Dítě č. 44

Tom Rob Smith

(2009)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Detektivní thriller

Když strach dokáže umlčet celý národ, alespoň jeden člověk musí vyslovit pravdu…

Sovětský svaz, rok 1953. Stalinův železný stisk neustále sílí. Brutální praktiky ministerstva státní bezpečnosti (MGB) nejsou žádným tajemstvím. Režim dokonce občanům přikazuje věřit, že socialistické společnosti se podařilo zcela vymýtit zločinnost.

Když se u železniční trati v Moskvě najde mrtvola malého chlapce, zaskočí příslušníka MGB Lva Děmidova – válečného hrdinu, upřímně oddaného režimu – tvrzení příbuzných oběti, že šlo o vraždu. Lev splní rozkaz nadřízených a pomůže zatajit fakta, začnou v něm však hlodat pochybnosti. Brzy poté se jeho život převrátí naruby. Lva degradují a s manželkou Raisou, podezřelou ze špionáže, pošlou do zapadlého města na Urale. Ke svému překvapení Lev zjistí, že k vraždám dětí dochází i tam. Manželé si dobře uvědomují, že později je čeká mnohem tvrdší trest než pouhé vyhnanství. Snad právě proto se rozhodnou riskovat život a pátrat po vrahovi na vlastní pěst.

Román Dítě číslo 44, zdařilý a oceňovaný debut mladého britského autora Toma Roba Smithe, vychází ze skutečného případu sériového vraha Andreje Čikatila. Román s reálným pozadím nabízí kromě strhujícího kriminálního příběhu i děsivý obraz diktatury, která se drží u moci jen díky stupňovanému teroru.

Přeložil Josef Hanzlík

CHILD 44

Copyright © Tom Rob Smith, 2008

Translation © Josef Hanzlík, 2009

ISBN 978-80-242-2388-9

Mým rodičům

Sovětský svaz - Ukrajina

Vesnice Červoj

25. LEDNA 1933

Protože se Marja rozhodla zemřít, zůstalo na její kočce, aby se o sebe postarala sama. Marja o ni pečovala mnohem déle, než mělo smysl. Krysy a myši vesničané už dávno pochytali do pastí a snědli. Domácí zvířátka zmizela záhy poté. Kromě jediného, její kočky, společnice, kterou Marja dál schovávala. Proč ji nezabila? Potřebovala pro něco žít, potřebovala něco ochraňovat a milovat – potřebovala důvod k přežití. Slíbila si, že ji bude krmit až do chvíle, kdy nebude mít sama co jíst. Ten den právě nastal. Už rozřezala své kožené boty na tenké proužky, které pak vařila s kopřivami a semínky červené řepy. Už zkoušela vyhrabávat žížaly a sát kůru ze stromů. Dnes ráno v horečnatém deliriu okusovala nohu kuchyňské stoličky – žvýkala a žvýkala, dokud jí z dásní nezačaly vyčuhovat třísky. Když to uviděla kočka, utekla se schovat pod postel a odmítala vylézt, přestože si Marja klekla na podlahu, volala kočku jménem a snažila se ji vylákat ven. A to byl okamžik, kdy se rozhodla zemřít – neměla nic k jídlu a neměla nic, co by mohla milovat.

Počkala do soumraku a teprve potom otevřela domovní dveře. Soudila, že za tmy bude mít kočka větší šanci nepozorovaně zmizet v lese. Kdyby ji kdokoliv z vesnice zahlédl, vydal by se ji ulovit. I teď, na prahu vlastní smrti, Marja těžko snášela představu, že by kočku zabili. Utěšovalo ji jenom vědomí, že pro ni hraje moment překvapení. Ve vsi, kde dospělí muži žvýkali hrudky hlíny s nadějí, že budou obsahovat mravence nebo hmyzí vajíčka, kde děti rozhrabávaly koňský trus s touhou najít nestrávená zrnka obilí a kde se ženy praly o kosti, nikdo nečekal, že by ještě někde žila nějaká kočka, tím si byla Marja jistá.

* * *

Pavel nevěřil svým očím. Bylo to neohrabané, vyzáblé, se zelenýma očima a skvrnitou černou srstí. Nepochybně kočka. Právě sbíral dříví na topení, když spatřil, jak zvířátko vybíhá z domu Marji Antonovny a přes zasněženou cestu míří k lesu. Se zatajeným dechem se rozhlédl. Nikdo jiný kočku neviděl. Nikdo nebyl nablízku, v žádných oknech se nesvítilo. Chomáče kouře stoupaly sotva z poloviny komínů. Vypadalo to, jako by vánice v celé vesnici zadusila poslední známky života. Většina sněhové pokrývky zůstávala neporušená: téměř se v ní neobjevovaly šlápoty, nikdo neodhrabal jedinou pěšinu. Dny byly stejně tiché jako noci. Dospělí nevstávali do práce. Děti si nechodily hrát, ležely doma zachumlané v postelích, hluboko zapadlé oči upřené ke stropu. Dospělí se začali podobat dětem, děti dospělým. Lidé už se vzdali naděje, že by sehnali něco k jídlu. Objev kočky představoval v takové situaci přímo zázrak – najednou se vynořilo stvoření, které všichni dávno považovali za vyhubené.

Pavel zavřel oči a pokusil se rozpomenout, kdy naposledy jedl maso. Když je opět otevřel, měl ústa plná slin. Z koutku mu v hustých proudech stékaly po tváři. Otřel je hřbetem ruky. Celý rozrušený upustil otýpku roští a rozběhl se zpátky domů. Musel tu pozoruhodnou zprávu oznámit své matce Oksaně.

Oksana seděla zabalená ve vlněné pokrývce a zírala na podlahu. Seděla nehnutě jako zkamenělá, šetřila síly. Zároveň přemýšlela, jak udržet rodinu naživu. Takové myšlenky zaplňovaly každou její bdělou hodinu a vracely se i v mučivých snech. Oksana patřila k těm nemnohým, kteří se ještě nevzdali. Nechtěla se nikdy vzdát. Rozhodně ne, dokud měla své syny. Ale samotné odhodlání nestačilo, musela být opatrná. Unáhlenost přinášela vyčerpání – a vyčerpání zákonitě znamenalo smrt. Před několika měsíci se soused a přítel Nikolaj Ivanovič v krajním zoufalství vydal na loupež do státní obilnice. Nevrátil se. Manželka s Oksanou ho šly nazítří hledat. Našly jeho mrtvolu u silnice. Ležel na zádech – tělo vyhublé až na kost s obludně nafouklým břichem plným syrového zrní, které hltavě spolykal těsně před smrtí. Manželka se rozplakala, Oksana z mužových kapes vyndala zbylé zrní a rozdělila je napůl. Po návratu do vsi Nikolajova manželka všem svěřila, co se stalo. Nikdo ji nepolitoval, každý jí pouze záviděl ty získané hrsti obilí. A Oksana jí v duchu vyčítala, že je svými hloupými řečmi obě vystavila velkému nebezpečí.

Její úvahy přerušil zvuk chvatně dupajících kroků. A tady nikdo neběhal, pokud nepřinášel důležité zprávy. S obavami se zvedla. Do světnice vrazil Pavel.

„Mami, viděl jsem kočku,“ oznámil zadýchaně.

Oksana přistoupila k synovi a popadla ho za ruce. Musela se ujistit, že chlapec nefantazíruje. Hlad občas vyvolával nejrůznější představy. V Pavlově tváři však neobjevila žádné známky blouznění, oči se zdály jasné a vážné. Synovi bylo teprve deset, ale už se stal mužem. Okolnosti vyžadovaly, aby přeskočil dětství. Otec téměř určitě zemřel – a pokud nezemřel, pak pro ně byl mrtvý. S nadějí, že sežene nějaké jídlo, se vydal do Kyjeva. Nevrátil se. A Pavel nepotřeboval vysvětlení ani slova útěchy. I bez nich pochopil, že se otec nevrátí nikdy. Oksana teď závisela na synovi, stejně jako on závisel na ní. Byli partnery a Pavel nahlas odpřisáhl, že uspěje tam, kde otec selhal: postará se, aby rodina přežila.

Oksana se dotkla synova obličeje.

„Dokážeš ji chytit?“

Hrdě se usmál.

„Když budu mít kost.“

Rybník byl zamrzlý. Oksana prohrabávala sníh, hledala kámen. V obavách, že hluk by vzbudil pozornost, nejprve zabalila kámen do své šály a teprve potom v ledu prorazila malý otvor. Nadechla se, sáhla do temné mrazivé vody a rychle začala hmatat kolem. Bylo nutné všechno zvládnout během pár vteřin, než jí znecitliví ruka. Dotkla se dna, ale nabrala jenom bahno. Kde to je? ptala se v panice. Ještě víc se naklonila, ponořila do vody celou paži, pátrala vlevo i vpravo. Konečně téměř už zdřevěnělými prsty zavadila o sklo. S úlevou popadla láhev a vytáhla ji ven. Kůži na ruce teď měla úplně promodralou, ale tím se netrápila. Našla, co hledala – láhev zapečetěnou dehtem. Otřela vrstvu bahna a překontrolovala obsah. Uvnitř lahve byla sbírka drobných kostí.

Oksana se vrátila domů. Pavel mezitím přiložil do kamen. Nahřála hrdlo lahve nad plameny. Lepkavé kapky dehtu zvolna padaly do žhavého popela. Zatímco čekali, všiml si Pavel její zmodralé kůže. Začal matce třít paži, aby se jí rozproudila krev. Vždycky byl velmi vnímavý a pozorný. Jakmile se dehet rozpustil, obrátila Oksana láhev dnem vzhůru a zatřásla jí. Několik kostiček se vysunulo přes okraj. Vytáhla je a podala synovi. Pavel si je bedlivě prohlédl, trochu oškrábal povrch a ke každé přičichl. Vybral si a chystal se odejít. Matka ho zastavila.

„Vezmi s sebou bratra.“

Pavlovi se to příliš nezamlouvalo. Jeho mladší bratr byl nemotorný a pomalý. Kočka přece patří mně, pomyslel si. Já ji uviděl, já ji chytím. Bude to moje vítězství… Ale matka mu vtiskla do ruky druhou kost.

„Vezmi s sebou Andreje.“

Skoro osmiletý Andrej měl staršího bratra moc rád. Sám jen málokdy chodil ven. Většinu času trávil v zadním pokoji, kde všichni tři spávali, a hrál si s balíčkem karet. Karty zhotovil otec z papíru rozřezaného na obdélníčky, které pak slepil dohromady, jako dárek na rozloučenou těsně předtím, než se vypravil do Kyjeva. Andrej pořád ještě věřil, že se otec vrátí, a nikdo tu jeho víru nezpochybňoval. Kdykoliv se mu zastesklo po otci, což se stávalo často, rozložil karty na podlaze a snažil se je roztřídit podle barev a hodnot. Byl přesvědčený, že když se mu podaří utřídit celý balíček, vrátí se otec zpátky. Nedal mu snad před svým odchodem karty právě proto? Andrej pochopitelně raději hrál s bratrem, ovšem Pavel neměl čas na zábavu. Celý den pomáhal matce a zahrát si mohl jedině večer, než se uložili k spánku.

Pavel vešel do pokoje. Andrej se usmál, zřejmě doufal, že si spolu zahrají partičku. Ale starší bratr se k němu sklonil a shrnul karty stranou.

„Ukliď je. Jdeme ven. Kde máš láptě?“

Andrej otázku pochopil jako příkaz, vlezl pod postel a vytáhl svoje láptě. Byly to dva pruhy vyříznuté z traktorové pneumatiky a kupa hadrů. Když se gumové pruhy a hadry spojily provázkem dohromady, vznikly jakési primitivní vysoké boty. Pavel mu je pomohl pevně zavázat. Zároveň vysvětloval, že pokud ho Andrej poslechne na slovo, budou mít dneska večer možnost najíst se masa.

„Táta se vrací?“

„Ne, nevrací.“

„Ztratil se?“

„Jo, ztratil.“

„Kdo nám tedy maso přinese?“

„Sami si nějaké ulovíme.“

Andrej věděl, že bratr je zdatný lovec. Chytil do pastí víc krys než kterýkoliv jiný kluk ve vsi. A tentokrát Andreje poprvé přizval k takové důležité výpravě.

Venku na sněhu si Andrej dával obzvlášť pozor, aby neupadl. Často zakopl a zapotácel se, neboť svět kolem sebe viděl v nejasných rozmazaných obrysech. Zřetelně viděl jenom věci, které si přidržel co nejblíž očí. Skutečnost, že druzí dokážou i na dálku poznat nějakého člověka, přičítal důvtipu, zkušenosti a vlastnostem, které teprve získá. Dneska rozhodně nesměl upadnout a udělat ze sebe hlupáka. Chtěl, aby na něho mohl být bratr pyšný. Tohle Andrejovi připadalo důležitější než vyhlídka na masité jídlo.

Před okrajem lesa se Pavel zastavil a sklonil se, aby prozkoumal kočičí stopy ve sněhu. Jeho schopnost objevit je považoval Andrej za obdivuhodnou. V podřepu sledoval, jak se bratr dotýká jednoho otisku tlapky. O stopování a lovu Andrej nevěděl vůbec nic.

„Tudy ta kočka šla?“

Pavel přikývl a zahleděl se na les.

„Stopy jsou mělké.“

Andrej napodobil bratra a obkroužil prstem otisk tlapky.

„Co to znamená?“ zeptal se.

„Kočka je lehoučká, což znamená, že z ní nebude moc jídla. Ale jestli je vyhládlá, spíš se nechá nalákat na návnadu.“

Andrej se pokusil tu informaci vstřebat, ale jeho myšlenky stále zalétaly jinam.

„Poslyš, bratře, kdybys byl hrací karta, která by to byla? Byl bys eso, nebo král? Pik, nebo srdce?“

Pavel si povzdechl. Andrejovi, raněnému odmítnutím, vyhrkly slzy.

„Když ti odpovím, slibuješ, že už budeš zticha?“

„Slibuju.“

„Jestli tu kočku svými řečmi vyplašíš, nechytíme ji.“

„Budu zticha.“

„Byl bych spodek, ten rytíř s mečem. A teď, jak jsi slíbil, už ani slovo.“

Andrej přikývl. Pavel se vztyčil. Vešli do lesa.

