokrevné vraždy, popravčí čety, masové exekuce. Žádné jeho slovo ani čin nemohly zastavit zabíjení. Podplukovník by oprávněně namítl, že tento hoch už byl dost starý na to, aby mohl bojovat, aby unesl automat AK-47 Kalašnikov, střílel na konvoje nebo pašoval výbušniny. Kdyby nezemřel tady a teď, zahynul by nejspíš při příštím náletu nebo by někde šlápl na minu. Lvovo rozhořčení nikoho nezajímalo, ze všeho nejmíň místní lidi: ty zaměstnával jejich vlastní hněv. Tohle byla vojenská operace a podplukovník se nezachoval zkratovitě ani nejednal ze sadistické rozkoše. Mrtvý chlapec byl součástí povstaleckého arzenálu právě tak jako muniční sklad plný automatických pušek. Podplukovník měl jasné poslání, zpochybnit zázrak, a Lev byl příliš zaujatý myšlenkami na svůj úlet s Narou, než aby mu včas došlo, že proklamovaný účel jejich mise slouží jen jako zástěrka pro chladnokrevnou vraždu. Byl slepý, opium a nedostatek spánku mu zatemnily mozek.

Dovnitř nahlédli dva vojáci. Spatřili mrtvého chlapce a ujistili se, že podplukovník je v pořádku. O pravém cíli této výpravy věděli od začátku. Podplukovník netrpělivě pobízel Lva a Naru: „A teď pryč odtud. Rychle!“

Přestože popravě nepřihlížel nikdo ze zástupu Afghánců, výstřel nepochybně slyšeli všichni.

Jako když ožívá nehybná socha, vydal jeden ze starců opožděný výkřik zoufalství. Lev, jehož ten zvuk vyděsil, se prudce otočil. Z mužovy reakce usoudil, že chlapec byl jeho syn. Ve stejnou chvíli spustili vojáci venku palbu ze samopalů. Lev stále klečel s prstem na hrdle mrtvého a ze své pozice viděl, jak se dav venku rozutekl a několik mužů padlo k zemi. Podplukovník se vrhl k východu, zvedl samopal a vypálil ze dveří několik ran.

V nastalém zmatku zapomněl Lev na starce. Ten se mezitím vydrápal na nohy a teď se blížil ke Lvovi s velkým nožem. Zakřivená čepel mu trčela z dlaně jako dravčí spár. Zvedl jej nad hlavu a byl připraven bodnout. Lev byl proti čepeli bezmocný: instinkty získané roky výcviku a boje jej zradily.

V tom starcova ruka prudce odlétla vzad, jako by někdo škubl za neviditelný provázek. Podplukovník stiskl spoušť ještě dvakrát. Tentokrát útočníka zasáhl do ramene a břicha. Stařec upustil nůž. Čtvrtý výstřel srazil muže k zemi, kde zůstal ležet nedaleko chlapcova těla. Lev stále klečel tam co předtím a čekal, až mu čepel protne hrdlo. Podplukovník namířil automat na druhého ze stařešinů, který až dosud mlčky seděl se zkříženýma nohama na podlaze, a zabil ho výstřelem do prsou. Teprve pak obrátil pozornost k dění venku, kde se rozzuřil regulérní boj.

Lev pomalu vstal. Nohy mu ztěžkly jako olovo. Bál se, že se svalí. Připadal si jako omámený. Svíce blikaly, dým se mihotavě vznášel vzhůru. Venku se ozval výbuch a on se konečně probral. Ačkoli při příchodu do vesnice neviděl u žádného z Afghánců zbraň, zřejmě nějaké přeci jen měli. Podplukovník byl stále uvnitř domu. Vkleče na jednom koleně vyměnil zásobník, pečlivě mířil a střílel ze dveří; mrtvý chlapec za jeho zády ho ani v nejmenším neznepokojoval.

Střechou prolétla kulometná salva a projektily pokropily hliněnou podlahu. Vzniklými dírami unikl kouř visící pod krovem a do domu proniklo denní světlo. Vesničané stříleli z vyvýšených pozic nad domem. Podplukovník palbu opětoval, pokropil salvou terasovitá políčka a vyštěkl rozkazy na své muže. Pak vyrazil z domu na otevřené prostranství. Střechou prolétla další sprška střel a zasáhla tělo jednoho z mrtvých starců. Lev se vůbec nesnažil skrýt, dokud ho někdo nepopadl za zápěstí. Byla to Nara a vlekla ho do zadní části domu.

Ocitli se v kuchyni. Stála tam hliněná pec, u níž se krčily čtyři ženy. Vedle nich se tyčila navršená hromada tenkých chlebových placek naan připravených pro hosty, kteří přišli pozdravit dítě zázraku. Jedna placka stále ležela na kamnech a zčernala na uhel, ženy se však samým strachem ani nepohnuly a nechaly ji doutnat. Všude kolem zuřila palba z automatických zbraní. Lev se skrčil u ohniště, odsunul spálenou placku z plotny a poprvé si všechny čtyři ženy pořádně prohlédl. Ta nejmladší nebyla žena, ale sedmi nebo osmiletá holčička. Hlavu měla skoro úplně holou až na pár podivných chomáčů vlasů spečených žárem. Kůže na hlavě děvčete byla jedna velká rudá spálenina. Popálenou měla i tvář a ruce. Lvovi se v hlavě pomalu rojily myšlenky. Jak mohl mít chlapec sežehnuté vlasy a nedotčenou kůži na hlavě? Zázrak – nezázrak, tohle nedávalo smysl. Lev už potkal spoustu mužů, žen i dětí, kteří vyvázli z válečného pekla: nikdo z nich nevypadal jako zastřelený chlapec, ale právě jako tohle děvčátko. Chlapci někdo oholil vlasy i obočí a oblékl ho tak, aby zapadl do role. Pokud někdo z vesničanů opravdu přežil nálet, nebyl to on, ale tohle děvče. Hoch ji pouze zastoupil. Snad že někoho z místních napadlo, že by z něj mohl vyrůst válečník nebo živoucí symbol, jenž by mohl vyprávět svůj příběh od vesnice k vesnici. Děvče bylo pro takový účel nepoužitelné. Aby mohli zázrak propagandisticky využít, musel být spojen s mladým mužem. Z letmého pohledu na Nařinu tvář Lev pochopil, že došla ke stejnému závěru.

Zvenčí je podplukovník volal jmény. Lev si přiložil prst ke rtům. V šeru osvětlovaném jen ohněm z pece mu Nara nedala žádné znamení. Stála nepohnutě a tvář jí zastíral kouř stoupající ze spálené placky. Muselo jí být jasné, že podplukovník dívenku zabije, tak jako předtím zastřelil chlapce. Pohlaví dítěte nehrálo žádnou roli.

„Mizíme odtud!“ vyštěkl podplukovník.

Lev vykročil ke dveřím a pokynul Naře, aby šla za ním. Ale ta zůstala tam, kde byla, a lámanou ruštinou zavolala: „Soudruhu podplukovníku! Myslím, že byste měl něco vidět.“

TÉHOŽ DNE

Podplukovník nechápal, proč ho Nara volá. Vešel do kuchyně velmi ostražitě, s namířenou zbraní: bál se léčky. Lva ohromilo, jak se Nara zachovala. Byl přesvědčen, že nedomýšlela, co všechno by mohla způsobit, a chtěl dát jí i děvčátku ještě jednu šanci. Pobídl Naru ke spěchu: „Pojďte odtud.“

Jenže podcenil její věrnost straně. Nařina oddanost režimu byla silnější než náklonnost k němu, silnější než morální zásady, které bezpochyby měla. Lev nechtěl, aby se dopustila stejných chyb jako on v dobách, kdy byl příslušníkem KGB. Jedné se už dopustila v případu sovětského dezertéra a jeho milenky. Teď se chystala udělat další a tentokrát si zahradí cestu zpět. Změní ji to, jako když kus plastu změní žárem svůj tvar a už se nikdy nevrátí do původní podoby. Ocitla se mezi dvěma ohni. Byla zcela loajální straně a režimu. Stát jí nahrazoval rodinu a Lvův polibek z předchozího večera ji jen utvrdil v tom, co dávno tušila: žádný Afghánec si ji nikdy nevezme. Zůstane sama, nenáviděná vlastními spoluobčany, a ochranu jí poskytne leda podplukovník a lidé jeho ražení. Její život teď závisel na okupantech. Pokud Sověti nezvítězí, bude ztracena. A Lev, který nepatřil ani k Sovětům, ani k Afgháncům, jí nemohl nabídnout vůbec nic.

Uchopil ji za ruku a naléhal: „Naro, pojďte odtud!“

Vytrhla se mu, ukázala na děvčátko a upozornila podplukovníka svou špatnou ruštinou: „To dítě…“

Podplukovníka rázem opustila všechna netrpělivost. Zahleděl se na děvče, došel až k němu a pečlivě si je prohlížel. Během několika vteřin mu vše došlo.

„Nechte ji být!“ zvolal Lev.

Položil podplukovníkovi ruku na rameno, ale ten se napřímil a zasadil mu úder pažbou automatu.

„Soudruhu Děmidove, proč myslíte, že jsem se sem vydal osobně? Proč jsem tímhle úkolem nepověřil nikoho jiného? Protože jsem jediný, kdo nezaváhá a udělá vše, co je třeba. Jiný člověk by při pohledu na tohle dítě třeba ani nepochopil, jak je nebezpečné. Naši protivníci jsou omámení pověrou jako drogou. Budou pokračovat v boji i tváří v tvář jisté porážce. Tahle holka může zavinit smrt stovek sovětských vojáků a tisícovek Afghánců. Vaše falešné milosrdenství by mělo za následek jen další krveprolití.“

Popadl dívenku a vlekl ji pryč z domu. Nara ho následovala. Lev osaměl v kuchyni s trojicí žen. Jejich tváře mu zastíral stín a kotouče dýmu stoupajícího z ohně. Tři zcela cizí osoby čekaly na jeho rozhodnutí. Lvovi nemuselo záležet na tom, co si myslí. Už nikdy je nepotká. Nemělo smysl znepokojovat se jejich pohledy, které neviděl. Jenže ve stínu už nestály tři neznámé. Proměnily se v trojici žen, které mu v životě byly nejbližší: jeho dvě dcery a manželku Raisu. A jejich názor pro něj byl naprosto zásadní. Co záleželo na tom, že Raisu už nikdy nevezme za ruku a nepolíbí? Že nejspíš nikdy víc neuvidí ani dcery? V tuhle chvíli tady byly s ním, stály v této místnosti a vynášely nad ním soud. Kouř stoupající z pece se změnil v opiový dým a pohltil jej. Už nebylo možné se skrývat. Musel se rozhodnout, zda zradí své nejbližší, přestože kdysi přísahal, že to nikdy neudělá.

Vrátil se do přední místnosti, sklonil se nad tělem mrtvého muže a sevřel v dlani jeho dlouhý zakřivený nůž.

TÉHOŽ DNE

Vesnice hořela. Na zemi ležely desítky mrtvých. Několik přeživších se zoufale drželo za rány, jako by chtěli udržet svá těla pohromadě. Jiní nešťastníci se snažili odplazit pryč a zanechávali v prachu krvavou stopu. Lev procházel mezi nimi, překračoval je, pomalu se sunul kupředu a v ruce ukryté za zády pevně svíral nůž.

Dům s mrtvým chlapcem už nestál. Vojáci do něj hodili granát; jedna stěna se zřítila, dřevěné krovy doutnaly. Tři příslušníci Specnazu byli mrtví, čtvrtý dostal zásah a neudržel zbraň, kterou teď nesl jediný z jeho spolubojovníků, který zůstal nezraněn. Držel v každé ruce jeden automat a pálil po vyvýšených pozicích okolo. Kulky kropily horský hřeben.

„Pryč odtud!“ zařval ochraptěle. Neustálé zdržování jej rozpalovalo do běla.

Uprostřed vesnice přinutil podplukovník dívku, aby poklekla, a zvolal směrem k horám, ke skrýším ukrývajícím přeživší uprchlíky i ozbrojené mudžahedíny: „Tady máte to své dítě zázraku! Dítě, které lidská ruka nezahubí!“

Přiložil jí hlaveň ke spánku.

Lev už stál za ním, prudce máchl ostřím, podobně jako předtím stařešina v domě, a mířil přímo na hrdlo. Jenže nebyl tak rychlý jako kdysi. Věk a opium podryly jeho schopnosti. Podplukovník jej zaslechl, otočil se a zvedl ruku na obranu. Ostrá čepel nože se mu zařízla hluboko do předloktí, zbraň mu vypadla z ruky. Lev se rozpřáhl podruhé a chystal se bodnout. Bez ohledu na zranění podplukovník zareagoval pohotově a podkopl Lvovi nohy. Lev spadl naznak, upustil nůž a bezmocně zíral na oblohu.

Zbylý příslušník Specnazu k němu přiskočil a namířil na něj hlaveň zbraně. Lev se odkutálel k dívce, která stále klečela na zemi, a zavolal na ni darijsky: „Uteč!“

Dívenka se nepohnula, dokonce ani neotevřela oči. Zarachotila dávka ze samopalu, ale Lva žádná střela nezasáhla. Nedokázal pochopit, jak ho mohl voják minout. Vzhlédl a spatřil, jak příslušník Specnazu padá na záda a strhává s sebou i svého zraněného kolegu.

Několik ozbrojených vesničanů využilo potyčky mezi Lvem a podplukovníkem a teď se blížili ke skupince mužů uprostřed návsi a stříleli. Podplukovník vyhodnotil situaci: přišel o zbraň, čelil přesile a dívka byla mimo jeho dosah. Otočil se a jako jediný se neozbrojený a v dešti střel vydal na útěk po stezce dolů z kopce. Lev se teď věnoval dívence. Stále měla zavřené oči. Zvedl se a doplazil se k ní. Pohladil ji po tváři. Podívala se na něj přes spečené řasy.

„Jsi v bezpečí,“ zašeptal Lev.

Ozbrojení vesničané se vraceli. Už byli blízko. Vedl je vysoký, hubený, neohrabaný muž vyzbrojený sovětským automatem Kalašnikov. Došel k ležícímu zraněnému příslušníkovi Specnazu a střelil jej do hlavy. Pak se otočil k Naře, která stála jako přimrazená, popadl ji za paži a hrubě ji strhl na zem vedle Lva. Dítě zázraku někdo odnesl pryč. Vůdce povstalců se vztyčil nad Lvem a pohlédl na něj napůl pohrdavě, napůl nevěřícně.

„Proč jste napadl vlastního spolubojovníka?“

„Nejsem voják. A s člověkem, který zabil dítě, mě neváže žádný pocit sounáležitosti.“

„Jak se jmenujete?“

„Lev Děmidov. Jsem poradcem sovětských okupačních vojsk. Jak se jmenujete vy?“

„Fahad Muhammad.“

Lvovi se podařilo úspěšně předstírat, že to jméno slyší poprvé, ale Nara to nedokázala. Tohle byl tedy bratr atentátníka, který zahynul při zatýkání v Kábulu, bratr odborníka na výbušniny zabitého u přehrady Sarobi, bratr chlapce, jenž nepřežil útok na vesnici. Fahad se obrátil k Naře: „Ty mě znáš, zrádná čubko?“

Několik mužů na ně namířilo své zbraně.

TÉHOŽ DNE

V bezpečné vzdálenosti od vesnice se podplukovník Vaščenko zastavil a snažil se popadnout dech. Byl bledý a točila se mu hlava. Kus látky, který předtím utrhl, aby si zavázal ránu, už úplně nasákl krví a ta mu teď stékala do dlaně. Nezdálo se, že by ho někdo bezprostředně pronásledoval a on si byl jistý, že se k UAZům bez potíží dostane. Otočil se a pohlédl k vesnici Sau. Naru Mir a Lva Děmidova povstalci bezpochyby zabijí. Ale dítě zázraku bylo stále naživu. Podplukovníkův neúspěšný pokus sprovodit děvčátko ze světa jen utvrdí povstalce v přesvědčení, že se dítě těší Alláhově ochraně a Sověti nakonec válku nevyhnutelně prohrají. On sám navíc situaci značně zkomplikoval. Přišel o pět mužů, jejichž těla zůstanou ležet pohozena jako mršiny. Z uniforem se stanou trofeje a zbraně budou povstalci nosit v triumfálním průvodu: toto jsou střely, které nedokázaly usmrtit dítě zázraku…

V autě byla vysílačka. Podplukovník požádá o leteckou podporu a nechá bombardovat celé horské úbočí. Obrátí ty svěží zelené kopce v dýmající spáleniště. Letadla srovnají se zemí dům vedle domu. Při tom pomyšlení se začal cítit o něco lépe.

Provincie Nangarhár
Okres Ródat
15 kilometrů jižně od Džalalabádu
3100 metrů nad mořem

NAZÍTŘÍ

Třebaže Lev zatím unikl popravčí četě, ani zdaleka nebyl zachráněn. Ležel zkroucený na podlaze jeskyně a tiskl si rukama břicho. Křeče přicházely ve vlnách. Potřeboval opium tak intenzivně, jako by byl pod vodou a nutně potřeboval vzduch. Copak mohl potlačit nutkání se nadechnout? Opium pro něj bylo přirozenou nutností, jakou je vzduch pro plíce. Jeho organismus už nedovedl přežít bez drogy, ani po fyzické, ani po psychické stránce. Lev dávno zapomněl, jak může normální člověk fungovat od hodiny k hodině, jak se vyrovnává s úzkostmi a zklamáním. On pomocí narkotika zaháněl bolest a potlačoval zármutek. Po sedm dlouhých let neměl jinou potřebu než na sklonku dne vdechnout opiový kouř a docílit stavu otupělosti, jinak by provedl nějakou hloupost. Dávno opustil své skvělé plány na cestu do Ameriky a vzdal se naděje, že by jednoho dne mohl vypátrat člověka, který mu zabil ženu. Třebaže by si to nikdy nepřiznal a namlouval si, že vše jen na čas odložil, ve skutečnosti se pátrání vzdal, žil jen podle vnitřních hodin určovaných jeho závislostí a den za dnem se snažil zapomenout. Teď droga vyprchala a tvrdá pravda, že ve všem selhal, na něj dolehla plnou vahou. Nedokázal uskutečnit to jediné, na čem v životě záleželo, to jediné, co mohl pro zesnulou manželku udělat: zjednat jí spravedlnost. Místo toho se z dospělého muže proměnil v dítě hovící si v bezpečí opiové dělohy.

Už když je předtím Fahad Muhammad vedl z údolí do hor, začaly se dostavovat abstinenční příznaky: nejprve zvolna, jako by tělo hodlalo jen jemně připomenout, že je závislé na droze. První varovné příznaky zůstaly oslyšeny a symptomy se začaly prudce zhoršovat. Lev se při chůzi třásl, celé jeho tělo se chvělo zimou, třebaže kráčeli velmi rychle. Fahad nasadil obdivuhodné tempo, hnal se kupředu natolik energicky a měl tak dlouhé a hbité nohy, že Lev s Narou museli čas od času popoběhnout, aby mu vůbec stačili. Střídali se v nesení dítěte zázraku. Dívka jménem Zabí byla v šoku a zmatená, na nic se neptala ani si nestěžovala. Kdykoli se Fahad ocitl z doslechu, snažila se Nara zapříst se Lvem řeč, ale ten na tom nebyl tak, aby mohl cokoli probírat. Do západu slunce se jeho stav dramaticky zhoršil. Při každém kroku se chvěl po celém těle a potřeboval veškeré soustředění, aby se udržel na pěšině. Kráčel, co noha nohu mine, pokožku měl lepkavou a z čela mu stékal pot.

První letecký úder přišel se soumrakem: krajem se rozlila jasná záře požárů, jako by vyšlo umělé chemické slunce. Uprchlíci se na okamžik zastavili a zadívali se na oheň šířící se po svazích, na záblesky světla, hroutící se domy, pole obrácená v popel a prach a exploze vyhazující do vzduchu celé vesnice. Když se letadla přiblížila, přiměl Fahad své společníky, aby se dali do běhu. Houstnoucí tma byla na jejich straně a oni pokračovali ve svém útěku do noci. Slyšeli rachot bombardování, vnímali otřesy, cítili zápach. V jednu chvíli dopadla bomba tak blízko, že celou stezku zahalil dým. Stíhací bombardéry kreslily pruhy na noční obloze, útočily na stezky, po nichž čtveřice právě prošla, a rozechvívaly celou krajinu, jako by tato válka měla vyhladit i afghánskou půdu a skály.

Lev požádal o chvíli na odpočinek. Zastavil se u řeky a předstíral, že se chce napít. Přitom vytáhl z kapsy hroudu opia, a protože dýmka už vzala za své, snažil se vymyslet způsob, jak je zapálit. Fahad byl rychlejší: drogu mu vyrval, rozdrtil ji v dlani a zbytek zahodil do řeky. Lev, šílený zármutkem, jako by právě ztratil svou životní lásku, se vrhl do vody, naslepo šátral po hladině po zbytcích opia a žalostně naříkal.

Stál po pás v řece a vzlykal jako dítě. Když se otočil, spatřil, jak na něj všichni tři upřeně civí. Bylo mu však příliš zle, než aby se styděl. Fahad beze slova vykročil. Děvčátko teď nesl on. Nara pár vteřin váhala a pak se vydala za ním. Bylo štěstí, že se vzdálila, protože Lev ztratil kontrolu nad svými tělesnými funkcemi. Musel si v řece dřepnout a zároveň zvracel jako při náporu úplavice. Když konečně vylezl z koryta, potácel se za ostatními, nedokázal se vzpřímit a spíš vrávoral než šel, jako by měl každou chvíli upadnout a už nikdy nevstat.

Než se dočkali vytouženého odpočinku, bez ustání blouznil, nechápal, co se s ním děje, nerozpoznal, kde se nachází ani jakým směrem putuje. Ve vesnici jim poskytli nocleh, ale Lev nemohl spát. Zvracel v pravidelných intervalech, až už neměl v žaludku vůbec nic, dávil žluč a kyselé šťávy a nakonec se znovu schoulil do klubíčka na jutové rohoži. Ráno je Fahad donutil vyrazit hned po snídani složené z chlebových placek a čaje. Lev jídlo odmítl a jen několikrát usrkl sladký čaj. Nic jiného by v žaludku neudržel.

Druhý den putování byl ještě horší než první. Lvovi bylo nejen zle, ale cítil se slabý a vyčerpaný. Fahad odmítal zastavovat nebo třeba jen zpomalit a trval na rychlém pochodu. Letecké útoky vstoupily do druhého kola, ale sovětské bombardéry útočily pokaždé až za horským hřebenem. Lev klopýtal kupředu a v hlavě měl jedinou myšlenku: utkvělou představu opia plujícího na říční hladině. Prudké stoupání po horské stezce ho přivedlo na okraj zhroucení. Radost nepocítil ani ve chvíli, když jim Fahad oznámil, že jsou na místě. Podlomily se mu nohy a on se sesul u vstupního otvoru do jeskyně.

Ležel v horečce, schoulený na studeném kameni podlahy, a pomalu si uvědomoval, že mu na rameni spočívá něčí ruka. Převalil se a zjistil, že mu někdo donesl plecháč černého sladkého čaje. Když hrnek sevřel a pocítil, jak mu do dlaní proniká teplo, všiml si ženy, která mu jej podala. Posadil se a polil si přitom čajem prsty, ale nedbal na bolest: s úžasem sledoval, jak mu Raisa utírá čelo studenou žínkou. Rád by se jí dotkl, ale bál se, že je to jen přelud a při sebemenším kontaktu se rozplyne a zmizí. Oněmělý radostí pozoroval její rty, když promluvila. Každé slovo bylo jako zázrak:

„Čaj se musí pít horký.“

Lev ji poslechl, srkal sladký tmavý čaj a nespouštěl z ní oči ani na vteřinu.

„Zdálo se mi o tom, jak jsme se poprvé potkali. Vzpomínáš?“

„Na naše první setkání?“

„Vystoupil jsem z metra ve stanici, ve které jsem vystoupit nechtěl, abych se tě zeptal, jak se jmenuješ. Představila ses mi jako Lena. Celý týden jsem každému tvrdil, že jsem se zamiloval do krásné dívky jménem Lena. Pak jsem tě potkal znovu v tramvaji. Nechápu, proč jsem byl tak neodbytný, když bylo úplně jasné, že chceš, abych tě nechal na pokoji. Byl jsem přesvědčený, že pokud si s tebou promluvím, zaujmu tě. Když tě zaujmu, mohla bys mě snad jednou začít milovat. A kdyby se to stalo, kdyby mě milovala osoba jako ty, znamenalo by to, že nemůžu být tak docela špatný. Ani mi pak nevadilo, že jsi mi řekla nepravé jméno. Byl jsem naopak nadšený, že už vím, jak se jmenuješ doopravdy. Začal jsem všem vykládat, že jsem se zamiloval do krásné dívky jménem Raisa. Smáli se mi: minulý týden to byla Lena, teď zase Raisa… Ale pokaždé jsi to byla ty.“

Neodvažoval se ani zamrkat. Násilím držel oči doširoka otevřené, jako by ji každé mžiknutí víček mohlo vymazat ze světa. Svíral pevně hrnek, aby odolal pokušení uchopit ji za ruce, a pokračoval: „Mrzí mě, že jsem se do toho New Yorku nakonec nedostal. Vím, že kdybys byla stále po mém boku, dokázal bych to. Jenže bez tebe jsem nikdy za moc nestál. Moje láska k tobě bylo to jediné, na co jsem byl v životě pyšný. Když jsi pak umřela, stal se ze mě nepozorný otec, a co horšího, stal se ze mě znovu agent. Dělám práci, kterou jsi nenáviděla.“

Do očí mu vstoupily slzy a Raisin obraz se zamlžil. Zoufale vykřikl: „Počkej!“

Utřel si oči a zjistil, že žena vedle něj není Raisa, ale Nara Mir.

Nara chvilku seděla mlčky a pak se zeptala: „Raisa byla vaše žena?“

Lev zavřel oči a zaplavila ho temnota. Zhluboka se nadechl.

„Raisa byla moje žena.“

Za celé dlouhé roky, kdy kouřil opium, se mu jeho zesnulá manželka ani na okamžik nezjevila v jediné jasné představě nebo halucinaci, nikdy ji před sebou nespatřil, ani na prchavý okamžik nepocítil její blízkost. Teď, když nebyl pod vlivem drogy, ji náhle viděl vedle sebe. Tohle nebyl pokus o únik před realitou, právě naopak: tím únikem, únikem před realitou, bylo opium. A on teď jevil příznaky člověka, který se vrací k životu.

Pomalu vstal, opíral se rukou o stěnu jeskyně a hledal cestu ven. Byla noc, měsíc jasně svítil. Přímo před Lvem se rozestupovalo příkré údolí a v dálce se zvedaly horské štíty podobné hřbetu spící předpotopní nestvůry. Ve vsích blikaly ohně jako zavržené hvězdy shozené z oblohy, zatímco ty, které zůstaly na nebi, se jasně třpytily a bylo jich víc, než kolik jich Lev kdy viděl. Otupělost jej dávno přešla a ten pohled v něm vzbudil dětinské nadšení. Svět pro něj ještě nepřestal dočista existovat. Cítil to, ba co víc, věřil tomu.

NAZÍTŘÍ

Nara posedávala u vchodu do jeskyně a pozorovala, jak svítá. Paprsky světla oddělené zubatými štíty hor slibovaly krásný den, ale pohled na slunce v ní nevyvolával ani radost, ani naději. Dokud byli na útěku, dokud okolo nich dopadaly bomby ze sovětských letadel a ona byla vyčerpaná, neměla čas ani sílu přemýšlet o vlastních činech. Ale teď, v úkrytu a bezpečí jeskyně, nedokázala myslet na nic jiného než na to, jak upozornila podplukovníka Vaščenka na Zabí. V hlavě jí vibrovala ozvěna vlastních slov. Její hlas zněl hrozně: byl plný pýchy, sebeuspokojení a bláhové víry, že koná velkou službu pro vlast.

„Soudruhu podplukovníku! Myslím, že byste měl něco vidět…“

Věděla moc dobře, jaké má úmysly, a přesto ho dovedla až ke zraněné dívence. Byl by ji zastřelil stejně jako předtím chlapce. Nara se nemohla vymlouvat, že nic netušila. Byla by ochotna přihlížet popravě sedmileté holčičky.

Její osobnost se změnila a nebylo cesty zpět. Když se jí vlastní rodina chtěla zbavit, když viděla nenávist v otcových očích, ani na okamžik nezapochybovala nad vlastním charakterem. Ona přece byla ta dobrá. Ukřivděná a nepochopená. Vždy měla ty nejvznešenější úmysly. Právě tím se tolik lišila od mužů, kteří ji napadli, od otce, který pomáhal připravovat její vraždu, i od trpně přihlížející matky. Neměla v sobě hněv a nenávist. Vedla ji naděje v lepší zítřek, idealismus a pevnost postojů. S tím důsledkem, že byla osamělá a nemilovaná. Ale samota jí byla milejší, než aby musela slevovat ze svých zásad a usilovat o uznání lidí, kterými pohrdala. O lásku, která se neobejde bez přetvářky, nestála. Kam jí sahala paměť, dělala vždy jen samé správné věci, i když si tím komplikovala život. Teď už to najednou nebyla pravda.

Došla k nevyhnutelnému závěru. Jednu rodinu ztratila, a proto už nehodlala riskovat ztrátu té druhé – státu. Byla příliš zbabělá. Naskýtala se otázka, zda hodnoty, k nimž se hlásila, nebyly pouhou ctižádostí převlečenou do hávu ideologie. Právě tak jako nedokázala vzdorovat podplukovníkovu rozhodnutí, nedovedla ani podpořit Lva v jeho odporu. Nešla s nikým, neuměla se rozhodnout. Byla zrádkyní pro komunistický režim i pro řadové Afghánce. Lev ji měl za morálně nepevnou. Bylo snad celé její tvrdé úsilí a studium dobré jen k tomu, aby dokázala pohotově ospravedlnit chladnokrevnou vraždu malého děvčátka? Proto přečetla tolik knih? Zalil ji silný pocit studu, pocit podobný zármutku nad tím, že její já zemřelo. Při představě, že se Zabí probudí a požádá ji o snídani, aniž by tušila, že Nara málem zavinila její smrt, se jí sevřelo hrdlo. Seděla tam a lapala po dechu.

Pak vstala a začala sestupovat po stezce od jeskyně dolů. Povstalci je nehlídali, protože každý pokus o útěk by byl marný. I kdyby měl člověk několikahodinový náskok, stejně se neměl kde ukrýt. Vystopovali by ho a zabili. Po několika málo krocích se úzká horská pěšina ještě více zúžila a po jedné straně se otevíral kolmý, asi třicetimetrový sráz. Nara došla na jeho okraj a pohlédla dolů. Bez nejmenšího záchvěvu sebelítosti došla k poznání, že jí nic jiného nezbývá. Takhle už dál žít nemohla. Už nevěděla, kam v tomhle světě patří. Nedokázala se vrátit a sloužit komunistickému režimu, nedokázala se vrátit ani k Zabí. Zavřela oči, odhodlána udělat krok a zemřít v propasti.

„Co to děláš?“

Nara se polekaně ohlédla. Těsně za ní stála Zabí.

„Myslela jsem, že spíš,“ odpověděla nejistým hlasem Nara.

Zabí zvedla paže a ukázala na spáleniny: „Pálí mě kůže.“

Světlá mast, kterou měla rány natřeny, se sloupala a odkryla ostré strupy, popálenou kůži a rudé plochy živého masa. Nara se ji snažila odehnat a přimět k návratu.

„Běž zpátky do jeskyně. Vrať se, prosím!“

„Ale já nemůžu spát!“

„Vrať se do jeskyně!“

Teprve když Nara zvýšila hlas, Zabí se pomalu otočila.