Šli dlouho, zdálo se, že celé hodiny, ovšem Andrejův smysl pro čas byl podobně rozostřený jako jeho zrak. Starší bratr zřejmě v měsíčním světle odrážejícím se od jiskřícího sněhu dost obtížně sledoval stopy. Byli hluboko v lese, mnohem dál, než kam se kdy Andrej dostal. Co chvíli se rozběhl, aby s Pavlem udržel krok. Bolely ho nohy i žaludek. Třásl se zimou a hladem. Doma sice nebylo nic k jídlu, mohl tam však alespoň odpočívat. Provázky spojující hadry s gumovými pruhy se uvolnily, cítil, jak mu pod chodidla proniká sníh. Neodvažoval se požádat bratra, aby se na chvíli zastavil a znovu provázky uvázal. Věděl, že sníh v láptích brzy roztaje, hadry nasáknou vodou a nohy ztratí cit. Aby nemusel myslet na své útrapy, utrhl si větvičku semenáčku a začal žvýkat kůru. Postupně ji rozmělnil na hrubou kaši, z níž mu trnuly zuby i jazyk. Od lidí slyšel, že rozkousaná kůra zahání pocit hladu. Věřil jim, taková rada mu připadala užitečná.

Náhle Pavel gestem naznačil, aby bratr zůstal stát. Andrej strnul uprostřed kroku, zuby plné hnědých kousků kůry. Pavel si přidřepl. Andrej udělal totéž, přimhouřil oči, aby viděl ostřeji, a pokusil se zahlédnout mezi stromy to, co spatřil bratr.

Pavel upřeně zíral na kočku – a kočka svýma drobnýma zelenýma očima upřeně zírala na něho. Co si asi myslela? Proč okamžitě neutekla? V bezpečí Marjina domu se nejspíš nenaučila bát lidí. Pavel vytáhl nůž, řízl se do prstu a krví zlehka potřel kuřecí kost, kterou mu dala matka. Stejně to provedl s Andrejovou návnadou, proraženou krysí lebkou. I tady raději použil vlastní krev, nevěřil totiž, že bratr by nevyjekl a nevyplašil kočku. Potom se bratři beze slova rozdělili, každý zamířil na opačnou stranu. Ještě doma Pavel Andrejovi podrobně vysvětlil celý postup, žádná další domluva tedy už nebyla nutná. Jakmile se ocitli kus od sebe a kočku měli uprostřed, položili kosti do sněhu. Pavel se letmým pohledem přesvědčil, že bratr nic nekazí.

Andrej přesně podle pokynů vytáhl z kapsy provaz, na jehož konci Pavel už předtím udělal smyčku. Stačilo nastražit smyčku kolem krysí lebky. Andrej to zvládl. Pak couvl, kam až mu délka provazu dovolila, a lehl si na břicho. Sníh stlačený vahou jeho těla zaskřípěl. Chlapec čekal. A pojednou si uvědomil, že místo své návnady vidí jenom rozmazanou skvrnu. V obavách doufal, že kočka půjde směrem k bratrovi. Pavel nic nesplete. Chytí kočku, oba se vrátí domů a najedí se. Andrejovi se nervozitou a zimou roztřásly ruce. Marně se je pokoušel udržet v klidu. A pak cosi uviděl: zvolna se k němu sunul černý obrys.

Před Andrejovými ústy tál sníh, pramínky studené vody stékaly na oblečení. Přál si, aby kočka zamířila na opačnou stranu, k bratrově pasti, ale tmavá skvrna se blížila, nepochybně si vybrala Andreje. Jistě, kdyby kočku chytil, Pavel by ho měl rád, hrál by s ním karty a už nikdy by se na něho nerozzlobil. Ta vyhlídka chlapce potěšila, obavy se změnily v napjaté očekávání. Ano, právě on kočku chytí. Zabije ji. Prokáže své schopnosti. Co to bratr říkal? Varoval, že se smyčkou nesmí škubnout příliš brzy. Jestli se kočka vyplaší, bude po všem. Navíc Andrej nevěděl, kde přesně kočka je. Proto se rozhodl vyčkat, aby měl jistotu. Skoro už rozpoznával černý kožíšek a čtyři nohy. Ještě chviličku, ještě chviličku… Uslyšel bratrův hlasitý šepot.

„Teď!“

Chlapec zpanikařil. Ten tón slyšel už mnohokrát. Znamenal, že Andrej něco pokazil. Co nejvíc přimhouřil oči a uviděl, že kočka stojí uprostřed smyčky. Škubl provazem, ale příliš pozdě, kočka stačila uskočit. Unikla z pasti. Přesto Andrej táhl volný provaz k sobě a žalostně doufal, že na jeho konci by nějakým zázrakem přece jen mohla být kočka. Do dlaně mu vklouzla prázdná smyčka. Zrudl studem a zlostí. Nejraději by vstal, rozběhl se za kočkou, popadl ji za krk a rozmlátil jí lebku. Ani se však nepohnul. Viděl, že bratr zůstal ležet na sněhu. Andrej se naučil ve všem Pavla následovat, také se tedy nezvedl. Opět přimhouřil oči a zahlédl, že rozmazaný tmavý obrys teď míří k bratrově pasti.

Pavlův hněv nad neschopností mladšího bratra vystřídalo vzrušení – kočka nebyla dost prozíravá. Napjaly se mu svaly na zádech. Vyhublé zvíře nepochybně ucítilo pach čerstvé krve. A hlad přemohl opatrnost. Pavel sledoval, jak se kočka zastavila v půli kroku a s jednou packou zdviženou se zahleděla přímo na něho. Zadržel dech, pevně v prstech sevřel provaz a čekal. V duchu kočku popoháněl.

Prosím. Prosím. Prosím.

Kočka se vrhla vpřed, rozevřela tlamu a popadla kost. Pavel škubl provazem s dokonalým načasováním. Smyčka se zadrhla kolem tlapky, přední noha uvázla v oku. Pavel vyskočil a znovu škubl provazem, aby smyčku upevnil. Kočka se pokoušela utéct, ale provaz nepovolil. Pavel ji přitáhl zpátky k zemi. Pronikavé mňoukání se rozléhalo lesem, jako by tu o život bojoval mnohem větší a silnější tvor. Kočka sebou ve sněhu zmítala a s prohnutým hřbetem chňapala po provazu, až se Pavel bál, že se uzel uvolní. Provaz byl tenký a roztřepený. Kdykoliv se chtěl Pavel ke kočce přiblížit, couvla, aby na ni nedosáhl.

„Zab ji!“ křikl na mladšího bratra.

Andrej se dosud ani nepohnul, rozhodně si nepřál udělat další chybu. Teď však dostal pokyn. Chvatně vstal a rozběhl se, vzápětí zakopl a upadl obličejem do sněhu. Když zvedl hlavu, uviděl před sebou syčící, prskající a kroutící se kočku. Kdyby se provaz přetrhl, kočka by se osvobodila a bratr by Andreje už navždy nenáviděl.

„Zab ji! Zab ji! Zab ji!“ zakřičel Pavel drsným, krajně rozčileným hlasem.

Andrej se vyškrábal na nohy. Bez jasné představy, co by měl vlastně udělat, se vrhl dopředu a zalehl zmítající se tělíčko. Možná doufal, že tím nárazem kočku zabije. Zůstala však naživu, pod jeho břichem sebou zběsile kroutila a zatínala drápky do pytlů od obilí, z nichž mu matka ušila halenu. Andrej dál ležel na kočce, aby jí zabránil utéct. Ohlédl se, očima prosil bratra o pomoc.

„Pořád ještě žije!“

Pavel přiběhl, klekl si na zem a oběma rukama sáhl pod bratrovo tělo, ale bohužel se dotkl chňapající tlamy. Kočka ho kousla. Chvatně ucukl. Nevšímal si krvácejícího prstu, přesmýkl se na druhou stranu, znovu zabořil ruce do sněhu – a tentokrát nahmatal kočičí záda. Zvolna začal posunovat prsty po chlupatém hřbetu. Proti takovému útoku se kočka nedokázala bránit.

Andrej se nehýbal, s napětím sledoval bitvu probíhající pod jeho tělem. Cítil, jak se bratrovy prsty víc a víc blíží k hlavě zvířete. Kočka věděla, že to znamená konec, a teď už chňapala zuby úplně po všem, kousala do hrubé haleny i do sněhu, šílená strachem – strachem, který Andrej vnímal prostřednictvím otřesů svého břicha. Rozkřičel se stejně jako předtím jeho bratr.

„Zab ji! Zab ji! Zab ji!“

Pavel stiskl zvířeti krk. Bratři se chvíli vůbec nehýbali, jenom zhluboka oddechovali. Pavel si položil hlavu na Andrejova záda, ale nepřestal oběma rukama svírat kočičí krk. Konečně vytáhl ruce ze sněhu a zvedl se. Andrej se dál neodvažoval ani pohnout.

„Už můžeš vstát.“

Už mohl vstát. Mohl se postavit vedle staršího bratra. A mohl být pyšný. Nezklamal. Neselhal. Andrej se chytil Pavlovy ruky a vztyčil se. Bez něho by Pavel tu kočku nepolapil. Provaz by se přetrhl. Kočka by utekla. Andrej se usmál, pak se rozchechtal. Začal tleskat a poskakovat. Cítil se šťastný jako ještě nikdy v životě. Stali se z nich partneři. Pavel ho objal a oba se zahleděli na svou kořist, vyzáblou mrtvou kočku vmáčknutou do sněhu.

Zbývalo odnést kořist do vsi zcela nepozorovaně. Kvůli podobnému úlovku by se lidé rvali, zabíjeli by – a to mňoukání třeba někdo zaslechl. Pavel nehodlal riskovat. Neměli s sebou žádný pytel, do kterého by kočku schovali. Po krátké úvaze Pavla napadlo ukrýt kořist do otepi roští. Kdyby cestou domů někoho potkali, bude to vypadat, že v lese sbírali dříví na topení. Tak se vyhnou dotěrným otázkám. Zvedl kočku ze sněhu.

„Ponesu kočku pod roštím, aby ji nikdo neviděl. Ale ty musíš taky nějaké nést, jinak by se to zdálo podezřelé.“

Bratrova důvtipnost Andreje opět ohromila – sám by na to vůbec nepomyslel. Okamžitě se pustil do sbírání. Protože všechno kolem pokrýval sníh, nebylo snadné objevit spadané větve a chlapec musel tu mrazivou vrstvu holýma rukama rozhrabávat. Často si třel prsty a zahříval je vlastním dechem. Teklo mu z nosu, nad horním rtem se hromadily hleny. Ale Andrejovi nic nemohlo zkazit náladu, ne dneska večer, ne po tom společném úspěchu. Začal si pobrukovat písničku, kterou zpívával otec, a znovu zabořil prsty do sněhu.

I Pavel hledal dříví jen velmi obtížně, oddělil se tedy od mladšího bratra a zamířil jiným směrem. O kus dál před sebou uviděl spadlý strom, jehož větve trčely do všech stran. Chvatně tam vyrazil. Kočku položil na sníh, aby měl volné ruce a mohl z kmene odlámat všechny suché větve. Byla jich spousta, více než dost pro oba. Rozhlédl se, pátral po Andrejovi. Už ho chtěl přivolat, ale pak svá slova spolkl. Zaslechl jakýsi hluk a prudce se otočil. Opět se pozorně rozhlédl. Les byl hustý a temný. Pavel zavřel oči a soustředěně se zaposlouchal. Zvuk zněl rytmicky: křup, křup, křup. Zrychloval se a sílil. Chlapcovo tělo zaplavil adrenalin. Pavel otevřel oči a zaznamenal pohyb. Tmou někdo běžel. Muž. V ruce držel těžkou silnou větev. Dlouhými skoky uháněl přímo k Pavlovi. Zřejmě slyšel, jak zabíjejí kočku, a chtěl jim jejich úlovek ukrást. Ne, nic takového nedovolím, pomyslel si Pavel. Nenechám matku hladovět. Nezklamu ji, neselžu jako otec… Začal nohou nahrnovat na kočku sníh, zoufale se snažil kořist ukrýt.

„Jenom tady sbíráme…“

Nedokončil větu. Zpoza stromů se vyřítil muž, v napřažené ruce silnou větev. Teprve při pohledu na mužův vychrtlý obličej a nepříčetné oči si Pavel uvědomil, že muž nechce kočku, ale jeho.

Pavel otevřel ústa téměř ve stejném okamžiku, kdy větev zasvištěla vzduchem a její konec zasáhl lebku. Nic necítil, poznal však, že už nestojí. Klesl na koleno. Vzhlédl, hlavu mírně nakloněnou, jedno oko zalité stékající krví. Sledoval, jak se muž rozmachuje ke druhému úderu.

Andrej si přestal pobrukovat. Nevolal na něho Pavel? Andrej zatím nenasbíral dost klestí, k uskutečnění jejich plánu by to jistě nestačilo. A nechtěl si vysloužit výtky, ne potom, co si vedl tak zdatně. Narovnal se, vytáhl ruce ze sněhu. Zahleděl se do lesa, přimhouřil oči, ale přesto i nejbližší stromy viděl jenom jako rozmazanou skvrnu.

„Pavle?“

Žádné odpovědi se nedočkal. Křikl znovu. Byla to snad nějaká hra? Ne, Pavel si už dávno přestal hrát. Andrej se vydal směrem, kde naposledy bratra spatřil. Ale teď tam nikoho neviděl. Všechno se zdálo divné. Přece neměl hledat Pavla, naopak Pavel měl hledat jeho. Něco tu skřípalo. Znovu křikl, tentokrát hlasitěji. Proč se bratr neozýval? Andrej si utřel nos drsným rukávem své haleny ušité z pytlů. Uvažoval, jestli nejde o zkoušku. Jak by se v takové situaci zachoval bratr? Sledoval by stopy ve sněhu. Andrej odhodil nasbírané dříví, svezl se na ruce a na kolena a začal pátrat. Našel své vlastní šlápoty a sledoval je zpátky až k místu, kde se předtím s bratrem rozešli. S pocitem pýchy na svou šikovnost se teď věnoval bratrovým stopám. Kdyby si stoupl, vůbec by šlápoty neviděl, ale přikrčený a s nosem jen kousek od sněhu mohl postupovat dál. Připomínal čenichajícího psa.

Dostal se ke spadlému stromu. Uviděl rozházené suché větve. A šlápoty, spoustu šlápot. Některé byly větší a hlubší. Sníh měl červenou barvu. Andrej si ho trochu nabral do dlaně, zmáčkl jej a rozetřel mezi prsty. Sníh roztál a změnil se v krev.

„Pavle!“

Křičel znovu a znovu, dokud ho nerozbolelo v krku a neztratil hlas. Vzlykal. Rád by bratrovi řekl, že mu dá i svou porci kočky. Chtěl jediné: aby se Pavel vrátil. Ale naříkal marně. Bratr ho opustil. Andrej tam zůstal sám.

Za cihlami uvnitř pece měla Oksana schovaný pytlík rozemletých otrub, lebedy a bramborových slupek. Během prohlídek vždycky nechávala hořet nevelký oheň. Úředníci a milicionáři pátrající po ukrytém obilí se nikdy nepodívali za plameny. Jistě, nedůvěřovali jí – zdála se zdravá, zatímco všichni ostatní chřadli. Jako by zůstat naživu byl zločin. Ale nemohli v jejím domě najít žádné jídlo, nemohli ji označit za kulacký živel, zbohatlickou selku. Místo aby ji rovnou popravili, nechávali ji pomalu umírat. Už dávno pochopila, že silou se jim neubrání. Před několika lety vyvolala vesnickou vzpouru, jakmile se rozneslo, že úřady hodlají odvézt a roztavit zvon z místního kostela. Oksana a čtyři další ženy se tehdy zamkly v kostelní věži, nepřetržitě vyzváněly a odmítaly zvon vydat. Oksana křičela, že zvon patří Bohu. Mohli ji toho dne zastřelit, ale velitel zásahové jednotky se rozhodl ženy ušetřit. Když ozbrojenci vylomili dveře, prohlásil, že podle rozkazu má pouze zabavit zvon, neboť země nutně potřebuje kovy pro dovršení průmyslové revoluce. Oksana si před ním jenom odplivla. Později začali vesničanům odebírat potraviny a odůvodňovali to tím, že všechny patří státu, nikoliv zemědělcům. Oksana se z neúspěšné rebelie poučila. Už se nebouřila, naopak předstírala poslušnost. Svůj odpor skrývala.

Dnes večer měla mít rodina hostinu. Oksana rozpustila sníh, vodu přivedla k varu a pak ji zahustila rozemletými otrubami. Z lahve přidala zbylé kosti. Až budou vyvařené, chystala se je roztlouct na prášek. Ovšem to předbíhala událostem. Pavel třeba kočku nechytil. Oksana však byla přesvědčená, že uspěl. Bůh na ni sice seslal utrpení, ale zároveň jí dal syna schopného pomáhat. A kdyby Pavel přece jen úlovek nepřinesl, slibovala si, že se nebude zlobit. Lesy byly hluboké, malá kočka v nich snadno mohla uniknout. Navíc hněv znamenal zbytečnou ztrátu sil. Oksana se tedy snažila obrnit proti zklamání, ale přesto při představě boršče s masem a bramborami pociťovala slastnou závrať.

Ve dveřích se objevil Andrej, tvář poškrábanou, halenu plnou sněhu, pod nosem hleny smísené s krví. Z úplně rozpadlých láptí vyčuhovaly prsty. Oksana se k němu vrhla.

„Kde je tvůj bratr?“

„Nechal mě tam.“

Andrej se rozbrečel. Netušil, kde je bratr. Nechápal, co se mohlo stát. Nedokázal nabídnout žádné rozumné vysvětlení. Věděl, že matka ho bude nenávidět. A obviňovat. I když udělal všechno správně. I když neopustil bratra, ale bratr opustil jeho.

Oksana se chvíli nemohla nadechnout. Odstrčila Andreje stranou, vyběhla z domu a zahleděla se k lesu. Po Pavlovi nikde ani stopa. Možná upadl a poranil se. Možná potřeboval pomoc. Chvatně se vrátila zpátky. Zoufale toužila slyšet odpovědi. Ale jenom přistihla Andreje, jak stojí nad borščem a v puse má lžíci. Provinile se podíval na matku, ze rtu mu ještě stékal pramínek polévky. Oksanu přemohl hněv. Hněv kvůli mrtvému manželovi, kvůli ztracenému synovi. Přiskočila k Andrejovi, srazila ho k zemi a prudce mu zastrčila dřevěnou lžíci až do krku.

„Až ti tu lžíci vyndám z pusy, povíš mi, co se stalo.“

Ale když lžíci vyndala, Andrej se jenom rozkašlal. Vztekle mu ji znovu vrazila do krku.

„Ty jeden povaleči pitomá! Kde je můj syn? Kde je?“

Opět lžíci vytáhla, ale chlapec se zajíkal a plakal. Nemohl mluvit. Dál vzlykal a kašlal, začala ho tedy bít, oběma rukama bušila do jeho útlého hrudníku. Přestala, teprve když hrozilo, že boršč překypí. Zvedla se a odsunula polévku ke kraji pece.

Andrej zůstal ležet na podlaze. Tiše fňukal. Oksana po něm sklouzla očima a její hněv se rozplynul. Chlapec byl tak malý. Tolik svého staršího bratra miloval. Sklonila se k němu, zvedla ho a posadila na židli. Zabalila ho do své deky a nalila mu misku boršče – mnohem štědřejší porci, než jakou kdy dostal. Zkusila ho sama krmit, ale odmítal otevřít pusu. Bál se. Podala mu lžíci. Přestal plakat a začal jíst. Snědl polévku do poslední kapky. Oksana mu znovu nalila. Řekla, aby jedl pomaleji. Nevšímal si jí a rychle spořádal i druhou misku. Oksana se ho velmi mírným tónem zeptala, co se vlastně stalo, a pak poslouchala, jak dítě mluví o krvi na sněhu, o rozházených suchých větvích, o velkých a hlubokých stopách. Zavřela oči.

„Tvůj bratr je mrtvý. Pavla zabili, aby ho snědli. Rozumíš mi? Zatímco vy dva jste lovili tu kočku, někdo lovil vás. Rozumíš?“

Andrej mlčel. Upřeně zíral na matčiny slzy. Ve skutečnosti ničemu nerozuměl. Sledoval, jak se matka zvedá a vychází z domu. Když zaslechl její hlas, rozběhl se ke dveřím.

Oksana klečela ve sněhu a vzhlížela k úplňku.

„Bože, prosím, vrať mi syna.“

Teď už Pavla mohl přivést domů jedině Bůh. Přece toho tolik nežádala. Měl snad Bůh tak krátkou paměť? Neriskovala Oksana život pro záchranu kostelního zvonu? Na oplátku chtěla zpátky syna, svůj důvod, aby dál žila.

Ve dveřích okolních domků se objevilo pár sousedů. Pozorovali Oksanu. Naslouchali jejímu nářku. Ale podobný žal tu nebyl nijak neobvyklý a zájem lidí brzy opadl.

O DVACET LET POZDĚJI

Moskva

11. ÚNORA 1953

Sněhová koule zasáhla Žoru do týla. Zaskočilo ho to, sníh se mu rozlétl kolem uší. Kdesi za chlapcem se rozesmál jeho malý bratr – hlasitě, plný pýchy na sebe a na tu ránu, i když se trefil jen čirou náhodou. Žora si oklepal sníh z límce bundy, ale kousky mu už stačily sklouznout za krk. Tály, měnily se v pramínky ledové vody a stékaly po zádech. Vytáhl si košili z kalhot a pokusil se na ně dosáhnout, aby je smetl pryč.

Chvíli tedy nesledoval svého protivníka. Arkadij, který nevěřil, že by se starší bratr tak snadno smířil s porážkou, využil toho času a hrst po hrsti shrnoval další sníh. Nesměl kouli udělat příliš velkou, pak by se obtížně házela, ve vzduchu by zpomalila a třeba i uhnula ze směru. Téhle chyby se dopouštěl dlouho – dělal obrovské sněhové koule. Místo aby měly větší účinek, často se ještě během letu rozpadly. Arkadij a Žora si hodně hráli ve sněhu. Občas se k nim přidaly další děti, ale většinou si vystačili sami dva. Hra začínala nenápadně, postupně však sílila rivalita. Arkadij dosud nikdy nevyhrál, pokud se dalo mluvit o vítězství. Vždycky podlehl síle a rychlosti bratrových zásahů. Nevinná zábava končila pokaždé stejně: porážkou, zklamáním, mnohdy také pláčem a útěkem. Arkadijovi vadilo, že je věčně ten horší. A ještě víc mu vadilo, že prohru nikdy nedokáže unést. Jediným důvodem, proč v koulování pokračoval, byla naděje: ano, jednoho dne všechno dopadne jinak, jednoho dne zvítězí. A ten den právě nastal. Teď měl Arkadij příležitost. Zvolna se přesunul blíž, ale ne zase příliš. Chtěl, aby se zásah počítal. Zásahy z bezprostřední blízkosti neplatily.

Žora ji viděl přilétat – bílou kouli opisující ve vzduchu oblouk, ani moc velkou, ani moc malou, prostě takovou, jaké házel sám. Ruce měl právě za zády a nemohl vůbec nic dělat. Musel uznat, že bratříček se rychle učí.

Koule se rozprskla uprostřed obličeje, sníh pronikl do očí, do nosu a do pusy. Žora o krok couvl, tvář celou zalepenou. Byl to dokonalý zásah – znamenal konec hry. Žoru porazil mladší bratr, klučina ani ne pětiletý. A teprve teď, když poprvé prohrál, si Žora uvědomil význam vítězství. Jeho bratr se znovu rozesmál, přímo se zalykal smíchem, jako by trocha sněhu ve tváři byla tou nejlegračnější věcí na světě. Kdepak, Žora se nikdy podobně nepředváděl, nikdy se Arkadijovi tak nechechtal, nikdy si své vítězství tak nevychutnával. Jeho mladší bratr neuměl prohrávat. A co hůř – neuměl ani vyhrávat. Potřeboval by lekci, důkladné poučení. Jenom náhodou a se štěstím vyhrál jedinou hru ze sta, či spíš z tisíce. A teď se choval, jako by si byli rovni. Nebo se dokonce pokládal za lepšího? Žora se sklonil do podřepu a začal hrabat ve sněhu, až se dostal ke zmrzlé půdě. Pak nabral hrst zledovatělého bláta, štěrku a kamínků.

Když Arkadij uviděl, že si starší bratr připravuje další sněhovou kouli, dal se na útěk. Touhle ranou se Žora bude chtít pomstít, říkal si. Pečlivě kouli umačká a hodí jí ze všech sil. Jenže já na ni nepočkám. Zmizím do bezpečné vzdálenosti. I sebelépe zhotovená a sebepřesněji namířená koule pak poletí vzduchem tak dlouho, až ztratí tvar a rozpadne se. Ale i kdyby mě trefila, po takové pouti bude neškodná – a neškodné zásahy se nepočítají. Jestli uteču, zůstanu vítězem. Nechci, aby se výhra obrátila v porážku, završenou řadou bratrových rychlých zásahů. Ne, uteču a svůj dnešní úspěch si udržím. Okamžitě ukončím hru. Ten příjemný pocit si můžu užívat přinejmenším do zítřka, kdy asi znovu prohraju. Ale to bude až zítra. Dneska jsem vyhrál já…

Zaslechl, jak ho bratr volá jménem. V běhu a stále ještě s úsměvem se ohlédl. Byl si jistý, že se už dostal mimo dostřel.

Rána ho zasáhla do obličeje jako tvrdý úder pěstí. Hlava sebou prudce škubla, podrážky se odlepily od země. Na zlomek okamžiku chlapec letěl vzduchem. Když přistál, nohy se pod ním podlomily. Napůl omráčený ani nedokázal natáhnout ruce a zhroutil se na sníh. Chvíli tam jenom bez hnutí ležel. Vůbec nechápal, co se mohlo stát. Pusu měl plnou štěrku, bláta, slin a krve. Zkusmo si prsty chráněnými rukavicí přejel mezi rty. V zubech mu skřípalo, jako by ho donutili jíst písek. Pak objevil mezeru – jeden zub byl vyražený. Chlapec se rozbrečel, vyplivl tu nevábnou směs a začal v ní pátrat po chybějícím zubu. Z jakéhosi důvodu nedokázal právě teď myslet na nic jiného. Musel jej najít. Kam se poděl? Ale marně rozhrabával sníh. Zub se ztratil. Arkadij nepociťoval bolest, ale vztek, hněv nad tou nespravedlností. Copak nesměl ani jednou zvítězit? Přece vyhrál čestně. Proč to bratr odmítal uznat?

Žora běžel k mladšímu bratrovi. Všeho litoval už ve chvíli, kdy mu ta hrouda uhnětená z bláta, štěrku a ledu vyletěla z ruky. Křikl bratrovo jméno, chtěl, aby chlapec uskočil a vyhnul se kouli. Místo toho se Arkadij otočil přímo do rány. Zamýšlené varování tedy vypadalo jako obzvlášť krutá zlovolnost. Z krve, kterou spatřil na sněhu, se mu dělalo zle. Tohle jsem provedl, vyčítal si. Zkazil jsem hru, i když nás tak bavila, proměnil jsem ji v něco strašného. Proč jsem nenechal bratra zvítězit? Zítra bych vyhrál já. A stejně tak pozítří a popozítří… Žora cítil lítost a stud.

Klekl si do sněhu a vzal mladšího bratra za rameno. Arkadij jeho ruku setřásl. Měl zakrvácenou pusu, ve zrudlých a uslzených očích výraz divokého zvířátka. Zarputile mlčel. Celý jeho obličej byl stažený hněvem. Trochu nejistě se zvedl ze země.

„Arkadiji?“

Mladší bratr neodpověděl. Pouze otevřel pusu a vydal ze sebe až nelidský skřek. Žora stačil zahlédnout řadu zubů špinavých od bláta. Arkadij se k němu otočil zády a rozběhl se pryč.

„Arkadiji, počkej!“

Ale Arkadij nepočkal. Nezastavil se, nechtěl slyšet bratrovy omluvy. Utíkal co nejrychleji a jazykem přitom pátral po té nově vzniklé mezeře mezi zuby. Když ji našel, špičkou jazyka prohmatal dáseň. Doufal, že svého staršího bratra už nikdy neuvidí.

14. ÚNORA

Lev Stěpanovič upřeně pozoroval obytný blok číslo 18, nevysokou hranatou stavbu ze šedého betonu. Byl podvečer, skoro už se setmělo. Celý pracovní den Lev ztratil kvůli nepříjemnému a navíc nedůležitému úkolu. Podle hlášení milice se na železničních kolejích našel mrtvý chlapec, věk čtyři roky a deset měsíců. Hoch si zřejmě předchozí večer hrál u trati a zachytil ho osobní vlak. Tělo dítěte se dostalo pod kola. Strojvedoucí vlaku odjíždějícího v 21.00 do Chabarovska v nejbližší stanici ohlásil, že krátce po výjezdu z Jaroslavského nádraží na kolejích něco – či někoho – zahlédl. Zatím se nepotvrdilo, jestli vlak chlapce skutečně zachytil. Možná si strojvůdce nechtěl přiznat, že srazil malé dítě. Ale nebylo nutné pokračovat v pátrání. Nepochybně se jednalo o nezaviněnou nehodu s tragickými následky. Případ už se mohl uzavřít.