Nara opět osaměla a podívala se do propasti. Ale místo myšlenek na smrt měla plnou hlavu toho, jak vyrobit novou mast. Jinak si Zabí rozškrábe strupy a do ran se může dostat infekce. O hojivých účincích horských rostlin toho Nara věděla jen málo, z toho, co ji kdysi jako malou naučil dědeček. Teď mu byla za poučení vděčná. Znal každou bylinu afghánských hor: za svých pašeráckých let přežil hned několikrát jen díky tomu, že se živil tím, co zde rostlo. Už nepřemýšlela o sebevraždě, ale vzpomněla si, že z bobulí jalovce lze vyrobit tišící balzám, zvlášť když se smíchají s přírodním olejem vylisovaným z jader ořechů nebo semen.

Obrátila se zády ke srázu a rozběhla se za dívčinou malou postavičkou.

„Počkej!“ zavolala za ní.

Zabí se zastavila. Nara se k ní sklonila a začala zkoumat její pokožku.

„Hlavně se nesmíš škrábat.“

„Když ono to svědí!“ zakňouralo děvče.

Když Nara slyšela její zoufalý tón, rozplakala se a nemohla se utišit.

„Připravím novou mast a už to svědit nebude, slibuju.“

Zabí tak zmátly Nařiny slzy, že sama přestala plakat.

„Proč brečíš?“

Nara se nezmohla na odpověď a dívenka se dál vyptávala: „Taky tě pálí kůže?“

Nara si utřela oči.

TÉHOŽ DNE

Lev se poprvé po třech dnech vyspal. Neohrabaně se posadil. Bolely ho svaly a křeče v žaludku byly stále nepříjemné. Ruce se mu třásly dehydratací, nedostatkem jídla a vyčerpáním. Rty měl rozpraskané, kůži suchou, nehty špinavé a vlasy divoce rozcuchané. Začal se upravovat, přestože neměl zrcadlo. Zlomenou sirkou si vyškraboval černotu zpod nehtů. Prst po prstu ulpívala na sirce silná vrstva špíny. Lev ji pokaždé smetl na zem. S pomocí hrnku studené vody se pokusil umýt si obličej, sloupl si ze rtů suchou kůži a uhladil si vlasy.

Jeho vnitřní hlas volající po opiu se teď spíš než ohlušujícímu řevu podobal neodbytnému popichování. Ozýval se tišeji, jako vzdálený šepot, a Lev se cítil natolik silný, aby jej dokázal přehlížet. Ozval se v něm totiž znovu ještě jeden hlas, jeho vlastní, a ten jej nabádal, aby se soustředil na nejbližší úkol, a to na útěk: ne do drogového opojení, ale ze zajetí. Ze všeho nejdřív musel vyhodnotit situaci. Vždyť ani nevěděl, kolik ozbrojenců na základně je, a nebyl si jistý její geografickou polohou.

Myšlenky na útěk vyvolávaly otázku, kam utíkat a s jakým cílem. Po řadu let neměl jeho život žádný cíl a směr. Těžko by vzpomínal, kdy se naposled řídil vlastními sny a přáními. Už si nemohl dovolit ztrácet celé dny a týdny v závoji opiového dýmu. Musel se začít rozhodovat. Měl teď novou rodinu a musel se o ni postarat. Na mysli mu znovu vytanuly plány onoho sovětského dezertéra. Mohl by překročit pákistánskou hranici a požádat Američany o azyl výměnou za informace o situaci v okupovaném Afghánistánu. Zabil by tak dvě mouchy jednou ranou: zachránil by všem život a naskytla by se mu příležitost dostat se do New Yorku. Jenže zatímco Naru a Zabí svým přeběhnutím zachrání, vážně tím ohrozí obě dcery v Moskvě. Vlivem opia mu zlenivěl mozek: už nebyl zvyklý řešit podobná dilemata. Vědomí toho, jak nepředstavitelnou cestu má před sebou, v něm probudilo pocit hladu – a přitom by ještě včera přísahal, že nic podobného už nikdy nezažije.

Nara a Zabí seděly u vchodu do jeskyně. Přisedl si k nim a nenápadně přitom pozoroval okolí a počítal ozbrojence. Obě děvčata pojídala šlombeh, tvaroh s kořeněnými chlebovými plackami. Přestože se Lev cítil lépe, tvaroh raději vynechal a jen ulamoval kousky horkých placek. Jedl pomalu a pečlivě žvýkal. Placky byly hutné, kořeněné ostře vonícím kardamomem. Ulomil si další sousto. Konečky prstů měl žluté od oleje.

Když ho Zabí viděla jíst, zeptala se: „Už je ti líp?“

Lev dožvýkal a teprve pak odpověděl: „Mnohem líp.“

„A co ti bylo?“

„Bylo mi špatně.“

„Nech ho, ať se nají,“ napomenula Nara dívku. Ale Zabí pokračovala v kladení otázek: „Z čeho?“

„Někdy je člověku špatně z toho, že se vzdal. Nemůže za to nemoc. Nemá to příčinu ani smysl. Zle může být člověku i ze zoufalství.“

Zabí poslouchala vše, co říkal, tak soustředěně, jako by k ní promlouval starý profesor.

„Na to, že jsi okupant, mluvíš naší řečí moc dobře.“

Byla upřímná, přímočará ve svých výrocích a na malé děvče bez rodiny a tak daleko od domova, který jí zničili přímo před očima, i velmi statečná.

„Přijel jsem do téhle země jako host,“ vysvětloval Lev. „Tehdy tu nebyla žádná sovětská vojska, žádné posádky. Tehdy jsem se začal učit váš jazyk. Ale máš pravdu, teď vás naše země okupuje. Už tu nejsem hostem.“

„Je Le-Nin tvůj bůh?“

Lev se usmál nad tím, jak to jméno vyslovila. Mírně zavrtěl hlavou.

„Ne, Lenin není můj bůh. Odkud o něm víš?“

Zabí si nabrala další lžíci tvarohu.

„Povídal mi o něm kamarád. Chtěl složit báseň. Ale je mrtvý. Zabily ho bomby. Rodiče a sestry jsou taky mrtví.“

„Já vím.“

Víckrát už se Zabí o rodině a o vražedném náletu nezmínila. Pojídala svůj tvaroh, aniž by dala najevo sebemenší známku zármutku. Byla však nedětsky zahloubaná. Snad to byl způsob úniku před hrůzami, jichž se stala svědkem. Určitě bude potřebovat pomoc. Utrpěla šok, třebaže se v daném okamžiku chovala, jakoby bylo vše v nejlepším pořádku. Lev nevěděl, o čem s ní má mluvit. Pak jeho pohled upoutaly spáleniny na dívčiných rukách, pažích a hlavě, čerstvě namazané mastí.

„Můžu?“ zeptal se. Vzal ji za ruku a přivoněl: „Co je to?“

„Aby mě to spálené nesvědilo. Nebudu se škrábat a ono se to zahojí, povídala Nara.“

„Kde jste vzaly čerstvou mast? Dali vám ji mudžahedíni?“

Místo dívky odpověděla Nara: „Připravily jsme ji, když jste ještě spal. Z mandlového oleje, povařených kuliček jalovce a kytek, co jsme nasbíraly venku. Olej nám dal jeden z ozbrojenců. Všechno ostatní jsme našly venku. Zabí trvala na tom, že musíme přidat i kytky.“

„Nevěděly jsme, co je to za kytky,“ dodala Zabí. „Nikdy předtím jsem je neviděla. Tak vysoko jsem ještě nebyla. Tohle je první hora, na kterou jsem vylezla.“

Nara ji pohladila po vlasech.

„Snažila jsem se jí vysvětlit, že když něco hezky kvete, ještě to nemusí být neškodné.“

Zabí hned vysvětlovala: „Než jsem je mohla přidat do masti, Nara každý květ ochutnala, aby poznala, jestli mi neublíží. Dívala jsem se, jak si je dává do pusy a polyká je. Měly modré okvětní lístky.“ Odmlčela se a sklouzla pohledem na své prsty. „Víš, že červená chutná hořce?“

A pak se bez sebemenšího varování rozplakala a nedala se utišit. Nara ji opatrně objala, aby se nedotkla spálenin. Ať už měl Lev jakékoli plány, musel do nich zahrnout i tyhle dvě. Půjdou za ním všude a on je neopustí.

TÉHOŽ DNE

Po snídani čekal Lev na příležitost, aby si s Narou promluvil o samotě. Dostavila se, když si Zabí znovu mazala rány mastí.

„Pojďte se se mnou projít.“

Vyšli z jeskyně a kráčeli po stezce z horského úbočí, až došli ke strmému srázu. Zdálo se, že Lev má něco naléhavého na srdci, ale Nara se nedokázala soustředit. Vzal ji za ruku, aby upoutal její pozornost. Netušil, kolik času na rozhovor mají.

„Naro…,“ oslovil ji.

Vzhlédla k němu.

„Já vím, myslíte si, že se chovám pokrytecky, když o Zabí pečuji, jako by se nic nestalo. Málem jsem ji připravila o život a teď jí ošetřuji rány. Tak mi poraďte, co mám dělat?“

„Naro, dopustila jste se strašlivé chyby. Byl jsem kdysi ve vaší situaci. Taky jsem se dopouštěl podobných chyb a věřil jsem, že tím sloužím velké a dobré věci. Lidé, kterým jsem ublížil, za to zaplatili životem. Vy jste dostala šanci. Možná je to zázrak, že to děvče přežilo.“

„Ona neví, co jsem spáchala, ale já to budu vědět do smrti.“

„To je pravda a vy se s tím musíte naučit žít. Bude to těžké, ale ne nemožné, a ona bude potřebovat někoho, kdo se o ni postará. Nikoho nemá. Můžete si ji zamilovat, pokud si k vám i ona najde cestu.“

Zatím se neobjevili žádní strážní. Lva potěšilo, že je nehlídají nijak bedlivě. Zatímco Nara ještě přemýšlela nad rozhodnutím, které ji čeká, Lev rychle stočil rozhovor k možnosti útěku.

„Co s námi mudžahedíni zamýšlejí? Nezaslechla jste něco?“

Nara zavrtěla hlavou.

„Oni moc nemluví. Zatím se k nám chovají dobře. Nakrmili nás a dali nám mandlový olej, když jsme dělaly mast.“

„Co Fahad Muhammad?“

„Je tady. Ale dál do jeskyně nás nepustili. Když jsme sem přišli, dali nám deky a zakázali rozdělat oheň. Báli se, že by přilákal pozornost.“

„A Zabí? Jak je na tom?“

„Je rozrušená a…“

Lev jí skočil do řeči: „Je dost silná, aby mohla běžet?“

Zahleděl se po stezce ze svahu a odhadoval, kde a v jaké výšce se asi nacházejí. Vzhůru přímo k nim stoupal člověk vedoucí horského poníka. Zvíře naložené proviantem supělo námahou. Naru Lvova otázka zmátla.

„Běžet? Kam?“

„Nemůžeme zůstat tady.“

„Vy myslíte utéct odtud?“

„Ano.“

„Jak daleko bychom se asi tak dostali? Povstalci tyhle stezky znají. Stejně jako každou vesnici odtud až na pákistánskou stranu. Nemůžeme to riskovat. Proč myslíte, že nás ani nehlídají? Nebo nesvážou?“

„Takové obtížné cesty už jsem absolvoval. Ale nepůjdu bez vás.“

„Je mi jedno, co jste dělal v minulosti. Tohle je moje země a vy mě musíte poslechnout. Nebojím se umřít, ale to, co navrhujete, je nemožné.“

Než mohl Lev dál naléhat, vyšel z jeskyní hlouček mudžahedínů. Mezi nimi se tyčila vysoká postava Fahada Muhammada. Zřejmě mu vůbec nevadilo, že jsou zajatci venku.

„Sešla se džirga,“ oznámil.

Džirga byla rozhodovací orgán, rada starších.

„Chcete, abych před ní stanul?“ zeptal se Lev.

„Všichni tři. Pojďte za mnou.“

Lev se poprvé ocitl uvnitř jeskynního komplexu. Jeho dokonalost jej ohromila. V jícnu chodby začínaly schody z velkých trámů. Klesaly zhruba o deset metrů a pokračovalo se z nich do křivolaké chodby, úzkého průchodu vylámaného ve skále dynamitem a vyztuženého výdřevou. Po obou stranách se nacházely různě velké sklípky se spoustou munice a zásob. Na konci chodby klesaly do útrob země další schody ústící v přírodní jeskyni s rozlehlou klenbou. Bylo to, jako by při vzniku těchto hor zůstala ve skalním masivu uvězněna obří vzduchová bublina. Jeskyní protékala voda, horská bystřina. Vzduch tu byl chladivý a vlhký. Muselo tady fungovat přirozené odvětrávání; byli totiž příliš hluboko v hoře, než aby sem mohl proudit vzduch z vchodového otvoru. Základna v jeskynním komplexu geniálně kombinovala přírodní prostory i dutiny vytvořené člověkem. Díky tomu mohli povstalci využívat i tuto ústřední jeskyni chráněnou tisícimetrovou vrstvou skály a sněhu.

Lev zde napočítal šest mužů. Podobně jako stařešinové ve vsi, ani oni na sobě neměli uniformy. U pasu se jim houpaly nejrůznější zbraně: u někoho pistole tak starožitné, že už to nebyly zbraně, ale jen symboly válečnictví, jiní měli staré pušky. Všichni seděli v charakteristické pozici na zkřížených nohou a těla jim halily tlusté pokrývky pattú, takže připomínali obrovské lusky. Do jeskyně byla zavedena elektřina, aby kouř z hořících loučí nekazil vzduch. Změť kabelů na podlaze propojovala baterie a lampy. I tak si Lev v tom šeru připadal jako netopýr a chvíli mu trvalo, než zaostřil na tváře přítomných. Před džirgou stanul jako první, zatímco Nara a Zabí musely počkat u vchodu do jeskynního sálu. Muž sedící uprostřed, zřejmě náčelník rady, povstal.

„Charádžíjové už tři dny bombardují údolí a střílejí po každém, kdo se objeví na horských stezkách. Vyslali stovky vojáků, aby po tobě pátrali. Musíš pro ně mít velkou cenu. Jak nám to vysvětlíš?“

Charádží bylo pohrdavé označení pro cizince. Lev netušil, proč Sověti vyslali do údolí tak početné síly, ale vzhledem k okolnostem nebylo od věci zdůraznit vlastní důležitost. Začal vysvětlovat: „Nejsem voják. V této zemi jsem nikdy nevypálil jediný výstřel. Jsem poradce. Žiju tady už řadu let, déle než kdokoli jiný z poradců, a vím o sovětských zájmech v Afghánistánu víc než všichni ostatní. Psával jsem zprávy pro Kreml…“

Jeden z mužů jej přerušil: „Co bylo v těch zprávách?“

„Týkaly se nejrůznějších záležitostí. Mimo jiné jsem doporučoval, aby Moskva vojensky nezasahovala.“

„Ale neposlechli tě. Zřejmě nebudeš moc důležitý.“

„Některé z mých zpráv došly sluchu. Mnoho dalších zapadlo.“

Džirga se tlumeně radila. Konečně znovu promluvil předák: „Nemýlili jsme se. Budeš cenným rukojmím. Fahad Muhammad udělal dobře, že tě nechal naživu.“

Pokynul, aby se Lev vzdálil, a kývl na Zabí.

„Už bylo rozhodnuto. Ustanovíme chlapce, který bude předstírat, že je jediný, kdo přežil masakr ve vesnici Sóch Rot. Zázračně ses zachránila a tím jsi nám velmi pomohla. Doneslo se nám, že tvůj příběh je velkou posilou pro ostatní. Pošleme tě daleko odtud. Najdeme ti nový domov a ochráníme tě před okupanty.“

Pak mávl na Naru.

„A konečně se dostáváme k této ženě. Je to zrádkyně, je horší než charádží. Je to Afghánka, a přitom otrokyně okupantů a vražedkyně. Bude popravena. Rozsudek bude vykonán ihned.“

TÉHOŽ DNE

Džirga se nemusela radit. Vynesla rozsudky, a než mohl Lev něco namítnout, její členové povstali a ozbrojenci už vlekli Naru pryč. Lev se chtěl vydat za nimi, ale jakýsi mladík s obličejem skoro úplně zahaleným mu zastoupil cestu a nepustil ho dál. Nara a Zabí už byly venku před jeskyní. Lev se bezmocně díval, jak stařešinové stoupají vzhůru po schodech. Zavolal na ně: „Počkejte!“

Nevšímali si ho a jeden po druhém odcházeli z jeskyně. Lev znovu zvolal: „Ta žena pro vás může mít velkou cenu!“

Poslední z členů džirgy se zastavil.

„Taky že ji pro nás má. Když bude mrtvá. Jako symbol toho, co uděláme s Afghánci, kteří zradili svoji zem!“ Pak mávl na strážného: „Vyveď ho taky, ať to vidí.“

Ozbrojenec počkal, dokud neodejdou všichni ostatní, a teprve pak pustil Lva na schody. Lev zůstal až na samém chvostu skupiny. Snažil se probojovat dopředu, ale muž kráčející před ním se nenechal popohánět.

I k východu z jeskyně dorazil Lev jako poslední a mohl jen sledovat konečné přípravy. Nara už měla svázané ruce i nohy a provaz, jenž jí vedl od zápěstí, přivázal jeden z mužů k ocasu vypelichaného poníka, kterého Lev předtím viděl přicházet. Nepřivezl sem zásoby, jak se Lev domníval, ale měl sloužit jako popravčí nástroj. Postával před jeskyní, znepokojený vším tím ruchem, hrabal kopytem do prachu stezky a frkal. Nara měla být usmýkána k smrti.

Ať už v tom hrál roli úmysl, nebo náhoda, Zabí se ocitla v čele zástupu. Měla všemu přihlížet spolu se zhruba čtyřiceti mudžahedíny, kteří se shromáždili k této podívané. Lev se protlačil dopředu. Někdo na něj namířil zbraň a snažil se ho zadržet. Lev zavolal na členy džirgy: „Mám pro vás návrh!“

Předák zavrtěl hlavou.

„Myslíš si o nás, že jsme krutí. Ale jak nakládají se svými odpůrci komunisté? Mučí je a střílejí. Zavraždili už tisíce Afghánců a tisíce jich ještě zavraždí. Aby dostali jediného povstalce, jsou sovětští vojáci schopni povraždit celé nevinné rodiny. Není nic, co bys mohl říct na obhajobu té ženy. Polehčující okolnost neexistuje. Zradila. Není o čem vyjednávat. Tvoje návrhy nás nezajímají.“

Jeden ze stařešinů pleskl poníka, zvíře se rozešlo a strhlo Naru na zem. Upadla, rozsekla si tvář o kámen v ústí jeskyně, ale roubík jí bránil křičet. Lev vykřikl, jak nejhlasitěji mohl: „Kolik zbraní vykoupí její život?“

Poník, poháněný ostatními, zrychlil krok, vyvlekl Naru před jeskyni a táhl ji dál po stezce poseté ostrou sutí. Prach a hlína jí ucpaly nos. Lva buď nikdo neslyšel, nebo si ho nevšímal. Znovu z plných plic zakřičel: „Kolik zbraní vykoupí její život?“

Náčelník džirgy se rozesmál: „Dej deset tisíc samopalů a tisíc minometů a ta žena bude tvoje!“

I ostatní stařešinové se dali do smíchu, ale Lev zvolal: „Dohodnuto! Hlavně zastavte tady tohle!“

Muži se přestali smát a měřili si Lva, jako by chtěli zjistit, jak vážně to myslí. Lev honem dodal: „Deset tisíc automatických pušek, možná i víc.“

Náčelník zvedl ruku.

„Chci si poslechnout, co nám nabízí.“

Na rozkaz stařešinů poníka zastavili. Ten mezitím Naru odvlekl aspoň dvacet metrů od jeskyně. Odsouzenkyně se nehýbala. Zabí si tiskla sevřené pěstičky k očím. Předák přistoupil ke Lvovi. Byl z něj cítit tabák. Při pohledu zblízka Lev zjistil, že muž není zdaleka tak starý, jak se zdálo. Měl svrasklou kůži a šedivý vous, ale byl rozhodně mladší než Lev.

„Jestli pro nás nemáš nic zajímavého, oddálíš její popravu jen o několik vteřin.“

Lev se chopil poslední šance: „Sám jsi řekl, že mi Sověti usilují o život. To je pravda. Připustil jsi, že jsem cenným rukojmím. I s tím souhlasím. Teď si zkus položit otázku, co by v jejich očích byla největší možná prohra?“

Náčelník pokrčil rameny.

„Dostali jsme tě živého. Prozradíš nám všechno, co víš. Nic horšího už je potkat nemůže.“

„Ano, můžu vám prozradit takticko-technická data vrtulníku Mi-24. Můžu na mapách ukázat pohyby vojsk. Všechny tyhle informace můžete mít během několika hodin. Jenže tím si nepomůžete ke zbraním, minometům ani munici. A teď se na něco zeptám: co by nastalo, kdyby jeden z čelných sovětských poradců přeběhl k Američanům? Kdybyste mě dostali do Pákistánu?“

Předák zavrtěl hlavou: „To je jenom úskok.“

„Ne, je to vážně míněná nabídka. Představ si, že bych přesvědčil Američany, aby vás začali podporovat.“

„Jak by se ti to mohlo podařit?“

„Tak, že jim povím pravdu o téhle válce a vysvětlím jim, co všechno tady dává v sázku jejich úhlavní nepřítel, Sovětský svaz.“

„Co podle tebe dává v sázku?“

„Tady v Afghánistánu mají Spojené státy příležitost zasadit úder sovětské vojenské mašinérii bez toho, že by rozpoutaly jaderný konflikt. Sovětské špičky si to dobře uvědomují a z ničeho nemají větší strach. Spoléhají se na neochotu Američanů zaplést se v tak vzdálené zemi. Doufají, že po zkušenosti z Vietnamu budou příliš úzkostliví, než aby plně docenili, jaký potenciál tato válka nabízí. Pokusím se Američany přesvědčit, že to je příležitost, jakou si nemohou nechat ujít.“

Lev kdysi hrdinně bojoval ve válce, nesčetněkrát riskoval život, aby napomohl vítězství Sovětského svazu nad hitlerovci. Teď svou vlast zrazoval a vystavoval sovětské jednotky nebezpečí. Ale copak tehdy dávno nasazoval kůži proto, aby jeho země jednou bombardovala vesnice a vypalovala lidem hospodářství?

Členové džirgy se sestoupili, rokovali a ozvěna jejich tlumené konverzace se odrážela od stěn jeskyně. Ostatní, vesměs mladí mudžahedíni, zůstávali mlčenliví a nezúčastnění stejně jako během předchozího soudu. Ani jednou neprojevili svůj názor. Lev se nedokázal podívat směrem k Naře. Ležela tváří k zemi, oblečení měla rozervané, nohy plné šrámů. Nebylo poznat, jestli je při vědomí. Stařešinové konečně obrátili pozornost ke Lvovi. Ideové pohnutky jeho přeběhnutí jim byly čirou záhadou.

„Celá ta věc je mimo naše chápání. Proč se chceš pokrýt hanbou? Stane se z tebe zrádce.“

„Moje pohnutky vás nemusejí zajímat.“

„Ale my potřebujeme mít jistotu, že to myslíš upřímně.“

„Zeptejte se Fahada Muhammada. Byl svědkem toho, jak jsem nožem zaútočil na svého představeného a poranil jsem jej. Už to ze mě udělalo zrádce.“

„To mohla být promyšlená lest.“

„K čemu by mi byla? Zeptejte se svědka, který to viděl, jestli mu připadalo, že všechno jen předstírám.“

Stařešinové si zavolali Fahada Muhammada.

„Co si o tom myslíš ty?“

„Pokud to od něj byla lest, pak ničemu nerozumím.“

To byla opatrná odpověď, jež měla daleko k přímé podpoře. Lev se musel hodně snažit, aby je přesvědčil.

„Já svůj slib splním. Přeběhnu k Američanům. A teď mi řekněte, co si myslíte o mé nabídce.“

„Zajímá nás.“

Lev kul železo, dokud bylo žhavé: „Potřebujete pomoc od Američanů. Jejich zbraně, nové automatické pušky místo starých kvérů, které nedokážou střílet přímo. Místo rezavých pistolí, co nosíte za pasem. Potřebujete rakety. Něco, čím byste mohli sestřelovat vrtulníky a trysková letadla.“

Stařešinové přemýšleli a přikyvovali.

„Jenže jak toho dosáhneš? Američani ti nebudou věřit.“

„Dostaňte nás přes pákistánskou hranici. Vím, že vám proudí pomoc od tamní tajné služby. A ta musí mít kontakty na CIA.“

„Dejme tomu, že je má.“

„To znamená, že se s CIA můžete spojit i vy. Požádejte Pákistánce, ať zprostředkují schůzku.“

„A potom? Jak máme věřit slovu zrádce?“

„Nemusíte mi věřit. Ale CIA mi poskytne ochranu jen tehdy, pokud pro ně budu mít nějakou cenu. Řeknu jim všechno, co vím. Když je to neuspokojí, odmítnou mě.“

„Co za to žádáš?“ zeptal se jeden z mužů.

„Aby se mnou mohla odejít Nara Mir a to děvčátko.“

Jeho návrh vzbudil bouři nevole, ale než mohli stařešinové něco namítnout, Lev už argumentoval dál: „Moje nabídka pohoršuje váš smysl pro to, co je správné a co nesprávné. Přesto vím, že se rozhodnete tak, aby to pro vás bylo výhodné. Většina z vás pokládá drogy za zlo, a přece je směňujete za zbraně. Hrozíte se představy, že by vám měli pomáhat Američané, ale přitom je vám jasné, že bez jejich pomoci bude mnohem těžší tuhle válku vyhrát. Když uteču do Spojených států, zasadí to těžkou ránu Sovětům a vy získáte nad nimi navrch, ale nejen to. Řeknu Američanům, co by měli vědět. Naskýtá se jim jedinečná příležitost bojovat proti Sovětskému svazu, aniž by museli vyslat jediného vojáka. Mohou Sovětům způsobit těžké problémy, a přitom se tvářit jako neutrální mocnost. Pokud s tím nápadem vyrukujete vy, myslíte, že vám uvěří? Ne, protože vědí, že od nich žádáte peníze a výzbroj. Mně uvěří, protože nechci nic.“

„Každý něco chce. Ty například tu ženu. Odedávna k nám přicházejí cizinci a odvádějí si naše ženy. Není to tak? Chceš z ní udělat svoji manželku?“

„Moje manželka zemřela.“

„Tak proto chceš jinou? Vezmeš si ji?“

„Nara Mir je můj přítel.“

„Přítel?“

Celá džirga se upřímně rozesmála.

„Každý potřebuje přátele.“

Náčelník se přestal chechtat a vážně se zamyslel.

„Musíme o tom hlasovat.“

Afghánsko-pákistánská hranice
Chajbarský průsmyk
1000 metrů nad mořem
180 kilometrů jihovýchodně od Kábulu
30 kilometrů severozápadně
od Péšávaru

NAZÍTŘÍ

Hranici museli překročit v noci. Za jejich průvodce se dobrovolně přihlásil Fahad Muhammad. Trval na tom, že je dovede až do Pákistánu. Lva jeho neústupnost překvapila. Choval se k nim velmi nepřátelsky, dával jim od počátku najevo hlubokou nenávist a ochotně by přihlížel Nařině popravě. Během pouhých tří dnů ztratil vinou Sovětů tři bratry. Třebaže nemohl tušit, nakolik se Lev a Nara podíleli na dopadení a smrti nejstaršího z nich, Dósta Muhammada, v Kábulu, věděl o nich, že jsou agenty okupační mocnosti a slouží nevěřícím hrdlořezům. Nenáviděl je stejně silně jako piloty vrtulníků, kteří zapálili jeho vesnici a zabíjeli ženy, děti a starce. Přesto dokázal své pocity potlačit a přihlásil se dobrovolně do akce, když rada starších schválila Lvův návrh. Stařešinové nebyli jednotní: jen těsná většina věřila, že americká pomoc může ovlivnit výsledek války, zatímco ostatní pokládali za potupné prosit se o ni. Všichni se nicméně podřídili většinovému názoru a rozhodli, že na tak důležitou misi musejí vyslat toho nejlepšího z bojovníků.

Fahad Muhammad měl Lva s Narou doprovodit do pákistánského Péšávaru, kde se chystali předložit Lvův plán nejdůležitějšímu spojenci mudžahedínů, pákistánské zpravodajské službě ISI, s níž afghánští povstalci těsně spolupracovali a od níž dostávali zbraně i strategické pokyny. Pokud Pákistánci vše odsouhlasí, což bylo klíčové, bude nutné navázat kontakt s agenty CIA. Fahadova skupina byla krajně nacionalistická a s Američany dosud nikdy nejednala. Pokud by Lvovo přeběhnutí pomohlo vybudovat most mezi oběma stranami, představovalo by to pro povstaleckou frakci nesmírnou výhodu. Stařešinové z džirgy velmi stáli o to, aby z případné americké pomoci, pokud se nějaká naskytne, těžili jako první právě oni. Nejhorší by pro ně bylo, kdyby se podpory a zbraní dostalo jiným skupinám, zatímco ta jejich by vyšla naprázdno. Jejich cílem nebyla jen porážka okupantů, kterou považovali za jistou; povstalecké skupiny zároveň soupeřily mezi sebou a připravovaly se v dlouhodobém horizontu na boj o moc, který propukne, až Sověti odejdou ze země.

Jakmile Fahad s ostatními dorazí do Péšávaru, musí Lev přesvědčit příslušná místa, že pro ně má jako přeběhlík velkou cenu, a to nebude snadné. Pokud Lev věděl, byla americká veřejnost po vietnamské zkušenosti ostře proti jakémukoli zásahu v Afghánistánu. Sovětský svaz z těchto nálad těžil. Kreml si dobře uvědomoval, že veřejné mínění v USA by netolerovalo další nákladnou vojenskou kampaň kdesi daleko. Americký prezident Carter zatím zveřejnil ultimátum: pokud se Sověti do února nestáhnou ze země, budou Spojené státy bojkotovat letní olympijské hry v Moskvě. Když pak lhůta uplynula, padlo rozhodnutí, že do Moskvy nepřijede žádný americký sportovec. I toto symbolické gesto se setkalo s nejednoznačným přijetím a tím spíš si bylo těžké představit, že by veřejné mínění tolerovalo otevřený vojenský zásah. Afghánistán byl příliš vzdálený a představa, že by pro USA mohl mít strategický význam, byla ještě vzdálenější. Hrozilo, že CIA o Lva neprojeví zájem nebo se bude obávat, že za současné napjaté situace by jeho přeběhnutí bylo příliš velkou politickou provokací. A pokud ho CIA odmítne, Fahad všechny tři zabije. Tato tichá hrozba se nad jejich misí vznášela od samého začátku. Ale tyhle otázky nebyly na pořadu dne. Nejdřív se musejí dostat do Péšávaru.

Afghánské území se chystali opustit po Hedvábné stezce, jedné z nejstarších obchodních stezek na světě, o niž se po celá tisíciletí sváděly boje. Po obou stranách se tyčily neprostupné hory, do nichž se mohli odvážit jen zkušení alpinisté, a na jejím konci čekal Chajbarský průsmyk, strategický průchozí bod pro armády, desperáty, kupce i uprchlíky. Vzhledem k tomu, že s sebou měli malé děvčátko, nemohli riskovat cestu horami a průsmyk byl tedy pro ně jedinou možností. Mohli si vybrat ze dvou tras – jednou byla tradiční cesta pro karavany a povozy a druhou silnice pro nákladní automobily. Obě kontrolovaly sovětské jednotky a samotný průsmyk byl prošpikován opěrnými body a kontrolními stanovišti. Fahad se rozhodl, že budou sledovat silnici, ale pohybovat se budou po úbočích hor, které ji lemují. V některých úsecích nebyl terén obtížný, avšak jinde se tyčily strmé skalní stěny. Úspěch putování závisel na tom, zda úspěšně prokličkují mezi sovětskými jednotkami a úskalími neschůdného terénu. Dokud budou od průsmyku daleko, bude nebezpečné hlavně lezení po skalách.

V jeho blízkosti zase vzroste riziko, že je dopadnou.

Nesvítil měsíc ani hvězdy. Noční oblohu zatemnila běsnící bouře, jež se nečekaně přihnala. Těsně nad hlavami jim vířila uhánějící zlověstná mračna. Vidět bylo jen ve světle blesků, jež připomínaly jiskry odletující od křesadla, které však nic nezapálí.