Za normálních okolností by neexistoval důvod, aby se Lev Stěpanovič Děmidov, velmi agilní a schopný příslušník tajné policie spadající pod ministerstvo státní bezpečnosti (MGB), věnoval podobné nehodě. Co tady měl řešit? Jistě, ztráta chlapce bolestně zasáhla rodiče a další příbuzné. Ovšem z celostátního hlediska se jí, upřímně řečeno, nedal přikládat žádný význam. Neopatrné děti státní bezpečnost nezajímaly – pokud si dávaly pozor alespoň na jazyk. Nicméně tahle konkrétní situace se nečekaně zkomplikovala. Smutek příbuzných se vymkl z přijatelných mezí. Rodiče se nedokázali smířit s tím, že si jejich syn (Lev se podíval do hlášení, aby si zapamatoval jméno: Arkadij Fjodorovič Andrejev) zavinil své neštěstí sám. Vykládali, že ho někdo zavraždil. Nevěděli kdo. Nevěděli proč. Nevěděli, jak by se něco takového vůbec mohlo stát. Obešli se bez logických argumentů – měli na své straně sílu emocí. Bylo dost pravděpodobné, že se jim podaří přesvědčit další lehkověrné občany: sousedy, přátele i cizí lidi, ochotné naslouchat.

Situaci ještě zhoršovala skutečnost, že sám chlapcův otec, Fjodor Andrejev, byl řadovým pracovníkem MGB – a náhodou také jedním z podřízených Lva Stěpanoviče. Čekal by se od něho rozumnější přístup. Ale Andrejev naopak využíval své autority k podpoře nesmyslných tvrzení a tím ohrožoval pověst MGB. Překročil meze. Dovolil, aby mu city pokřivily úsudek. Kdyby ho poněkud neomlouvaly okolnosti, mohlo všechno vyústit ve Fjodorovo zatčení. Každopádně celá ta věc představovala hloupý a zbytečný malér. A Lev musel dočasně přerušit plnění velmi citlivého a důležitého úkolu, aby tuhle nepříjemnou záležitost vyřešil.

Na rozhovor s Fjodorem se nijak netěšil, a tak do schodů stoupal beze spěchu. Cestou uvažoval, jak se vůbec stalo, že skončil právě takhle – sledováním spoluobčanů. Na práci u státní bezpečnosti nikdy nepomýšlel, ta kariéra vyplynula z jeho vojenské služby. Během Velké vlastenecké války ho přidělili ke speciálnímu útvaru OMSBON, samostatné motorizované brigádě určené pro zvláštní úkoly. Vojáky třetího a čtvrtého praporu tohoto útvaru vybrali mezi posluchači Ústředního institutu pro tělesnou výchovu, kde Lev tehdy studoval. Rozdělili je podle zdatnosti a fyzických schopností a poslali do výcvikového tábora v Mytiščinu severně od Moskvy. Tam je naučili zacházet se zbraněmi a výbušninami, používat bojové chvaty a skákat padákem z malých výšek. Tábor patřil Lidovému komisariátu vnitra (NKVD), jak se tajná policie jmenovala před proměnou v MGB. Prapory podléhaly přímému velení NKVD, nikoliv armády, a tomu odpovídal i charakter akcí. Vojáci vyslaní do týlu nepřítele ničili infrastrukturu, sbírali informace, prováděli atentáty – byli skrytými záškodníky.

Lvovi vyhovovala nezávislost bojových operací, i když to raději nedával najevo. Líbilo se mu – byť možná šlo o pouhý dojem –, že má svůj osud ve vlastních rukou. Vynikal a dostal vyznamenání: Suvorovův řád 2. stupně. Díky chladnokrevnosti a odvaze, vojenským úspěchům, pohlednému vzezření a především upřímné oddanosti vlasti se stal doslova plakátovým hrdinou, jedním ze symbolů sovětského osvobození území okupovaných Němci. Vyfotografovali ho ve skupině vojáků posbíraných z různých jednotek a rozestavených kolem hořícího vraku německého tanku: zbraně zdvižené nad hlavu, ve tvářích vítězství, u nohou padlí nepřátelé. V pozadí stoupal dým z vypálených vesnic. Zkáza a smrt – a triumfální úsměvy. Lva s jeho zdravými zuby a širokými rameny vysunul fotograf dopředu. O týden později se snímek objevil na titulní straně Pravdy a Lvovi pak blahopřáli cizí lidé, vojáci, civilisté, prostě všichni, kdo mu chtěli potřást rukou, kdo toužili obejmout symbol vítězství.

Po válce Lva převedli z OMSBONu přímo do NKVD. Takový postup se zdál zcela logický. Lev se na nic neptal. Nadřízení mu narýsovali cestu a on po ní kráčel se vztyčenou hlavou. Vlast od něho mohla chtít cokoliv, bez nejmenšího zaváhání by souhlasil. Kdyby dostal rozkaz, řídil by gulagy v arktické tundře u Kolymy. Měl jedinou ctižádost: sloužit své zemi, té zemi, která porazila fašismus, která poskytovala zdarma vzdělání a zdravotní péči, která šířila do celého světa proklamace o právech pracujících, která jeho otci, dělníkovi v muniční továrně, platila stejnou mzdu jako vystudovanému lékaři. Ačkoliv jeho vlastní zaměstnání u státní bezpečnosti mělo i nepříjemné stránky, Lev plně chápal nezbytnost střežit revoluční vymoženosti před zahraničními i domácími nepřáteli, před všemi, kdo se snažili podrývat společenský řád a byli odhodlaní vyvrátit jej z kořenů. Za své ideály by Lev třeba položil život. A neváhal by za ně obětovat životy druhých.

Nic z jeho heroismu či vojenského výcviku ovšem v téhle chvíli nehrálo roli. Nečekal ho žádný nepřítel, ale kolega, známý. Zkormoucený otec. Přesto i tady platily zásady MGB a truchlící otec byl předmětem vyšetřování. Lev musel jednat důsledně. Nesměl se nechat zviklat stejnými pocity, jaké zaslepily Fjodora. Taková hysterie vystavovala spořádanou rodinu nebezpečí. Pokud by se včas nezasáhlo, nepodložené řeči o vraždě by se rozbujely jako plevel, zamořily by celé okolí, znepokojovaly by občany, zpochybňovaly by jeden ze základních pilířů nové společnosti:

Zločinnost jsme vymýtili.

Bezvýhradně tomu věřilo jen málo lidí. Sovětská společnost procházela proměnou, ještě nebyla dokonalá a měla své vady na kráse. Jako důstojník MGB Lev povinně studoval Leninovy spisy, ostatně tahle povinnost se týkala všech občanů. Věděl tedy, že společenské nešvary – včetně zločinů – časem vymizí stejně, jako vymizela chudoba. Jistě, zatím se takového stupně nepodařilo dosáhnout. Kradlo se, opilecké hádky běžně vrcholily rvačkou, existovaly urki – tlupy kriminálníků. Ale lidé potřebovali věřit, že směřují k lepšímu životu. Nazvat tragickou nehodu vraždou znamenalo udělat obrovský krok zpátky. Od svého nadřízeného a učitele, majora Januše Kuzmina, se Lev hodně dozvěděl o procesech z roku 1937. Vinu obžalovaných tehdy Stalin shrnul slovy:

Ztratili víru.

Nepřáteli strany byli nejen sabotéři, špioni a diverzanti působící v průmyslové výrobě, ale také ti, kdo zpochybňovali stranickou linii a očekávanou šťastnou budoucnost. A pokud by Lev přísně uplatnil tohle pravidlo, musel by i Fjodora, svého známého a kolegu, pokládat za nepřítele.

Úkolem Lva Stěpanoviče bylo potlačit veškeré nepodložené spekulace a zabránit jejich dalšímu šíření. Povídačky o vraždě působily dramaticky a přitahovaly určitý typ lehkovážných lidí. Tady hodlal být Lev nesmlouvavý: chlapec udělal chybu a zaplatil ji životem. Kvůli jeho neopatrnosti přece nebudou trpět ostatní… Možná bych nemusel zacházet tak daleko, pomyslel si. Vhodnější by bylo vyřešit věc taktně. Jsou rozrušení, to je všechno. Zkusím to s nimi po dobrém. Uvedu fakta. Nejdu tam, abych vyhrožoval, alespoň ne okamžitě. Chci jim pomoct. Chci jim vrátit víru.

Lev zaklepal. Vzápětí Fjodor otevřel dveře. Lev sklonil hlavu.

„Rád bych ti vyjádřil upřímnou soustrast.“

Fjodor ustoupil a Lev Stěpanovič vešel dovnitř.

Místnost byla přeplněná, jako by se v ní konala nějaká vesnická schůze. Ani jedna židle nezůstala volná. Lev viděl starce i děti – zřejmě se tu shromáždili všichni příbuzní. Taková atmosféra dokázala pořádně vybičovat emoce. Pozůstalí v sobě jistě vzájemně podněcovali myšlenku, že za smrt malého chlapce může jakási záhadná síla. Třeba se pak snáze smiřovali s bolestnou ztrátou. Třeba si vyčítali, že hocha nenaučili, aby se nepřibližoval ke kolejím. Lev mezi přítomnými poznal několik Fjodorových kolegů z práce. Náhle se tvářili rozpačitě, přistiženě. Nevěděli, jak se mají zachovat, uhýbali očima a nejraději by odešli, ale neodvažovali se. Lev se otočil k Fjodorovi.

„Snad bude lepší, když si promluvíme o samotě.“

„Promiň, ale tohle jsou moji příbuzní. Chtějí slyšet, co jsi mi přišel říct.“

Lev se rozhlédl kolem sebe. Upíralo se na něho nejméně dvacet párů očí. Všichni věděli, co se jim chystá sdělit, a už předem se zlostně mračili. Trápilo je, že chlapec zemřel, a takhle dávali najevo svůj smutek. Lev se teď stal hromosvodem pro jejich hněv – a nezbývalo mu než tu roli přijmout.

„Neumím si představit nic horšího, než je ztráta dítěte. Když jste s manželkou oslavovali narození syna, my dva už jsme byli kolegové a přátelé. Vzpomínám si, jak jsem ti blahopřál. A skutečnost, že tě dneska utěšuju, mě naplňuje nesmírným zármutkem.“

Asi to znělo poněkud upjatě, ale Lev mluvil upřímně. Následovalo ticho. Lev musel pečlivě zvažovat každé další slovo.

„Sám jsem hoře spojené se ztrátou dítěte nezažil. Nevím, jak bych v takové situaci reagoval. Snad bych toužil někoho obvinit, hledal bych pachatele, kterého bych mohl nenávidět. Ale s jasnou hlavou tě můžu ujistit, že příčina Arkadijovy smrti je nezpochybnitelná. Mám s sebou hlášení, a jestli si přeješ, nechám ti je tady. Navíc mě sem poslali, abych odpověděl na každou tvoji otázku.“

„Arkadije někdo zavraždil. Chceme, abys nám pomohl s vyšetřováním, jestli ne osobně, pak by alespoň MGB mělo vyvinout tlak na prokurátora, aby případ vedl jako zločin.“

Lev pokývl, snažil se udržet dojem vstřícnosti. Rozhovor se dostal do té nejhorší představitelné roviny. Fjodor byl neústupný, vyhloubil mezi nimi zákopy. Chtěl, aby se případ řešil jako ugolovnoje dělo, závažný trestný čin, jinak by milice nezahájila vyšetřování. Požadoval nemožné. Lev sklouzl očima k mužům, které znal z práce. Na rozdíl od ostatních si okamžitě uvědomili, že slovo vražda staví všechny přítomné do velmi špatného světla.

„Arkadije zachytil projíždějící vlak. Ta smrt byla nehoda, tragická nehoda.“

„Proč byl tedy nahý? Proč měl pusu zacpanou hlínou?“

Lev se nad Fjodorovými otázkami zamyslel. Chlapec byl nahý? O tom slyšel poprvé. Otevřel desky s hlášením.

Chlapce našli oblečeného.

Když si opět přečetl tu větu, zarazila ho. Taková zmínka se zdála podivná. Ale byla tady: chlapce našli oblečeného. Lev četl dál.

Protože vlak chlapce vlekl po zemi, mělo dítě v ústech hlínu.

Lev zavřel desky. Místnost čekala.

„Tvého syna našli zcela oblečeného. Ano, měl v puse hlínu. Ale to není nijak zvláštní, když ho vlak vlekl po zemi.“

Vstala jakási stará žena s pronikavým pohledem.

„My jsme slyšeli něco jiného.“

„Je mi líto, ale asi jste dostali mylné informace.“

Žena se prodrala dopředu. Právě ona se zřejmě nejvíc zasloužila o ty nepodložené dohady.

„Taras Kuprin, člověk, který našel mrtvé tělo, tam uklízel odpadky. Řekl nám, že chlapec byl nahý. Neměl na sobě ani kousek oblečení. Náraz vlaku ho přece nemohl vysvléknout do naha.“

„Ten Kuprin skutečně objevil chlapcovo tělo. Jeho výpověď je v téhle zprávě. Tvrdí, že tělo leželo na kolejích – úplně oblečené. Prohlašuje to zcela jednoznačně. Mám to tady černé na bílém.“

„Proč by nám lhal?“

„Třeba se spletl. Nevím. Ale svou výpověď podepsal a ta výpověď je součástí zprávy. Kdybych se ho teď zeptal, pochybuju, že by mluvil jinak.“

„Viděl jste chlapcovu mrtvolu?“

Stařenina otázka Lva zaskočila.

„Já případ nevyšetřuju, není to moje práce. Ale i kdyby byla, neměl bych co vyšetřovat. Šlo o tragickou nehodu. Přišel jsem, abych vám vysvětlil veškeré nejasnosti dřív, než se věc zbytečně překroutí. Jestli chcete, přečtu vám celou zprávu.“

Stará žena opět promluvila.

„Ta zpráva je vylhaná.“

Všichni ztuhli. Lev mlčel, snažil se zachovat klid. Měli by si uvědomit, že tu není místo pro kompromis, pomyslel si. Musí přijmout pravdu: chlapeček se stal obětí tragické nehody. Přišel jsem jim nabídnout pomoc… Otočil se k Fjodorovi. Čekal, že podřízený stařenu usměrní.