V pohybu je brzdil silný studený vítr. Museli proti němu postupovat shrbení. Šlo se pomalu. V blízkosti sovětských stanovišť mohli jít, jen když se právě neblýskalo. Ve dne létaly nad horskými stezkami bitevní vrtulníky a ostřelovaly z palubních kulometů každého, kdo se na nich objevil. Fahad tvrdil, že za celou dobu od sovětské invaze neviděl u hranic tolik nepřátelských sil. Lev se ptal sám sebe, zda vrtulníky pasou opravdu po nich. Podplukovník Vaščenko mohl uhodnout jejich záměry. Vzhledem k velké koncentraci sovětských jednotek bylo nutné, aby hranici přešli ještě před rozedněním.

Po několika hodinách pochodu, šplhání i lezení po čtyřech se ocitli na plochém vrcholku tu a tam porostlém řídkými křovinami. Po pravé straně strmě klesal sráz k silnici ovládané Sověty. Až odtud byla vidět světla vojenských automobilů. Vítr naštěstí přehlušoval všechen hluk, který snad uprchlíci způsobili. Nemohli si však svítit baterkou, aby je někdo nespatřil. I pouhý plamen sirky by byl nápadný. Fahad kráčel první a zdálo se, že cestu hledá šestým smyslem. Byli plně závislí na jeho znalosti krajiny. Náhle se zastavil a zahleděl se na neklidné nebe.

„Bouře pořád sílí.“

„Máme dost času na to, abychom se dostali do úkrytu?“ zeptal se Lev.

„Tady žádný úkryt nenajdeme, až v Pákistánu.“

„Takže se vrátíme?“

Lev už si zvykl na Fahadův stoicismus a očekával, že mudžahedín nápad rovnou zavrhne. Ale zdálo se, že se jeho společník vážně zamyslel.

„Už jsme urazili velký kus cesty. Zpátky to máme stejně daleko jako do cíle.“

„Pak nezbývá, než pokračovat dál.“

A chystal se znovu vykročit, když ho někdo zatahal za ruku. Byla to Zabí. Potmě ji neviděl, jen slyšel její hlas: „Poslouchej!“

Lev slyšel jen hluk bouře. A pak se mezi burácením ozval jiný zvuk, mechanický hukot tryskových motorů. Navzdory černočerné tmě vzhlédl Lev k obloze směrem, odkud se ozýval zvuk nepřátelského letadla, v naději, že ho v záři blesku zahlédne. Ústí Chajbarského průsmyku bylo obvyklým terčem náletů, protože se tady zpravidla nacházelo velké množství výzbroje, pašeráků drog anebo – jako v jejich případě – politických uprchlíků.

„Utíkejme!“

Lvův výkřik zanikl v bouři. Neměli kam utéct, na planině nebylo kam se schovat. Zvuk motorů zesílil. Když letoun prolétal přímo nad nimi, Lev se přikrčil a zakryl Zabí vlastním tělem.

Jekot tryskáče zesílil na maximum a pak se rozplynul v bouři. Nedopadly žádné bomby, neozvaly se výbuchy. Muselo jít o nákladní letadlo. Lev s úlevou vstal a pohlédl na černou oblohu. Mraky proťal blesk a on na zlomek vteřiny zahlédl stovky tmavých skvrnek připomínajících sněhovou vánici. Podivné vločky se snášely přímo na ně. Blesk zhasl, ale Lev dál upíral oči na oblohu a čekal na další. Když se znovu zablesklo, byly už vločky jen pár metrů nad nimi. A už to nebyly vločky, ale předměty velké jako pěst, které vířivým letem plachtily přímo k nim.

„Nehýbejte se!“ zvolal Fahad.

To už kousek od nich dopadla první z „motýlích“ min PFM-1. Lev ji neviděl, pouze slyšel, jak s žuchnutím dopadla do prachu, a hned za ní další a další, některé blízko, jiné dál. Nevybuchovaly, zůstávaly ležet na zemi všude okolo. V dalším záblesku Lev zahlédl, že se mu jedna mina snáší přímo na hlavu. Prudce couvl a strhl Zabí s sebou; okřídlená mina mu prolétla těsné před obličejem, div mu neodřela nos, a přistála mezi ním a Fahadem, právě v místě, kam se už už chystal šlápnout.

Stačilo několik vteřin a celá planina byla neprůchodná. Nemohli tam ani zpět.

TÉHOŽ DNE

Byli v pasti. I za denního světla by museli postupovat pomalu a obezřetně, aby se vyhnuli minám, jejichž plastová pouzdra byla zbarvena tak, aby splývala s oranžovými a červenými odstíny okolního terénu

„Až se ráno rozední, bude vidět a nějak mezi nimi prokličkujeme,“ nadhodila Nara, ale beznaděj v jejím hlase byla skličující.

„Jen pár metrů od nás jsou sovětské hraniční kontroly,“ zamumlal Lev.

„Třeba budeme mít dost času…“

„Tohle místo pročešou jako první, jen co vyjde slunce.“

Debatu uťal Fahad: „Nemáme na výběr, musíme počkat do svítání. Dávejte pozor, abyste nešoupali nohama nebo neusnuli. Jediné bezpečné místo je to, kde právě stojíte. Jakmile začne být trochu světlo, musíme vyrazit na rychlý pochod. Teď si zkuste odpočinout.“

Lev se schoulil, pootočil se a dával přitom pozor, aby nepohnul nohama. Pažemi objal Zabí, aby ji zahřál, a Nara udělala z druhé strany totéž. Jejich ruce se setkaly za jejími zády. Dotkli se navzájem prsty. Lva napadlo, jestli by se neměl odtáhnout, ale hned tu myšlenku zavrhl a místo toho sevřel Naře dlaň. Přitiskli se k sobě navzájem a čekali na ráno.

Bylo těžké odhadnout, jak dlouhá doba uplynula. Potmě, vyčerpaní a téměř nepříčetní zimou ztratili všechnu představu o čase. Vítr zesílil a zuřivě na ně dorážel, jako by je chtěl srazit do minového pole. Snažili se odpočívat, ale zima je vyčerpávala. Za svítání budou mít s největší pravděpodobností k dobru několik minut, než se objeví bitevní vrtulníky, jenže ani to jim nemusí stačit. Promočení po strašné noci budou mít co dělat, aby sebrali všechny síly a dostatečně rychle se dostali do bezpečí.

Lva uhodilo do zátylku něco mokrého. Sáhl si tam a ucítil led. Zaklonil hlavu a podíval se k obloze. Druhá hrudka mu dopadla do oka a třetí mu olízla čelo. Rytmické bubnování deště ve tmě zesílilo: takhle budou za několik vteřin mokří skrz naskrz. Zatímco Lev uvažoval nad neřešitelnou otázkou, jak do rána úplně neprochladnout, změnil se déšť na krupobití a kusy ledu teď padaly z nebe s takovou rychlostí, až ho od nich pálila kůže. Lev cítil, jak mu Nara o něco pevněji stiskla ruku: začínalo se jí zmocňovat zoufalství. Už se odtud nikdy nedostanou.

Náhle se vedle stezky, jen pár kroků od nich, ozvala slabá detonace, jako by vybuchla světlice.

„Co to bylo?“ vykřikl Lev.

„Mina!“ odpověděl Fahad.

Vzápětí explodovala druhá, znovu tak blízko, že Lev ucítil kouř a ovanula ho tlaková vlna. Třetí vybuchla o pár set metrů dál. Kroupy odpalovaly jednu minu po druhé. Během několika okamžiků ožila celá plošina záblesky ohně a obláčky dýmu. S houstnoucím krupobitím houstly i detonace, které se teď intenzitou rovnaly minometné palbě. Zabí ten rachot vyděsil a rozplakala se.

Lev musel myslet na minu, která dopadla rovnou před něj. Pustil Zabí i Naru, rychle se otočil a dával si přitom bedlivý pozor, aby nepohnul nohama. Kdyby mina explodovala tak blízko, zranila by všechny tři. Natáhl se, snažil se odhadnout, kde asi leží, a chránit ji od krupobití. Padající led mu bičoval ruce. Během několika vteřin už je necítil, od loktů ke konečkům prstů jako by zmrtvěly. Kroupy se sypaly dál, burácení bouře střídaly jednotlivé detonace rozléhající se krajinou. Lvovi se třásly ruce. Nevydrží v téhle pozici dlouho chránit smrtící nástroj určený osobně jemu.

Pak začalo krupobití odeznívat a znovu přešlo v mrznoucí déšť. Četnost výbuchů slábla, až úplně ustala. Lev už nevydržel držet ruce napřažené a spustil je. Zkoušel si je mnout, aby si rozproudil krev, ale byly jako dva kusy zmrzlého masa. Prsty vůbec necítil. Byl příliš promrzlý, než aby si uvědomil, co kroupy způsobily, dokud se odněkud zepředu neozval Fahad: „Cesta teď bude průchodná.“

Otázkou bylo, zda všechny miny opravdu vybuchly, nebo detonace ustaly jednoduše proto, že ustalo i krupobití. Lev, který už zase mohl pohnout prsty, zavolal na Fahada: „Jak si tím můžeme být jistí?“

Fahad na něj zavolal přes rameno: „Protože nad našim posláním drží ruku Alláh.“

Přestože tento výrok neudělal na Lva sebemenší dojem, bylo nabíledni, že pokud zůstanou, kde jsou, a budou v ledové zimě čekat do rána, nepřežijí.

„Musíme to risknout,“ řekl.

Nara byla opatrnější.

„Nemáme jistotu, že stezka není zaminovaná. Některé miny jsou možná zneškodněné, ale určitě ne všechny. Možná ani většina z nich.“

Fahad se otočil a vztekle zakřičel: „Ty jsi nevěřící! Nechápeš význam toho, co se tu stalo!“

Nara mu rozzlobeně odsekla: „Jsem věřící, ale ne blázen! Nevěřím například, že jsem nezranitelná.“

Lev je přerušil: „Není důležité, čemu věříme. Tady zkrátka zůstat nemůžeme. Ráno už budeme příliš slabí, nevydržíme utíkat, nedostaneme se odtud. Musíme sebou hodit. Je to riziko, ale s tím se musí počítat. Půjdu první.“

To se Fahadovi nelíbilo: „Bez tebe nemá naše mise smysl. CIA chce tebe. Kdybys zahynul, je celá naše cesta zbytečná. Ať jde první ta holka.“

„Souhlasím, půjdu já,“ řekla Nara.

„Ne ty,“ zadržel ji Fahad, „ta malá. Dítě zázraku. Ta cestu určitě najde. Není to náhoda, že je tu s námi, když se nám přihodilo něco takového. Musíme jí důvěřovat.“

Lev se snažil najít na Fahadově plánu slabé místo. Kromě bubnování deště bylo úplné ticho. Ten člověk byl přesvědčen, že Zabí chrání božská prozřetelnost. Když trval na tom, aby šla v čele, nebyl to projev zbabělosti, ale jeho hluboké víry. Lev znal Fahadovu nesmírnou hrdost a s jistotou věděl, že tento muž by raději zemřel, než by měl upadnout v podezření, že se strachy krčí za zády dívky, ale jakékoli jiné řešení by pro něj představovalo urazit samotného Alláha. Ticho jako první přerušila Nara a začala velmi opatrně a diplomaticky vysvětlovat: „První půjdu já. Pokud to Alláh nebude schvalovat, zemřu. V opačném případě už o tom víckrát nemusíme mluvit. Ale je naprosto vyloučeno, Fahade, abych nechala jako první jít Zabí. Jen přes mou mrtvolu.“

Podle očekávání se tím Fahada dotkla.

„To není otázka odvahy. Klidně bych vás vedl, ale…“

Nara ho nenechala domluvit: „Bez tebe bychom byli ztraceni a bez Lva bude ztracena naše mise. Já jsem jediná, kdo si může dovolit riskovat. Tady nejde ani o víru, ani o odvahu, ale o zdravý rozum. Půjdu jako první a vy mě následujte.“

Lev se zmohl na protest: „Ne, Naro, ty poneseš Zabí a povedu vás já.“

Nara ten nápad zavrhla: „Já CIA nezajímám a bez Fahada jako průvodce zahyneme. V čele půjdu já a ty poneseš Zabí. Nemá cenu to dál řešit.“

Aniž čekala na odpověď, protáhla se kolem Lva tak těsně, že ho musela vzít dlaněmi kolem pasu, a udělala první krok.

„Stůj!“ vykřikl Lev.

Vzpomněl si na minu, která přistála přímo před nimi. Zatímco se mu po tváři řinul déšť, čekal, až se v mracích zableskne. Mina ležela tam co předtím, nevybuchlá. Nara ji viděla taky. Pustila se Lva, mině se vyhnula a dostala se až před Fahada.

Lev zvedl Zabí ze země.

„Chyť se mě kolem krku.“

Krupobití jej vyčerpalo a on cítil, jak mu ochabují svaly, třebaže děvčátko skoro nic nevážilo. Obešel ležící minu. Nohy měl roztřesené únavou. Naru už neviděl, ztratila se mu ve tmě. Šla teď v čele a on jen slyšel, jak říká: „Fahade, šlapej tam, co já, a chyť se mě kolem pasu. Jinak to nepůjde, jestli odsud máme vyváznout.“

Lev čekal, jestli na to Fahad přistoupí, ale ten na něj jen zavolal: „Dělej přesně to, co já.“

Lev ho vzal jednou rukou kolem pasu, zatímco druhou přidržoval Zabí.

Vyrazili kupředu jako neohrabaný lidský vláček. Postupovali naslepo jen ve světle občasných blesků. Bouře přešla, vzdálila se přes hory na pákistánskou stranu. Lev slyšel Fahadův těžký dech a šoupání jejich bot. S každým krokem, s nímž se bořili do nasáklé hlíny, se dostavoval pocit úlevy. Lev cítil, jak ho vyděšená Zabí pevněji objala kolem krku. Jestli měl někdy potřebu se modlit, bylo to právě teď.

Pákistán
Severozápadní pohraniční provincie
Péšávar
43 kilometrů jihozápadně
od afghánských hranic

DVA DNY POTÉ

Náklaďák se roztřásl na výmolu, jednom z mnoha na rozbité silnici, a Lev se probudil. Předtím na chvíli usnul na nejdražší posteli světa, nákladu heroinu v ceně několika milionů dolarů, maskovaném v pytlích od mouky s emblémem jedné západní humanitární organizace. Hlas jeho závislosti se sice stále hlásil o drogu, ale den ze dne slábl. Sedět na nákladu narkotik bylo sice krutou zkouškou sebeovládání, ale opium pro něj odjakživa představovalo pouze prostředek, jímž potlačoval touhu zběhnout a přehlušoval vnitřní neklid i bláhové naděje, že někdy odhalí pozadí Raisiny vraždy. Zdánlivě nedosažitelné teď měl před sebou jako na dlani: otevírala se mu možnost, že se opravdu dostane do Ameriky a do New Yorku.

Jakmile se jim podařilo vyváznout z minového pole, dosáhli rychle pákistánské hranice. Protože kráčeli v naprosté tmě, nedokázali zjistit, zda předtím skutečně explodovaly všechny miny. Dalo se stěží říct, jestli se jim dostalo pomoci shůry, nebo měli jednoduše štěstí. Lev nad tím příliš nedumal. Za Velké vlastenecké války zažil mnohokrát, že jeho kamarádi připisovali vlastní zázračnou záchranu křížku nebo talismanu, o který se zastavila nepřátelská kulka, a dlouze rozjímali nad takovým znamením, aby padli o pouhých pár týdnů později. Lev zůstával skeptický, ale byl rád, že se jejich průvodce už nechová tak nepřátelsky. Sotva svítání zahnalo poslední stopy noční bouře, všichni čtyři se zastavili na vrcholku prvního kopce na pákistánské straně a pozorovali sovětské bitevní vrtulníky kroužící v dálce nad Chajbarským průsmykem. Kdyby čekali, až se rozední, pronásledovatelé by je dopadli. Ať už byla skutečnost jakákoli, doopravdy to vypadalo jako zázrak.

Promrzlí, špinaví a vyčerpaní došli do Dary, městečka ve Federálně spravovaných kmenových územích, které bylo metropolí tohoto poloautonomního celku. Pákistánská kmenová území se často chápou jako nárazníkový stát bez práva a zákonů, ale ve skutečnosti zde vládl dvojí zákon: zákon přežití a zákon obchodu. Lev očekával, že čtveřice tvořená sovětským civilistou, ženou, těžce popálenou holčičkou a afghánským mudžahedínem vzbudí pozornost, ale v tomhle hnízdě neplatily žádné konvence. Tady nepanovala náboženská přísnost a nesahaly sem prsty ústřední vlády: vše se točilo jen kolem nejprimitivnějších potřeb. Dara byla jeden velký bazar, kde se obchodovalo se třemi nejdůležitějšími komoditami na světě – s drogami, zbraněmi a informacemi. Každý se zajímal jen o to, co chce ten druhý koupit a co má na prodej. Chatrče, v nichž se zpracovával heroin, byly rozesety po městečku jako čajovny a pytle se surovým opiem převážené na hřbetech mezků se tu prodávaly za pár dolarů. Kupci si prohlíželi zbraně a zkoušeli je za městem, kde se trefovali do pahýlů stromů. Jiní zkoumali bedničky s municí tak pečlivě, jako by šlo o truhly plné rubínů a smaragdů. Zde se získávaly i zcizovaly peníze na vedení války, uzavírala i rušila spojenectví, prodávaly se důvěrné informace, vymýšlely se zprávy o vítězstvích a popíraly zvěsti o porážkách. Ze severu sem proudili Afghánci prchající před válkou, mnozí těžce zranění, s dolními končetinami utrhanými výbuchem. Z jihu naopak přicházeli novináři a zvědavci ze Západu, někteří ve volně splývavém místním oděvu, jiní v khaki kalhotách nejlepších značek a vybavení všemožnými technickými výstřelky. Třebaže odtud bylo do Afghánistánu nejblíž, novinářů se tu pohybovala pouze hrstka a Lev došel k závěru, že válka zatím nikoho na Západě příliš nezajímá. Za těchto okolností bude jeho přeběhnutí velmi obtížné.

Třebaže už nebyli v Afghánistánu, stále jim hrozilo nebezpečí. Sověti vyvíjeli na kmenových územích velkou aktivitu a narušovali pákistánské hranice tak často, jako by ani nešlo o suverénní stát. Lev slýchal o řadě utajených operací, které měly tuto oblast destabilizovat a přinutit Pákistán, aby hranici lépe střežil a pokud možno zcela uzavřel. Plánovaly se provokace nejtěžšího kalibru jako odveta za to, že navzdory deklarované politice neutrality odtud afghánským povstalcům proudí vydatná pomoc. Komunističtí agenti pronikající z Afghánistánu se s největší pravděpodobností maskovali za uprchlíky. Byli mezi nimi dokonce i podplacení mudžahedíni. Třebaže Fahad pokládal za nemožné, že by se některý z povstaleckých bojovníků nechal koupit Sověty, Lev mu pověděl o celých seznamech podplacených mužů označených krycími jmény. Na každé straně se najdou lidé, kteří jsou na prodej, lidé s charakterovými vadami, jichž lze využít. Na to Fahad jen znechuceně zavrtěl hlavou a poznamenal, že Lev mluví jako typický člověk ze Západu, náchylný k prohnilým kompromisům a dvojaké hře.

Jinak Fahad neztrácel čas a rychle je provedl uličkami do čajovny, kde je usadil v zadní místnosti, zatímco šel sehnat někoho, kdo by je dopravil do hlavního města provincie, Péšávaru. Jedině tam mohli kontaktovat pákistánskou zpravodajskou službu ISI, známou svými sympatiemi k ideologii islámského fundamentalismu. ISI také patřila k nejmocnějším spojencům afghánských mudžahedínů.

Jen co se Fahad vzdálil, všichni tři usnuli vedle sebe pod jedinou tlustou pokrývkou na hrubé tkané rohoži. Hřál je malý ohýnek v peci a oni připomínali postavy z orientální pohádky. Když Lev procitl, seděl Fahad u ohně, srkal čaj a dlouhé vyčouhlé tělo měl zabalené do deky. Byl to opravdu pozoruhodný bojovník, člověk, který snad nepotřeboval odpočívat a nikdy nepolevoval v ostražitosti. Nepředstíral sílu, aby udělal dojem, nehrál si na hrdinu. Vůbec mu nezáleželo na tom, co si o něm Lev myslí. Když viděl, že ten už nespí, nabídl mu sladký zelený čaj. Lev si jej od něho vzal a přisedl si vedle něj k ohni. Seděli mlčky, dva nepravděpodobní spojenci. Ale jestli jim agenti ISI zprostředkují kontakt na CIA, bude tohoto nepravděpodobného spojenectví zapotřebí.

Než dorazili do cíle, do Péšávaru, byl už večer. Lev sesedl z korby náklaďáku a ihned jej zarazil všechen ten ruch a mumraj: po temných dnech strávených v odlehlých končinách hor a na kmenových územích si na něj musel teprve zvykat. Pytle s heroinem za miliony dolarů, na nichž předtím leželi, by se v těchto rušných ulicích prodávaly nanejvýš za čtyřmístné sumy. Skutečné hodnoty dosáhnou teprve u amerických a evropských dealerů. Náklaďák hlučně odjel a zanechal za sebou oblak černého dýmu z chatrného výfuku. Lva napadlo, kdo asi má větší šanci dostat se do Ameriky – jestli ty drogy, nebo oni.

Následovali Fahada úzkými postranními uličkami kolem obchůdků a přes kanálové mříže ucpané papírky od cukrátek připomínajícími opadané květy po prudké bouři. Město bylo zcela jiné než Kábul. Mělo koloniální atmosféru se zdobnými stavbami ze světle červených cihel a hodinovými vížkami a mezi tím vším široké ulice lemované stromořadím. Podobně jako v Kábulu i tady starobylé ostře kontrastovalo s novým. Staleté majestátní mešity stály vedle moderních budov, které vypadaly, že do roka spadnou. Všude se jako plevel ježily telegrafní sloupy nakloněné v nejroztodivnějších úhlech a nesoucí stovky prověšených drátů, které končily na druhé straně ulice. Bohatství a úpadek kráčely ruku v ruce. Válka v bezprostředním sousedství způsobila, že se z této ztracené varty stalo strategické místo a středisko nového, vysoce lukrativního byznysu: profesionální lži a přetvářky, jíž se říká špionáž.

Fahad je zavedl do penzionu určeného pro západní klientelu. Malovaný dřevěný štít na boční stěně budovy hlásal v angličtině:

PENZION

GOOD NIGHT

V úzké chodbě bez ustání blikala žárovka. Recepce bez recepčního sloužila jako sklad barelů s olejem na vaření. Fahad se ani nenamáhal zazvonit a někoho přivolat a prošel pod nefungujícím nástropním ventilátorem rovnou dovnitř. Klátil a hrbil se přitom tak, že připomínal vysušenou a vysátou hmyzí schránku povlávající v pavoučí síti. Vstoupili do malé restaurace. Stálo tu několik čtvercových stolků, ale jen u jedné stěny, jako stojí odsouzenci před popravčí četou. Na stolech byly červenobílé umělohmotné ubrusy a na nich ležely zářivě žluté ubrousky a špinavé příbory, každý se stovkou otisků prstů. Zákazníci byli pestrá směs cestovatelů závislých na drogách, ztracených duší na útěku z domova, dobrodruhů a žoldáků. Dali se rozeznat podle fyzické síly či jejího nedostatku a výstroje: nosili buď kožené boty zašněrované až po lýtko, anebo páskové pantofle – v tom případě měli nehty na nohou pestrobarevně nalakované. Sovětské nejvyšší velení se velmi obávalo, že mudžahedíni posílí své řady západními žoldnéři, profesionály válčícími za peníze z prodeje narkotik, jako by bojovat uměli jen lidé ze Západu. Přitom to byli právě mudžahedíni, kdo při boji v tomto terénu neměl na světě konkurenci. Vedli svou osobní válku kvůli principům, ne pro zisk, a se žoldáky nemínili ztrácet čas. Nevěřili jejich motivům a pokládali je za bytostně nespolehlivé. Jednotlivé skupinky seděly u stolů a kuly plány nad talíři mastných brambůrků. Nikde nebylo vidět alkohol ani personál. Někteří z hostů se zvědavě otočili, aby si prohlédli nové příchozí, jiní byli příliš zdrogovaní, než aby je něco zajímalo. Fahad proklouzl do kuchyně. Přitom ho odvážně předběhl šváb: utíkal tak rychle, jako by zde byl jediným číšníkem. Za pár vteřin byl Fahad zpátky s klíčem.

V horním patře bylo pět pokojů: tři na jedné a dva na druhé straně chodby. Vybrali si pokoj na konci, rohovou místnost s okny do obou ulic. Byla tady postel, ale žádné sociální zařízení. Společné vybavení bylo o patro níž. Podlaha vrzala, na omítce byly skvrny, ložní prádlo po minulých hostech nikdo nevypral, jen znovu ustlal. Fahad hodil klíč na postel.

„Setkám se s lidmi z ISI. Jestli nám odmítnou pomoc, naše mise ztroskotala. Osobně žádné kontakty na CIA nemám a bez svolení ISI je ani nemůžeme navázat.“

„Mohli bychom se rozjet do Islámábádu a zajít rovnou na velvyslanectví.“

„Bez povolení od Pákistánců ne. Teď jsme na jejich území. Mám striktní rozkazy. Oni musejí rozhodnout, co dál. Jestli se vydáte na americkou ambasádu beze mě, najdu vás a všechny vás zabiju.“

S touto hrozbou se Fahad vzdálil.

Lev zdvihl Zabí a usadil ji na postel.

„Umřeme?“ zeptalo se děvčátko.

„Ne.“

„Ale on říkal…“

Nara ji přerušila: „Zapomeň na to.“

„Neměli jsme ještě čas si promluvit o všem, co se děje,“ řekl Lev. „Musíš z toho být zmatená. Už chápeš, proč ti hrozí nebezpečí, pokud zůstaneš v Afghánistánu?“

Zabí si okusovala nehet a mlčela, a tak Lev pokračoval: „Sověti se ničeho nebojí tak jako porážky.“

„Proč?“

„Protože by odhalila, jak jsou slabí. Jsou připravení udělat všechno, jen aby porážce zabránili. Mají spoustu zbraní a použijí je proti každému, proti mužům, ženám i dětem. Není to bezpečná země. Není bezpečná pro tebe, pro mě ani pro Naru.“

„A kam půjdeme?“ zeptala se Zabí.

„Musíme najít místo, kde se dá žít.“

„Tady žít nemůžeme?“

„Ne, to si nemyslím.“

Nara se posadila vedle děvčátka.

„Žije tu spousta našich krajanů. Přišli o domovy a rodiny právě tak jako ty nebo já. Nezbylo jim vůbec nic. Musejí žít v uprchlických táborech, po tisících spí pod igelitem, bez čisté vody. Je to tvrdý život. Bylo by to nebezpečné, možná stejně nebezpečné jako válka.“

Zabí, nedětsky inteligentní na svůj věk, pozorně naslouchala argumentům, které jí předkládali.

„Nemůžeme jít někam jinam?“

„Je tady možnost, že bychom mohli odjet do Ameriky,“ odpověděl Lev. „Slyšela jsi někdy o té zemi?“

Holčička zavrtěla hlavou.

„Leží hrozně daleko. A je úplně jiná než svět, který znáš. Neválčí se tam, mají tam čistou vodu a dost jídla. A je tam bezpečno. Tam bychom měli šanci. Tady nás nic nečeká. Leda boj o přežití.“

„A v Americe nebudeme mít vůbec žádné problémy?“ položila mu Zabí bystrou otázku.

„Nějaké určitě nastanou. Všechno ti bude připadat jiné. A budeme cizinci, lidé odjinud. Mluví se tam jinou řečí. Budeš se muset naučit žít jinak. Ale když se naučíš jejich jazyk a přijmeš jejich způsob života, máš šanci, že tě přijmou mezi sebe.“

„Jsou tam hory jako u nás?“ zeptala se Zabí Nary.

Naru otázka zaskočila. Musela se sama ujistit: „Já vlastně nevím. Jsou v Americe hory?“

Lev přikývl. „Je to hodně velká země. Jsou tam hory, jsou tam pouště, jsou tam lesy i pláže. Můžeš se koupat v jezerech nebo v moři.“

„Co je to moře?“ zajímala se Zabí, která moře nejenže nikdy neviděla, ale neměla o něm ani sebemenší představu. Lev se na okamžik zamyslel: zkoušel si představit, jak nesmírnou cestu bude muset tato dívenka urazit. A uvažoval, jak jí vše co nejlépe vysvětlit.

„Moře, to je samá voda. Je velké jako celý stát, jenže místo suché země jsou v něm spousty vody, a je tak hluboké, jak vysoké jsou vaše hory. Žije v něm plno zvířat jako v jezeře, až na to, že některá z nich jsou veliká jako dům.“

Zabí ta představa nadchla.

„Ryba velká jako dům!“ zavýskla.

„Říká se jim velryby. Vlastně to ani nejsou ryby, dýchají vzduch plícemi jako my.“

„Když dýchají vzduch, tak proč žijou ve vodě?“

Lev mlčel. Vybavily se mu podobné rozhovory s malou Jelenou. Byla okouzlená světem a pořád se na něco vyptávala. Nekonečný proud otázek, které její starší sestra ráda parodovala, svědčil nejen o zvídavosti, ale také o blízkém vztahu mezi nimi. Totéž platilo o Zabí: vztahovala ruce ke Lvovi i k novému neznámému světu. A v tom světě ztratí Lev své dcery. Pokud opustí Pákistán jako přeběhlík, už nikdy nespatří Jelenu ani Zoju. Nedokázal se s tou myšlenkou smířit: byla stejně absurdní jako představa, že by nikdy nevyřešil Raisinu vraždu. Jenže kdyby se jako usvědčený zrádce vrátil do Sovětského svazu, podepsal by si tím ortel smrti. A co horšího, pokud by se někdy někdo dozvěděl, že emigroval, trest by patrně neminul ani obě dívky. Jejich bezpečí záviselo na tom, aby si všichni mysleli, že padl za oběť leteckým útokům nebo ho popravili mudžahedíni. Utajení bylo nejvyšší prioritou. Nebude jim moci ani napsat ani zavolat. Jestli ho postihne nějaká nemoc, bude beznadějně sám. A když onemocní ony, nebude se o ně moci starat.

V takovém rozpoložení nebyl dál schopen dívence odpovídat na otázky. Vstal, ale ona mu stiskla ruku.

„Povídej mi ještě o moři.“

Lev zavrtěl hlavou: „Dnes už to stačilo.“

Pohladil ji po vlasech a Zabí se zeptala: „Tys byl v Americe?“

„Jednou jsem tam měl namířeno, ale nedostal jsem se tam.“

„My se tam dostaneme, viď?“

„Mohlo by se nám to podařit.“

Zabí vycítila nejistotu v jeho hlase a stiskla Naře ruku.

„Když se nám to nepodaří, zůstaneš i pak se mnou?“

Nara přikývla: „Nikdy tě neopustím, ať se stane cokoli. To ti slibuju.“

Říkala to naprosto pevným hlasem. Nara by za tohle děvčátko zemřela. Lev si moc přál, aby toho nebylo zapotřebí.

NAZÍTŘÍ

Lev stál u okna a sledoval ulici pod sebou. V pokoji za jeho zády spaly Zabí a Nara. Chtěl, aby si obě odpočaly, ale zároveň nepřestával být krajně napjatý. Od Fahadova odchodu z penzionu uplynulo už deset hodin. Do rána nezbývalo mnoho času a on zatím neměl žádné zprávy. Pokud by Fahad neuspěl, mohli by se pokusit na vlastní pěst dosáhnout amerického velvyslanectví. Znamenalo by to dostat se do Islámábádu a požádat o politický azyl bez zprostředkování ze strany pákistánské tajné služby. Kromě potíží logistického rázu, které s sebou taková cesta nesla, si Lev nebyl jistý, zda bez svolení pákistánské strany mohou vůbec dosáhnout nějaké dohody. Nezbývala tedy jiná možnost než útěk do neznáma.

Otevřel dveře a zkontroloval, jak to vypadá na chodbě. Byla pustá. Zaklepal na dveře protějšího pokoje. Nikdo se neozval. Prohlédl si zámek: byl tak chatrný, že se stačilo opřít do dveří ramenem a povolil. V pokoji nebyla žádná zavazadla ani ničí věci. Vyhlédl z okna. Na rozdíl od ostatních pokojů se tudy naskýtala možnost úniku na ulici: římsa táhnoucí se k vývěsnímu štítu, odkud šlo slézt dolů. Nebyla to snadná cesta, ale dala se zvládnout. Pospíchal zpět a probudil Naru.

„Přesuňte se obě do protějšího pokoje. Nerozsvěcejte a nedělejte hluk. Kdyby se mi něco stalo, utečte. Nesnažte se dostat do Islámábádu, nechoďte na americké velvyslanectví, prostě jen utíkejte.“

Nara nic nenamítala, zvedla napůl spící Zabí a přenesla ji přes chodbu. U dveří zaváhala, vrátila se a políbila Lva na tvář. Pak zmizela v protější místnosti a zavřela za sebou dveře.

Lev se vrátil do jejich původního pokoje a posadil se na kraj postele. Rozhlížel se po něčem, co by mohl použít jako zbraň. Nic nenašel, ale zato spatřil svůj obraz v zrcadle. Byl otrhaný a vyhlížel divoce, a to nebylo dobré, pokud chtěl budit důvěru jako zdroj cenných informací. Rychle si uhladil vlasy a právě se chystal vyrazit dolů do koupelny, když někdo zaklepal.

Lev si stoupl stranou ode dveří a zavolal: „Kdo je?“

„Fahad.“

Lev otevřel. Do místnosti vstoupil Fahad doprovázený dvěma muži v oblecích. Starší z nich byl důstojník pákistánské tajné služby: muž hodně přes šedesát, s hustými vlasy a bystrýma očima. Tomu druhému, agentovi CIA, mohlo být tolik co Lvovi. Měl vyzáblý obličej a zažloutlá bělma očí. Byl vysoký, ale postavu měl drobnou a hubenou. Velmi se lišil od Fahada, jehož šlachovité tělo svědčilo o síle a obratnosti: na první pohled bylo jasné, že americký agent se celý život věnuje četbě, pití a spřádání intrik. Lev ihned uhodl jeho závislost a mezi oběma muži vzniklo od počátku pouto tichého porozumění. Zevnějšek obou agentů ostře kontrastoval s tím Lvovým. Byli jako ze škatulky, v bezvadných oblecích, měli padnoucí saka a vyžehlené košile, třebaže bez kravaty. Zatímco Američan budil dojem, že se dokonalým vzhledem snaží maskovat drobné, ale viditelné známky svého alkoholismu, Pákistánec jím dával obligátním způsobem najevo svůj vliv a postavení. Agent CIA potřásl Lvovi rukou.

„Jmenuji se Marcus Greene.“

Mluvil dokonale rusky a vzápětí přešel do plynné darijštiny: „Měli bychom mluvit jazykem, kterému rozumíme všichni.“

Pákistánský agent stiskl Lvovi ruku. Také on hovořil darijsky: „Abdur Salaam. Není to sice mé pravé jméno, ale pro účely této schůzky bude stačit.“

Greene se usmál: „Já se doopravdy jmenuji Marcus. Nejsem tak obezřetný jako můj přítel.“

Také Abdur Salaam se usmál: „Vás se nepokoušejí zabít sovětští agenti. Samozřejmě neočekávám, že by se o to pokusil náš host. Fahad za vás ručí. Zřídkakdy za někoho ručí, tím míň za Rusa.“

Greene přešel k oknu, zkontroloval dění na ulici, zjevně bez velkého zájmu a jen povrchně, načež se usadil na parapetu, natáhl si nohy a začal si oprašovat kalhoty. Přitom se zeptal: „Takže, pane Děmidove, vy byste rád přešel k nám?“

Řekl to zlehčujícím tónem, z něhož byla znát skepse a neochota. A co horšího, taky velmi málo nadšení. Lev odpověděl velmi opatrně: „Výměnou za politický azyl – nejen pro mě, ale také…“

„Ano, pro tu ženu a holčičku. Mimochodem, kde jsou teď?“

„V bezpečí.“

Greene dobře postřehl osten nedůvěry a odmlčel se. Lev zatím pokračoval: „Chtěli bychom začít nový život, všichni tři.“

Greene odpověděl rychlým přikývnutím, jako by tuhle žádost slyšel už tisíckrát a teď se chtěl co nejrychleji vrátit k otázce informací, které mu chce Lev nabídnout.

„Vy nejste voják, že ne? Jste civilní zaměstnanec afghánské vlády, poradce. Tak co pro nás máte?“

Lev se snažil zapůsobit: „Pracoval jsem sedm let pro afghánské komunisty.“

„V jaké funkci?“

„Cvičil jsem agenty tajné bezpečnosti. Než se komunisté chopili moci, pomáhal jsem jim přežít. Po revoluci jsem v tom pokračoval dál, jen se změnily nástroje a přibylo peněz. Mé úkoly se nezměnily.“

Greene si zapálil cigaretu.

„A co jste dělal před příchodem do Afghánistánu, pane Děmidove?“

„Pracoval jsem pro KGB.“

Greene zhluboka vdechl kouř a podržel si ho v ústech. Fahad začal být netrpělivý. Jako voják nebyl zvyklý na finesy diplomatického vyjednávání. Utrhl se na Lva: „Máš mluvit o sovětských operacích v Afghánistánu, ne o KGB. To jsou informace, které jim máme předat.“

Lev ze sebe začal jako nervózní školák chrlit jednotlivé položky: „Znám takticko-technická data, podrobnosti týkající se vojenské techniky – tanků, vrtulníků a všeho, co se už používá nebo teprve začne používat. Znám rozmístění sil 40. armády. Mohu vám sdělit, jaké procento ztrát se odhadovalo před invazí a jak byla tato čísla upravena po ní. Totéž platí pro finanční náklady. Znám jména většiny důstojníků na vysokých velitelských postech i jejich názory na tuhle válku. Jsou mi známy meze našich možností, kolik mužů si můžeme dovolit ztratit a jaké válečné výdaje jsme ochotni akceptovat. Díky mým informacím budete moci přesně odhadnout, kdy Sovětský svaz dosáhne bodu, v němž mu nezbude než se stáhnout.“

Greene odhodil cigaretu na koberec, chvíli sledoval, jak hoří a pak ji udusil podrážkou.

„Dovolte mi, abych vám vyjasnil náš pohled na věc. Spojené státy se do této války nehodlají zaplést.“

Salaam mu skočil do řeči: „Pákistán se do ní taky nehodlá zaplétat.“

Greene na to jen zdvihl obočí, jako by taková poznámka nemohla být pronesena jinak než ironicky, a pokračoval: „Veřejnost v USA není ani v nejmenším nakloněna naší účasti v konfliktu. Když vám udělíme azyl, budeme riskovat vážnou roztržku se Sověty, která může rozpoutat politické vášně, jež by se mohly vymknout kontrole. Druhá strana bude požadovat vaše vydání, my odmítneme, a tak dále… Kdo může odhadnout, kde to skončí?“

Lev se rychle snažil uvést vše na pravou míru: „Souhlasím. Hlavní je, aby se Sověti nedověděli, že jsem přeběhl. Ale oni se to nemusejí dovědět. Jistě si myslí, že jsem zahynul při náletech. Pravděpodobnost, že bych se dostal až do Pákistánu, je minimální. Taky bych to bez Fahadova přispění nikdy nezvládl. Sověty nikdy nenapadne, že by mi mohl pomoct mudžahedín. Fahad by dokonce mohl rozhlásit, že mě drží jako rukojmí, a po nějaké době zveřejnit falešnou zprávu o mé popravě.“

Lev se záměrně nezmínil o dcerách v Moskvě, aby situaci ještě víc nekomplikoval. Greene se znovu nadechl. Zdálo se, že přemýšlí, nakolik Lev celý plán dobře uvážil.

„Váš návrh není hloupý. Samozřejmě, že neoznámíme světu, že jste přeběhl. Jenže pořád zbývá možnost, že to Rusové odhalí sami.“

Lev vyčkával, protože cítil, že se Greene chystá říct jasné slovo.

„Určitě nám můžete poskytnout spoustu zajímavých informací. Měl bych pro vás návrh: vy nám je poskytnete a my vám za ně zaplatíme určitou částku.“

„To by nám k ničemu nebylo. Potřebujeme nový domov v nové zemi. Tady nás mohou vypátrat, najít a zabít.“

Abdur Salaam vrhl na Marcuse Greena kradmý pohled. Ti dva pracovali v tichém srozumění s cílem dovědět se co nejvíc a nic za to neposkytnout. Greene pokrčil rameny.

„Kdyby Spojené státy stály o účast v konfliktu, třeba i zastřenou, pak prosím, znamenal byste pro nás přínos. Jenže Spojené státy o ni nestojí. Lépe řečeno jsou nerozhodnuté. Z té příčiny je mi líto, ale musím vás odmítnout.“

TÉHOŽ DNE

Greene a Salaam rychle sbíhali po schodišti, aby ukončili setkání, při kterém zjevně nemohli uzavřít dohodu podle svých představ. Lev je následoval v závěsu a chrlil nabídky. Jednání hrozilo skončit krachem.

„Přece musí existovat něco, co by vás přesvědčilo. Nějaký druh zpráv, kterými bych dokázal svoji cenu!“

Greene se ani neotočil: „Chci, abyste mi řekl vše, co víte.“

„Nebudu vám říkat nic, když mě pak necháte na holičkách.“

„Pak jsme se ocitli v mrtvém bodě. Musím si o vás promluvit s nadřízenými. Možná budou mít jiný názor. Zatím počkejte tady. Je to jen otázka dnů.“

„A vy nadřízeným doporučíte, aby mou žádost o azyl odmítli! Řeknete jim, že mé informace nestojí za to riziko!“

„Rozhodnutí neleží na mně.“

Lev nedokázal zakrýt zklamání: „Jenže oni dají na váš názor! Přijmou vaše doporučení! Nikdo kromě vás se se mnou nesetkal!“

Greene se chystal něco odseknout, když vtom se zastavil tak znenadání, že do něj Lev zezadu téměř vrazil. Dole pod schody spatřili podplukovníka Vaščenka.

Stál mezi dvěma Afghánci, zvláštními agenty, kteří mu zde zároveň sloužili za průvodce, protože Vaščenko neovládal darijštinu ani urdštinu. Byl oblečený jako turista ve sportovním oděvu západního střihu, ale jednalo se o chatrné přestrojení, protože civilní šaty mu vůbec nepadly. I v teplé a vlhké noci měl na sobě pytlovitou bundu, pod níž bezpochyby ukrýval zbraň. Fahad, který se zastavil na schodu za Lvem, sáhl po pistoli. Greene naznačil, aby všichni zůstali v klidu. Nestál o přestřelku tady na schodišti. Napjaté ticho prolomil podplukovník, když rusky zvolal: „Nikdy vám ho nevydáme!“

Vaščenko byl přesvědčen, že CIA už přijala Lva s otevřenou náručí. Greeneovi nic nebránilo, aby vše uvedl na pravou míru a vysvětlil mu, že o Lva nemají zájem. Tím by patovou situaci rázem rozřešil. Místo toho ukázal směrem k restauraci: „Pojďme si o tom promluvit.“

Pákistánský důstojník nebyl tak zdvořilý. Protože neuměl rusky, obrátil se na Greenea v urdštině. Lev nerozuměl a smysl slov se snažil odhadnout z jejich gest. Greene nakonec přikývl. Snažil se držet kolegu zpátky a zabránit násilnostem. Odpověděl Salaamovi něco urdsky a pak dodal v ruštině: „Pojďte, promluvíme si.“

To, že ho Vaščenko vypátral, Lva nepřekvapilo, spíš svého soupeře obdivoval. Předchozí vojenské manévry u Chajbarského průsmyku dávaly tušit, že podplukovník uhodl, kam mají namířeno. Koneckonců, Lev už se v minulosti o útěk do USA pokusil. Třebaže Vaščenko nemohl znát Lvovy přesné plány útěku, správně vsadil na to, že zvolí cestu přes Péšávar. To, že sám ilegálně pronikl do Pákistánu, byl husarský kousek. Lev nepředpokládal, že by k tomu měl povolení nejvyšších sovětských míst. Kdyby Pákistánci dopadli afghánské operativce, mohl Kreml tvrdit, že s nimi nemá nic společného. Jinak tomu bylo v případě vysokého sovětského důstojníka. Pravděpodobně jednal na vlastní pěst, z osobní horlivosti a ve snaze napravit chybu, jíž se dopustil ve vesnici Sóch Rot.

Posadili se k jednomu z nevkusných stolů, z něhož nikdo neuklidil špinavé talíře. Lev, Greene a Salaam zaujali místo na jedné straně, podplukovník usedl proti nim. Fahad a oba Afghánci zůstali stát a zbraně měli v pohotovosti. Připomínali válečníky stojící na stráži, zatímco jejich králové rokují. Greene oslovil anglicky zbylé hosty restaurace. Lev pochopil, že je žádá, aby odešli. Všichni bez řečí uposlechli, jen žoldnéři příliš nespěchali; snad doufali, že se tu pro ně naskýtá možnost uplatnění. Když se místnost vyprázdnila, zapálil si Greene další cigaretu a zatvářil se jako laskavý profesor dychtící vyslechnout studentův referát. Vaščenko se obrátil přímo na Lva.

„Nikdo nevěřil, že jste vyvázl. Nikdo až na mne. Přečetl jsem si váš osobní spis. Už dřív jste se odvážil riskantních cest. Věděl jsem, že budete chtít do Pákistánu, a jsem tady, abych vám to rozmluvil. Lve Stěpanoviči, jste válečný hrdina a sloužil jste své vlasti dlouhou řadu let. Nemůžeme vám dovolit, abyste přeběhl. Ba co víc, nevěříme, že byste to měl skutečně v úmyslu.“

Lev neodpověděl. Čekal, až Vaščenko skončí. Po jemných náznacích budou bezpochyby následovat výhrůžky.

„Lve Stěpanoviči, s tím děvčátkem to byla chyba. Moje chyba. Vy jste se ji jen snažil chránit a já rozumím, proč jste to udělal. Sám jsem taky otec.“

Jeho hra na city byla směšná, ale Lev se střežil dát najevo, co si myslí.

„Nikdy bych se nezachoval tak, jak jsem se zachoval, kdybych upřímně nevěřil, že její smrt může vykoupit tisíce životů. Možná jsem měl pravdu a možná jsem se mýlil. To není podstatné. Pověst o dítěti zázraku se už i tak roznesla a šíří se nezávisle na ní. Kdybych ji byl zabil, nic by se tím nezměnilo. Mýtus si žije vlastním životem. Chci vás přivést zpátky. Nevznesou proti vám žádné obvinění. Pokud budete chtít, můžete se všichni tři usadit v Sovětském svazu. Myslíte, že by se to Naře a té malé nelíbilo? Už jste byl v Afghánistánu dost dlouho. Můžete žít v pohodlí ve své zemi, blízko svých dcer. Měl byste na ně myslet. Jak že se jmenují?“

Lev věděl, že podplukovník zná jejich jména až moc dobře.

„Jestli provedete tohle bláznovství, už svého otce nikdy nespatří. Možná je dokonce začnou vyšetřovat a zpochybní jejich oddanost našemu zřízení.“

To byla chytře mířená hrozba a současně lákavá nabídka. Lev si zkusil představit, jaké by to bylo vrátit se do Moskvy. Znovu by se setkal s dcerami. Nara a Zabí by byly v bezpečí. Jenže mohl tomuhle všemu věřit? Mohl důvěřovat podplukovníkovi a jeho slovu? Co když ho po návratu do Kábulu rovnou popraví? Fjodor Mazurov skončil před popravčí četou, přestože zběhl na jediný den a jen kvůli milované ženě. Lvův případ byl daleko závažnější.

Vaščenko nechal Lva přemítat o směsici přednesených nabídek a hrozeb a obrátil se na Greenea. Tentokrát adresoval své výstrahy mocnosti, která se Lva chystala přijmout: „Měli byste si dobře rozvážit, jestli je tenhle člověk pro vás přínosem, nebo naopak přítěží.“

Než mohl Lev cokoli říct, odpověděl Greene plynulou a elegantní ruštinou: „Vše jsme pečlivě rozvážili. Žádost o udělení politického azylu jsme již schválili. Kromě toho se pan Děmidov nenachází na afghánském území kontrolovaném Sověty, ale v Pákistánu, kam vaše pravomoci nesahají. Tady můj kolega Salaam je velmi rozladěn z toho, že jste ilegálně pronikl na území jeho státu. Takže se obávám, že vám toho člověka vydat nemůžeme.“

Lev měl co dělat, aby hlasitě nevykřikl nebo aspoň nezůstal zírat na Greenea v němém úžasu. Předstíral, že tato lež je ve skutečnosti jasnou a banální pravdou. Greene si pohrával s krabičkou cigaret.

„Taky bych chtěl podotknout, že kdyby vás v Pákistánu odhalili a zatkli, vás, sovětského důstojníka, jímž bezpochyby jste, byla by zdejší vláda krajně znepokojena. Považovali by vás za špiona. Mohl byste mít takové potíže, že problém, který jste sem přijel vyřešit, je proti nim zcela nepodstatný.“

Greene rychle přeložil to, co právě řekl, do urdštiny a pákistánský zpravodajec přikývl. Lev dobře věděl, že podplukovník Vaščenko nikdy nepřipustí, aby ho dostali živého. A kdyby se v Péšávaru našla jeho mrtvola, sovětské úřady by popřely, že šlo o jejich člověka, a přispěchaly by s celou nůší výmluv.

Ustrašený mladý číšník přinesl na plechovém podnosu čtyři láhve coly. Podplukovník si opřel ruce o stůl a propletl prsty.

„Pákistánci zásobují afghánské povstalce zbraněmi. To, že zároveň předstírají neutralitu, sovětským zájmům vůbec nepomáhá. Proto si z jejich krajního znepokojení moc neděláme.“

Greene vrhl pohled po Salaamovi, polohlasem mu rychle přeložil, co zde zaznělo, a pak se obrátil na podplukovníka: „Kam tím míříte? Dovolte, abych vám řekl, že vražda operativce CIA působícího v Pákistánu by dramaticky změnila pohled Spojených států na tento konflikt.“

Podplukovník se usmál.

„Jen žádné násilí. Chceme zpátky tohohle člověka. Je to tak prosté. Nevěřím, že vám může být užitečný. Spojené státy mají dost rozumu, aby v Afghánistánu vojensky nezasahovaly. Proč se zaplétat do války v tak vzdálené zemi? Zvlášť když vám Děmidovovy informace k ničemu nebudou?“

Přestože se výraz Greeneovy tváře nezměnil, bylo na něm znát, jak silně mu je podplukovník nesympatický.

„Lituji, pane… pořád ještě neznám vaše jméno.“

„Podplukovník Anton Vaščenko,“ přispěchal mu Lev na pomoc.

Chvíli bylo ticho. Všichni kalkulovali a zvažovali možnosti. Greene stále kouřil a oklepával popel do láhve s netknutou colou. Podplukovník začínal ztrácet trpělivost. Znovu se otočil ke Lvovi.

„Děmidove, vraťte se se mnou do Afghánistánu. Amerika není země pro vás. Těm dvěma osobám, které chcete chránit, už nic nehrozí. Naopak svým útěkem byste strašlivě ohrozil své dcery v Moskvě.“

Lev sklopil hlavu a uvažoval, co by plynulo pro Jelenu a Zoju z jeho přeběhnutí, pokud by vešlo ve známost.

Podplukovník Vaščenko teď těkal očima po místnosti a nenápadně zvažoval možná rizika. Jediné vážné nebezpečí představoval Fahad. Greene se tvářil netečně a bezstarostně, zhluboka potahoval z cigarety a vypouštěl kouř nosem. Lev nabyl jistoty, že až Vaščenko znovu promluví, bude to jeho poslední slovo. Pak už budou hovořit jen zbraně. A podplukovník promluvil.

„Dejte ruce pryč od Afghánistánu. Afghánci vás nenávidí stejně jako nás. Když se nám nebudete do ničeho plést a nebudete mudžahedínům dodávat zbraně, obnovíme během několika měsíců právo a pořádek. Zase otevřeme školy, opravíme silnice, znovu vybudujeme infrastrukturu. Dáme lidem vzdělání. Ale jestli Spojené státy zasáhnou vojensky, uvrhnou tuto zem na dlouhá léta do chaosu a samy skončí bez jakéhokoli spojence. Režim, který nastolíte, se vám za vaši pomoc odvděčí pohrdáním.“

Greene zahodil nedopalek do láhve coly. Zasyčel a zůstal plavat na hladině.

„Vyřídím váš vzkaz nadřízeným,“ odtušil a přeložil obsah předchozí konverzace Salaamovi. Ten ho pozorně vyslechl a chvíli Greenovi něco povídal. Ten přetlumočil jeho slova Vaščenkovi: „Salaam vás nenechá zatknout, můžete odejít. Víc vám nabídnout nemůže. Šetřete se pro další bitvy. Nemá zájem na eskalaci nepřátelství se Sovětským svazem.“

Lev po celou dobu předchozích debat mlčel. Teď debaty skončily a strany nedospěly k dohodě. Musel začít jednat.

Kolenem strčil do stolu a srazil jednu z lahví coly na kamennou podlahu. Roztříštila se a oči všech se otočily po zdroji hluku. Lev se vymrštil, sebral ze stolu špinavý nůž a vrazil jej podplukovníkovi do hrdla. Díky tomu, že odvedl pozornost ostatních a jeho smysly už nezatemňovalo opium, byl Lev dostatečně rychlý a Vaščenko se nestihl bránit. Nůž mu pronikl do krku až po střenku. Oba afghánští agenti jen s hrůzou přihlíželi: ze Lvovy strany žádné riziko neočekávali. Nejrychleji se vzpamatoval Fahad, vytáhl pistoli a oba Afghánce zastřelil. Vaščenkovi ránu z milosti nedopřál. Podplukovník dál seděl na židli. Lev mu sevřel ruce a znehybnil mu je. Tenhle muž byl neuvěřitelně silný a navzdory smrtelnému zranění se snažil vyprostit, ale Lev ho pevně svíral a nepustil. Podplukovník kopal nohama, svíjel se, předklonil se tak, že se skoro dotýkal Lvovy tváře. Konečně ochabl a zavřel oči, ale Lev sevření neuvolnil a držel jej ještě dlouho poté, co se přestal hýbat.

Nakonec jej pustil a nechal ho sklouznout na zem. Napřímil se a řekl: „Nenechal by mě žít a nenechal by se zajmout. Kompromis nebyl možný.“

Bylo to už dávno, co Lev naposledy někoho zabil. Greene stále seděl. Opatrně odtáhl elegantní střevíce od šířící se kaluže krve na podlaze a suše poznamenal: „Sověti udělali všechno možné i nemožné, aby vás umlčeli. Zřejmě jste pro ně cennější, než jsem si myslel.“

Salaam hleděl na mrtvá těla. Pak poklekl a prohledal podplukovníkovy kapsy. Lev pošeptal Greeneovi: „Udělíte nám azyl? A postavíte se za moje návrhy?“

Po chvíli uvažování Greene odpověděl: „Ano.“

Lev pomalu stoupal do schodů a nevěděl, jestli se má radovat, nebo bát. Nemohl si být jistý, že jeho útěk zůstane utajen. Na druhé straně měl konečně volnou cestu do USA a Zabí s Narou tam naleznou nový domov. Když si na ně vzpomněl, začal brát schody po dvou, proběhl chodbou v patře, zamířil rovnou k pokoji a prudce otevřel dveře. Závěsy byly roztažené, z ulice sem dopadala bledá oranžová záře a rozlévala se po prostěradlech a přikrývkách. Naru a Zabí nebylo nikde vidět. Vešel do pokoje, obešel postel a spatřil je, jak se krčí na bobku na podlaze až v nejzazším koutě. Přisedl si k nim, ale nedokázal jim říct, co se dole odehrálo a že mají velkou naději získat nový domov. Usmíval se na ně, ale Nara i Zabí hleděly na jeho ruce, které si v samém spěchu zapomněl umýt. Měl je celé od krve. Přemýšlel, zda je má schovat za zády, ale nakonec bylo možná dobře, že je viděly. Krev na rukou byla cenou za jejich svobodu.

O PŮL ROKU POZDĚJI

Manhattan
Budova Organizace spojených národů
První avenue a Východní 42. ulice

15. LISTOPADU 1981

Lev stál na První avenue před hlavním vchodem do budovy OSN, na místě, kde před šestnácti lety zavraždili Jesseho Austina. Po důkladném studiu fotografií i novinových článků a spoustě hodin strávených v městské veřejné knihovně nad důkazními materiály, za které by byl v době těsně po Raisině smrti dal všechno na světě, dokázal přesně lokalizovat místo, na něž Jesse Austin položil svou krabici, kterou táhl až z Harlemu – místo jeho vraždy. Neoznačovala je žádná cedule, tabulka, tím méně pomník. Šlo o nezajímavý pruh chodníku a kolemjdoucí neměli důvod se zamýšlet nad tím, co se zde toho večera odehrálo, ani nad třemi zmařenými životy. Lev sem chodil často, postával s rukama za zády, jako by před ním místo obrubníku stál náhrobek, a dumal nad celou řadou aspektů případu, které mu stále unikaly. Především mu nešlo do hlavy, proč vůbec musel Austin zemřít a proč se podle všeho sovětské i americké úřady snažily společnými silami celý čin zamlžit. A proč pak pachatelé podstrčili vražednou zbraň jeho dceři a propašovali ji do kapsy kabátu, jen aby nakonec svedli čin na Raisu? Tento rozpor svědčil o náhlé změně plánu a následné improvizaci. Hlavní otázka navíc zůstala nezodpovězena:

Kdo zavraždil mou ženu?

Odpovědi otištěné v historických příručkách byly vylhané, ale náhodný čtenář pohlcený příběhem o zakázané vášni a hříšném vztahu, bezostyšné fabulaci maskované jako neprůstřelná pravda, to nepostřehl.

Lev zavřel oči a přenesl se zpátky do onoho večera: cítil žár davu i vlahý letní vzduch. Mohl pokleknout u Austinova těla zhrouceného na chodníku a sledovat, jak se bílá košile barví krví do ruda. Viděl výraz ve tváři Anny Austinové, její otevřená ústa, slyšel její výkřik a zoufalství v jejím hlase, když už věděla, že se nedočká pomoci. Dovedl si představit hysterický dav bořící zátarasy a slyšel, jak ocel zvoní o dláždění. Viděl před očima svou ženu a šel k ní ještě blíž, tak blízko, že uslyšel, jak jí tluče srdce, zatímco bere do náruče Jelenu, tak blízko, že mohl zaslechnout rychlý přerývaný dech své dcery, které se právě zhroutil sen o lepším světě.

Byla to dokonalá optická iluze. Vnímal všechno naprosto živě, a přece nechápal, co se před ním odehrává. Existovala spousta fotografií pořízených onoho večera, ale Jelena se kupodivu neobjevila na žádné. Podle toho, co vyprávěla, byla v samém centru dění. Stála vedle Jesseho Austina se sovětskou vlajkou. A přesto pro její tvrzení neexistoval důkaz, žádné noviny se nezmínily o její roli. Přinášely zcela jinou verzi událostí a doprovázely je jedinou slavnou fotografií, kterou v Sovětském svazu nikdy neotiskli a Lev ji nikdy dřív neviděl: byla na ní Raisa vedle Austinova těla. Lev chápal její gesto jasně: reagovala na volání o pomoc. Pro americkou veřejnost to byla vyšinutá vražedkyně zaslepená žárlivostí. Jiný snímek ukazoval Raisu v Austinově bytě – zpěvák ji objímal kolem ramen na pozadí rozestlané postele. Lev věděl, že jde o podvrh. Jelena mu řekla, že u Jesseho Austina byla ona, ne Raisa. Před příjezdem do USA si Lev neuměl představit, kolik špíny na Raisu nakydali novináři uhranutí představou tragického rusko-amerického milostného trojúhelníku. Nejinteligentnější žena, jakou Lev poznal, a jediná, kterou kdy miloval, vstoupila do análů jako svedená a opuštěná naivka. A největší idealista, s jakým se setkal, jeden z mála lidí, jež v životě opravdu obdivoval, dostal nálepku chlípného lháře a tak nemorálního člověka, že kulka do srdce byla podle mnohých to jediné, co zasluhoval.

Při svých pochůzkách Lev nezůstával jen venku na chodníku. Budovu OSN si bylo možno prohlédnout a Lev toho v minulosti využil, třebaže angličtině průvodců rozuměl jen málo. Spatřil i sál, v němž se konal Raisin koncert: nemělo to sice nic společného s pátráním, ale Lva těšilo pomyšlení, že zde jeho žena slavila úspěch. Někdejší válečná uprchlice, která přežila i stalinské čistky, dovedla zorganizovat velkou kulturní akci právě v tomto prostředí a špičky světové diplomacie jí vestoje tleskaly. Podle Zoji dopadl koncert nad očekávání dobře: Raisiny přípravy se zúročily. A zatímco Raisa připravovala událost, která měla lidem přinést naději a hudební zážitky, někdo jiný plánoval její vraždu.

Trvalo dvacet minut, než se Lev pohnul. Stál pořád na stejném místě s rukama za zády. Strážní hlídající komplex Spojených národů si jej podezíravě měřili, taxíky zpomalovaly, kdyby snad potřeboval někam svézt. Ale on nikam jinam nepotřeboval. Už ho nelákaly žádné cesty. Teď měl jediný úkol: pátrat. Vzhlédl vzhůru k mrakodrapům a pomyslel si, že má před sebou mlčenlivé strážce všech tajemství metropole, tiché obry uzavírající své odpovědi do klece z oceli, betonu a skla. Nepoložil na místě činu kytku. Znal jediný způsob, jak uctít Raisinu památku: dopadnout jejího vraha.

Američané jej varovali, aby se z důvodu vlastní bezpečnosti tomuto místu vyhýbal. Pokud by Sověti pojali podezření, že emigroval, tady by ho našli velmi snadno. Tohle místo se přímo nabízelo. Ale Lev neměl ve zvyku řídit se radami. Kráčel ke stanici metra a dobře věděl, že je sledován. Ani se nemusel zastavovat a ohlížet, nemusel zahlédnout svého agenta ani koutkem oka. Za dlouhá léta měl dobře vycvičené instinkty. Nevyčítal americkým policistům v civilu, že se snaží mapovat jeho kroky, a jindy by je nechal, ať si ho sledují a myslí si, že mají vše pod kontrolou. Ale dnes ne. Dnes měl něco na práci a společnost FBI přitom nepotřeboval.

Bradhurst
Harlem
Západní 145. ulice

Lev prošel kolem činžáku, v němž kdysi bydlel Jesse, a potlačil nutkání vstoupit dovnitř. To místo jej nepřestávalo znepokojovat, jako by věřil, že zde zůstala nějaká stopa minulosti, otisk dne, kdy sem přijela mladá Jelena plná snů o rovnosti a spravedlnosti. Jeho vytrvalost zatím nenesla ovoce, veškeré dotazy byly příkře odmítány a reakce byly buď otevřeně nepřátelské, nebo aspoň naprosto nechápavé. Lev nevynechal jediného obyvatele domu a místní lidé ho začali považovat za blázna. Když zaklepal na dveře někdejšího Austinova bytu a zeptal se svou ubohou angličtinou současných nájemníků, mladého manželského páru, na slavného zpěváka, tázaní jen zavrtěli hlavou: ne, nikdo takový tady nebydlí. Lev se neuměl dobře vyjádřit, a tak jim ukázal vystřižené články o vraždě. Z jejich zmatené reakce poznal, že o události nemají ani tušení, nevědí, kdo byl Jesse Austin, a už vůbec nechápou, proč se tenhle podivný cizinec zajímá o šestnáct let starý zločin. Chovali se sice zdvořileji než většina sousedů, ale i tak před ním zabouchli dveře a zamkli.