Fjodor přistoupil blíž.

„Lve, máme nové svědectví, objevilo se teprve dneska. Jistá žena, která žije v bytě s výhledem na trať, viděla Arkadije s nějakým mužem. Nic víc nevíme. Ta žena není naše známá. Nikdy jsme se s ní nesetkali. Slyšela o vraždě…“

„Fjodore…“

„Slyšela o smrti mého syna. A jestli je pravda, co říká, dokázala by toho muže popsat. Poznala by ho.“

„Kde je ta žena?“

„Právě na ni čekáme.“

„Přijde sem? Rád si poslechnu, co nám poví.“

Nabídli Lvovi židli, ale odmítavě mávl rukou a zůstal stát.

Nikdo nemluvil, všichni čekali, až se ozve zaklepání na dveře. Lev litoval, že si nesedl. V tichu uplynula téměř hodina, než kdosi nesměle zaťukal. Fjodor otevřel dveře, představil se a pozval ženu dál. Bylo jí kolem třiceti, měla vlídnou tvář a velké nervózní oči. Ta spousta lidí ji zjevně vylekala. Fjodor zvolil uklidňující tón.

„To jsou moji přátelé a příbuzní. Nemusíte se ničeho obávat.“

Žena ho však nevnímala. Upřeně zírala na Lva.

„Lev Stěpanovič, důstojník MGB. Jsem tady služebně. Jak se jmenujete?“

Vytáhl zápisník a nalistoval čistou stránku. Žena neodpověděla. Vzhlédl k ní. Dál mlčela. Lev už se chystal otázku zopakovat, když návštěvnice konečně promluvila.

„Galina Šaporina.“

Hlas měla ztišený do pouhého šepotu.

„A co jste tedy viděla?“

„Viděla jsem…“

Rozhlédla se po místnosti, sklopila hlavu, pak se znovu podívala na Lva. Mlčela. Fjodor ani neskrýval své napětí.

„Viděla jste nějakého muže?“ pobídl ji netrpělivě.

„Ano, muže.“

Fjodor, který stál těsně vedle ní a přímo ji propaloval očima, vydechl úlevou.

„Muže, nejspíš to byl dělník…“ pokračovala žena, „… na trati. Viděla jsem ho z okna. Už se hodně setmělo.“

Lev poklepal tužkou o notes.

„Viděla jste ho s malým chlapcem?“

„Ne, žádný chlapec tam nebyl.“

Fjodorovi poklesla čelist.

„Ale slyšeli jsme, že jste viděla, jak ten muž vede našeho chlapečka za ruku,“ vyhrkl rozčileně.

„Ne, ne, to ne… žádné dítě tam nebylo. Muž nesl tašku… myslím, že tašku s nářadím. Ano, tak to bylo. Pracoval na kolejích, asi něco opravoval. Moc jsem toho neviděla, jen tak letmo jsem ho zahlédla, to je všechno. Vlastně jsem k vám ani neměla chodit. Je mi moc líto, že váš syn umřel.“

Lev sklapl svůj notes.

„Děkuju vám.“

„Máte ještě další otázky?“

Než Lev stačil odpovědět, vzal Fjodor ženu za loket.

„Viděla jste nějakého muže.“

Žena se mu vyškubla. Rozhlédla se. Upíraly se na ni oči všech přítomných. Znovu se otočila ke Lvovi.

„Budete se mnou chtít mluvit později?“

„Ne. Můžete jít.“

Galina sklopila oči k podlaze a chvatně zamířila ke dveřím. Ale vtom se vztyčila stařena.

„Tak snadno ztrácíš odvahu?“ křikla.

Vzápětí u staré ženy stál Fjodor.

„Sedni si. Prosím.“

Pokývla. Ani znechuceně, ani souhlasně.

„Arkadij byl tvůj syn.“

„Ano.“

Lev neviděl Fjodorovi do očí. Mohl se jen dohadovat, jaká mlčenlivá domluva mezi těmi dvěma proběhla. Ať už to bylo cokoliv, stařena se posadila. Mezitím se Galina tiše vytratila z bytu.

Lva potěšilo, že Fjodor zasáhl, a doufal, že společně dospějí k obratu. Shromažďovat pověsti a klepy by nikomu neposloužilo. Fjodor se vrátil ke Lvovi.

„Omluv mou matku. Je velmi rozrušená.“

„Proto jsem tady. Aby celá ta věc zůstala v téhle místnosti. Po mém odchodu už podobné řeči rozhodně nesmějí pokračovat. Jestli se tě kdokoliv zeptá na tvého syna, nebudeš vykládat žádné nesmysly o vraždě. Ne proto, že ti to přikazuju, ale protože nejsou pravdivé.“

„Pochopili jsme.“

„Fjodore, na zítřek si vezmeš volno. Je to schválené. Pokud pro tebe můžu ještě něco udělat…“

„Děkuju ti.“

U dveří bytu Fjodor potřásl Lvovi rukou.

„Všichni jsme hrozně rozrušení. Promiň nám ty výlevy.“

„Nic z toho se neocitne v hlášení. Ale opakuju: veškeré nepodložené dohady musí skončit.“

Fjodorovi ztuhla tvář. Přikývl. A silou vůle se přinutil vyslovit tu hořkou větu.

„Smrt mého syna byla tragická nehoda.“

Lev zvolna scházel ze schodů. Zhluboka dýchal. Ovzduší v tom pokoji ho přímo dusilo. Cítil uspokojení, že se záležitost podařilo vyřešit. Fjodor byl správný chlap. Jakmile se smířil se synovou smrtí, snáze přijal pravdu.

Náhle se Lev zastavil. Zaslechl, že za ním někdo jde. Otočil se. Spatřil chlapce, snad sedmiletého či osmiletého.

„Pane, jmenuju se Žora. Jsem Arkadijův starší bratr. Můžu s vámi mluvit?“

„Jistě.“

„Je to moje vina.“

„Co je tvoje vina?“

„Že je bratr mrtvý. Hodil jsem po něm sněhovou kouli. Umačkal jsem ji z ledu, hlíny a štěrku. Zasáhla Arkadije do hlavy a poranila ho. Utekl pryč. Možná byl napůl omráčený, a proto neviděl ten vlak. Můžu i za tu hlínu, co měl v puse. To já ji dal do té koule.“

„Smrt tvého bratra byla nehoda. Nemáš důvod, aby sis něco vyčítal. Ale udělal jsi dobře, že jsi mi pověděl pravdu. Teď se vrať k rodičům.“

„Neřekl jsem jim o té sněhové kouli s kamínky a blátem.“

„Třeba to ani nemusí vědět.“

„Moc by se zlobili. Protože to bylo naposledy, co jsem ho viděl. Víte, většinou jsme si spolu hezky hráli. A určitě by zase všechno bylo jako dřív, zase by z nás byli kamarádi. Jenže teď už nemůžu nic napravit. Nemůžu mu ani říct, jak je mi to všechno líto.“

Lev Stěpanovič poslouchal chlapcovu zpověď. Dítě toužilo po odpuštění. Rozplakalo se. Lev ho pohladil po vlasech.

„Nebyla to ničí vina,“ pronesl velmi tiše, skoro jako by zpíval ukolébavku.

Vesnice Kimov

Sto šedesát kilometrů severně od Moskvy

TÉHOŽ DNE

Anatolij Brodskij už tři dny nespal. Cítil se tak vyčerpaný, že i na nejběžnější úkony se musel plně soustředit. Vrata chléva byla zamčená. Věděl, že do něj může vniknout jedině násilím. Ta představa se ovšem zdála neuskutečnitelná. Prostě mu scházela energie. Začalo sněžit. Vzhlédl k noční obloze. Myšlenky mu bloudily, a když si konečně vzpomněl, kde je a jaký úkol ho čeká, měl zasněžený obličej. Olízl ze rtů sněhové vločky a uvědomil si, že jestli se nedostane dovnitř, zemře. Soustředil se a kopl do vrat. Panty se zatřásly, ale vrata zůstala zavřená. Kopl znovu. Odštíplo se pár třísek. To ho povzbudilo, sebral poslední zbytek sil a třetím kopem zasáhl zámek. Dřevo zapraskalo a vrata povolila. Vzápětí stál uprostřed vchodu a pátral očima v šeru. Na jedné straně chléva uviděl ohrádku se dvěma kravami, na opačné straně slámu a různé nářadí. Vzal několik prázdných pytlů od brambor a rozložil je na zmrzlou zem. Zapnul si kabát, lehl si, zkřížil ruce na hrudi a pevně semkl víčka.

Z okna ložnice Michail Zinověv v měsíčním světle zahlédl otevřená vrata chléva. Kývala se sem a tam a vítr do chléva hnal mračna sněhu. Michail se otočil. Manželka ležela v posteli a spala. Rozhodl se ji nebudit. Tiše si oblékl kabát, obul si válenky a vyšel ven.

Poryv větru ho na okamžik oslepil zvířeným sněhem. Michail zvedl ruku, aby si chránil oči. Zatímco se blížil k chlévu, mezi prsty viděl, že zámek je rozbitý a vrata jsou vykopnutá. Nakoukl dovnitř a po chvíli ve tmě rozeznal obrysy člověka ležícího na zemi vedle hromady slámy. Příliš se nerozmýšlel, vešel do chléva, popadl vidle, přistoupil ke spícímu muži a namířil bodce na jeho tělo, připravený bodnout.

Anatolij otevřel oči a spatřil zasněžené válenky. Stály jen pár centimetrů od jeho obličeje. Překulil se na záda a vzhlédl k muži, který se nad ním tyčil. Bodce podávek se lehce chvěly přímo nad Anatolijovým břichem. Ani jeden z mužů se nepohnul. Dech se jim před obličeji srážel v páru. Znovu a znovu se objevovala a mizela. Anatolij se nepokusil hmátnout po těch bodcích. Nepokusil se odsunout stranou.

Dlouho zůstávali takhle strnulí, zkamenělí v podivné sousoší. Náhle Michaila přemohl stud. Muž se zajíkl, jako by ho neviditelná síla prudce udeřila do žaludku, odhodil vidle a klesl na kolena.

„Prosím tě, odpusť mi.“

Anatolij se posadil. Záplava adrenalinu ho dokonale probudila, tělo však dál bolelo. Jak dlouho spal? Moc dlouho ne. Rozhodně nespal tolik, kolik by potřeboval. V hrdle mu úplně vyschlo, hlas zněl chraptivě.

„Chápu tě. Vůbec jsem sem neměl chodit. Neměl jsem tě žádat o pomoc. Musíš myslet na rodinu. Vystavil jsem tě nebezpečí. To já bych měl prosit o odpuštění.“

Michail zavrtěl hlavou.

„Bál jsem se. Zpanikařil jsem. Odpusť.“

Anatolij pohlédl ven do tmy, kde nepřestávalo sněžit. Teď nemohl odejít. Nepřežil by. Samozřejmě si nemohl dovolit ani spát. Ale potřeboval úkryt. Michail čekal na odpověď. Čekal na odpuštění.

„Není co odpouštět. Nemusíš se obviňovat. Zachoval bych se stejně.“

„Jsi můj přítel.“

„Ano. A vždycky tvůj přítel budu. Poslyš, zapomeň, co se večer stalo. Zapomeň, že jsem tu byl a žádal tě o pomoc. Pamatuj si, jaké to bývalo dřív. Pamatuj si, že jsme byli nejlepší přátelé. Udělej to pro mě a já udělám totéž pro tebe. Za svítání odejdu. Slibuju. Vzbudíš se a budeš dál žít normálně jako dosud. Ujišťuju tě, nikdo se nedozví, že jsem tady byl.“

Michail sklonil hlavu. Plakal. Až do dnešního večera věřil, že by pro přítele udělal cokoliv. Ale lhal sám sobě. Jeho věrnost, odvaha a přátelství byly tenčí než papír. Nevydržely první vážnější zkoušku.

Když se Anatolij večer z ničeho nic objevil, Michail se samozřejmě tvářil překvapeně. Anatolij do vsi dorazil zcela bez ohlášení. Přesto ho srdečně přivítali, nabídli mu jídlo, pití i postel. Sotva se však svým hostitelům svěřil, že se chce dostat na sever k finské hranici, pochopili skutečný důvod jeho nečekaného příjezdu. Nezmínil se, že ho hledá tajná policie MGB, ale ani nemusel. Snadno si všechno domysleli. Byl uprchlík. Srdečnost se rázem vytratila. Za pomoc uprchlíkům existoval jediný trest: smrt. Anatolij to věděl, nicméně doufal, že jeho přítel bude ochotný takové riziko podstoupit. Dokonce přítele přemlouval, aby se na sever vydal společně s ním. Ministerstvo státní bezpečnosti nehledalo dva lidi a navíc měl Michail známé v Gorkém, Tveru a dalších městech na cestě do Leningradu. Jistě, Anatolij si uvědomoval, jak nesmírně mnoho žádá, ale kdysi Michailovi zachránil život; nikdy to sice nepokládal za dluh, který by měl být splacen, ovšem nikdy ho také nenapadlo, že podobnou splátku bude potřebovat.

Během rozhovoru vyšlo najevo, že Michail takhle šíleně riskovat nehodlá. Vlastně nehodlal vůbec riskovat. Jeho žena často rozhovor přerušovala, aby si s manželem promluvila o samotě. V takových okamžicích se na Anatolije dívala s neskrývanou nenávistí. Vzhledem k okolnostem se prozíravost a opatrnost staly součástí každodenního života. A Anatolij nepochybně ohrozil bezpečí přítelovy rodiny, lidí, které miloval. Vzdal se tedy většiny svých původních představ a řekl Michailovi, že chce jenom přespat v jejich chlévě, nic víc. Hned ráno zmizí. Pěšky se dostane k nejbližší železniční stanici, k té, z níž k nim přišel. Sám taky navrhl, že rozbije zámek chléva. Kdyby ho tajná policie přece jen dopadla, což se mu zdálo velmi nepravděpodobné, mohli by tvrdit, že se do chléva někdo vloupal. Prostě se pokoušel své hostitele uklidnit.

Teď už se Anatolij nedokázal dál dívat, jak jeho přítel pláče, a naklonil se k němu.

„Nemusíš si nic vyčítat. Všichni se snažíme přežít.“

Michail přestal vzlykat. Vzhlédl a otřel si slzy. Přátelé se objali. Věděli, že se už nikdy nesetkají.

Michail se odtáhl.