Lev tentokrát dům minul a pokračoval ulicí dál. V dlani svíral výstřižky, které ukazoval bezmála každému na potkání, především lidem obou pohlaví, kteří mohli být v době činu už dospělí. Doma v Sovětském svazu i později v Afghánistánu mu vždy připadalo, že nejtěžší úkol bude dostat se do New Yorku. Mýlil se: podcenil obtíže, s jakými se setká zcela cizí člověk při pokusu objasnit šestnáct let starý případ, na který by každý raději zapomněl.

Na druhé straně ulice se nacházel bufet. Bylo v něm vždycky plno a plnil funkci místního klubu, zejména pro starší klientelu. Lev přešel vozovku a vstoupil. V době oběda to tady žilo a hlučelo. Malé čtvercové stolky stály tak blízko sebe, že se servírky mezi nimi musely prodírat bokem, ale počínaly si přitom velmi elegantně. Měly na sobě pruhované modrobílé zástěry a roznášely talíře s poněkud nevzhlednými, ale lákavými pokrmy. Z otevřené kuchyně se valila pára. Kolem se neustále ozývalo cinkání nádobí. Spoustě hostů bylo nejméně padesát let. Někdo z nich musel znát Jesseho Austina a vědět něco o jeho smrti, i kdyby šlo jen o nezaručené pověsti. Lev by byl vděčný i za sebenepatrnější dohad.

Přistoupil k paní u pokladny a litoval, že sám umí tak málo anglicky. Tázaní byli i beztoho podezíraví a nedostatečná znalost jazyka Lvovi kontakt neusnadňovala.

„Chci se zeptat… na tohoto člověka… Jesse Austin…“

Když vytáhl své výstřižky, žena se ostražitě napřímila, jak už to viděl u mnoha jiných. Pak zavolala směrem ke kuchyni: „Pojďte sem někdo!“

Objevila se starší paní a sotva Lva spatřila, zavrtěla hlavou. Lev viděl, že má smůlu: s touhle ženou už mluvil a nesetkal se s pochopením.

„Odejděte odsud!“

„Prosím…!“

„Už jsem vám to pověděla jasně, ne?“

Lev si řekl, že vysloví Austinovo jméno nahlas, aby viděl reakce ostatních.

„Chci mluvit o Jessem Austinovi.“

„Vypadněte, okamžitě!“

Byl to hlasitý rozkaz, který umlčel ruch v celém bufetu. Hosté i servírky teď civěli přímo na Lva a snažili se uhodnout, co je zač. Lev si všiml zvláštní maličkosti: ať se energická žena sebevíc hněvala, ať ji sebevíc vytáčel, nikdy nepohrozila, že na něj zavolá policii. Zvedl novinové výstřižky, ukázal je přítomným a znovu zopakoval: „Jesse Austin. Prosím! Povězte mi o něm někdo.“

Vyšel ven a čekal, zda se stane nepravděpodobné a někdo zareaguje na jeho dotaz. Nic se nestalo. Lev si povzdechl. Snad ta žena není v práci každý den. On to bude zkoušet znovu a znovu. Jednou se mu to povede.

New York City
Brighton Beach

TÉHOŽ DNE

Bylo pozdní odpoledne a souprava metra vjíždějící do stanice Brighton Beach byla skoro prázdná. Lev seděl a prohlížel si reklamu ve vagonu: krásná žena v bikinách na ní držela láhev oranžové limonády s nápisem FANTA.

Nikdo z ostatních pasažérů netušil, co se s touto značkou pojí; nikdo z ostatních pasažérů nevěděl, k čemu se tyto lahve používají v Kábulu, a neuměl si představit strach, jaký budí název nápoje ve vězních čekajících na výslech. Tady v New Yorku to byla obyčejná limonáda evokující představu nevázanosti a zábavy. Lev hleděl na billboard a připadal si jako návštěvník z jiné planety.

Jeden ze spolucestujících četl noviny a u nohou mu ležely přetékající nákupní tašky. Jiný stál, přestože všude byla volná sedadla, visel na tyči a zůstával pohroužený v myšlenkách, i když vlak vyjel z podzemí do stanice. Opodál seděla mladá maminka s dcerkou. Holčička nedosáhla ze sedadla na zem a nohy se jí houpaly ve vzduchu. Lev si vzpomněl na vlastní dcery v Rusku. Neminul den ani hodina, aby na ně nepomyslel. Neviděl je už osm let a neměl zdání, kdy je znovu spatří. Cena za to, že se mohl dát do pátrání, byla vysoká. Bolelo ho pomyšlení, že Jelena a Zoja ani nevědí, zda vůbec žije. Nemohl jim podávat zprávy. Sovětské úřady nesměly zjistit, že je naživu. V tom případě by to obě dcery tvrdě odnesly. Přesto se Lev nedokázal smířit s pomyšlením, že by Jelenu se Zojou už nikdy neměl vidět, právě tak, jako si nepřipouštěl, že by nenašel Raisina vraha. Jen vůbec netušil, jak toho dosáhnout.

Až na barevné reklamy připadalo Lvovi metro jako jediné místo, kde se život v New Yorku zase až tak nelišil od života v Moskvě. Každodenní dojíždění vyrovnávalo rozdíly mezi lidmi. Lev pokaždé se zájmem sledoval, jak se otevírají dveře a do vozu nastupuje nová vlna cestujících. Letmé flirtování a jiskření mezi neznámými pasažéry mu vzdálenou ozvěnou připomínalo jeho první setkání s Raisou v moskevské podzemce. Ta vzpomínka ho už nerozrušovala, jen si říkal, zda se takové dvojice za chvíli rozejdou a už se nikdy nesetkají, nebo se pokusí z náhodného setkání vytěžit víc.

Když vystoupil na stanici Brighton Beach, vykouklo slunce a on si rozepnul kabát. Bylo mu teplo navzdory pozdnímu podzimu. Rozhlížel se po okolí a nepřestával žasnout, že tohle podivné prostředí je teď jeho domov. Ještě stále mu to připadalo absurdní. Snad právě proto, že dcery zůstaly v Rusku, si nedovedl představit, že by se tady někdy mohl cítit jako doma. Po příjezdu do Spojených států se s Narou a Zabí několikrát stěhovali mezi různými lokalitami v New Jersey. Bylo to nepohodlné a rušivé, ale Lvovi to přišlo normálnější, než když pak získal trvalé bydliště. Trval na tom, že chce bydlet přímo v New Yorku. Skutečné důvody zamlčel, vyzdvihl jen, že to bude mít několik výhod. V aglomeraci žila spousta sovětských emigrantů, takže jeho nedostatečná znalost angličtiny tolik nevadila, a jako cizinec tu bude méně nápadný než na malém městě. A skutečně si ho nikdo moc nevšímal. Žil pod novým jménem a zvědavějším tazatelům tvrdil, že z vlasti utekl před politickým pronásledováním.

Zabí s Narou bydlely v sousedním bytě. I ony dostaly nová jména a novou minulost. Už to nebyly Afghánky, ale Pákistánky, aby se daly hůř vystopovat, pokud by po nich někdo šel. Obě dvě chtěly, aby Lev bydlel s nimi, ale to by znevěrohodnilo jejich krycí identitu. Chovali se jako sousedé-emigranti, kteří se náhodou spřátelili. Nara vystupovala jako matka Zabí. Dokládaly to její nové dokumenty a Lev ji občas přistihl, jak je pečlivě studuje, jako by nemohla uvěřit tomu, co v nich stojí. Děvčátko, jehož smrt málem zapříčinila, teď bylo její právoplatnou dcerou, a ona na tento paradox musela denně myslet. Avšak místo aby se tím týrala, stala se z ní díky tomu milující matka. Byla ovšem dost mladá na to, aby měla sedmiletou dceru, a na všechny dotazy v tomto smyslu reagovala zarputilým mlčením, případně podotkla, že jde o příliš bolestnou záležitost a ona o ní nechce hovořit, což byla aspoň svým způsobem pravda.

Po čtvrtém stěhování tedy Lev nalezl domov ve třetím patře činžáku v Brightonu na 6. ulici. Neměl výhled na moře, v podstatě neměl z okna vůbec žádný výhled, ale byt byl pohodlný, s klimatizací, lednicí a televizí. Na rozdíl od předchozích kábulských bydlišť v něm tentokrát nevysadil dveře mezi místnostmi. Nesnesitelný neklid byl ten tam. Už nepotřeboval opium, byl z něj znovu vyšetřovatel.

Sotva odemkl vstupní dveře a vešel do obýváku, hned věděl, že tu někdo je. Být to sovětský operativec, byl by Lev mrtvý dřív, než by stačil rozsvítit. S touto myšlenkou sáhl po vypínači.

TÉHOŽ DNE

Marcus Greene v bezvadném obleku vytáhl cigaretu a posadil se, jako by byl u sebe doma.

„Připadáte mi nervózní,“ poznamenal.

Na to Lev nic neřekl. Nelíbila se mu nenucená samozřejmost, s níž se mu agenti dokázali vloupat do bytu, napíchnout telefon nebo mu po dobu nepřítomnosti prohledávat věci. Všiml si, kdykoli je vrátili na špatné místo. Na druhou stranu si uvědomoval, že patří Američanům, je kusem jejich duševního vlastnictví a oni si mohou dělat, co se jim zlíbí. Bylo skoro komické, že se Greene vzápětí dovolil: „Smím si zapálit?“

Lev přikývl, svlékl si kabát a pověsil jej v předsíni. Pak se vrátil do pokoje a stanul mu tváří v tvář.

„Jak to, že nejste v Pákistánu?“

„Jsem na dovolené u rodiny.“

Pak zhluboka potáhl z cigarety s intenzivní rozkoší silně závislého kuřáka. Lev se usadil proti němu, předklonil se a ruce si složil na kolenou. Greene beze stopy sebelítosti pokračoval: „Nejsem dobrý otec. Myslím, že svých nedostatků dokážu litovat, ale nikdy jsem se je nesnažil napravit, takže nevím, jestli je ta lítost něco platná. V očích mé ženy a synů rozhodně ne. Říkám vám to, protože i to je důvod, proč jsem tady. Vím, co pro vás znamená rodina. Nejen ta, kterou jste si přivezl do New Yorku, ale i ta, kterou jste zanechal v Sovětském svazu.“

„Co se stalo?“ zeptal se Lev se staženým hrdlem.

„Sověti mají podezření, že jste naživu. Měli jsme za to, že když jste zabil podplukovníka, nikdo nebude moci potvrdit, že jste přežil. Je možné, že Rusové jen sondují, co a jak. Než jsem odjel z Péšávaru, dali si práci s tím, aby k nám proniklo pár informací o vašich dcerách, Zoje a Jeleně…“

Lev se vztyčil, jako by chtěl okamžitě odejít. Greene na něj mávl, ať si zase sedne, a když Lev neposlechl, taky se postavil.

„Nemáme možnost ty zvěsti ověřit. Třeba jsou to lži a vy se na ně máte chytit. Nadřízení na mě tlačili, abych vám je zatajil, ale říkal jsem si, že to budete chtít vědět. Nechám na vás, zda uvěříte v jejich pravdivost.“

„Co je to za zvěsti?“

„Po vaší předpokládané defekci předvolali dcery k výslechu. Jejich manžely taky. Pak je sice propustili, ale jejich budoucnost je nejistá. Příště už je nejspíš zatknou. Zatím se to nestalo, ale může se to stát. Nejspíš je to jen chabý pokus o návnadu, ale z vašeho výrazu vidím, že značně účinný pokus.“

„Takže pokud se nevrátím, hrozí jim zatčení? To říkají ty zvěsti?“

„Lve, nemůžeme vědět, zda to všechno není jenom hra. Nikdo v Rusku neví s jistotou, že žijete.“

„Co když mají svůj zdroj přímo tady v Americe?“

„To není pravděpodobné. Sovětské pokusy proniknout do struktur CIA nebyly nikdy moc úspěšné. Když neuděláte nic, když nezareagujete, budou si všichni myslet, že jste po smrti, a dcerám se nic nestane. Dejte na mě.“

Jenže Lev věděl o praktikách KGB své. Znal uvažování těch lidí. Pamatoval si, jak by reagoval on coby mladý ctižádostivý agent. Jen zavrtěl hlavou. Při pomyšlení na to, jakému riziku vystavil obě dcery, se mu udělalo zle.

„Nezbývá mi moc času,“ zamumlal.

TÉHOŽ DNE

Lev tiše seděl nad večeří a rýpal se v jídle, které uvařil. Věděl, že dcery stihne trest, i když se neprokáže jejich vina. Za Stalinovy éry byla přijata zásada, že otcovo provinění se přenáší na syna. Jediný přečin, jediné obvinění mohlo zničit široké příbuzenstvo; jed podezření jako by koloval v krvi celé rodině. Od té doby se časy změnily jen částečně a tento způsob myšlení zůstal v KGB pevně zakořeněný. Tato organizace vždy podporovala sňatky mezi svými agenty a agentkami, jako by chtěla založit dynastii operativců, osob zcela odlišných od řadových občanů. I to byl důvod, proč se nadřízení stavěli proti jeho sňatku s Raisou. Pokud se Lev nepodvolí, čeká jeho dcery vězení a konec kariéry. KGB bude postupovat s neosobní, institucionalizovanou a předvídatelnou zlovolností. Právě tak jako nezáleželo na osobní nevině obou dcer, záleželo pramálo na tom, že si Moskva nemůže být jistá, zda Lev skutečně zůstal naživu. Síť sovětských agentů byla v USA vždy slabá, přinejmenším ve srovnání se situací v Evropě. Přesto bylo v silách KGB přimět Lva, aby vystoupil z anonymity. Vše záviselo na tom, zda v Moskvě uvěří, že je skutečně po smrti. A to se nepovedlo.

Lev odsunul talíř. Nara i Zabí poznaly, že se něco děje, a vyměnily si pohledy. Nemohl jim prozradit pravý stav věcí, dokud se sám nerozhodne, co dělat. Taková nejistota nutně přinese další zbytečné napětí. Zabí se teprve před chvílí vrátila z dalšího sezení u psychiatra. Fyzická zranění se jí zahojila, ale dívka dál dvakrát týdně docházela k terapeutovi. Museli s tím počkat několik měsíců, dokud dostatečně nezvládne angličtinu. Intenzivní kurz navštěvovala společně s Narou. Lev na většině hodin chyběl, protože se zcela soustředil na pátrání. Zato k psychiatrovi doprovázel Zabí pravidelně. Překvapilo ho, že to v ordinaci nevypadá jako v nemocnici, ale že jde o hezky zařízenou místnost v obyčejném domě. Už po třetí nebo čtvrté návštěvě začal nahlížet příznivěji i na samotnou léčbu. Ani Zabí se sezení u psychiatra nebála. Vše samozřejmě hradila americká vláda, stejně jako všechny jejich výdaje. Výměnou za to se Lev setkával se zpravodajci a poskytoval jim informace o Afghánistánu. Jeho vědomosti o Sovětském svazu, zejména ve vztahu ke KGB a bezpečnosti, byly zastaralé a zajímaly především těch několik historiků a učenců, jimž úřady umožnily, aby se se Lvem setkali. Přísně tajné byly pouze informace o Afghánistánu. Dalo se stěží odhadnout, jaký vliv budou mít na americkou politiku. Lev se netěšil takové důvěře, aby se mu svěřovali, jen se ho vyptávali. Některé otázky mu ale ledacos napověděly o jejich způsobu uvažování. Bylo zjevné, že jisté kruhy uvnitř CIA jsou ochotny podporovat afghánské povstalce dodávkami zbraní, ale jestli k tomu skutečně dochází, o tom mu nebylo nic známo.

Po večeři odklidil talíře a vrátil se s krabicí zmrzliny, kterou koupil v obchodě, jehož majitelka pocházela z Ukrajiny. Lev s ní občas promluvil jako s jedním z mála lidí ze sousedství – v New Yorku byl právě tak vykořeněný jako předtím v Kábulu. Rozdělil zmrzlinu do tří misek a poznamenal: „Zítra letím do Washingtonu. Už jsem ti o té práci povídal. Mají tam archiv všeho, co se týká sovětské špionážní sítě v USA. Mám se podívat na pár věcí, třeba objevím něco nového.“

Naru to udivilo.

„Myslela jsem, že tam máš jet až za pár měsíců.“

„Teď chtějí, abych přiletěl okamžitě.“

„Proč?“

Odpověď byla nasnadě: CIA měla podezření, že se Lvův pobyt v Americe krátí, ale to bylo tajemství, a tak jen pokrčil rameny: „Nevím.“ Pak nejistě dodal: „Dělám, co mi řeknou.“

„Ty od nás odjíždíš?“ zeptala se Zabí.

Lev si pohrával se lžičkou zmrzliny, aby jí nemusel pohlédnout do očí.

„Jen na pár dnů.“

Washington DC
Ústředí FBI
J. Edgar Hoover Building
Pennsylvania Avenue 935

NAZÍTŘÍ

Lev plánoval, že se ve Washingtonu zdrží několik dnů, podle toho, jak mu půjde práce od ruky. Už se smířil s tím, že se jeho pobyt ve Spojených státech náhle a dramaticky chýlí ke konci, a nejradši by byl zase zpět v New Yorku. Potřeboval nutně pokračovat v pátrání. Bylo spíš otázkou týdnů než měsíců, kdy sovětské úřady přikročí k novým opatřením proti jeho dcerám. A pokud zajdou tak daleko, že Zoju a Jelenu zatknou, nebude Lev moci otálet a s největší pravděpodobností zahájí přípravy k návratu ještě téhož dne. Nevinný výlet do archivu představoval za těchto okolností nevítané zdržení.

Na letišti čekal Lva přátelský, asi padesátiletý muž, Simon Clarke. Představil se jako archivář a trochu připomínal sovu; měl brejličky s kulatými zlatými obroučkami a lehce vystupující bříško připomínající mírný kopeček. Hovořil rusky plynně a gramaticky bezchybně, ale s americkým přízvukem a Lev usoudil, že tento muž v životě nejspíš promluvil jen s málo rodilými Rusy. Svým příjemným a laskavým způsobem vyjádřil naději, že Lev dokáže vrhnout světlo na řadu dávných odhalení i nevysvětlených tajemství týkajících se sovětských špionážních aktivit zaměřených proti úhlavnímu nepříteli. Clarke záměrně užil pojmu „úhlavní nepřítel“, aby dal najevo, že ovládá žargon sovětských tajných služeb.

Při krátké prohlídce města se cestou do archivu zastavili před ústředím FBI. Moderní betonová budova se ničím nepodobala vznešenému historizujícímu průčelí Lubjanky, hlavního štábu KGB v samém srdci Moskvy. Architektura Hoover Building neměla působit impozantně, spíš budila dojem neproniknutelnosti. Nebylo na ní nic zdobného ani ornamentálního: šlo o jakousi kombinaci parkovacího domu a elektrárny, jako by FBI patřila do téže kategorie veřejné infrastruktury. Samotný archiv, který nebyl vyznačen na žádné mapě ani v úředním seznamu institucí, se nacházel o tři bloky dál, na 8. ulici. Scházelo tu jakékoli označení, a dokonce i recepce. Nenápadné dveře připomínající únikový východ vedly rovnou na ulici a byly vtěsnány mezi dvě velké kancelářské budovy. Dveře bez čísla nebo schránky na dopisy, začarovaný vstup, který každý kolemjdoucí mine, aniž by měl tušení o tajemstvích, jež se za nimi ukrývají.

Clarke vytáhl svazek klíčů, odemkl a rozsvítil na úzkém schodišti. Pak za Lvem zase zamkl a oba začali sestupovat dolů do suterénu. Vzduch tu byl suchý, klimatizovaný. V malé, bezvýrazné kanceláři pod schodištěm deaktivoval Clarke poplašné zařízení. Z kanceláře vedly zabezpečené ocelové dveře připomínající bankovní trezor. Po zadání hesla se ozvalo tiché zasyčení a dveře se otevřely. Světla se automaticky rozsvítila, zářivky zablikaly, nabíhaly v rychlém sledu jedna po druhé a odhalily Lvovým očím archiv v jeho plné kráse a velikosti.

Lev nečekal, že bude tak rozlehlý. Byly tu stovky metrů ocelových polic jako v knihovně, až na to, že v nich nestály knihy. Všechny předměty se nacházely v typizovaných krabicích z hnědé lepenky. Stály jich tu tisíce, bok po boku, oddělené stejně širokou mezerou. Lev pohlédl na Clarkea.

„Tohle všechno…?“

Clarke přikývl.

„Materiál nashromážděný za sedmdesát let. Většinu jsme identifikovali, něco nám ale stále zbývá.“

Lev přistoupil k policím, když mu Clarke položil ruku na rameno: „Než začneme, seznámím vás s našimi pravidly. Řekli mi, abych vás při odchodu prošacoval. Neurazte se, je to obvyklé opatření a platí pro každého návštěvníka. A všech předmětů se smíte dotýkat pouze v těchto rukavicích. Jinak máte přístup ke všemu. Jen prosím žádná plnicí pera ani jiné psací potřeby. Nemáte u sebe nic takového?“

Lev zavrtěl hlavou, svlékl si sako a odložil je v kanceláři. Clarke si toho všiml.

„Radši si ho nechte. V sále je chladno, je klimatizovaný kvůli konzervaci archiválií.“

Chladírna uchovávající sedmdesátiletou historii špionážních tajemství, historii tisíců pokusů o zradu, úskoků a vražd, konzervovanou tak dokonale, jako by šlo o největší výtvory lidského ducha.

Sál neměl příliš vysoký strop, zato byl pozoruhodně široký, což vytvářelo bizarní dojem zmáčknuté krabice od bot. Byl celý z betonu, takže tady převládaly dvě barvy: cementová šeď a hnědý odstín lepenkových škatulí. Ventilace tiše hučela a občas bylo cítit vibrace od projíždějící soupravy metra. Uprostřed mezi regály vedl průchod z jednoho konce sálu na druhý a z něj odbočovaly uličky označené čísly. Jinak tu nebyly žádné značky ani popisky. Clarke zřejmě uhodl, nač Lev myslí, protože ho uklidnil: „Žádný strach. Nechceme, abyste se probíral vším. Dal jsem stranou pár krabic, u nichž jsem si myslel, že byste nám mohl osvětlit jejich obsah. Ale jinak se tu pohybujte volně, třeba vás upoutá ještě něco dalšího. A než se pustíte do těch vybraných škatulí, mohl byste si prohlédnout celý archiv.“

Navzdory tvrzení, že se Lev může pohybovat volně, se od něj Clarke nehnul ani na krok. Lev se cítil nesvůj. Přistoupil k polici v jedné z uliček a namátkou vytáhl jednu krabici. Každá na sobě měla nálepku s indexem, mnohamístným číslem, které na první pohled nedávalo smysl. Krabice měly víko, aby se v nich nedalo tak snadno hrabat.

„V kanceláři máme příruční katalog a v něm je ke každému indexu přiřazena informace o obsahu krabice,“ přispěchal Clarke s vysvětlením. „Samozřejmě, že všechno do krabic neukládáme, například předměty zvláštního tvaru nebo ty moc veliké. Ty se skladují samostatně v zadní části sálu. A teď vám donesu ten katalog, pomůže vám.“

Clarke se otočil a odběhl pryč. Lev neklidně pochodoval mezi regály a myslel jen na své pátrání. Bezmyšlenkovitě otevřel nejbližší z krabic. Byla plná bankovek, svazků pěti – a desetidolarovek. Samé nízké hodnoty, neposkvrněné, nepoužité, hotové malé jmění. Lev se domýšlel, že jde o padělky vyrobené sovětskou tajnou službou. Jeden svazek ležel v plastovém sáčku označeném nálepkou NEDOTÝKAT SE. Bankovky byly pravděpodobně napuštěny nějakou chemikálií, možná i jedem. Lev krabici znovu zavřel a v sousední uličce sundal víko z jiné. Obsahovala laboratorní přístroje: mikroskop a ještě jiný aparát, jehož účel neznal. Přístroje byly staré snad padesát i více let. Ani tady nebyl žádný vysvětlující dokument. Když nahlédl ještě do třetí a čtvrté krabice, došlo mu, že většina předmětů v archivu o ničem podstatném nevypovídá. Američané tu jednoduše shromáždili vše, co třeba jen vzdáleným způsobem souviselo se sovětskými výzvědnými aktivitami.

Už se chtěl otočit a počkat na Clarkea, když si všiml polic s rozměrnými předměty. Došel do zadní části archivu a zrak mu padl na sukovitou hůl. Chvíli si s ní hrál a přemýšlel, zda je v ní tajná schránka nebo zda má hůl nějaké další použití a ukrývá například otrávený bodec. Pak to vzdal a vrátil hůl do police. Vedle ležela obstarožní vysílačka velká jako televizor, snad určená pro příjem tajných depeší. A pod ní starý kufr.

Lev se sehnul a třesoucíma rukama na něj sáhl. Ruce se za ty dlouhé roky změnily, zato kufr zůstal stejný. Staromódní, s držátkem potaženým kůží a se zrezivělými ocelovými zámky. Přestože jej neviděl šestnáct let, nepochyboval, že jde o stejný kufr, který si kdysi koupil ještě jako mladý agent sovětské bezpečnosti. Zavazadlo, s nímž Raisa odcestovala do New Yorku.

TÉHOŽ DNE

Lev se napřímil a pohledem mezi krabice se ujistil, že Clarke není někde nablízku. Nikde ho nespatřil. Vrátil se ke kufru. Když odemykal zámky, aby do něj nahlédl, ruce se mu ještě stále chvěly nervózním očekáváním.

Zklamání bylo drtivé: kufr zel prázdnotou. Lev se ovládl a začal zhluboka dýchat. Přejel prsty po podšívce: hledal stopu, dopis zašitý pod látkou. Ale nenahmatal žádný řez ani zašitou kapsu. Prohlédl si zavazadlo zvenčí, obrátil je vzhůru nohama, prohmatal dno i rohy. To už slyšel Clarkeovy kroky na betonové podlaze.

„Pane Děmidove?“

Kufr neukrýval žádné tajemství. Lev zběžně pohlédl na okolní předměty. Stálo tu aspoň dvacet dalších zavazadel, ale žádné mu nebylo povědomé. Přesto se tu musely nacházet i Zojiny a Jeleniny věci. Americké úřady je zabavily a děvčata se vrátila do Ruska jen v tom, co měla na sobě. Všechno ostatní jim vzali. Lev si tedy aspoň zapamatoval index označující Raisin kufr. Clarkeovy kroky se blížily, už byl jen pár metrů daleko. Když se objevil mezi regály, Lev se narovnal, nechal kufr být a vyšel mu v ústrety.

Clarke se usmíval: „Nějaký objev?“

„Vlastně ani ne.“

Byl to chabý pokus o lež, ale Clarke se tím dál nezabýval. Nesl s sebou velkou knihu v pevné vazbě a plastovém obalu.

„Tady máte ten katalog.“

Lev si jej vzal, o svém objevu se přitom nezmínil a snažil se působit klidně a uvolněně. Otevřel katalog a zběžně v něm zalistoval. Clarke mu přátelsky položil ruku na rameno.

„Dovolil jsem si vytřídit pár krabic s věcmi, u nichž bych rád znal váš názor.“

Vedle kanceláře byla studovna. Nacházela se v prostorách archivu, z něhož se nesmělo nic odnášet. Stál tady stůl se židlí, na stole lampa a několik krabic s věcmi, na něž se měl Lev podívat. Clarke chvíli mluvil a vysvětloval, proč má zájem právě na těchto předmětech, ale Lev ho skoro neposlouchal. Nebyl rád za toto zdržení a šlo mu jen o to vyhledat v katalogu co nejrychleji indexové číslo opsané z kufru. Konečně ho Clarke zanechal o samotě a on se mohl pustit do hledání. Systém číslování byl složitý. Lev si rychle poznamenal číslo na papír, aby ho snad nezapomněl, a vyhledal příslušný záznam. Popisek uvedený u čísla zněl:

PŘÍPAD RUDÝ SLAVÍK – 1965 – NY

Nahlédl do svého slovníku. Slovo red, rudý, muselo být myšleno jako synonymum slova komunistický a rudý slavík nemohl být nikdo jiný než Jesse Austin.

Lev hleděl na stránky plné čísel a lámal si hlavu, jak najít ostatní dokumenty vztahující se k případu. Protože systém odkazů nepochopil a o radu žádat nechtěl, musel postupovat položku po položce a číst jednotlivé popisky. Prolistoval se až do půlky katalogu a přitom soustavně hlídal, zda nejde Clarke. Konečně se jeho prst zastavil na nadpisu PŘÍPAD RUDÝ SLAVÍK.

Lev si poznamenal index krabice – 35 / 9 / 3.3 –, zavřel katalog a papírek s číslem si zasunul do kapsy.

Pak vstal a opatrně se vydal na průzkum. Clarke seděl v sousední kanceláři zabraný do práce. Lev se chopil příležitosti a rychle došel k uličce číslo 35. Zabočil doprava mezi regály a jel prstem po číslech, až došel k oddělení číslo 9. Krabice stála na nejvyšší polici jako třetí v řadě. Uchopil ji chvějícíma se rukama. Byla těžká a dalo mu práci ji sundat. Jako by měl v ruce truhlu s pokladem, opatrně odklopil víko.

Uvnitř se nacházel objemný svazek dokumentů: podrobnosti o koncertě v budově OSN, program, oficiální dopisy o Mezinárodním mírovém turné studentstva rozesílané Kremlem, nejrůznější návrhy i úřední protokol. Jako někdejší agent měl Lev vytříbený smysl pro to, co je důležité, vypěstovaný za dlouhá léta, kdy studoval písemnosti a probíral se osobními věcmi podezřelých. Tohle všechno byly oficiální dokumenty popisující pouze vnější aspekty zájezdu. Pak nahmatal na samém dně cosi tvrdého. Hřbet knihy, vlastně deníku.

Začetl se do první věty, kterou si pamatoval tak dobře, jako by ji kdysi napsal sám:

Poprvé v životě mám potřebu začít zaznamenávat své myšlenky.

Bradhurst
Harlem
Západní 145. ulice

O TŘI DNY POZDĚJI

Lev seděl na zadním sedadle taxíku a svíral papíry s poznámkami, kam si z Jelenina deníku přepsal většinu důležitých údajů. Protože si deník nemohl odnést celý, využil alespoň každého okamžiku, kdy zůstal v archivu bez dozoru, a studoval stránku za stránkou. Záznamy končily odpoledne před koncertem, v poslední den Raisina života. Když se tehdy Jelena vrátila od Jesseho Austina do hotelu, Raisa ji odvedla na pokoj. Zatímco se chystala na generální zkoušku, proklouzla na záchod a napsala poslední záznam. Tato spěšně načmáraná stránka byla bezpochyby ze všech nejdůležitější. Lev ji z deníku vytrhl, nacpal si ji do ponožky a spolu s ostatními poznámkami ji propašoval ven z archivu.

Jinak v deníku vesměs stálo jen to, co mu Jelena vyprávěla po svém návratu do Moskvy, včetně historie jejího sblížení s pracovníkem oddělení agitace Michailem Ivanovem a vztahu, který mezi nimi vznikl. Bylo současně dojemné i pobuřující sledovat její city, číst zápisky o tom, jak slepě uvěřila jeho báchorkám o lásce a čistých, vznešených úmyslech. Dokázal Jelenu přesvědčit, že je jejím posláním ukázat zapomenutému a pronásledovanému Jessemu Austinovi, jak moc ho mají v Sovětském svazu rádi. Pokud se něco vyrovnalo jejímu idealismu, pak leda hloubka citu, který k Ivanovovi chovala. Každý její čin i každá chyba byly diktovány láskou. Lev měl podezření, že právě její schopnost oddaně milovat byla důvodem, proč ji vybrali pro tuto operaci. Při četbě medových slovíček, jimiž Ivanov sváděl jeho dceru, si Lev musel položit otázku, zda neselhal jako otec, když nedokázal ochránit vlastní děti před světem přetvářky, jež byla jeho profesí. Pokud je měl naučit jen jednu jedinou věc, pak to, jak demaskovat lež.

Protože si Jelena byla dobře vědoma rizik spojených s vedením deníku, už vzhledem k tomu, jak delikátní bylo její poslání, uchýlila se při jeho psaní k určitému druhu šifrovaného záznamu, jména nahrazovala čísly a užívala těsnopisu. Kdokoli jiný než její otec by jen stěží dokázal rozluštit obsah a smysl, ale Lev si celkem bez potíží dosadil za většinu čísel správná jména. Pracovník agitačního odboru Ivanov vystupoval pod číslem 55. Číslo 71 označovalo Jesseho Austina, a pokud se číslice prohodily, výsledná sedmnáctka znamenala jeho ženu Annu Austinovou. Taková volba kódového označení prozrazovala hodně o Jelenině romantické povaze. Několik šifrovaných jmen Lev identifikovat nedokázal, mezi nimi zřejmě to nejpodstatnější:

AGENT 6

Jelena k němu načmárala jedinou poznámku:

Nahání mi strach.

Šlo zjevně o agenta FBI, jehož spatřila v Harlemu vycházet z Austinova činžáku a který ji pronásledoval až do hotelu.

Tentokrát se Lev do Harlemu nevypravil sám. Na sedadle vedle něj seděla Nara. Jako frekventantka kurzu v Kábulu měla příležitost spolupracovat na jediném případu, který vyvrcholil zadržením a popravou zamilovaného dezertéra. Lev pokládal za správné, aby svou krátkou kariéru vyšetřovatelky završila při pátrání po někom, kdo si dopadení a trest zasluhuje. Když odhlédl od této vznešené myšlenky, bylo pravdou i to, že ji potřeboval, protože zvládala angličtinu mnohem lépe než on. Na svém jazykovém vzdělání neúnavně pracovala: chtěla zapadnout do nového prostředí, usadit se v New Yorku natrvalo a najít si tu práci. Kromě dobré znalosti jazyka byla navíc krásná a okouzlující, což mohlo otevřít ústa i lidem, kteří by před mrzoutským a vyzáblým Lvem zarytě mlčeli. Měl ji vlastně požádat o pomoc hned na začátku, ale nebyl si jistý, zda by to bylo moudré. Možná by mu pomáhala jen z pocitu povinnosti, i kdyby sama s pátráním nesouhlasila. Shromažďování citlivých informací bylo navíc v přímém rozporu s podmínkami jejich azylu a on ji nechtěl vystavovat riziku.

Po návratu z Washingtonu ale usoudil, že už nemůže ztrácet čas a bez její pomoci se neobejde. Nara si vyslechla jeho vyprávění o rešerších v městské knihovně i pokusech navázat hovor s obyvateli Harlemu. Šokovalo ji, že celé ty hodiny, kdy nebyl doma, nevěnoval poznávání města, ale hrabal se v minulosti. Jak očekával, bála se, aby něčím nepopudili úřady hostitelské země. Koneckonců z ní teď byla matka a nesměla zapomínat na budoucnost malé Zabí. Přesto pokládala za nutné Lvovi pomoci. Zachránil jí přece život. Souhlasila, že mu s pátráním po Raisině vrahovi pomůže, navzdory tomu, že se v ní svářily protichůdné pocity: nechuť a zlé předtuchy i zvědavost a smysl pro povinnost.

Taxík zastavil. Lev vystoupil a podržel Naře dvířka. Pak sáhl do kapsy, aby zaplatil řidiči. Vedle svazku bankovek měl vecpány výpisky z deníku i vytrženou stránku. Poslední klíčový zápisek hovořil o člověku, který nakonec Jelenu přivedl k Jessemu Austinovi do bytu. Rozzlobený starý pán v něm byl označen číslem 111. Jak Jesse vysvětlil Jeleně, šlo o majitele místního železářství, který pokládal komunistické učení za škodlivé pro obchod a přítomnost komunistického sympatizanta za neblahou pro pověst celé čtvrti. Tím se vysvětloval jeho hněv, ale mnoho vodítek to neposkytovalo.

Lev se rozhodl vyhledat na 145. ulici číslo 111 v naději, že natrefí na železářství, ale na této adrese se nacházel jen činžovní dům. Lvovi a Naře se podařilo proniknout na chodbu a zaklepali u dveří číslo 111. Majitelem byl starší člověk, který zde prožil většinu života, železářství nikdy nevlastnil a nechápal, proč se ho na ně ptají. Lev zkusil vystřelit naslepo a vyslovil jméno Jesseho Austina. Starý pán na něj upřel pátravý pohled. Bylo na něm vidět, že Jesseho znal, možná dokonce dost dobře, ale jen zavrtěl hlavou a zabouchl před nimi dveře. Lev pohlédl na Naru a popuzeně prohodil: „Takhle to jde pořád. Nikdo nechce nic říct. Pamatují si ho, ale nechtějí o něm mluvit.“

„Třeba k tomu mají dobrý důvod,“ poznamenala Nara.

Lev neměl náladu nechat se odbýt.

„Já mám zase dobrý důvod chtít, aby mi něco pověděli.“

Vraceli se zpět ulicí, když Lev ukázal na starodávný a polorozpadlý krámek, ošumělé železářství. Výlohu měl plnou haraburdí a uvnitř byla tma. Nara si Lva změřila: „Jak si můžeš být jistý, že je to právě tady?“

„Vůbec si nejsem jistý.“

Pak ji upozornil na ručně malovaný vývěsní štít. Tenhle rodinný podnik zde fungoval již tři desetiletí!

Když otevřeli dveře, zacinkal nad nimi zvonek. Uvnitř to zatuchle páchlo. Na pultu ležely vrstvy prachu, zboží bylo poházené bez ladu a skladu. Řady umělohmotných přihrádek pokrývající stěnu za pokladnou až ke stropu obsahovaly všemožné haraburdí, šrouby s maticemi, hřebíky i panty.

Odněkud zezadu se vynořil majitel, mladý muž něco přes třicet, a přes brýle nasazené na špičce nosu si prohlížel podivné zákazníky. Pak si změřil Lva a zatvářil se nepřátelsky.

„Nebyl jste tu už náhodou?“

Nara postoupila kupředu a plynnou angličtinou začala vysvětlovat, jak se na tom dohodli se Lvem doma: „Sháníme informace o slavném zpěvákovi, který kdysi bydlel tady poblíž. Jmenoval se Jesse Austin.“

Při vyslovení zpěvákova jména si majitel sundal brýle a odložil je na pult.

„Aha, vy jste ten chlápek, co se vyptává na Jesseho Austina. Co s ním pořád máte?“

„Jmenuji se Lev Děmidov.“

Vzápětí se zastyděl za svou angličtinu a obrátil se k Naře. Ta dodala: „Já jsem Nara Mir a tohle je můj přítel. Kdysi se s panem Jessem Austinem znal a teď o něm shání informace.“

Majitel si Lva změřil a zeptal se: „Vy že jste znal Jesseho Austina? Tomu nevěřím.“

„Je to tak.“

„Nejste z New Yorku, že ne?“

„Pocházím z Ruska.“

„Z Ruska? A znal jste Jesseho?“

„Setkali jsme se v Moskvě.“

„Že jste se setkali v Moskvě?“

Ten člověk měl neblahý zvyk obrátit vše, co slyšel, v otázku, a Lev nevěděl, jak na to reagovat. Muž se obrátil k Naře: „A kdo jste vy? Jeho tlumočnice?“

„Jsem jeho známá.“

„Co ode mě oba chcete?“

Lev promluvil na Naru darijsky: „Chci vědět, jak zemřel Jesse Austin. Pravdu, ne to, co se psalo v novinách.“

Nara vše přeložila a Lev sledoval obchodníkovu reakci. Muž zavrtěl hlavou a ukázal ke dveřím.

„Nic nevím. A teď běžte. Myslím to vážně, už mě neobtěžujte. Tohle je obchod. Pokud si nechcete nic koupit…“

„Váš otec Jesseho Austina znal.“

Majitel se prudce otočil, vrhl na Lva pohled plný výčitek a náhle hněvivě vybuchl: „Co vy víte o mém otci? Proč ho do toho taháte? Dobře si rozmyslete, co mi odpovíte!“

Lev mu odpověděl Nařiným prostřednictvím: „Váš otec byl doma u Jesseho Austina v tentýž den, kdy ho zastřelili. Přivedl k němu mladou Rusku a pohádal se s ním.“

Nara vše přeložila. Majitel se tvářil ohromeně. Pak se trochu sebral a zeptal se: „Co ode mne chcete?“

Lev cítil, že se konečně začínají lámat ledy, a rozhodl se toho využít.

„V novinách se psalo, že Jesseho Austina zastřelila sovětská státní příslušnice. Ruska jménem Raisa Děmidovová. To je lež. Ona to neudělala. Noviny lhaly.“

A aby neponechal nic náhodě, ještě dodal: „Váš otec dobře věděl, že je to lež.“

Majitel si to nechal přeložit a obrátil se přímo na Lva: „Proč si to myslíte?“

Lev sebral veškerou znalost angličtiny: „Raisa byla moje žena.“

Bradhurst
Harlem
Nároží Osmé avenue
a Západní 139. ulice
Nelsonova restaurace

TÉHOŽ DNE

Muž označený v Jelenině deníku číslem 111 se jmenoval Tom Fluker a byl dávno mrtvý. Jak Lev správně uhodl, železářství po něm převzal jeho syn William. Jakmile si obě strany začaly důvěřovat, začal William ochotně vzpomínat na události spojené s úmrtím Jesseho Austina. Vyprávěl, jak o něm otec mluvil a jak se vztekal kvůli tomu, že Austin přitahuje podezření a nežádoucí pozornost k celé čtvrti.

„Táta byl z Jesseho nešťastný. Podle něj to byl potížista. Ale ten večer, co ho zabili, neprohlásil, že si o to Jesse koledoval, ani žádné podobné věci. Stalo se něco, co bych nikdy nečekal. Rozbrečel se. Vzpomínám si, že mi to přišlo zvláštní. Nikdy dřív neměl pro Jesseho jediné dobré slovo, a když ho teď zastřelili, začne ho oplakávat… Byl jsem tehdy malý kluk, ale zdálo se mi to nelogické.“

Pak William zavřel krámek a doprovodil Lva a Naru do Nelsonovy restaurace. Při předchozích častých pochůzkách po okolí již Lev na tento podnik narazil, ale nikdy nevstoupil dovnitř, protože restaurace se nacházela několik ulic od Austinova bydliště a navíc vypadala značně nově. Cestou se William choval čím dál srdečněji a téměř určitě to byla Nařina zásluha. Dívka se mu líbila a Lev viděl, že ji jeho zájem těší. Koneckonců, William byl hezký muž.

Na rozdíl od železářství, v němž se podle všeho tak třicet let nemalovalo a i všechno ostatní zůstávalo při starém, prošla restaurace nedávno kompletní rekonstrukcí.

„Nenechte se zmást,“ vysvětloval William, když jako turistický průvodce ukázal na fasádu. „Tenhle podnik tady byl dřív, než jsem se narodil. Založil ho chlapík jménem Nelson, přítel mého otce. Oba vybudovali své firmy z ničeho. A bývala to nejoblíbenější restaurace v celé čtvrti, dokud…“

William umlkl v půli věty a pak dodal: „Ale o tom ať vám povídají jiní.“

Personál restaurace si dával pohov po polední špičce a uklízel ze stolů. Zůstalo tady už jen několik hostů, vesměs starších pánů s šálkem kávy v dlani, kteří se tvářili, že nemají kam spěchat. William vzal jednu ze servírek za ruku.

„Mohli bychom mluvit s Yolande?“

Servírka si změřila Lva i Naru a snažila se je odhadnout. Pak se otočila a přes kuchyň se vydala do kanceláře. Objevila se teprve za několik minut v doprovodu asi třicetileté ženy v kostýmku. Byla vysoká a nápadně hezká. Pozorně si Lva i Naru prohlédla, než se s nimi přivítala. Už je čekala, protože William jí předem zatelefonoval.

„Ráda tě vidím, Willie.“

Pak se Lvovi představila: „Jmenuji se Yolande.“

Lev i Nara si s ní potřásli rukou a Lev je představil: „Já jsem Lev Děmidov. A tohle je moje známá, Nara Mir.“

Yolande se usmála: „Pojďme ke mně do kanceláře.“

V přímém kontrastu k Yolandinu dokonalému zevnějšku vládl v kanceláři nepopsatelný chaos. Na stole se vršila vysoká hromada složek a písemností, stěny přetékaly zarámovanými fotografiemi a novinovými výstřižky. Lev nečekal na dovolení a začal si snímky prohlížet. Teprve pozdě si uvědomil, že Yolande stojí vedle něj. Udělal krok zpět a zrudl, když mu došlo, jak neslušně se zachoval. Ale Yolande mu pokynula, aby se nenechal rušit.

„Klidně pokračujte.“

Na většině fotografií byl ústřední postavou jeden a tentýž člověk. Nebyl to Jesse Austin, ale někdo, koho Lev neznal. Yolande se dala do vysvětlování: „Tohle je můj otec Nelson v dobách, kdy působil jako aktivista,“ ukázala na jeden snímek a prstem jela od svého otce k tváři nezletilé dívky stojící v zástupu lidí, „a tohle jsem já.“

Lvovi neušlo, že dívka na rozdíl od ostatních není zaujata pochodem, spíš vypadá ztracená uprostřed vší vřavy.

„Takže Raisa Děmidovová byla vaše žena?“ zeptala se Yolande s nepředstíraným zájmem.

Lev přikývl. „Ano, a Jesseho Austina nezabila.“

Yolande se laskavě usmála jako shovívavá učitelka.

„To já přece vím, stejně jako všichni tady kolem. Nikdo v celém Harlemu nepokládá vaši ženu za vražedkyni, pane Děmidove. Jestli je na světě místo, kde nikdo nepochybuje o její nevině, je to tahle čtvrť. Můj otec o ní nepochyboval ani na vteřinu. V novinách psali, že vaše manželka a Jesse byli milenci. Začali vydávat lež za jedinou pravdu. Splácali články z drbů a pomluv. Možná znali skutečný stav věcí, ale byli příliš zbabělí, než aby s tím vyrukovali. Nechci nikoho obviňovat. Navíc se za pár měsíců na vše zapomnělo a dnes už skoro nikdo neví, že došlo k nějakému skandálu. Zvláštní na tom je, že o vaší ženě jinak noviny referovaly dost kladně. Lidé vesměs říkali, že to není její vina, jen se nechala napálit. Chtěla emigrovat z komunistického Ruska a šla za vidinou života v Americe. Když jí došlo, že se musí vrátit domů, praskly jí nervy. Byla to lež, ale Američanům lichotila. Proto bylo tak snadné ji lidem předhodit.“

Nara vše překládala a Yolande se spokojila s tím, že seděla a sledovala Lvovy reakce. Když Nara domluvila, sňala Yolande ze zdi fotografii zachycující otce při práci v restauraci a podala ji Lvovi.

„Když Jesseho zastřelili, bylo mi čtrnáct. Změnilo to můj život. Ne že bych ho osobně znala, ale po jeho vraždě se z otce stal jiný člověk. Do té doby se věnoval jen podniku a věnoval se mu dobře. Byl to byznysmen do morku kostí. Po Jesseho smrti se proměnil v aktivistu, řečnil, organizoval shromáždění, tiskl letáky. Skoro jsem se s ním nevídala. Restaurace přestala prosperovat. Stal se z ní debatní klub. Hodně hostů sem přestalo chodit ze strachu, aby je někdo neviděl a neoznačil za radikály. A ti, kdo se nebáli a pracovali pro otce, dostávali za své služby jídlo zdarma. Peníze docházely. Politika dostala otce do křížku se zákonem a málem jsme to tu museli zavřít. Posílali sem kontrolory, kteří tvrdili, jaká je v kuchyni špína. Ale to byla lež, sama jsem tam uklízela.“

Lev si tedy fotografii vyložil správně. Yolande protestními akcemi nežila, spíš se ocitla ve vleku událostí. Srdcem zůstávala tady, v podniku, a dobová politika ji nezajímala. A taky měla vztek. Restauraci měla jednou zdědit, uklízela v ní, učila se ji řídit, zatímco všichni ostatní existenci podniku ohrožovali. Zlobila se hlavně na kontrolory, ale částečně i na otce.

„Nakonec se tátovi zhoršilo zdraví a celý podnik jsem převzala já. Změnila jsem všechno kromě názvu a znovu jsme začali vydělávat. Hlavně už žádnou politiku, žádné řeči o tom, že je třeba změnit svět, žádné jídlo zadarmo.“

Zatímco Nara tlumočila, vložil se do hovoru William: „Můj otec vždycky říkal, že nejlepší forma aktivismu je mít prosperující firmu, platit daně a tak se stát součástí systému.“

Yolande pokrčila rameny.

„Víš, kolik platil na daních Jesse? Za jediný rok víc, než já zaplatila za celý život. A co za to získal? Nepřestali ho nenávidět.“

Otevřela zásuvku a vytáhla z ní cigarety a skleněný popelník ve tvaru listu. Z toho, jak zdráhavě to dělala, Lev poznal, že se snaží se zlozvykem skoncovat.

„Kdo ho zastřelil?“

Yolande si zapálila.

„Tak tohle vás zajímá? Hledáte konkrétní osobu, nebo motivy, které za vším stály?“

Lev se poradil s Narou, aby se ujistil, zda dobře porozuměl otázce. Odpověď si nemusel dlouho rozmýšlet.

„Zajímá mě pouze konkrétní osoba. Nevedu boj se systémem.“

Yolande vdechla kouř.

„Skutečného vraha neznáme. Otec ze všeho vinil FBI. Nehádala jsem se s ním, ale schází tomu logika. FBI už měla Jesseho na kolenou. Vzali mu všechno, zničili mu kariéru, připravili ho o příjem, pošpinili ho. Proč by ho měli ještě zabíjet? Možná byli tak plní nenávisti, že to udělali bez důvodu, ale můj praktický podnikatelský duch se tomu vzpírá uvěřit.“

Servírka přinesla kávu a zatímco všem nalévala, měla Nara čas tlumočit. Lev vytáhl výpisky z Jelenina deníku a požádal Naru o překlad: „V den Jesseho vraždy se moje dcera vypravila do Harlemu, aby si s ním promluvila a přesvědčila ho, ať promluví na demonstraci před budovou OSN. Přitom viděla, jak z domu vychází agent FBI. V deníku ho označila jako Agenta 6. Zeptej se, jestli někdo z nich netuší, kdo by to mohl být.“

Yolande zatím poděkovala servírce a ta se vzdálila.

„Agent FBI u Jesseho v bytě? Jeden sem chodíval. Na jméno si nevzpomínám. Anna, Jesseho manželka, o něm vyprávěla mému otci. Byla to milující žena a zřídkakdy o někom mluvila špatně. Ale toho člověka nenáviděla nejvíc na celém světě.“

Yolande si mnula čelo, ale jméno si vybavit nedokázala. Usrkla kávu. Zlobila se na špatnou paměť. Chvíli jen tak mlčky seděli. Lev čekal a pozoroval ji.

Pak si Yolande zapálila novou cigaretu, přestože ta první ještě v popelníku nedohořela, potáhla z ní a vyfoukla kouř do vzduchu.

„Lituji, ale nevzpomínám si.“

Nebyla to pravda. Lev si všiml změny výrazu její tváře. Snažila se cigaretou zakrýt okamžik, kdy si uvědomila, jakou cenu zaplatil její otec za to, že se do celého případu začal plést. Se jménem Agenta 6 se náhle vynořila i vzpomínka na to, o jakého člověka šlo. Lev si vzpomněl, co si o něm poznamenala Jelena:

Nahání mi strach.

I Yolande naháněl strach.

Lev se znovu obrátil k Naře: „Ujisti paní Yolande, že chápu, proč se do toho nechce míchat. Slib jí, že její jméno nikdy před nikým nezmíním. A ještě jí pověz, že ať mi pomůže, nebo ne, zjistím, co se toho večera odehrálo.“

Zatímco Nara tlumočila, Yolande se naklonila ke Lvovi.

„Atentát na Jesseho je dávno pohřbené tajemství. Jen málo lidí si přeje, abyste se v něm hrabal a odhalil pravdu. Dokonce ani místní si to nepřejí. Časy se změnily, dnes už jsme někde jinde.“

Pohlédla Lvovi do očí.

„Vidím u vás stejné odhodlání, jaké jsem vídala u otce. A ten by mi nikdy neodpustil, kdybych vám nepomohla.“

Povzdychla si.

„Váš Agent 6 se skoro určitě jmenoval Yates. Agent Jim Yates.“

New Jersey

NAZÍTŘÍ

Po většinu cesty autobusem z New Yorku Nara mlčela a upřeně hleděla z okna. Uvědomovala si možné důsledky, věděla s jistotou, že pátrání vážně ohrožuje jejich právo azylu, a pokládala za bláhové pokoušet se objasnit sporný případ, když jejich budoucnost závisí na blahovůli amerických úřadů. Svým jednáním nerozumně provokovali a upozorňovali na sebe právě v době, kdy jejich existence měla zůstat utajena. Čeho chtěl Lev dosáhnout šestnáct let od zločinu? Nikdo nestane před soudem, nikoho neuvězní, jméno jeho ženy nebude očištěno, nikdo nepřepíše historii. Třebaže nahlas nic neřekla a nesnažila se mu nic rozmlouvat, Lev dobře vycítil její pochyby. Možná se otevřeně nestavěla proti jeho plánům, protože i ona vytušila jeho myšlenky: konfrontace s agentem Yatesem byla nevyhnutelná.

Po rozhovoru v Nelsonově restauraci pozvala Yolande Lva s Narou k sobě domů a nechala je nahlédnout do otcova rozsáhlého archivu novinových článků z období těsně po vraždě. Šlo převážně o popis událostí tragického večera a následné komentáře. Yolande uchovávala knihu s výstřižky, jako by šlo o rodinné album. Svým způsobem to byla pravda, protože obsahovalo jedny z mála snímků jejího otce pořízených v době, kdy působil jako aktivista. Většinu těch článků už Lev četl v městské knihovně, ale byly zde i takové, na něž dosud nenarazil, vesměs z místních novin, a také texty protestních letáků. O agentu FBI Yatesovi se zmiňoval jen jediný. A právě skutečnost, že média o Yatesovi mlčela, byla podle Yolandy důkazem, že byl do zločinu nějak zapleten. Příčilo se vší logice, aby tak významný agent, který navíc osobně navštívil Jesseho Austina v den vraždy, nefiguroval ve zpravodajství významnějším způsobem. Zmíněný jediný článek poslal Nelsonovi jiný aktivista z New Jersey dva měsíce po vraždě. Šlo o krátký text z místního deníku a stálo v něm, že Jim Yates z města Teaneck odešel od FBI kvůli špatnému zdravotnímu stavu manželky, s níž napříště hodlá trávit více času. Článek líčící agenta jako hrdinu doprovázela fotografie. Nelson si k němu poznamenal:

Jaký byl skutečný důvod jeho odchodu od FBI?

Z Nelsonových poznámek a vpisků na okrajích výstřižků Lev pochopil, že pro aktivistu nebyl tolik důležitý konkrétní pachatel, jako spíš mašinérie, jejíž součástí ten člověk byl. Většinu Nelsonovy energie pohlcovalo úsilí o širší společenské změny: byl to snílek z rodu Jeleny nebo Jesseho Austina. Lev se ideologických pohnutek vzdal už dávno: přivedly ho na okraj propasti podobně jako Nelsonovu restauraci. Sny o lepším světě s sebou nesly svá rizika.

Nara nepromluvila, dokud se autobus nepřiblížil k Teanecku. Teprve v tu chvíli se zhluboka nadechla a s hmatatelnou nervozitou se Lva darijsky zeptala: „Chystáš se nás opustit, viď? A nelži mi. Chci slyšet pravdu. Nezůstaneš ve Spojených státech. Něco se změnilo…“

Lev zalitoval, že se jí nesvěřil dřív. Už to nebyla naivní mladá studentka. Chtěla být součástí jeho plánů a měla právo znát skutečný stav věcí.

„V Moskvě už vědí, že jsme emigrovali. Přinejmenším mají podezření. Doma vyhrožují mým dcerám. Zatím je to jen varování, ale pokud se nevrátím, uvězní je. Mohu je zachránit jen tím, že se vydám Sovětům.“

„Od koho to víš?“

„Od Marcuse Greenea.“

Nara si prohlížela dlaně, jako by na nich měla napsánu odpověď.

„Takže se vracíš?“

„Mám snad na výběr?“

„Možná ani tvůj návrat do Ruska ničemu nepomůže.“

„Dnes už to tam chodí jinak. Nikdo nemá zájem škodit mým dcerám. Věřím, že když se vrátím, nic se jim nestane. Ale jistý si být nemůžu…“

„Prohlásí tě za zrádce.“

„To taky jsem.“

„Popraví tě?“

„Pracuji pro Američany. Dodávám jim informace, které zapříčiní smrt mnoha sovětských vojáků.“

„Ti neumírají tvou vinou, ale proto, že je poslali do Afghánistánu.“

„To není důležité. Jsem zrádce, s tím nic nenadělám.“

„To ti vůbec nezáleží na životě?“

Lev se nad tou otázkou zamyslel.

„Život pro mě má cenu jen ve vztahu k těm, které mám rád.“

„A nás máš rád?“

„Samozřejmě.“

„Přesto nás opustíš…“

„Nemám na výběr, Naro.“

Nara měla co dělat, aby ovládla své emoce. Jako matka musela být schopna zvážit situaci s chladnou hlavou.

„Uvědom si jedno, když vypátráš agenta Yatese, odjedeš z USA. Ale my dvě tady zůstaneme. Pořád tu budeme muset žít. Poneseme důsledky tvých činů.“

„Nikdy nepřipustím, aby se tobě nebo Zabí něco stalo, ale právě tak nedopustím, aby něco postihlo Zoju a Jelenu.“

„Těm nepomůžeš, když vypátráš Yatese.“

„To je pravda.“

„K čemu potom to všechno?“

„Nedělám to kvůli nim.“

„Tak kvůli své ženě?“

„Ano.“

„Tomu nevěřím, Lve. Je mrtvá.“

„Dal jsem jí slib. To se těžko vysvětluje.“

Nara zavrtěla hlavou:

„Ne, neděláš to kvůli ní, ale kvůli sobě. Zdaleka neobětuješ život jen pro ty, které máš rád, ale i pro ty, které nenávidíš.“

Lev se dostával do varu; „Ano, máš pravdu. Když ti zabijí člověka, kterého miluješ nejvíc na celém světě, zbývá ti už jenom nenávist. Přeju ti, abys něco takového nikdy nemusela zažívat.“

Nara se otočila k oknu. Měla vztek a Lev ho měl taky. Byl jeho hon za vrahem vlastní ženy opravdu jen sobeckým činem motivovaným nenávistí a zahořklostí? Lev si to nemyslel, ale nedovedl vysvětlit, kdo jiný by z jeho úsilí mohl mít prospěch. Pátrání pro něj bylo životně důležité, jako by neexistovala jiná volba. Odvrátil se od Nary a oba strávili zbytek cesty mlčky, dokud autobus nezastavil v cílové stanici, městě Teanecku.

New Jersey
Okres Bergen
Město Teaneck
Cedar Lane

TÉHOŽ DNE

Lev stál v Teanecku na hlavní ulici v závěji suchého podzimního listí, červeného a žlutého, a čekal, zda Nara vymámí kýženou odpověď z majitele některého obchodu. Pohybovala se ulicí ladně a zároveň ostražitě. Měla talent pro dráhu agentky a Lev si říkal, jakou kariéru si asi nakonec zvolí. Určitě by byla skvělá učitelka, stejně jako Raisa. Při pomyšlení, že její budoucnost už se ho nebude týkat, mu nečekaně vstoupily slzy do očí.

Nara se objevila ve dveřích zelinářství a vydala se přímo k němu. Lev se snažil sebrat.

„Měla jsi štěstí?“

„Yates tu stále bydlí. Jeho žena před pár lety zemřela.“

„Řekli ti jeho adresu?“

Nara zaváhala.

„Lve, nezlob se, ale řeknu ti to ještě jednou. Nech ten případ spát, nebude to žádná hanba.“

„Naro, neminul den, abych nemyslel na to, co se stalo Raise. Pro mě neexistuje spánek a nebude pro mě existovat, dokud nezjistím pravdu. Jsem unavený, Naro, přemýšlím o tomhle případu už moc dlouho. Toužím přesně po tom, co říkáš: spát. Spát bez toho, že se probudím zalitý ledovým potem, s myšlenkou na to, co se stalo. Už to jednou musí skončit.“

„Co chceš udělat, až mu staneš tváří v tvář?“

„Nemůžu předvídat, co udělám, protože nevím, co mi poví.“

Nařina úzkost ještě vzrostla. Lev ji vzal s úsměvem za ruku: „Děláš, jako bych se chystal překročit mez, zpoza které není návratu. Ale uvědom si, že tohle jsem udělal v životě už mockrát. Zatýkal jsem spoustu nevinných mužů a žen. Byl jsem lovcem lidí ve službách režimu, lovcem nevinných. Bušil jsem u jejich dveří a nevěděl jsem o podezřelém nic než jeho jméno, které se ocitlo na seznamu.“

„Chceš v tom pokračovat?“

„Ne, chci jen dopadnout člověka zodpovědného za vraždu mé ženy.“

Odmlčel se a už už čekal, že mu Nara na místě odmítne dál pomáhat.

„Řekli ti jeho adresu?“

Nara se podívala na oblohu.

„Ano, řekli.“

Zahrádka před domem byla zarostlá: plevel a husté křoví jim sahaly po kolena. Mezi pečlivě upravenými trávníky v ulici se tenhle kousek země vyjímal naprosto nepatřičně. Lev a Nara se brodili kopřivami po zarostlém chodníku, až stanuli u domovních dveří. Na příjezdové cestě neparkovalo žádné auto. Lev zaklepal a nahlédl dovnitř oknem. Uvnitř se nesvítilo. Vzal za kliku. Bylo zamčeno. Neotálel a vytáhl z kapsy napínák a kancelářskou sponku. Nara na něj zírala v němém údivu, jako by zapomněla, že má před sebou profesionálního agenta, který už se za život vloupal k nesčetným podezřelým. Zámek povolil během několika vteřin. Lev vrátil náčiní do kapsy a vešel do předsíně. Nara jej rychle následovala a zavřela za sebou.

Yates bydlel v rozlehlém rodinném domě, který měl tři nadzemní podlaží, sklep a velkou zahradu, ale v této čtvrti nebyl nijak výjimečný. Takový dům by měl působit útulným, uklidňujícím dojmem, ale ve skutečnosti zde panovala podivně znepokojivá atmosféra. Ze všeho, počínaje zpustlou předzahrádkou, přes nevýrazný interiér s fádními tapetami až po napodobeniny starožitného nábytku a prosklený sekretář s porcelánovými cetkami, čišela zanedbanost a atmosféra rozkladu. Tak tlusté plyšové koberce Lev v životě neviděl: připomínaly kožešinu polárních zvířat a barvou dobře ladily s tapetami, až na to, že za dlouhá léta sluncem vybledly. Byl to rodinný dům bez jediné známky rodinného života. Scházely tu jakékoli fotografie kromě jediného osamělého snímku ze svatby zachycujícího hezkého muže a půvabnou ženu. Oba novomanžele pokrývala vrstva prachu.

Prach se při každém kroku zvedal i z koberců a usazoval se dvojici pátračů na botách. Jedině kuchyň vypadala používaně. Spáry mezi dlaždicemi byly zašlé špínou. Ve dřezu se hromadily neumyté hrnky od kávy a talíře s přischlými zbytky. Lev nahlédl do lednice. Našel v ní jen krabice s mlékem. Mrazák obsahoval hromadu zmrazených polotovarů: Lev napočítal sedm balení.

Všiml si, že v Naře roste zvědavost – touha pokračovat v průzkumu byla silnější než její úzkost a pochyby. Už podruhé spolu v roli učitele a žáka prohledávali bydliště podezřelého člověka.

„Nemyslím, že by agent Yates patřil k lidem, kteří si vedou deník,“ poznamenal Lev.