„Jsi lepší člověk než já.“

Zvedl se, vyšel z chléva, zavřel vrata a nohou k nim nahrnul sníh, aby se dál neotvírala. Otočil se zády k větru a vydal se zpátky do domu. Kdyby Anatolije zabil a řádně všechno ohlásil, zajistil by své rodině bezpečí. Teď už mohl jen doufat. A modlit se. Nikdy se nepovažoval za zbabělce. A během války, kdy neustále dával v sázku život, se nikdy zbaběle nechoval. Mnozí spolubojovníci v něm dokonce viděli statečného chlapa. Ale když si založil rodinu, začal se bát. Uměl si představit mnohem horší věci než vlastní smrt.

Vstoupil do domu, zul si válenky a svlékl kabát. Zamířil zpátky do ložnice. Když otevřel dveře, vylekala ho postava stojící u okna. Manželka byla vzhůru a dívala se směrem ke chlévu. Zaslechla Michailovy kroky a obrátila se. Její spíš drobné tělo ničím neprozrazovalo schopnost dřít dvanáct hodin denně, pečovat o rodinu a udržovat ji pohromadě. Náhle ji nezajímalo, že Anatolij kdysi zachránil manželovi život. Nezajímalo ji, co spolu prožili, proč se tak spřátelili. Věrnost a vděčnost byly jenom abstraktní pojmy. Teď Anatolij představoval nebezpečí. Skutečné konkrétní nebezpečí. Přála si, aby zmizel, aby se nepřibližoval k její rodině. V téhle chvíli ho nenáviděla. Přímo zuřivě nenáviděla jemného slušného člověka, jehož mívala ráda, jehož ve svém domě vítala radostněji než kohokoliv jiného.

Michail manželku políbil. Měla studené rty. Vzal ji za ruku. Žena k němu vzhlédla. Viděla jeho uslzené oči.

„Co jsi dělal venku?“

Michail rozuměl jejímu dychtivému tónu. Doufala, že vykonal, co bylo nutné. Doufala, že myslel především na rodinu a zabil toho muže. Ano, přesně tohle od něho očekávala.

„Nechal vrata chlívku otevřená. Někdo by si toho mohl všimnout. Zavřel jsem je.“

Cítil, jak manželčino objetí ochabuje, cítil její zklamání. Věděl, že ho pokládá za slabocha. A nemýlila se. Neměl sílu zavraždit přítele – a neměl ani dost odvahy, aby mu pomohl. Pokusil se najít slova, kterými by manželku utěšil.

„Nemusíš si dělat starosti. Nikdo neví, že tady je.“

Moskva

TÉHOŽ DNE

Rozbili stůl, postel obrátili nohama vzhůru, matraci a polštáře roztrhali na kusy, vyrvali prkna z podlahy. Přesto prohlídka bytu Anatolije Brodského zatím nepřinesla výsledky, nenaznačila, kde by se hledaný muž mohl zdržovat. Lev se sklonil do podřepu, aby prozkoumal kamna. Někdo v nich spálil spoustu papíru. Ze stohu dopisů zbyly jenom hromádky jemného popela. Lev začal hlavní pistole prohrabovat ty zbytky. Doufal, že objeví útržek nedotčený ohněm. Ale marně rozhrnoval popel, všechno bylo na uhel. Zrádci se podařilo uprchnout. A mohl za to Lev Stěpanovič. Poskytl tomu cizímu člověku výhodu pochybností. Předpokládal, že je nevinný. Takového omylu by se snad nedopustil ani úplný nováček.

Lépe nechat deset nevinných trpět než jediného špiona uniknout.

Lev opomenul základní pravidlo bezpečnostní práce: presumpci viny.

Jistě, přiznával si odpovědnost, ale zároveň se neubránil úvaze, že kdyby neztratil celý den kvůli smrtelné nehodě toho malého chlapce, Brodskij by třeba neunikl. Rozhovory s pozůstalými a likvidace hloupých povídaček, to rozhodně nebyly úkoly vhodné pro vyššího důstojníka MGB. Místo aby osobně řídil sledovací akci, souhlasil, že vyřeší věc, která vlastně nebyla ničím jiným než osobní záležitostí týkající se podřízeného. Neměl na to kývnout. Podcenil hrozbu, jakou tenhle Brodskij představoval. Poprvé od svého nástupu ke státní bezpečnosti projevil chybný úsudek. Přitom si dobře uvědomoval, že jen velmi málo důstojníků dostalo příležitost udělat druhou chybu.

Původně případu nepřikládal velkou důležitost. Brodskij měl vzdělání a obstojně ovládal angličtinu. Přicházel do styku s cizinci, ovšem zcela legálně. Byl tady důvod k ostražitosti, nicméně Lev argumentoval tím, že ten člověk je uznávaný veterinář ve městě, které vystudovanými veterináři zrovna neoplývá. Koneckonců cizí diplomaté někam se svými kočkami a psy chodit museli. Navíc Brodskij za války sloužil v Rudé armádě jako vojenský lékař. Jeho minulost byla neposkvrněná. Podle armádních záznamů se k službě přihlásil dobrovolně. Přestože neměl potřebnou kvalifikaci a dříve léčil pouze zvířata, působil v různých polních nemocnicích a dvakrát dostal pochvalu. Nepochybně zachránil stovky lidských životů.

Major Kuzmin rychle odhalil pozadí výhrad svého chráněnce. Lev během války utrpěl četná zranění a dobře si pamatoval na obětavou práci lékařů z polních nemocnic. V ráznějším přístupu mu tedy zřejmě bránil pocit jakéhosi bojového kamarádství. Kuzmin Lvovi připomenul, že sentimentalita dokáže člověka zaslepit. Nejpodezřelejší mohou být právě ti, kdo se nám zdají nejdůvěryhodnější. Lev jasně slyšel odezvu známého Stalinova výroku:

Důvěřuj, ale prověřuj.

Stalinova slova se vykládala i jinak:

Prověřuj ty, kterým důvěřuješ.

Důvěryhodní lidé byli tedy sledováni stejně pozorně jako jejich nedůvěryhodní spoluobčané. Znamenalo to, že alespoň v tomhle ohledu vládne jistá rovnost.

Povinností vyšetřovatelů bylo postupně odškrabovat vrstvy zdánlivé nevinnosti, až odhalili vinu. Pokud žádnou neodhalili, pak zřejmě nešli dost do hloubky. V případě Brodského se neměli ptát, jestli ho cizí diplomaté navštěvovali jako veterináře, ale jestli se tenhle podezřelý náhodou nestal veterinářem proto, aby ho cizí diplomaté mohli „legálně“ navštěvovat. Proč si zařídil praxi jen pár kroků od amerického velvyslanectví? A proč – krátce poté, co tam začal působit – dostalo několik zaměstnanců amerického velvyslanectví domácí mazlíčky? A konečně: proč domácí mazlíčci zahraničních diplomatů vyžadovali častěji ošetření než domácí mazlíčci běžných občanů? Kuzmin jako první připustil, že celá věc nepostrádá určité humorné stránky, a právě ty odzbrojující prvky mu dělaly starost. Atmosféra nevinnosti mohla představovat dokonalé krytí. Jako by se někdo ministerstvu státní bezpečnosti vysmíval. A existovalo jen málo těžších zločinů než tenhle.

Lev zvážil případ, vzal v úvahu názory svého učitele a rozhodl se, že podezřelého hned nezatkne, ale bude ho sledovat. Pokud dotyčný občan skutečně prováděl špionáž, nabízela by se příležitost odhalit, pro koho pracuje, a pak rázem zadržet všechny. I když to Lev nikdy nevyslovil, nebylo mu příjemné zatýkat lidi bez dostatečných důkazů. Nešlo o nic úplně nového – mírné výčitky se ozývaly od samého začátku jeho kariéry příslušníka státní bezpečnosti. Provedl spousty zatčení, kdy znal pouze jména a adresy občanů, kterým kdosi nedůvěřoval. Vina podezřelého se stala skutečností, jakmile na něho padlo podezření. Důkazy se dodatečně získávaly během výslechu. Ovšem Lev už nebyl jenom lokaj, který se slepě řídí rozkazy. Rozhodl se využít své autority a pracovat trochu jinak. Stal se vyšetřovatelem, chtěl tedy vyšetřovat. Nepochyboval, že dříve nebo později Brodského zatkne, ale potřeboval důkazy, zjevné známky viny, nikoliv dohady. Krátce řečeno: chtěl zatčení provést s klidným svědomím.

V průběhu sledovací operace si Lev bral celodenní směny, hlídal podezřelého od osmi ráno do osmi večer. Uplynuly tři dny a Lev nezaznamenal nic neobvyklého. Podezřelý pracoval, obědval v restauraci, vracel se domů. Choval se jako řádný občan. Možná právě to zdání neškodnosti Lvovi otupilo smysly. Když si ho dnes ráno předvolal rozzlobený Kuzmin a po stručném výkladu situace Fjodora Andrejeva (mrtvý syn, hysterické reakce) mu přikázal, aby všechno okamžitě urovnal, Lev neprotestoval. Nedupl si, nezdůraznil, že má na práci mnohem důležitější věci, prostě souhlasil. Ze zpětného pohledu to vypadalo až směšně. Rozmlouval s příbuznými, chlácholil děti – a zrádce zatím unikl a udělal ze Lva hlupáka. Agent, který měl podezřelého hlídat, jako úplný idiot nevyvodil žádné závěry z faktu, že veterinářovu ordinaci celý den vůbec nikdo nenavštívil. Teprve večer pojal agent podezření a vešel dovnitř. Hodlal se vydávat za zákazníka. Zjistil, že místnost je prázdná. Zadní okno bylo vypáčené. Podezřelý mohl uprchnout kdykoliv, ale nejpravděpodobněji už ráno, brzy po svém příchodu do práce.

Brodskij zmizel.

Když Lev uslyšel ta slova, málem se mu udělalo zle a v naléhavé záležitosti se ohlásil u majora Kuzmina, který ho přijal u sebe doma. Lev teď měl důkaz viny, ale neměl podezřelého. K jeho údivu se však nadřízený tvářil celkem spokojeně. Ve zrádcově útěku viděl další potvrzení zásady, že bezpečnostní složky nesmějí nikomu důvěřovat. Pokud obvinění obsahovalo alespoň jedno procento pravdy, bylo rozhodně lepší považovat je za stoprocentně pravdivé, místo aby se zamítlo. Lev dostal pokyn za každou cenu zrádce dopadnout. Nesměl spát, jíst, odpočívat, dokud ten člověk nebude v jejich vazební cele, kde, jak Kuzmin samolibě zdůraznil, měl skončit už před třemi dny.

Lev cítil nepříjemný tlak v žaludku a promnul si oči. Přinejmenším projevil naivitu, horší variantu představovala neschopnost: podcenil protivníka. V náhlém a nezvyklém návalu vzteku by nejraději kopl do převráceného stolu. Ale rozmyslel si to. Dávno se naučil skrývat své emoce. Do místnosti vběhl jeden z nižších důstojníků, dychtivý pomoct, aby prokázal svou oddanost. Lev ho gestem odehnal, chtěl být sám, potřeboval se uklidnit. Chvíli oknem pozoroval sníh padající na město, pak si zapálil cigaretu a vyfoukl kouř proti sklu. Co se vlastně zvrtlo? Podezřelý si zřejmě všiml agentů, kteří ho sledovali, a naplánoval útěk. V kamnech zničil nějaké dokumenty, což znamenalo, že se chtěl zbavit materiálů souvisejících s jeho špionážní činností nebo s místem, kam zamířil. Lev nepochyboval, že Brodskij měl předem připravený plán, jak se dostat za hranice. Bylo nezbytné odhalit alespoň část toho plánu.

Brodského sousedé, sedmdesátiletí důchodci, žili společně se svým ženatým synem, jeho manželkou a jejich dvěma dětmi. Šestičlenná rodina ve dvou místnostech, běžný průměr. Všichni teď seděli v kuchyni. Za zády jim hlídkoval jeden hodnostně nižší příslušník tajné policie, aby je patřičně zastrašil. Jak Lev poznal, uvědomovali si, že jsou zaplétáni do zločinu, který sami nespáchali. Viděl jejich strach. Rychle tu bezvýznamnou okolnost pustil z hlavy – už jednou se provinil sentimentálními ohledy – a přistoupil ke stolu.

„Anatolij Brodskij je zrádce. Jestli mu jakýmkoliv způsobem pomáháte, třeba jen tím, že něco zamlčíte, budete považováni za spolupachatele. Je na vás, abyste prokázali svou oddanost státu. Vaši vinu prokazovat nemusíme. V téhle chvíli ji bereme jako skutečnost.“

Dědeček, starý muž ovládající umění přežít, pohotově nabídl veškeré informace, které měl. Držel se Lvova výběru slov a tvrdil, že zrádce dnes ráno odcházel do práce trochu dřív, nesl stejnou tašku jako obvykle, měl na sobě stejný kabát a stejný klobouk. Ve snaze posílit dojem, že se snaží spolupracovat, přidal důchodce různé tipy, kde by zrádce mohl být. Lev usoudil, že jde pouze o zoufalé dohady. Na závěr starý muž prohlásil, že jejich rodina Brodského jako souseda vyloženě nesnášela a nedůvěřovala mu. Ráda ho prý měla jedině Zina Morozovová, žena bydlící v přízemí.

Zina Morozovová už překročila padesátku, ale teď se třásla jako dítě, což se marně pokoušela zakrýt kouřením. Stála vedle laciné reprodukce slavného Stalinova portrétu – hladká pleť, moudrý pohled – okázale zavěšené uprostřed stěny. Snad si ta žena myslela, že ji portrét ochrání. Lev se nepředstavil, nenamáhal se ani ukázat služební průkazku. Rovnou zahájil výslech, aby Zinu co nejvíc zmátl.

„Jak to, že jste tak zadobře s Anatolijem Brodským, když ho všichni ostatní nájemníci neměli rádi a nedůvěřovali mu?“

Zina se nedokázala ovládnout. Její smysl pro ostražitost překonalo rozhořčení nad takovou lží.

„Všichni v tomhle domě měli Brodského rádi. Byl to dobrý člověk.“

„Brodskij je špion. Přesto o něm mluvíte jako o dobrém člověku? Vlastizrada je podle vás ctnost?“

Zina si pozdě uvědomila chybu a chvatně začala svůj názor vysvětlovat.

„Chtěla jsem jen říct, že nikdy nedělal hluk. Byl zdvořilý.“

Ty zajíkavé věty neměly význam. Lev jim nevěnoval pozornost. Vytáhl notes a výraznými tiskacími písmeny zapsal ženina předchozí neuvážená slova.