„A k jakému druhu lidí patří?“

Lev si znovu připomněl Jelenin zápis v deníku:

Nahání mi strach.

Tenhle dům by její strach jen prohloubil. Lev přemýšlel, zda se vydat do patra, nebo do sklepa, a nakonec se rozhodl pro temný suterén, který zřejmě lépe korespondoval s Yatesovou povahou.

Dřevěné schody do sklepa pokrývaly obdélníkové kusy koberce přitlučené hřebíky. Naskýtala se otázka po smyslu tohoto opatření: nevzhledný koberec jistě neměl dekorativní účel. Odpověď dával strop schodiště pokrytý černou pěnovkou tlumící hluk. Rovněž betonová podlaha sklepa byla pokryta nesourodou sbírkou ústřižků koberců se stejnými vzory, jako měly ty v přízemí. S estetikou ani pohodlím to nemělo nic společného. Šlo o opatření proti hluku vedené snahou vytvořit co nejtišší prostředí, kuklu izolovanou od okolního světa.

Na malém konferenčním stolku stála velká televize a proti ní omšelé křeslo. I zde byla lednice s lahvemi piva vzorně vyrovnanými, etiketa vedle etikety. Stoh novin někdo teprve před chvílí odložil, když v nich vyluštil všechny křížovky. Lev si zběžně prohlédl podomácku vyrobenou knihovnu. Obsahovala životopisy slavných sportovců, příruční encyklopedie a slovníky pro luštitele křížovek a kvízů, které měl Yates zřejmě v oblibě. A taky časopisy o rybaření a pornografické magazíny. Místnost připomínala pokojík pubescenta ukrytý pod podlahou zdánlivě ctihodného, ale chátrajícího rodinného domu.

Polstrované schody a zvukově izolovaný strop způsobily, že ani jeden z nich nezaregistroval příchod majitele. Teprve když se Lev obrátil k Naře, všiml si člověka stojícího nahoře na schodišti.

TÉHOŽ DNE

Lev si vzpomněl na svatební fotografii a pomyslel si, že Yates kdysi býval pohledný muž: husté tmavé vlasy, dokonalý oblek. To vše teď patřilo minulosti. Pod očima se zažloutlým bělmem se rýsovaly vaky unavené kůže. Rty měl Yates sevřené do tenké čárky, jako by tím chtěl kompenzovat ochablost rysů v obličeji. Na šedivých vlasech se třpytila vrstva gelu, ale ani tento chabý pokus vypadat mladě z něj mladíka neudělal: působil o to víc směšně. Taky oblek možná býval elegantní, ale teď byl obnošený a dávno vyšlý z módy. Prošoupané sako a kalhoty na Yatesovi visely jako pytel. Musel hodně zhubnout a soudě podle obsahu lednice za to mohl alkohol. Ale ani plíživé stáří nijak nezměkčilo jeho rysy a fyzická sešlost mu neubrala na hrozivosti. Ať v minulosti spáchal cokoli, ať byl jeho podíl na událostech osudného večera jakýkoli, rozhodně ničeho nelitoval. Měřil si oba vetřelce arogantním pohledem bez jediné stopy výčitek svědomí. Vypátrali ho, vloupali se k němu a on je teď oslovil jako první, z pozice silnějšího a se samolibým sebeuspokojením člověka, jehož nic nepřekvapí.

„Čekal jsem vás.“

Lev se rychle vzpamatoval a obrátil se na Naru darijsky: „On ví, kdo jsme?“

Nara neměla kdy větu přeložit. Yates uhodl, nač se Lev ptá, a odtušil: „Musíte být Lev Děmidov.“

V dobách působení u KGB potkal Lev řadu skvělých a současně nelítostných agentů s mozkem schopným během vteřiny odhadnout slabé stránky toho druhého a během té následující přijít na to, jak jich využít; agentů bez morálních skrupulí i etických zábran. Právě jejich neotřesitelná sebejistota je předurčovala pro práci u tajných služeb, kde se pochyby nikdy nepovažovaly za přednost. Přesně k této sortě lidí patřil i Yates a Jelena se ho bála oprávněně.

Lev se obrátil na Naru.

„Odkud ví, že jsme ve Spojených státech?“

Yates zatím beze spěchu sešel ze schodů, otevřel lednici, vytáhl z ní pivo, a aniž se k nim obrátil, zeptal se: „Co je to za jazyk?“

Nara mu odpověděla chvějícím se hlasem, který Lvovi prozradil, že se Yatese bojí podobně jako kdysi Jelena: „Darijština.“

„Tím se mluví v Afghánistánu?“

„Mimo jiné. Hovoří se tam více jazyky.“

„Možná proto je tam takový bordel. V jedné zemi mají všichni mluvit stejně. I tady s tím už začínáme mít problémy: leze nám sem moc různých jazyků a lidi to jen mate. Jedna země, jeden jazyk. Ale neřekli byste, kolik lidí se začne vztekat, když uslyší takový návrh. Mně to přitom připadá naprosto logické.“

Yates otevřel láhev s pivem a zátku nechal spadnout na podlahu. Tiše přistála na silné vrstvě kusů koberců. Napil se, olízl si rty potřísněné pivem a poslouchal, jak Nara se zpožděním tlumočí Lvovy dotazy: odkud ví, kdo jsou, a jak se dověděl o jejich pobytu v USA? Yates se tvářil, jako by ho těšilo, že je zase jednou středem pozornosti a tak důležitý, jak už mnoho let nebyl.

„Odkud jsem se dověděl, že se objevíte? FBI mě informovala, že manžel Raisy Demidové tu dostal azyl.“

Způsob, jakým Yates zkomolil jméno jeho ženy, Lva nadzvedl. Ta ledabylost jej pálila skoro stejně jako urážka. Mimořádně vnímavému Yatesovi Lvova reakce neušla a zopakoval jméno ještě jednou: „Raisa Demidová byla vaše žena, nemám pravdu?“

„Raisa Děmidovová byla moje žena,“ odpověděl Lev anglicky.

Nedokázal ovládnout svůj výraz ani tón hlasu. Jeho úmysly byly zcela zřejmé.

Yates si dlouze lokl piva. Tenkými rty pevně svíral hrdlo láhve a ohryzek mu poskakoval, přesto však nespustil oči ze Lva. Konečně láhev odložil a pokračoval tónem plným pohrdání: „U FBI nepředpokládali, že se mě pokusíte vyhledat. Aspoň jejich lidi to tvrdili. Ale já, já jsem věděl, že přijdete. Nevěřil jsem, že byste se v USA objevil jen tak pro nic za nic. Snažili se mi namluvit, že je to jen shoda okolností, že za tím není žádný úmysl ani záměr, všechno je dílem náhody a jenom řízením osudu jste se nakonec ocitl v zemi, kde vám kdysi zabili manželku.“

Yates pomalu zavrtěl hlavou.

„Dnešní agenti jsou tak svinsky tupí, že by člověk zaplakal. Vyměkli. Učí se slušně chovat, jíst čtyřmi druhy příborů, všichni mají červený diplom a běhají maraton, ale o skutečném světě nevědí ani zbla. Hodní studentíci s bouchačkama. A mě penzionovali. Věděl jste to?“

Yates čekal, až to Nara přeloží, a sledoval Lvovu reakci. Ten přikývl: „Odešel jste od FBI jen pár měsíců po vraždě mé ženy.“

„Patřil jsem k nejlepším agentům, jaké kdy FBI měla. Za mých časů tam pracovali nekonvenční lidi, co splnili zadaný úkol za použití všech nezbytných prostředků a nikdo se jich na nic neptal. Mohli jsme se sami rozhodovat a konat. Soudili nás podle výsledků, ne podle procedurálních maličkostí. Neplatila pro nás pravidla ani omezení. Dělali jsme, co bylo zapotřebí. Ty časy jsou pryč. FBI se změnila. Dneska se po agentech chce, aby přesně plnili rozkazy a mysleli předepsaným způsobem jako loajální zaměstnanci. Žádná vlastní iniciativa, žádná kuráž, na všechno potřebujete čtyři formuláře s podpisem.“

Teskně se zahleděl někam před sebe a na návštěvníky jako by zapomněl. Pak se náhle znovu obrátil ke Lvovi: „Tím, že jste sem přišel, riskujete opravdu hodně. Stačil by jeden telefonát a vykopnou vás z téhle země.“

Nara to Lvovi přeložila a pohledem jej prosila, aby odešli. Yates okamžitě pochopil, že ti dva mají na danou věc rozdílný názor, a spěšně dodal: „Nesmíte mě chápat špatně. Nikam volat nebudu. Nechodí ke mně moc návštěv a už vůbec ne takových, se kterými se dá mluvit na zajímavé téma.“

Byl evidentně osamělý. A taky samolibý a ješitný. Lev coby profesionální vyšetřovatel zvažoval, nakolik je pravděpodobné, že se rozpovídá, a jak velkého nátlaku bude zapotřebí. Šťastná kombinace Yatesových špatných vlastností mu dávala naději. Agent celé roky mlčel, zahořkl. Stejně jako Lva i jeho trápilo, že dějiny nezaznamenaly pravdivou verzi událostí. Rád by se pochlubil svým příběhem. Toužil promluvit: stačilo, aby mu Lev patřičně zalichotil.

Yates se uvelebil v pohodlném křesle a tvářil se tak nenuceně, jako by v televizi sledoval sportovní přenos.

„Slyšel jsem, že jste přeběhl. To je zřejmě u komunistů normální. Ze zkušenosti vím, že většina z nich nakonec zradí svoji zem. Bolševici nedovedou zůstat dlouho loajální. A já si loajality cením nade všechno. Podle mého jsou Američani nejloajálnější občani na světě. Proto nakonec vyhrajeme i studenou válku. Vezměte si například mě: staral jsem se o svou ženu do jejího posledního dne, i když mě už dávno nemilovala. Na tom nezáleželo. Nezáleželo ani na tom, že ji nemiluju já. Neopustil jsem ji. Znal jsem každou její potřebu. Přizpůsobil jsem jim tenhle dům. Někdo se mnou nemusí souhlasit, ale tvrdím, že právě tak dobře jsem znal potřeby téhle země. Amerika potřebovala silné lidi, kteří by ji ochránili před nepřítelem. Věnoval jsem jí svou sílu. Nikdy jsem necouvl. Nikdy jsem se nevzdal. Dělal jsem, co bylo potřeba, a šel bych do toho zas.“

Nara tlumočila a Lev jí naslouchal, ale Yates jí skočil do řeči: „Přišel jste mě zabít?“

Té otázce Lev porozuměl. Než stačil odpovědět, Yates se zachechtal: „Ale no tak, nestyďte se!“

Lev odpověděl pečlivě nastudovanou frází: „Chci najít ty, kdo zavraždili mou ženu.“

„A zabít je… vidím vám to na očích. My dva nejsme zase tolik odlišní: nezastavíme se před ničím.“

Sáhl do kapsy, vytáhl z ní malý revolver a položil jej na boční opěradlo křesla. Pozorně sledoval Lvovu reakci, ale pokračoval v monologu, jako by tam žádná zbraň neležela.

„Vážil jste dlouhou cestu a já vám chci být upřímně nápomocný. Ptáte se, kdo zabil vaši ženu? Vaši krásnou ruskou děvočku? Byla přece krásná, ne? Byla nádherná. Nedivím se, že vás štve, že jste o ni přišel. Určitě jste sám nemohl uvěřit svému štěstí, že si zrovna vás vzala taková krasavice. Nechápu, proč celý život učila. Taková škoda. V Americe by udělala díru do světa jako modelka nebo herečka, její tvář by byla ve všech časopisech.“

„Kdo ji zastřelil?“ zopakoval Lev otázku.

Yates zakvedlal zbytkem piva v láhvi, jako by míchal tajný lektvar.

„Já jsem to nebyl.“

Lev za svůj život slyšel tuhle větu tisíckrát. Ale teď si musel zklamaně přiznat, že Yates mluví nepochybně pravdu.

TÉHOŽ DNE

Yates vztyčil tři prsty.

„Toho večera zemřeli tři lidi. Jesse Austin, Anna Austinová a vaše žena. Spousta negrů věřila, že jsem Jesseho odprásknul já. Považujou mě za ďábla. Jasně, zabil jsem ho, i když jsem v okamžiku atentátu stál na druhé straně ulice s rukama v kapsách a obklopený svědky, věrohodnými svědky, ne agenty chtivými povýšení ani podezřelými, co by si falešným svědectvím vykupovali kratší trest. Za ty roky jsem dostal stovky dopisů vyhrožujících smrtí.“

A mávl rukou ke knihovně. Lev se tím směrem ohlédl. Očekával, že dopisy budou ležet úhledně svázané na polici, ale nebyly tam, ani žádný jiný důkaz, že by nějaké existovaly. Yates pokračoval, aniž se jim je obtěžoval ukázat.

„Negři si stěžujou na lynčování, ale to, co jim doopravdy vadí, je, že nemůžou dělat to samý bílým. Tak by si většina z nich představovala rovnost: aby oni mohli lynčovat nás. Právo na lynč bez ohledu na barvu kůže…“

Zatímco Nara překládala, Yates se smál vlastnímu vtipu, který podle něj ukrýval hlubokou moudrost. Ani nepočkal, až Nara skončí, tak dychtivě chtěl dokončit své vyprávění.

„Ve skutečnosti mě myšlenka zabít Austina nikdy ani nenapadla. Přísahám Bohu, že FBI s takovým nápadem nikdy nepřišla, ani jedinkrát jsme se o tom nebavili, dokonce ani tehdy ne, když ten starý blázen oznámil celýmu světu, že by radši bojoval na straně komunistů než za Spojené státy.“

Lva nezajímalo ani toto řečnické cvičení, ani další důvody, proč Yates Austina nenáviděl.

„A kdo ho tedy zastřelil?“ zeptal se.

„Vaši lidi. Komunisti. Jesseho Austina odprásknul sovětský agent.“

Lev s povzdechem přikývl: „Věřím vám.“

Yates odložil pivo a díval se na Naru, zatímco mu tlumočila odpověď. Lev byl vždycky přesvědčen, že vraždu Jesseho Austina naplánovali Sověti, ne Američané.

„Má dcera Jelena tehdy přicestovala do New Yorku se stejným zájezdem,“ pokračoval darijsky. „Zverbovalo ji oddělení agitace a propagandy a ona věřila, že jejím posláním je oživit Austinovu uměleckou kariéru. Je mi jasné, že to byla lež. Podvedli ji. Přesto jsem nikdy nepochopil, proč měla moje země zájem na Austinově smrti. Moje dcera na to neuměla odpovědět.“

Yates si vyslechl překlad a přikývl.

„Jelena? Ta holka vám nemohla na nic odpovědět. Nic nevěděla. Když ji zadrželi, zmohla se na jediné: brečet. Člověk by nad její blbostí zaplakal.“

Tato slova Lva nesmírně rozhořčila. Jelenu využili, protože byla snílek, zamilovaná mladá dívka. Když teď poslouchal, jak se jí Yates vysmívá, měl takovou chuť ho zabít, že musel na chvíli zavřít oči, aby ovládl hněv a nechal Yatese domluvit.

„Potřebovali někoho, kdo by vytáhl Austina z jeho doupěte. Žil v podstatě jako poustevník, ani nevycházel ven. Pak se u něj objeví ta holka, začne mluvit o tom, že je třeba změnit svět, a on najednou nemůže říct ne. Jesseho Austina mohl přesvědčit jedině někdo jako ona.“

Teprve v tu chvíli si Lev uvědomil, že dceřina naivita posloužila dvojímu účelu. Nejenže Jelena byla díky ní snáze manipulovatelná, ale stala se beranidlem prolamujícím Austinovu nedůvěru. Jen ona mohla zajistit, že se v době koncertu objeví na veřejnosti.

Celou dobu, co Nara tlumočila, si Yates pohrával s revolverem. Jakmile umlkla, ujal se znovu slova: „Nepřekvapuje mě, že nechápete, jaký smysl mohl mít atentát na Austina. Člověk by si stěží dovedl vymyslet nesmyslnější scénář než byl ten jejich. V Moskvě usoudili, že Austin už pro ně neznamená žádný přínos. Nehráli ho v rádiích, nikdo ho neznal a nekupoval jeho desky. Nevystupoval ani po barech, tím míň v koncertních síních. V tomhle jsem splnil svůj úkol dobře. Díky mně neznamenal nic. Sověti si chladně spočítali, zač ještě jejich největší příznivec stojí, a došli k závěru, že mrtvý pro ně bude mít větší cenu než živý. V Kremlu panovala utkvělá představa, že pokud má v Americe vypuknout revoluce, rozpoutají ji nejsnáz černí. Ti chudáci utlačovaní měli nejspíš povstat, strhnout si okovy a vybudovat ve Spojených státech socialismus. Chtělo to jediné: zažehnout jiskru pod sudem prachu zvaným rasová nenávist. Výbuch by rozmetal prohnilý kapitalismus a přebarvil Ameriku na rudo. Tak si to představovali…“

Yates se při té představě zakuckal smíchy.

„Nevím, jestli byli opravdu tak bláhoví a věřili, že tou jiskrou bude starý Austin. Přinejmenším byli přesvědčeni, že jeho smrt zvýší napětí mezi černými a bílými. Ale věděli, že když zosnují atentát, nebude pravda nikoho zajímat. Každý černý Američan bude vinit FBI, že zorganizovala lynč nepohodlného černocha. Pravdě o komunistickém spiknutí nikdo neuvěří. Každý za ním bude vidět stín FBI. Atentát by z dávno zapomenutého muže znovu udělal hvězdu tak slavnou jako nikdy předtím, mučedníka negerské revoluce. Malcolma X zavraždili jen pár měsíců předtím. Dva mrtví negři za jediný rok, to už by bylo podezřelé, za to vám ručím. Sověti doufali, že po Austinově smrti začnou lidé znovu kupovat jeho hudbu a poslouchat nahrávky jeho projevů. Měl zemřít, aby jeho kariéra znovu ožila.“

Skoro po celou dobu, co Nara tlumočila, se Yates pobaveně usmíval vlastním ironickým bonmotům a nostalgicky vzpomínal na dobu, kdy mohl rozhodovat o životě a smrti jiných.

„Jestli měl jejich plán vyjít, musel se Austin objevit na veřejnosti, před zraky světových médií. Proto ho potřebovali dostat na ten koncert.“

„FBI mohla přece snadno poukázat na to, že šlo o komunistické spiknutí,“ namítl Lev rusky. Nara se snažila větu přeložit, ale Yates porozuměl i bez toho a usmál se.

„Čím hlasitěji bychom vykřikovali, že všechno zosnovali komunisti, tím pevněji bychom utvrdili veřejnost v přesvědčení, že za všechno může FBI. Tak vznikají konspirační teorie. Oficiální verze musí nutně vypadat jako lež, i kdyby to byla stokrát pravda, a čím hlasitěji tu pravdu opakujete, tím jsou lidé náchylnější hledat jiná vysvětlení. Sověti nemohli hodit vinu přímo na FBI, k tomu jim scházely patřičné nástroje a prostředky. Ale chtěli do toho zatáhnout vaši dceru, Jelenu. Mělo to vypadat, že se s Austinem vyspala. Bílí Američani by uvěřili, že ho pak zastřelila ze žárlivosti, ale černoši? Ti nikdy. Celý plán byl založený na narážkách a náznacích. A na předpokladu, že cokoli špatného se o FBI proslechne, negři tomu uvěří.“

Yates se vyškrábal na nohy, vrátil revolver do kapsy a vzal si z lednice další pivo. Otevřel láhev a zátku nechal opět spadnout na koberec. Lokl si a netrpělivě čekal, až Nara skončí s překladem. Když domluvila, Lev se zeptal: „Odkud tohle všechno víte? Od Jeleny jistě ne, ta o tom nevěděla.“

„Všechno mi to prásknul jeden bolševik, teplouš a židák k tomu: Osip Feinstein. Dostal strach, do čeho se to namočil. A jako každý komunista se rozhodl přeběhnout na druhou stranu. Prosil mě, abych ho ochránil, jako slečinka, co se octla v úzkých.“

„Nechtěl mít nic společného s atentátem na Jesseho Austina?“

„Jeho motivy neznám. Třeba měl rád jeho muziku. Jisté je, že se podělal a prásknul svoje kolegy.“

„Kontaktoval vás před vraždou, nebo až po ní?“

Yates měl sto chutí Lvovi zalhat, ale nakonec mávl rukou: „Feinstein měl v New Yorku malou kancelář, která nabízela pitomým a bohatým americkým levičákům zájezdy do komunistických zemí východní Evropy. Vedl ji dlouhé roky. A najednou se chtěl někomu svěřit. Zašel jsem za ním a on mě prosil, abych zabránil Austinově vraždě. Že prý je v mých silách Jesseho Austina zachránit. Pro sebe žádal ochranu. Chtěl se ukrýt, protože se bál, že ho Rusové oddělají.“

„A vy jste neudělal nic,“ odtušil Lev.

Yates zavrtěl hlavou.

„Neudělal jsem nic, tedy skoro nic. Zaprvé jsem nevěděl, jestli je na tom všem aspoň zbla pravdy. Ten chlap měnil strany častěji než kterýkoli jiný špion v historii. Nemohl jste mu věřit ani to, že je váš nepřítel. A zadruhé jsem si řekl: jestli chtějí komunisti oddělat vlastního člověka, proč bych jim v tom měl bránit? Proč bych měl zachraňovat starouše Jesseho, chlapa ochotného bojovat proti vlastní zemi? Neměl jsem chuť ještě někdy poslouchat, jak nadává na Ameriku. Proč pomáhat bolševikovi nenávidějícímu Spojené státy? FBI přece nebude chránit zrádce. Prostě si vybral špatnou stranu barikády. A to rozhodnutí ho stálo život.“

„Proč se Feinstein neobrátil na jiného agenta, když se nedočkal pomoci od vás?“

Yates přikývl, jako by oceňoval, že Lev položil správnou otázku.

„Připoutal jsem ho k potrubí, aby nemohl provést nějakou hloupost a nevyžvanil to nikomu dalšímu. Potřeboval jsem, aby se Jesse Austin na té demonstraci objevil. To bylo všechno, co jsem udělal. Nic jsem neorganizoval ani jsem ho nezabil. A vaši ženu taky ne. Moje vina spočívá jen v tom, že jsem nechal věcem volný průběh.“

Opřel se o zeď, tvářil se zamyšleně a hovořil teď spíš k sobě než ke Lvovi: „Přemýšlím, jestli jsem jako agent FBI selhal, ale řekl bych, že ne. Hned vám povím proč. Bylo mi jasné, že atentát na Austina nerozpoutá žádnou revoluci. I kdyby všichni negři nakrásně uvěřili, že jeho vraždu nařídil osobně prezident Lyndon Johnson, stejně by se nic nestalo.“

To, že jako policista měl povinnost ochránit život amerického občana a nevinného člověka, v Yatesových počtech zjevně nehrálo roli.

„Většina černochů věří v Boha. Chodí do kostela, modlí se, zpívají. Komunisti jsou jiní. Ti Boha nenávidí. Mezi černými nikdy nebylo moc ateistů, takových Jesse Austinů, kteří by dokázali z obyčejného kraválu vydupat revoluci.“

Yates už řekl většinu toho, co měl na srdci, ale Lev zatím neslyšel odpověď, kvůli které sem vážil cestu.

„Kdo zabil mou ženu?“

Yates na něj vykulil oči, jako by na tuto část příběhu mezitím zapomněl.

„Odpověď už přece znáte! Po vraždě jsme zadrželi vaši manželku a dceru. Na policejní stanici se to hemžilo lidmi. Venku čekali novináři. Když tam dorazila Anna Austinová, nikoho nenapadlo prošacovat truchlící vdovu. Posadila se v kanceláři a čekala s tím, že chce vypovídat. Já jsem právě vyslýchal vaši ženu. Chtěli s ní mluvit sovětští diplomati. Vyšli jsme spolu z výslechové cely do hlavní kanceláře, když Anna Austinová vytáhla pistoli. Určitě si myslela, že jsem jejího manžela zabil já. Stihla vypálit čtyři rány, než ji jeden z přítomných policistů zastřelil. Všechny čtyři projektily mě minuly. Trefily stůl, stěnu, jeden mi prosvištěl kolem ucha. Je zázrak, že ještě žiju. A jeden nešťastně zasáhl vaši ženu, přímo do břicha. To je celé. Byla to nešťastná náhoda, žádné tajemství za tím nehledejte. Čekal jste dlouho na odpověď, ale celé ty roky jste ji znal. Oficiální verze říkala pravdu. Vaši manželku zastřelila Anna Austinová. Neúmyslně, ale udělala to.“

A než mohl Lev něco namítnout, rychle dodal: „Může vám to potvrdit hodně lidí. Byli u toho, viděli, jak Anna mačká spoušť a vaše žena se hroutí.“

Lev přemýšlel nad jeho vysvětlením a pak se zeptal: „Takže Anna Austinová nezastřelila mou ženu úmyslně?“

Yates přistoupil blíž.

„Chtěla zabít mě, ale nepovedlo se jí to. Byla mizerný střelec, nejspíš střílela poprvé v životě. Jestli jsme pak lhali, tak leda o motivech, ne o skutečnostech. Jesse Austin byl mrtvý. Annu Austinovou zastřelil policejní důstojník. Byli jsme v pěkném maléru. Dva negři zastřelení za jeden večer, z toho jeden přímo na policejní stanici! Nezbylo nám než lhát. Hrozilo, že se celý Harlem ocitne v plamenech. Neměli jsme na výběr. Museli jsme vytvořit legendu pro veřejnost; nemusela být uvěřitelná, šlo hlavně o to, aby si nikdo nedokázal dát dohromady, co se doopravdy stalo. Všechno do sebe muselo zapadat. Někdo o hodně mocnější než já rozhodl, že love story určitě zabere. A tak jsme světu namluvili, že vaše žena měla s Austinem románek a zastřelila ho ze žárlivosti. Anna se pak dostavila na stanici a pomstila se. Podobalo se to pravdě. Existovaly snímky vaší ženy z místa činu. Další fotky jsme trochu upravili. Vaše manželka je na nich u Austina doma. Jelena se vystřihla a nahradila ji Raisa. Fotky se retušovaly narychlo. Prohlédněte si je zblízka: proporce nesedí. Toho večera shořela kancelář Osipa Feinsteina i se svým majitelem. Tak se mu Sověti pomstili za to, že je zradil. Propukly menší nepokoje, konalo se několik pochodů za občanská práva, ale nic většího, rozhodně žádná revoluce. Většina lidí nakonec uvěřila, že za ty vraždy mohla tragická láska. Pochybovali o tom leda negři, ale i těm to bylo celkem fuk. Všechno to proběhlo tak hladce, že když mě pak vyhodili od FBI, nemohl jsem tomu uvěřit. Podle nadřízených jsem měl zabránit Austinově vraždě.“

Zavrtěl hlavou. Bylo zřejmé, že daleko víc než samotný zločin a ztráta tří životů ho trápí skutečnost, že přišel o místo. Tenhle padouch byl přesvědčený o tom, že je hrdina.

Nara vše přetlumočila a Yates přešel k výhružkám: „Nemůžete udělat vůbec nic. To všechno je minulost, která nikoho nezajímá. Nikdo vám neuvěří. Noviny to neotisknou. Scházejí vám důkazy. Pokud začnete dělat problémy, naše vláda vás odtud oba dva vykopne. Nemám, co bych k tomu víc řekl. Jestli jste ode mě čekali omluvu, ztráceli jste čas. Ta záležitost mě stála místo, práci, kterou jsem dělal dobře a měl jsem ji rád. I já jsem zaplatil vysokou cenu. A teď dost řečí. Jestli odsud okamžitě nezmizíte, zvednu telefon a nechám vás oba poslat svinským krokem zpátky do Afghánistánu.“

Lev popadl jeden ze životopisů ležících na stolku, a když se k němu někdejší agent FBI přiblížil, udeřil ho knihou do brady a srazil jej na zem. Pak mu rychle vytáhl z kapsy revolver, klekl mu na prsa, aby ho znehybnil, a promluvil k němu rusky: „Mám na svědomí horší věci než zabití člověka, jako jste vy.“

Pak pohlédl na vyděšenou Naru a darijsky jí přikázal: „Přelož mu to!“

„Lve!“

„Překládej!“

A znovu se obrátil k Yatesovi: „Moje žena nezemřela okamžitě. Umírala dvacet minut. Konečnou příčinou bylo vykrvácení. Třeba ji opravdu omylem postřelila Anna Austinová, ale vy jste ji nechal zemřít, není to tak? Třeba jste se bál, aby Raisa neprozradila celému světu, že Anna Austinová chtěla zabít vás. Ležela tam a doufala, že jí někdo pomůže – a vy jste vycítil svou šanci. Nemám pravdu?“

Lev udeřil Yatese revolverem do tváře, až mu rozrazil ret.

„Odpovězte!“

Yates vyplivl krev a čekal na překlad. Pak klidně opáčil: „Dělejte si se mnou, co chcete. Vaše manželka je pro všechny jednou provždy děvka.“

Lev počkal, až mu to Nara přeloží, natáhl závěr revolveru a anglicky vyštěkl: „Řekněte mi, jak zemřela!“

Yates mlčel. Lev mu namířil revolver na stejné místo, do kterého dostala zásah Raisa, a přitiskl jej Yatesovi na břicho.

„Mluvte!“

Když Yates zavrtěl hlavou, stiskl Lev spoušť.

TÉHOŽ DNE

Nara se vrhla na zem vedle Yatese ve snaze mu pomoci, ale Lev ji zadržel.

„Způsobil jsem mu stejné zranění, jaké utrpěla moje žena. Umírala dvacet minut. Pověz mu, že má zhruba tolik času. Jenže je starší a já střílel z bezprostřední blízkosti. Takže to nejspíš půjde rychleji.“

Zatímco Nara zápolila se slovy, Lev nevzrušeně pokračoval: „Tahle místnost je odhlučněná, takže výstřel nikdo neslyšel. Zbývá mu jediná naděje: že mu prokážu milosrdenství, které on mé ženě odepřel. Jestli mi poví pravdu, možná to udělám.“

Nara naléhala na Yatese, aby začal mluvit. Pak ho Lev oslovil rusky, jako by mu Američan mohl rozumět: „Když se vás Anna Austinová pokusila zabít, vystřelil jste po ní a zabil ji. Žádný ‚jeden z přítomných policistů‘, byl jste to vy, že? A v tu chvíli vám došlo, že máte problém. Tentýž den jste byl navštívit Jesseho Austina. Teď byl mrtvý a vy jste právě zastřelil jeho ženu. To, že byla současně postřelena i moje manželka, vám vnuklo nápad. Říkám postřelena, sice vážně, ale ne smrtelně, pokud byste jí zavolal pomoc. Nápad vše zaretušovat nepocházel od vašich nadřízených, ale od vás. A aby vyšel, musela moje žena zemřít. Mám pravdu?“

Yates pevně zatínal rty a odmítal promluvit. Nevšímal si otázek a ve snaze zastavit krvácení si tiskl ruku na ránu. Lev mu ji násilím odtáhl a zranění začalo opět silně krvácet. Pak řekl rusky: „Udělal jste to samé s mojí ženou? Taky jste jí odtáhl ruku? Nechal jste ji vykrvácet?“

Yates měl čelo zbrocené potem a třásl se po celém těle.

„A záchranku jste zavolal schválně pozdě…“ pokračoval Lev.

Nara tlumočila jeho slova. Už nekoktala, ale předhazovala Yatesovi obvinění za obviněním. Zraněný dál mlčel. Lev pokračoval klidným hlasem, jako by hovořil k dítěti: „Yatesi, už vám nezbývá moc času. Pokud mi neodpovíte, budu sledovat, jak umíráte, tak jako jste sledoval vy mou ženu. To, co se tu odehrává, pokládám za reprízu tehdejších newyorských událostí. Nepotřebuji slyšet vaše svědectví, abych porozuměl tomu, co se tehdy večer stalo. A jsem připraven přihlížet, jak vykrvácíte.“

Yeates uměl dokonale rozeznat, kdy je druhý člověk nejistý. U Lva žádnou nejistotu nezaznamenal.