BYL TO DOBRÝ ČLOVĚK.

Záměrně zvolil tak velká písmena. Chtěl, aby je Zina mohla přečíst. Aby viděla, jak Lev odepisuje příštích patnáct let jejího života. Těch několik slov bohatě stačilo k obžalobě ze spoluúčasti na spáchání zločinu. Tresty za politická provinění byly dlouhé. A při svém věku měla Zina jen chabou naději, že v gulagu přežije. Lev nemusel žádnou z těch hrozeb vyslovit. Věděl o nich každý.

Zina couvla do rohu pokoje a uhasila cigaretu. Okamžitě toho zalitovala a sáhla po další.

„Netuším, kam Anatolij zmizel, ale vím, že nemá příbuzné. Jeho manželka zahynula za války, syn zemřel na tuberkulózu. Návštěvy k Brodskému skoro nechodily. Řekla bych, že měl velmi málo známých…“

Odmlčela se. Anatolij byl její přítel. Často spolu trávili večery, jedli a popíjeli. Svého času dokonce doufala, že by se do ní Anatolij mohl zamilovat, neprojevil však zájem. Nikdy se nevyrovnal se ztrátou manželky. Zina se přestala probírat vzpomínkami a pohlédla na Lva. Dál se tvářil přísně a vážně.

„Chci vědět, kde je. Výklady o jeho mrtvé manželce a mrtvém synovi si klidně odpusťte. Životopisné detaily nejsou důležité, pokud nám nepomůžou zjistit, kde se ukrývá.“

Její život visel na vlásku – a existoval jediný způsob, jak se zachránit. Ale dokázala by zradit muže, kterého milovala? K jejímu vlastnímu překvapení nemusela váhat příliš dlouho.

„Anatolij byl samotář. Ale dostával a odesílal dopisy. Občas mě požádal, abych mu některý odnesla na poštu. Pravidelnou korespondenci udržoval pouze s kýmsi ve vesnici Kimov. Je to, myslím, někde na sever odtud. Zmínil se, že tam má přítele. Jméno toho přítele si nepamatuju. Říkám vám pravdu. Nic víc nevím.“

Hlas měla provinile sevřený. Lev nepřeceňoval vnější známky emocí, instinkt mu však napovídal, že Zina právě zradila něčí důvěru. Vytrhl z notesu obviňující zápis a list jí podal. Přijala jej jako mzdu za svou zradu. Lev spatřil v Zininých očích opovržení, ale dál se tím nezdržoval.

Jméno vesnice ležící severně od Moskvy představovalo jenom chabé vodítko. Pokud se Brodskij zabýval špionáží, zdálo se mnohem pravděpodobnější, že úkryt by mu poskytli ti, pro které pracoval. MGB bylo už dávno přesvědčené o existenci sítě bezpečných úkrytů kontrolovaných cizinci. Vlastizrádce placený ze zahraničí a zároveň spoléhající na osobní přátelství s nějakým kolchozníkem? Ne, tohle představě profesionálního špiona příliš neodpovídalo. Přesto si Lev byl jistý, že stopu musí sledovat. Rozpory odsunul stranou. Dostal za úkol dopadnout zrádce – a jiné vodítko zatím neměl. Nemohl si dovolit udělat druhou chybu.

Chvatně se vrátil do kabiny nákladního auta zaparkovaného před domem a znovu se začetl do složky případu. Snažil se objevit jakoukoliv souvislost s vesnicí Kimov. Vyrušil ho příchod jeho zástupce Vasilije Iljiče Nikitina. Pětatřicátník Vasilij, o pět let starší než Lev, kdysi patřil k nejslibnějším příslušníkům MGB. Byl nemilosrdný a ctižádostivý, věrnost a oddanost projevoval pouze ve vztahu k MGB. Podle soukromého názoru Lva Stěpanoviče vyjadřovala Vasilijova horlivost spíš osobní zájmy, nikoliv upřímné vlastenectví. Loajalitu osvědčil Vasilij už na počátku služební kariéry: udal svého jediného bratra za urážlivé výroky o Stalinovi. Bratr slavil narozeniny a v opilství si zřejmě zavtipkoval na Stalinův účet. Vasilij sepsal hlášení a bratr dostal dvacet let nucených prací. Ta záležitost Vasilijovi velmi pomohla. Ovšem o tři roky později bratr uprchl a předtím stačil zabít několik strážných a táborového lékaře. Nikdy ho nechytili a Vasilij nutně pocítil důsledky ostudného incidentu. Kdyby ze všech sil nepomáhal při pátrání po uprchlíkovi, patrně by skončil hodně špatně. Ale přežil, byť se značně oslabenou pozicí. Další bratry, které by mohl udat, už neměl. Lev věděl, že jeho zástupce tedy hledá jiný způsob, jak se dostat zpátky na výsluní.

Vasilij právě dokončil prohlídku veterinární ordinace a zjevně byl sám se sebou velmi spokojený. Podal Lvovi pomačkaný dopis, který, jak vysvětlil, našel zapadlý za zrádcovým psacím stolem. Jinak Brodskij i tady veškerou svou korespondenci spálil stejně jako v bytě, ale tenhle jediný dopis ve spěchu přehlédl. Lev si jej přečetl. Jakýsi přítel tam Anatolije ujišťoval, že ho u sebe kdykoliv rád přivítá. Adresa byla zčásti rozmazaná, jméno města však zůstalo zřetelné: Kyjev. Lev dopis složil a vrátil svému zástupci.

„Tohle nepsal žádný přítel, ale sám Brodskij. Chtěl, abychom to našli. Kdepak, nemíří do Kyjeva.“

Rukopis byl chvatný, neurovnaný, nedokonale pozměněný. A celkem směšný obsah sledoval jediný cíl: přesvědčit příslušníky MGB, že pisatel je přítel, na něhož se Brodskij může v nouzi obrátit. Záměrně rozmazaná adresa měla zabránit rychlé identifikaci skutečného autora, která by vedla k odhalení padělku. Proto také Brodskij rafinovaně pohodil dopis za svůj psací stůl.

Vasilij trval na pravosti dopisu.

„Neprověřit kyjevskou stopu by byla neomluvitelná nedbalost.“

I když Lev vůbec nepochyboval, že se jedná o podvrh, napadlo ho, jestli by nebylo moudré, kdyby v rámci preventivních opatření poslal Vasilije do Kyjeva. Vyhnul by se tím možnému obvinění, že snad ignoroval důkazy. Vzápětí tu myšlenku zaplašil. Koneckonců nehraje roli, jakým směrem povedu pátrání, uvědomil si. Pokud se mi nepodaří Brodského najít, stejně budu mít po kariéře.

Znovu se soustředil na složku případu. Podle záznamů se Brodskij přátelil s jistým Michailem Svjatoslavičem Zinověvem, kterého propustili z Rudé armády poté, co utrpěl rozsáhlé omrzliny. Málem zemřel, v polní nemocnici mu amputovali několik prstů na noze. Posléze se uzdravil a odešel do civilu. Úspěšnou operaci provedl Brodskij. Lev přejížděl prstem po dokumentu, hledal Zinověvovu současnou adresu.

Kimov.

Lev se otočil ke svým mužům. Zachytil Vasilijův rozladěný výraz.

„Odjíždíme.“

Třicet kilometrů severně od Moskvy

15. ÚNORA

Všechny silnice za Moskvou pokrývala vrstva ledu. Přestože nákladní auto mělo na pneumatikách sněhové řetězy, jenom ojediněle mohlo zvýšit rychlost nad pětadvacet kilometrů v hodině. Vichr a sníh útočily s nesmírnou urputností, až se zdálo, jako by se živly spikly a bránily Lvovi dorazit na určené místo. Stěrače připevněné ke střeše kabiny měly co dělat, aby udržely alespoň malou část okna průhlednou. Vůz se ztěžka prodíral nepohodou, řidič viděl sotva na deset metrů před sebe. Cestu za takových podmínek Lev podnikal pouze z krajního zoufalství.

Seděl mezi Vasilijem a šoférem a skláněl se k mapě rozprostřené na klíně. Všichni tři na sobě měli zimní oblečení do terénu – ušanky, rukavice, dlouhé kabáty. Kabinu s ocelovou střechou a ocelovou podlahou vyhřívalo pouze teplo rachotícího motoru, nicméně kabina alespoň poskytovala jistou ochranu před nepřízní počasí. Devět těžce ozbrojených agentů usazených vzadu cestovalo s mnohem menším pohodlím. Nákladní automobily ZiS-151 byly kryté plachtovinou, pod niž pronikal mrazivý vzduch a dokonce i sníh. Protože teplota někdy klesala až ke třiceti stupňům pod nulou, měly vozy na korbě bubínková kamínka přišroubovaná k podlaze a vytápěná dřevem. Ovšem zahřát se u nich mohli jenom ti, kdo seděli v jejich bezprostřední blízkosti, a tak se muži tiskli k sobě a pravidelně si měnili místa. Lev sám to mnohokrát zažil na vlastní kůži: každých deset minut se dvojice sedící nejblíž neochotně zvedla od tepla a přešla na opačný konec lavic, kde bylo nejchladněji, zatímco ostatní se posunuli dopředu.

Poprvé za celou kariéru Lev vyciťoval ve svém týmu známky nesouhlasu. Příčinou nebyly tyhle útrapy ani nedostatek spánku. Jeho muži tvrdým podmínkám dávno přivykli. Ne, tady šlo o něco jiného. Možná jim tahle výprava připadala zbytečná. Možná zpochybňovali kimovskou stopu. Ale už kdysi požádal své muže o plnou důvěru – a dostal ji. Dnes večer cítil nepřátelství, odpor. S výjimkou Vasilije u nich na nic podobného nebyl zvyklý. Raději ty nepříjemné myšlenky zahnal. V téhle chvíli se nemohl zabývat svou oblíbeností mezi podřízenými. Měl vážnější starosti.

Pokud se potvrdí správnost jeho teorie a podezřelý se bude zdržovat v Kimově, pak se pravděpodobně vydá na cestu hned za úsvitu, ať už sám, nebo s pomocí onoho přítele. Lvovi nezbývalo než doufat, že se do vesnice dostanou včas. Rozhodl se nevyužít místní milice sídlící v Zagorsku, nejbližším větším městě, neboť ji pokládal za amatérskou, nedisciplinovanou a špatně vycvičenou. Taková akce se nedala svěřit dokonce ani místní pobočce MGB. Brodskij věděl, že po něm pátrají, a určitě se nehodlal vzdát. Možná bude bojovat, bránit se až do posledního dechu. Lev ho však potřeboval dostat živého. Zrádcova výpověď byla nesmírně důležitá. Navíc jeho útěk Lev chápal jako své osobní selhání, které rozhodně musel napravit. Jak? Tím, že uprchlíka sám zatkne. Nešlo tu pouze o profesionální čest. Ani pouze o kariéru, pochopitelně závislou na počtu splněných úkolů. Následky by ho zasáhly mnohem hlouběji. Chyba v tak závažném špinonážním případu by mohla vést až k podezření, že Lev záměrně celé vyšetřování sabotoval. A neúspěšná pátrací akce by mu jenom přitížila. Zpochybnila by jeho loajalitu.

Prověřuj ty, kterým důvěřuješ.

Tohle pravidlo nepřipouštělo výjimky. Dokonce ani pro ty, kdo ho zavedli.

Pokud Brodskij neutekl do Kimova, tedy pokud se Lev mýlil, Vasilij jako první podrobně dosvědčí, že jeho nadřízený odmítl vzít v úvahu slibnou kyjevskou stopu. Jakmile ostatní vyšší důstojníci vycítí slabost Lvovy pozice, vrhnou se na něho jako vlci na zraněnou kořist, označí ho za špatného velitele a Vasilij logicky získá jeho funkci. V hierarchii ministerstva státní bezpečnosti se osud jednotlivce mohl změnit ze dne na den. Budoucnost obou mužů teď závisela na tom, jestli se podaří, nebo nepodaří Brodského dopadnout.

Lev sklouzl očima ke svému zástupci, člověku pohlednému a zároveň odpudivému, jako by hezká tvář zakrývala shnilé jádro. Obličej hrdiny, srdce kata. Přitažlivý povrch narušovaly téměř neviditelné praskliny objevující se kolem ústních koutků a vytvářející jakýsi lehce ironický úšklebek, který měl zamaskovat temné myšlenky v krasavcově nitru. Vasilij zřejmě cítil, že ho Lev pozoruje. Otočil se k němu a předvedl drobný dvojznačný úsměv. Ten úsměv vyjadřoval tichou radost. Lev okamžitě pochopil, že tu něco skřípe.

Opět se sklonil nad mapu. Kimov s necelou tisícovkou obyvatel byl na obrovském plátně Sovětského svazu jenom nepatrná tečka. Lev předem řidiče varoval, že nesmí počítat s žádnými silničními ukazateli. I při patnáctikilometrové rychlosti se taková vesnice mohla objevit a zase zmizet během několika vteřin. Lev na mapě prstem sledoval silnici. Náhle se ho zmocnilo podezření, že minuli odbočku. Stále pokračovali na sever, zatímco už měli jet západním směrem. Orientace podle okolní krajiny byla prakticky vyloučená, Lev tedy k odhadu vzdálenosti využil tachometru. Ano, dostali se příliš na sever. Šofér přehlédl odbočku.

„Otoč to!“

Lev si všiml, že řidiče ani Vasilije rozkaz nijak nepřekvapil.

„Ale žádnou odbočku jsme neviděli,“ zamumlal jenom šofér.

„Minuli jsme ji. Zastav auto.“

Na zledovatělé silnici musel řidič opatrně a v krátkých intervalech sešlapávat brzdu, aby zabránil smyku. Konečně zůstal vůz stát. Lev vyskočil ven a ve sněhové bouři začal šoférovi ukazovat, jak nákladní auto ZiS-151, široké skoro jako silnice, otočit do protisměru. Obrat byl napůl dokončený a vůz stál napříč, když řidič zřejmě přehlédl Lvovy pokyny, zacouval příliš rychle a příliš daleko. Lev se rozběhl dopředu, zabouchal na dveře kabiny, ale už bylo pozdě. Jedno ze zadních kol sjelo ze silnice a teď beznadějně prokluzovalo v závěji. Lvův hněv posilovalo narůstající podezření: řidič předvedl až udivující neschopnost. A řidiče i auto vybíral Vasilij. Lev otevřel dveře kabiny.

„Vypadni!“ křikl.