„Zůstal jste u ní, že? Celých dvacet minut, abyste se pojistil, že opravdu zemře. To vy jste přišel na nápad vytvořit mezi oběma vraždami souvislost a tvrdit, že Anna zabila Raisu, protože se jí chtěla pomstít. Jí, ne vám.“

Yates se vztyčil do sedu a civěl na košili zbrocenou krví až po prsa. Krev se rozlévala po barevných čtvercích koberců.

„Mluvte se mnou!“ vyštěkl Lev anglicky.

Yates konečně zareagoval a přikývl. Lev mu sevřel dlaní obličej.

„To nestačí! Chci, abyste se mnou opravdu mluvil. Nechal jste ji zemřít?“

Yates zašeptal skrz zuby, mezi nimiž prosakovala krev: „Jo, nechal jsem ji umřít.“

I Lev teď málem šeptal: „Byl jste svědkem jejích posledních okamžiků. Chci o nich slyšet.“

Yates, bledý jako stěna, zavřel oči. Lev ho udeřil přes tvář, aby jej přiměl reagovat. Yates nepromluvil, přestože už už otvíral ústa. Lev ho důrazně pobídl: „Její poslední okamžiky. Chci o nich slyšet!“

Yates se chtěl držet za průstřel, ale Lev mu nepustil zápěstí.

„Váš čas se krátí.“

A Yates promluvil. Mluvil jako člověk, který se zoufale snaží udržet nad vodou, lapal po dechu a zmocňovala se ho hysterie.

„Řekl jsem jí, že sanitka je už na cestě. Nevěřila mi. Poznala, že lžu. Pokusila se volat o pomoc, ale když jí došlo, že se žádné nedočká, zklidnila se. Dýchala pomalu. Myslel jsem, že za několik minut bude po všem, ale trvalo to skoro čtvrt hodiny. Všude byla spousta krve. Měl jsem dojem, že už konečně umře.“ Zavrtěl hlavou. „Pak promluvila. Hodně tiše, jako by se modlila. Čekal jsem, že to bude rusky, ale mluvila anglicky. Mluvila ke mně. Naklonil jsem se blíž. Prosila mě, abych vyřídil dceři…“

„Jeleně?“

Yates přikývl.

„… že jí nic nevyčítá. A že ji má ráda. Drmolila to pořád dokola. Povězte jí, že se nezlobím. Povězte jí, že ji mám ráda. Pak zavřela oči a už je znovu neotevřela.“

Lev plakal. Slzy mu tekly po tváři a on si je nemohl setřít, protože svíral Yatesovy paže. Když se trochu uklidnil, zeptal se: „A vy jste to Jeleně nevyřídil? Nemohl jste udělat ani takovou maličkost?“

Yates zavrtěl hlavou.

Lev vstal. Yates využil toho, že je volný, a přitiskl si dlaně na ránu, aby zastavil krvácení. Vrátila se mu sebedůvěra a s ní i vztek: „Odpověděl jsem vám na otázky! Teď zavolejte záchranku!“

Lev vzal Naru za ruku a mlčky ji vedl vzhůru po schodech vyložených kobercem. Yates za nimi zařval: „Zavolejte mi záchranku, kurva!“

Lev odložil revolver na skříňku v chodbě. Telefon stál přímo pod svatební fotografií zachycující mladého pohledného Yatese po boku krásné nevěsty, pár odsouzený žít spolu z povinnosti a bez vzájemných sympatií. Lev civěl na snímek se sluchátkem u ucha a prstem na číselníku a myslel na jednotlivé podrobnosti Yatesovy zpovědi: představoval si Raisiny poslední okamžiky, fyzickou bolest, prodlužované utrpení i zoufalou osamělost umírání v tratolišti krve na podlaze policejní úřadovny. Ani na okamžik nezapochyboval, že si agent Yates zaslouží smrt. Myslet si, že by skutek milosrdenství mohl změnit jeho povahu, znamenalo obelhávat sám sebe. Lidé jako Yates nikdy ničeho nelitují. Nedovedou se kát a jsou si vždy jistí sami sebou. A pokud jsou vůbec schopni se nad sebou zamyslet a zkoumat své nitro, pokaždé se nakonec jen utvrdí ve svých předchozích názorech a vždy dokáží ospravedlnit vlastní konání. Lev měl pocit, že slyší hlas dožadující se spravedlnosti:

Nech ho zemřít!

Proto sem přijel. Proto putoval tak daleko a tolik riskoval. Proč by se měl trmácet takovou dálku jen proto, aby nakonec zachránil život člověku, který mu zabil ženu? Netoužil po morálním zadostiučinění a po pocitu, že je lepší než jeho protivník. Necítil by pražádnou hrdost nad tím, že ho nechal žít. Vztek a žal vyvolané Raisinou smrtí byly i dnes tak živé jako v den, kdy zprávu o tragédii dostal. Měl by se řídit niternými pocity, a ne představami o takzvané slušnosti. Pravda, kterou se dozvěděl, vůbec nepůsobila hojivě ani nepřinesla klid jeho duši. Byl právě tak rozhněvaný a rozrušený jako předtím. Možná, že kdyby nechal Yatese bez pomoci v samotě sklepa zemřít žalostnou smrtí, jaká se přesně hodila pro člověka plného nenávisti, cítil by se jinak a dosáhl by vnitřního uspokojení.

Nech ho zemřít!

Nech ho zemřít.

Nara se dotkla jeho paže.

„Lve…?“

Když se k ní obrátil, neuviděl Raisu, ale přesto tu jeho žena byla přítomná právě tak hmatatelně jako Nara. Raisa by Yatese nenáviděla ještě intenzivněji než on. Nikdy by mu neodpustila, že dovolil, aby Jesseho Austina zavraždili. Nikdy by mu neodpustila, že nevyřídil Jeleně její poslední slova. Kvůli jeho mlčení se Jelena začala obviňovat; nesla v sobě břímě viny, které změnilo její povahu a celý život. Ale navzdory všemu a přes všechnu nenávist si byl Lev jistý, že Raisa by zavolala lékařskou pomoc.

Vytočil číslo a předal sluchátko Naře: „Řekni jim adresu. A že to spěchá.“

„A kam jdeš ty?“

„Zachránit Yatese.“

New York City
Brighton Beach

TÉHOŽ DNE

Lev seděl na pláži a sledoval, jak se vlny tříští o břeh. Po západu slunce zůstala na obzoru jen červená šmouha a noc rychle přebírala vládu. Lev si přehazoval hladký oblázek z dlaně do dlaně, tam a zpět, v pravidelných intervalech jako hodinový stroj odpočítávající okamžiky zbývající do úplné tmy. Jedno mu bylo jasné: pravda mu nepřinesla klid. Ani s tím, co teď věděl, se nedokázal lépe vyrovnat s Raisinou smrtí. Na jeho zármutek nebyl lék, neměl mu být konec. Tady a teď, na téhle pláži, se mu po ní nestýskalo o nic méně než předtím. A budoucnost bez ní si uměl představit právě tak málo jako ve chvíli, kdy se mu poprvé doneslo, že už není. Při pomyšlení, že se zítra opět probudí a nebude ji mít po svém boku, cítil i po těch letech bolestnou prázdnotu. Celé jeho pátrání se teď jevilo jako rafinovaný, patnáct let trvající pokus zapomenout na skutečnost, že bez ní nedovede žít. A nikdy se to nenaučí.

Vypadalo to jako paradox, ale tím, že se snažil objasnit záhady okolo jejího úmrtí, udržoval při životě její památku. Svou posedlost Raisou maskoval za detektivní pátrání. Dokud tajemství nerozluštil, byla Raisa nesmrtelná. Když se ohlížel zpátky, viděl, že Zoja skutečnou povahu jeho počínání dávno prohlédla a od počátku věděla, že mu nepřinese útěchu. Měla pravdu. Lev odhalil Raisina vraha, zjistil i to, proč a jak zemřela. Už měl jasnou představu o osudném newyorském večeru, znal všechny podrobnosti, zcela chápal motivy. Nejdůležitější však bylo, že mu konečně došla jiná věc: nemá cenu se tvářit, jako by Raisa byla naživu. Pochopil, že nerozluštěné tajemství jen udržovalo iluzi její přítomnosti. Osamělý muž se hnal za stínem milované ženy.

Už nikdy ji nespatří. Nikdy vedle ní nebude usínat, nepolíbí ji. S touto myšlenkou nechal těžký hladký oblázek vyklouznout z dlaně. Nastala noc. Rudá šmouha nad západním obzorem pohasla. V dálce jasně zářila světla Coney Islandu.

Zaslechl kroky. Blížily se k němu Nara a Zabí. Zastavily se u něj, zůstaly nad ním stát a nevěděly, co říct. Lev poklepal rukou vedle sebe.

„Posaďte se na chvíli ke mně.“

Nara vedle něj usedla z jedné strany, Zabí z druhé. Lev vzal děvčátko za ruku. Zabí vycítila, že něco není v pořádku.

„Ty od nás odjedeš?“

Lev přikývl: „Musím se vrátit domů.“

„Doma je přece tady.“

„Pro tebe ano. Já musím zpátky do Ruska.“

„Proč?“

„Mám tam dcery a ty se dostaly do potíží. Chtějí je potrestat místo mě. To nemůžu dopustit.“

„A nemohly by přijet sem? Mohly by bydlet s námi.“

„Nedovolí jim to.“

„Ale já nechci, abys odjel.“

„Já vás taky nerad opouštím.“

„Nemůžeš zůstat aspoň do Vánoc? Četli jsme si o nich ve škole. Chtěla bych je oslavit s tebou. Koupili bychom stromeček a dali na něj světýlka…“

„Můžete to udělat s Narou.“

„Kdy se vrátíš?“

Lev mlčel.

„Už nikdy, viď?“

„Myslím, že ne.“

Zabí se rozplakala.

„Udělaly jsme něco, proč se na nás zlobíš?“

Lev jí stiskl ruku.

„Jsi ta nejúžasnější holčička na světě. Tebe a Naru čeká báječný život. Věř mi. Můžeš dosáhnout všeho, co budeš chtít. A mě vždycky potěší, když se doslechnu, jak se ti daří. Ale teď musím udělat to, co je potřeba.“

O MĚSÍC POZDĚJI

Sovětský vzdušný prostor nad Moskvou

13. PROSINCE 1981

Lev vyhlédl z okénka dopravního letadla, které pro něj poslaly sovětské úřady, aby jej dopravilo do vlasti. Zklamalo ho, že Moskvu zakrývají těžké mraky, jako by chtěly vracejícímu se zrádci zastřít pohled na město, které se kdysi přísahou zavázal bránit proti všem nepřátelům, domácím i cizím. Mohl si vymyslet bezpočet logických argumentů, ale přesto si musel přiznat, že v něm hlodá pocit studu. Kdysi jako voják Rudé armády hrdě bojoval za svou zem a byl by za ni ochotně položil život. Nakonec ji zradil. Styděl se sám za sebe, ale ještě víc za svou vlast, která promrhala příležitost nastolit skutečný společenský pokrok a místo toho vybudovala industrializovanou totalitu, která protkala celou zem sítí továren na smrt, počínaje gulagy na Kolymě a konče Lubjankou, hlavním štábem politické policie, jehož budova se ukrývala někde pod ním za zimními mraky. Ve větší či menší míře zradili všichni: zradili ideály, z nichž se kdysi zrodila bolševická revoluce.

Let z New Yorku byl přízračný. Lev seděl sám mezi prázdnými řadami sedadel. Doprovázeli ho jen agenti KGB, kteří ho měli hlídat, a diplomaté vyslaní z Moskvy, aby dohlédli na jeho návrat. Při nástupu do letadla nepociťoval obavy, spíš ho trápilo, na kolik peněz musela přijít jeho repatriace. Jako přeběhlík mezinárodního kalibru měl celé letadlo jen pro sebe. Vzpomněl si na doby, kdy jako začínající agent toužil po výhodách a požitcích, a přišlo mu paradoxní, že o soukromém dopravním letadle si mohli nechat zdát i nejvyšší důstojníci KGB, muži s největšími dačami a luxusními limuzínami. Moskva potřebovala udělat dojem. Lvova deportace proběhla před očima celého světa a médií: tady nebylo na místě šetřit. Tak jako kdysi Raisa se studenty letěla do New Yorku nejmodernějším strojem sovětských aerolinií, aby úhlavní nepřítel měl nad čím žasnout, i teď poslali pro slavného přeběhlíka supermoderní letoun schopný zdolat vzdálenost z New Yorku do Moskvy bez mezipřistání. Kreml toužil ukázat světu, že ho finanční starosti rozhodně netrápí. Bezstarostné plýtvání mělo zakrýt skutečnost, že stále rostoucí výdaje na válku v Afghánistánu, o nichž podal Lev americké straně vyčerpávající informace, neúnosně zatěžují rozpočet země.

Při jednáních o Lvově návratu do Sovětského svazu bylo zřejmé, že se ho Američané rádi zbaví. Působil potíže, choval se jako neřízená střela a navíc z něj už vytěžili všechny potřebné informace. Dozvěděli se od něj, že případný nezdar v Afghánistánu by drtivě otřásl důvěrou Sovětů ve vlastní sílu. Pomoc poskytovaná afghánským povstalcům mohla vyčerpat Sovětský svaz nejen finančně: do válkou zmítané země bude zapotřebí vysílat stále nové a nové jednotky, takže konečná a nevyhnutelná porážka bude mít o to horší politické důsledky.

Incident s bývalým agentem FBI Jimem Yatesem se podařilo zaretušovat. Yates se uzdravil. Jeho odhalení nikdy neproniknou na veřejnost. Historická pojednání zůstanou, jak jsou, a nikdo je nebude přepisovat. Lži, které pronikly do encyklopedií a učebnic, jako by byly vytesány do kamene. Střelbu v Yatesově hezkém domě na předměstí Teanecku svedli na ozbrojeného lupiče, jehož pán domu náhodně vyrušil. Lev ujistil americké úřady, že pokud nechají Naru a Zabí na pokoji, nebude dělat žádné další problémy a pomlčí o vraždě Jesseho Austina. Uzavřeli spolu tichou dohodu. Skutečnost, že odpovědná místa ututlala střelbu na Yatese, Lva částečně smířila s vědomím, že podobně byla kdysi zakamuflována i Austinova vražda. Yates s touto verzí souhlasil a pouze v rozhovoru s místními reportéry kousavě poznamenal, že lupič byl černé pleti; víc si prý nepamatuje.

Od sovětských orgánů se Lvovi podařilo získat jediné ujištění: pokud se vrátí, přestanou perzekvovat jeho dcery. Snažil se dosáhnout toho, aby se s nimi mohl setkat do dvaceti čtyř hodin po přistání v Moskvě, ale nebyl rozhodně v situaci, kdy by si mohl klást jakékoli podmínky. Jeho vina byla prokázána mimo veškerou pochybnost. Vyzradil citlivá tajemství nepřátelské supervelmoci a čekal ho vojenský soud. Trest pro vlastizrádce byl dán už předem.

Zatímco letadlo klesalo, zkoušel si Lev vybavit události posledních osmi let: vše, co se událo od chvíle, kdy opustil Moskvu; těch dlouhých osm roků, na které zmizel ze životů svých dcer a jejich rodin. Jak tak přemýšlel nad obsahem dopisů, jež od nich dostával, zčistajasna si uvědomil, že se přestal bát návratu do města, které má ve vzpomínkách spojené s Raisou. Něco se v něm změnilo. Cítil téměř vzrušení. Tady se do ní kdysi zamiloval. Tady jí bude blíž, než jí byl kdekoli jinde během svého pátrání. Kola podvozku se dotkla dráhy a on zavřel oči. Byl doma.

Moskva
Vazební věznice Butyrka
Novoslobodskaja 45

O TÝDEN POZDĚJI

S pouty na rukou i na nohou, spoutaný tak dokonale, že když stál, musel se předklánět, trávil Lev už několikátou hodinu ve starodávné výslechové cele věznice budící hrůzu už od svého vzniku před sto lety. V minulosti tady byl nesčetněkrát. Znal tu atmosféru ponižujících omezení, zastrašování, psychického nátlaku a neustálého dozoru ze strany strážných rozestavených ve všech rozích místnosti. Nikdo mu nevyhrožoval násilím. Fyzickou bolest nahradily vynalézavější formy mučení.

Byl v Moskvě už sedmý den a s dcerami se zatím neviděl. Neumožnili mu ani telefonický rozhovor, neměl žádné zprávy o tom, jak se jim daří. Každý den ráno po budíčku mu oznámili, že dnes dostane návštěvu. Přivedli ho do této cely s tím, že se dcery dostaví každou chvíli, a on netrpělivě čekal, podupával nohama. Minuty se nekonečně vlekly. Na stěně nebyly hodiny a strážní neodpovídali na otázky. Nemožnost odhadnout, kolik času uplynulo, byla součástí psychických útrap. Cela neměla okna a člověk ztrácel přehled o okolním světě. Lev nalezl způsob, jak si uchovat zdravý rozum. Pod stropem se táhla obnažená vodovodní trubka. Jedním zrezivělým závitem z ní prosakovala voda a hromadila se, až vytvořila kapku. Když byla kapka dost velká, spadla na podlahu a celý proces se opakoval. Lev spočítal, kolik vteřin pokaždé uplyne. Počítal znovu a znovu. Vyšlo mu, že celý koloběh trvá přibližně šest set dvacet vteřin, a tímto intervalem měřil dobu čekání. Dnes už ukáplo čtyřicet osm kapek. Strávil zde osm hodin.

Včera to bylo dvanáct, dvanáct hodin počítání kapek ve stavu vrcholného očekávání. Nakonec mu oznámili, že návštěva toho dne nepřijde. Tato mučivá procedura se opakovala den co den a Lev se pokaždé propadl z naděje do nejhlubšího zoufalství: dcery nepřicházely. Nikdo mu nesdělil pravou příčinu, zda jim úřady zlomyslně nepovolily návštěvu, nebo ho ony samy nechtějí vidět. Jeho mučitelé dobře věděli, jak nesmírně ho trápí tato druhá možnost, a záměrně neudělali nic, aby rozptýlili trýznivé obavy, které mu leptaly v mozku jako kapka koncentrované kyseliny.

Opravdu bylo možné, že s ním děvčata nechtějí nic mít. Nemohl si být jistý, jak zareagovaly na jeho emigraci a následný návrat. Třeba se hněvaly kvůli všem problémům, jež jim způsobil: po jeho přeběhnutí je zadrželi, vyslýchali a perzekvovali i jejich rodinné příslušníky. Kdoví, jakým problémům musely čelit v zaměstnání a nakolik utrpěla jejich pověst během půlroku, který strávil v USA. Snad se za ním bály přijít, aby tím neohrozily vlastní budoucnost. Přemýšlel nad tím pořád dokola, zatínal pěsti a cítil, jak se mu napíná každý sval na šíji.

Dveře se otevřely. Lev se vztyčil, nakolik mu to pouta dovolovala. V hrdle měl vyprahlo. Zoufale si přál, aby je spatřil. Mžoural do temné chodby.

„Jeleno? Zojo?“

Ze tmy se vynořil důstojník KGB.

„Dnes nepřijdou.“

TÉHOŽ DNE

Lvovi přidělili samostatnou celu. Nebyl to skutek milosrdenství. Příslušné orgány se spíš obávaly, že by se ve společné cele mohl ve svém věku nakazit tuberkulózou a zemřít dřív, než dojde k procesu. V pravidelných intervalech se otevíralo zamřížované okénko ve dveřích a strážný kontroloval, zda se Lev nepokusil o sebevraždu. Od chvíle, kdy ho sem převezli, spal nanejvýš půl hodiny a s přibývajícími dny se spánku vzdal skoro nadobro. Chodil po cele tam a zpátky – měla čtyři kroky na délku a dva na šířku – a neustále myslel na to, že dcery už možná nikdy nespatří.

Náhle někdo rozsvítil. To Lva zaskočilo: v noci k němu nikdo nechodil. Dveře se otevřely a strážný uvedl dovnitř asi pětačtyřicetiletého muže. Lev ho neznal, ale podle padnoucího obleku a luxusních bot usoudil, že příchozí bude někdo významný, možná vysoký politik. Navzdory tomu, že muselo jít o vlivného člověka, vypadal nervózně. Nevydržel Lvův pohled nikdy déle než několik vteřin. Strážný za ním nezavřel a zůstával mu neustále po boku. Teprve teď Lev postřehl, že bachař má připravený obušek, aby mohl v případě potřeby zasáhnout a muže ochránit.

Nakonec neznámý sebral odvahu, pohlédl Lvovi do očí a zeptal se: „Víte, kdo jsem?“

Lev zavrtěl hlavou.

„Když vám povím, jak se teď jmenuji, nic vám to neřekne. Ale kdybych se vám představil jménem, svým pravým jménem…“

Lev čekal, až muž dopoví, co má na srdci.

„Než jsem si ho změnil, byl jsem Michail Ivanov.“

Lva ze všeho nejdřív napadlo, že ho uškrtí, ale vzhledem ke svému věku a tělesné kondici si nebyl jist výsledkem. Zapudil neodbytné nutkání a snažil se ovládnout hněv. To jediné, oč stál, návštěva dcer, mu zůstávalo odepřeno, a i když by mu Ivanovova smrt přinesla chvilkové zadostiučinění, získal by jen tu jistotu, že ho zastřelí dřív, než dcery uvidí. Ivanov, jemuž se zjevně ulevilo, že nedošlo k násilí, pokračoval: „Nezbylo mi, než se přejmenovat.“

„To jistě muselo být velmi nepříjemné,“ promluvil poprvé Lev.

Ivanov se zlobil sám na sebe.

„Snažím se vám objasnit, proč jste mě nemohl vypátrat. Frol Panin mi poradil, abych si změnil identitu. Nepochyboval o tom, že se mě pokusíte najít, i kdyby uplynula nevím jak dlouhá doba. A vy jste se opravdu pokusil. Proto jsem musel předstírat, že…“

„Že jste po smrti?“

„Ano.“

„Panin byl chytrý chlap. Zachránilo vám to život.“

„Lve Stěpanoviči, věříte, že se člověk může změnit?“

Lev se snažil Ivanova odhadnout. Přemýšlel, zda ho skutečně trápí výčitky, anebo je to jen trik, jiný způsob, jak Lva mučit. Změnil tón z otevřeně nepřátelského na krajně skeptický.

„Co chcete?“

„Nepřišel jsem se omlouvat. Vím, že by to bylo zbytečné gesto. Snad mě nebudete pokládat za vychloubače ani marnivého člověka, když vám povím, že mám celkem značný vliv a moc.“

„To mě vůbec nepřekvapuje.“

Lev vzápětí litoval této malicherné a dětinské invektivy, ale Ivanov ji spolkl.

„Nadřízená místa rozhodla, že vám nepovolí kontakt s dcerami. Pokládají to za jediný trest, který na vás platí. Nesmíte je vídat, hovořit s nimi ani od nich dostávat zprávy.“

Lev pocítil slabost a roztřásla se mu kolena.

Ivanov se honem snažil uvést vše na pravou míru: „Nemohu intervenovat ve vašem procesu. Ale pokusil jsem se přimluvit, aby vás Zoja s Jelenou směly navštívit, a uspěl jsem. Zítra přijdou.“

Tak náhlý posun od zoufalství k euforii byl pro Lva příliš. Vyčerpaný nedostatkem spánku seděl na okraji kavalce s hlavou v dlaních a těžce dýchal.

„Na oplátku od vás žádám jediné: neprozraďte Jeleně, že jsem to zařídil já,“ pokračoval Ivanov. „Prosím vás, abyste se o mně vůbec nezmiňoval. Pokazilo by jí to setkání s vámi.“

Lvovi chvíli trvalo, než se vzpamatoval. Hlas se mu třásl, vztek i pobouření byly ty tam.

„Nemusel jste mi o tom vůbec říkat…“

Ivanov přikývl: „Ne, nemusel.“ Otočil se a měl se k odchodu.

„Tak proč…?“ zavolal za ním Lev.

Ivanov zaváhal, pak roztřesenými prsty vytáhl z kapsy fotografii a ukázal mu ji. Byl na ní on sám, usazený vedle vlastní manželky. Ta žena nebyla krásná, ale určité kouzlo měla, stejně jako šlechetný pohled a upřímnou tvář.

„Svěřil jste se jí se svým dobrým skutkem?“

„Ano.“

„A prozradil jste jí pravý důvod?“

„Považuje to za náhlé hnutí mysli, projev mé soucitné duše.“

Lev si chvíli prohlížel výraz obou tváří na snímku a pak opět sklopil hlavu a zahleděl se na podlahu. Ivanov vsunul fotografii zpátky do kapsy a dodal: „Pokládá mě za dobrého člověka. Tohle je jediný způsob, jak se tomu zdání aspoň trochu přiblížit.“

NAZÍTŘÍ

Lev seděl opět ve výslechové cele s pouty na rukou i na nohou a čekal, zda se dnes objeví Jelena se Zojou. Opět uplynula řada hodin, aniž by mu strážní poskytli jakoukoli informaci nebo mu řekli, co se děje. Pohlédl na trubku v rohu pod stropem. U prorezavělého závitu se tvořila třicátá třetí kapka. Strávil tu bezmála šest hodin. Třeba mu Ivanov bezostyšně lhal. Ale provinilý výraz v jeho tváři byl skutečný a nepředstíraný. Leda že by i jeho samého vodil za nos někdo mocnější, obelhal ho a dal mu falešné ujištění, že může podat vězni dobrou zprávu – jen proto, aby ten zrádce o to víc trpěl, když za ním ani dnes nikdo nepřijde. Naděje a zoufalství patřily do arzenálu mučicích nástrojů a policejní orgány je dovedly střídat s tak vykalkulovanou krutostí, že se Lvovi při představě příštích dnů a týdnů začalo špatně dýchat. Budou ho udržovat v nevědomosti a mučit falešnými sliby. Nikdy se nedoví, zda ho dcery opravdu chtějí vidět, nebo zda se rozhodly přerušit s ním styky. Ta nejistota jej zlomí dávno předtím, než vojenský tribunál vynese neodvratný rozsudek. Při třicáté třetí kapce už Lev nedokázal potlačit pocit marnosti. Zhroutil se na stůl a opřel si o něj hlavu, jako by se skláněl před svými mučiteli.

Uplynuly další minuty a dveře cely se otevřely. Lev se nenapřímil, nevzhlédl. Kdyby dovolil vlastní fantazii, aby mu před očima vykreslila podobu dcer, a ony se pak ve dveřích neobjevily, mohlo by ho to zklamání zabít. Napětí posledního týdne mu oslabilo srdce. Přesto nedokázal zcela potlačit záchvěv naděje a pozorně naslouchal. Slyšel krok těžkých bot – ty patřily důstojníkovi KGB. Sevřel víčka a zatnul zuby v očekávání těch hrozných slov:

Dnes nepřijdou.

Ale strážný mlčel. Po chvíli Lev otevřel oči. Znepokojil ho podivný pocit na prsou. Znovu se zaposlouchal a tentokrát se nemýlil: slyšel, jak někdo pláče.

Prudce se posadil. Ve dveřích stály jeho dcery. Jelena vzlykala a Zoja ji držela za ruku. Obě byly krásné, každá svým charakteristickým způsobem, a obě se tvářily zděšeně. Lev ztuhl, nedokázal se usmát ani promluvit. Nechtěl se opájet pocitem štěstí, dokud se neujistí, že to není sen ani iluze vyvolaná nedostatkem spánku. Třeba blouzní, ještě pořád leží na stole a tohle se mu jen zdá. Už mnohokrát zažil, že si s ním jeho představy nepěkně pohrály. Tehdy v afghánské jeskyni mu vykouzlily obraz Raisy, ale byla to jen krásná představa a rozplynula se, sotva mu do očí vystoupily slzy.

Konečně vstal, okovy zařinčely. Zoja s Jelenou vešly do cely a pomalu se k němu blížily. Sledoval je, jak se pohybují, vnímal každý detail jejich zevnějšku a žasl nad reálností toho přeludu. Přesto se neradoval. Nedal se do smíchu, neprojevil radost. Nedokázal to. Ani v nejmenším nepochyboval, že přelud zmizí, sotva po něm vztáhne ruku. Že kdyby zavřel oči, vidina se zavlní a rozplyne v umělém světle, postavy se ztratí a on bude opět sám. Jeho fantazie mu vykreslila vidinu, jež ho měla ochránit před neradostnou vyhlídkou na to, že je už nikdy nespatří.

Vyčerpaný, rozechvělý a blízký šílenství vykoktal: „Udělejte něco, ať vidím, že se mi jen nezdáte!“

Všiml si, že Jelena má bříško: o jejím těhotenství nevěděl, nedoneslo se mu to. Rozplakal se. Dcery se k němu vrhly a objaly ho. A tehdy Lev konečně pocítil jakýsi náznak štěstí.

PODĚKOVÁNÍ

Zvláštní zmínku si zasluhuje má dobrá kamarádka Zoe Troddová, která mě při psaní Agenta 6 všemožně podporovala, dělila se se mnou o své názory, pomáhala mi vyhledávat fakta o komunistickém hnutí v USA a provedla mě po klíčových newyorských lokalitách. Byla pro mne cenným zdrojem informací. Vážím si jejího přátelství i skvělého mozku.

Měl jsem to štěstí, že jsem mohl spolupracovat se dvěma skvělými redaktory, Mitchem Hoffmanem z Grand Central Publishing a Suzanne Baboneauovou z nakladatelství Simon & Schuster UK. Při práci na knize mi také velmi pomohla Felicity Bluntová ze skupiny Curtis Brown a Robert Bookman z CAA. Oběma jim vděčím za mnohé. Konečně děkuji i Benu Stephensonovi, který mě celé ty dva roky podporoval.

POZNÁMKA PŘEKLADATELE

V knize jsme se drželi anglického originálu, v němž autor používá současné (tj. předrevoluční) názvy některých moskevských ulic a veřejných prostranství. Nejmarkantnější je to zřejmě v případě Lubjanského náměstí. Zatímco sídlu KGB se po celou sovětskou éru přezdívalo Lubjanka, náměstí neslo jméno zakladatele sovětské politické policie Felixe Dzeržinského. Rovněž hlavní moskevská třída, Tverská ulice, byla od Stalinových dob do počátku 90. let pojmenována po klasikovi socialistické literatury Maximu Gorkém. Pro ty, kdo znají dnešní Moskvu, jsme v knize ponechali současné názvy. Znalcům té minulé a odborníkům na moderní dějiny je pak určena tato poznámka.

Tom Rob Smith

AGENT 6

Z anglického originálu Agent 6,

vydaného nakladatelstvím Simon & Schuster

v Londýně roku 2011,

přeložil Ivan Ryčovský

Obálku navrhl Robin Brichta

Redigovala Lenka Uhlířová

Odpovědná redaktorka Martina Bekešová

Technický redaktor David Dvořák

Počet stran 448

Vydala Euromedia Group, k. s. – Knižní klub,

Nádražní 32, 150 00 Praha 5,

v roce 2013 jako svou 6806. publikaci

Sazba Olaf Šnajder, Brandýs n. L.

Tisk TBB, a.s., Banská Bystrica

Vydání první

Naše knihy na trh dodává Euromedia – knižní distribuce,

Nádražní 32, 150 00 Praha 5

Zelená linka: 800 103 203

Tel: 296 536 111

Fax: 296 536 246

objednavky-vo@euromedia.cz

Knihy lze zakoupit v internetovém knihkupectví www.bux.cz

Poznámky

[←1]

Sněmovní výbor pro neamerickou činnost (HUAC) byl zvláštní vyšetřovací výbor Sněmovny reprezentantů USA, v období studené války zaměřený zejména na potírání komunistických aktivit. (pozn. překl.)

[←2]

Ve skutečnosti byl Núr Muhammad Tarakí zavražděn na příkaz Háfizulláha Amína, konkurenčního komunistického předáka, tři měsíce před sovětským zásahem. Amín jako hlava státu usiloval o větší nezávislost na SSSR, ale režim se mu stabilizovat nepodařilo a byl zavražděn sovětským komandem ve svém paláci v první den invaze (operace „Bouře-333“). (pozn. překl.)