Řidič vystoupil. Mezitím z korby seskákali další příslušníci. Zkoumali situaci a vrhali na Lva nesouhlasné pohledy. Tvářili se podrážděně kvůli zdržení, kvůli samotné akci, nebo kvůli údajným omylům velitele? Lev si nebyl jistý. Na jeho rozkaz si jeden z mužů sedl za volant, všichni ostatní včetně Vasilije tlačili auto ze sněhu. Od pneumatiky odlétala břečka a špinila uniformy. Konečně sněhové řetězy zabraly a kolo se vyhouplo zpátky na silnici. Podobná chyba by stačila k odsouzení do gulagu. Vasilij musel řidiči zaručit beztrestnost – ovšem pouze za předpokladu, že Lev neuspěje. Lev se v duchu ptal, kolik dalších členů posádky asi vsadilo na jeho prohru. S pocitem izolovanosti ve vlastní jednotce se chopil volantu. Budu řídit sám, rozhodl se. Sám budu navigovat. Už nemůžu nikomu z nich důvěřovat. Ale dovezu je tam… Vasilij se posadil vedle něho. Měl alespoň tolik rozumu, že mlčel. Lev zařadil rychlost.

Když se po nějaké době dostali na správnou cestu a mířili západním směrem ke Kimovu, sněhová bouře ustala. Začínalo vycházet bledé zimní slunce. Lev se cítil vyčerpaný. Jízda vánicí ho zmohla. Ramena a paže měl ztuhlé, oční víčka ztěžklá. Kolem se míhala typická vnitrozemní venkovská krajina: pole, louky, lesy. Odbočil do mírného údolí a uviděl vesnici – shluk dřevěných chalup, některé podél silnice, jiné o kus dál, všechny s čtvercovým půdorysem a vysokou střechou trojúhelníkového tvaru – jejich vzhled se neměnil celá staletí. Tohle bylo staré Rusko: lidská sídla vybudovaná kolem studny s okovem a opředená dávnými mýty, kde zdraví dobytka záviselo na přízni Dvorového, ducha hospodářství, a kde rodiče hrozili zlobivým dětem, že je zlí skřítkové promění ve stromovou kůru. Sami rodiče v dětství slýchali stejné pověsti a nikdy jim nepřestali věřit. Dlouhé měsíce šili roucha, jen aby je pak nabídli rusalkám, lesním vílám, o nichž se vědělo, že skáčou ze stromů a dokážou člověka ulechtat k smrti. Lev vyrostl ve městě a vesnické pověry mu nic neříkaly. Udivovalo ho, jak málo se ideologické revoluci v jeho zemi dařilo tenhle primitivní folklor vymycovat.

Zastavil u první chalupy a sáhl do kapsy pro skleněnou lékovku zaplněnou drobnými, nepravidelně tvarovanými bílými krystalky čistého metamfetaminu, drogy velmi oblíbené mezi nacisty. Lev se s ní seznámil během bojů na východní frontě, když Rudá armáda odrážela útočníky, získávala válečné zajatce – a společně s nimi i některé jejich zvyky. Občas zažíval akce, při nichž si nemohl dovolit odpočinek. A tahle k nim patřila. Teď mu drogu předepisovali lékaři z MGB. Od konce války ji bral, kdykoliv operace vyžadovala, aby zůstal až do rána vzhůru. Užitečnost metamfetaminu se zdála nedocenitelná. Ovšem o čtyřiadvacet hodin později se dostavily následky: úplné zhroucení, kterému mohl čelit jedině další dávkou drogy nebo dvanáctihodinovým spánkem. Už se také začaly projevovat vedlejší účinky. Lev zhubl, jeho tvář nabyla ostřejších rysů. Slábla schopnost vybavovat si konkrétní detaily a jména, předchozí případy se mu v paměti vzájemně proplétaly a musel si všechno zapisovat. Bylo obtížné rozhodnout, jestli droga zvýraznila jeho paranoidní sklony. Zavilá chorobná podezíravost se totiž chápala jako základní předpoklad práce v bezpečnostních složkách, jako ctnost, kterou je třeba neustále rozvíjet. Pokud ji metamfetamin posiloval, nemohl nikdo nic namítat.

Lev si nasypal trochu krystalů do dlaně, pak ještě přidal. Snažil se rozpomenout na správnou dávku. Raději o něco víc než příliš málo, usoudil. Spolkl drogu a spokojeně ji spláchl obsahem ploché cestovní lahve. Vodka ho pálila v hrdle, nedokázala však překrýt štiplavou chemickou chuť nutící ke zvracení. Čekal, až nevolnost pomine, a zatím se rozhlížel. Všechno pokrýval čerstvě napadaný sníh, což Lva potěšilo. Okolí Kimova nenabízelo mnoho míst, kde by se uprchlík schoval. Člověka by bylo vidět na vzdálenost několika kilometrů, stopy ve sněhu se daly snadno sledovat.

Netušil, která z chalup patří Michailu Zinověvovi. Protože vojenské nákladní auto zaparkované na silnici znemožňovalo využít momentu překvapení, vyskočil Lev z kabiny, vytáhl zbraň a zamířil k nejbližšímu stavení. Amfetaminy sice ještě nezabraly, ale už teď si připadal čilejší a pozornější. Mozek se připravoval na blížící se nápor drogy. Došel k verandě a překontroloval zbraň.

Ještě než stačil zabušit na dveře, objevila se v nich vrásčitá stařena. Na sobě měla šaty s modrým vzorkem a bílými rukávy, kolem hlavy vyšívaný šál. Nezalekla se Lva a jeho pistole, nezalekla se ani vojenského automobilu a uniformovaných příslušníků bezpečnostních sil. Neprojevila sebemenší známky strachu, naopak pohrdavě svraštila obočí.

„Hledám Michaila Svjatoslavoviče Zinověva. Bydlí v téhle chalupě? Kde je?“

Jako by Lev hovořil cizí řečí. Žena neodpověděla, jenom naklonila hlavu ke straně. Za poslední dva dny mu už podruhé nějaká stařena bez obav a otevřeně vzdorovala. Takové ženy byly svým způsobem nezranitelné – jeho autorita pro ně nic neznamenala. Vypadalo to, že se ocitl ve slepé uličce, ale hrozbu naštěstí zažehnal statný, nervózně zadrhávající muž, který vyběhl z domu.

„Nezlobte se prosím na matku. Je stará. Co si přejete?“

Opět stejná situace. Synové se omlouvali za své matky.

„Michail Svjatoslavovič. Kde je? Která chalupa je jeho?“

Jakmile si vesničan uvědomil, že Lev je nepřišel pozatýkat a rodina je alespoň na další den v bezpečí, nesmírně se mu ulevilo. S radostí ukázal směrem k chalupě svého přítele.

Lev se vrátil k vozidlu, kolem něhož v hloučku postávali příslušníci. Rozčlenil je do tří skupin. První přepadne dům zepředu, druhá zezadu, třetí obklíčí chlév. Všichni byli vyzbrojeni automatickými pistolemi Stěčkin APS ráže 9 mm, vyrobenými speciálně pro potřeby ministerstva státní bezpečnosti. Navíc měl v každé skupině jeden muž samopal AK-47. Kdyby to bylo nutné, dokázali by vybojovat regulérní bitvu.

„Zrádce musíme dostat živého. Potřebujeme jeho doznání. Za žádných okolností na něho nestřílejte.“

Obzvlášť důrazně Lev opakoval svůj rozkaz skupině vedené Vasilijem. Zabít Anatolije Brodského by znamenalo dopustit se trestného činu. Život uprchlíka byl tentokrát cennější než jejich vlastní bezpečí. Vasilij odpověděl tím, že sám převzal samopal AK-47, přidělený jeho skupině.

„Jen pro jistotu.“

Přesto Lev ve snaze omezit Vasilijovi možnost sabotovat akci poslal jeho skupinu na nejméně důležité místo.

„Tvoje skupina prohledá chlívek.“

Vasilij vykročil. Lev ho ještě vzal za loket.

„Chceme ho živého!“

Zhruba vpůli cesty k domu se muži rozdělili do tří skupin a každá se vydala jiným směrem. Sousedé kradmo vyhlíželi z oken a vzápětí mizeli uvnitř. Třicet kroků přede dveřmi chalupy se Lev zastavil, aby další dvě skupiny stačily zaujmout určené pozice. Vasilijova skupina obklíčila chlév, zatímco třetí tým se k domu přiblížil zezadu. Všichni čekali na Lvův povel. Venku se nic nehýbalo. Z komína stoupal tenký pramínek dýmu. V nevelkých oknech visely látkové záclony, dovnitř nebylo vidět. Vládlo ticho, přerušované pouze cvakáním odjišťovaných samopalů AK-47. A náhle z dřevěné záchodové budky stojící za domem vyšla malá holčička. Pobrukovala si, ten zvuk se tiše nesl nad sněhem. Tři příslušníci postupující poblíž Lva se prudce otočili a namířili na ni své zbraně. Děvčátko ztuhlo, celé vyděšené. Lev zvedl ruku.

„Nestřílet!“

Zadržel dech a doufal, že neuslyší rachot samopalu. Nikdo se ani nepohnul. Vtom se holčička rozběhla. Co nejrychleji pádila k domu a s pláčem volala matku.

Lev pocítil první účinky metamfetaminu – únava zmizela. Skočil vpřed, jeho muži ho následovali. Blížili se k chalupě, jako když se kolem hrdla stahuje smyčka. Děvčátko otevřelo dveře a vběhlo dovnitř. Lev jenom o pár vteřin později rozrazil dveře ramenem, zvedl pistoli a vřítil se do domu. Ocitl se v malé vytopené kuchyni, kde voněla snídaně. Před pecí se choulily dvě holčičky – ta malá, snad čtyřletá, a starší, asi desetiletá. U nich stála jejich matka, odhodlaně se tvářící žena, která vypadala, že by dokázala spolykat vystřelené náboje a vzápětí je vyplivnout. V ochranitelském gestu držela své dcery kolem ramenou. Ze zadní místnosti vyšel jakýsi čtyřicátník. Lev se k němu otočil.

„Michail Svjatoslavovič?“

„Ano?“

„Lev Stěpanovič Děmidov, důstojník MGB. Anatolij Tarasovič Brodskij je špion. Potřebujeme ho vyslechnout. Prozraďte mi, kde je.“

„Anatolij?“

„Váš přítel. Kde je? A žádné lži!“

„Anatolij žije v Moskvě. Pracuje jako veterinář. Už léta jsem ho neviděl.“

„Když mi povíte, kde je, zapomenu, že tady vůbec byl. Vy i vaše rodina budete v bezpečí.“

Žena sklouzla očima k manželovi. Nabídka ji zřejmě zlákala. Lva se zmocnil hřejivý pocit úlevy. Nemýlil se – zrádce tady skutečně byl. Lev nečekal na odpověď a pokynul svým podřízeným, aby začali prohledávat dům.

* * *

Vasilij otevřel vrata chléva, zbraň namířenou, prst na spoušti. Přistoupil k hromadě slámy, jedinému místu, kde by se mohl schovat dospělý člověk, a vystřelil několik krátkých dávek. Vzduchem létaly kousky slámy, z hlavně samopalu se kouřilo. Krávy za ním se rozbučely a vylekaně couvly. Ale neobjevila se žádná krev. Nikdo tu nebyl, zbytečně ztráceli čas. Vasilij vyšel ven, hodil si samopal přes rameno a zapálil si cigaretu.

Jakmile Lev uslyšel zvuk střelby, vyběhl z domu.

„Nikdo tu není,“ křikl na něho Vasilij.

Lev si ho nevšímal. Poháněný energií drogy chvátal k chlévu, čelisti pevně sevřené.

Vasilij popuzeně odhodil cigaretu a pak sledoval, jak se zvolna rozmáčí ve sněhu.

„Není tam, ledaže by se přestrojil za jednu z těch krav. Možná bys je měl pro jistotu postřílet.“

Vasilij se rozhlédl kolem sebe, očekával od mužů smích. Vyhověli mu, ale neoklamali ho, poznal, že jim jeho poznámka nepřipadá vtipná. Ten nucený smích ovšem jasně vyjadřoval měnící se rovnováhu moci. Jejich věrnost Lvovi ochabovala. Možná vinou únavné cesty. Možná vinou Lvova rozhodnutí ponechat Brodského na svobodě, místo aby ho dávno zatkl. Ale Vasilij také uvažoval, jestli všechno nesouvisí s Fjodorem a smrtí jeho mladšího syna. Lev dostal za úkol uklidnit zjitřenou atmosféru. Mnozí z přítomných mužů patřili k Fjodorovým přátelům. Pokud pociťovali rozmrzelost, dala by se využít a ještě posílit.

Lev se sklonil k zemi, zkoumal stopy ve sněhu. Byly tu čerstvé otisky bot jeho lidí, ale jedna řada šlápot vedla od chléva směrem do polí. Zvedl se a došel k chlévu.

„Už jsem tam všechno prohledal!“ křikl za ním Vasilij.

Lev ho opět ignoroval. Dotkl se rozbitého zámku na vratech. Viděl pytle od brambor rozložené na zemi. Otočil se. Upřeně se zahleděl k polím.

„Chci s sebou tři muže. Ty nejrychlejší. Vasiliji, zůstaneš tady. Pokračuj v prohlídce domu.“

Sundal si těžký zimní plášť. Aniž v tom spatřoval cokoliv urážlivého, podal jej svému zástupci. Teď už Lvovi nic nepřekáželo v běhu. Vyrazil po stopách vedoucích do polí.

Tři agenti, kteří ho podle rozkazu měli následovat, si kabáty nesvlékli. Velitel by chtěl, aby se bez plášťů prodírali sněhem, a přitom se sám ani neobtěžoval prozkoumat tělo mrtvého syna jejich kolegy. Odbyl chlapcovu smrt jako bezvýznamnou maličkost. Tihle muži rozhodně netoužili dostat zápal plic – a už vůbec ne kvůli slepé poslušnosti člověku, jehož kariéra možná spěla ke konci, kvůli člověku, který se o ně nedokázal postarat. Nicméně stále jim velel, alespoň prozatím. Vyměnili si pohled s Vasilijem, pak se neochotně rozběhli a s předstíranou poslušností následovali Lva, který už byl několik stovek metrů před nimi.

Lev zrychlil tempo. Pod vlivem drogy dokonale soustředil své myšlenky a na světě teď neexistovalo nic jiného než stopy ve sněhu a rytmus kroků. Nevnímal chlad, nedokázal se zastavit, nedokázal zpomalit. Nepřipouštěl si možnost neúspěchu. Předpokládal, že uprchlík má přinejmenším hodinový náskok, ale nijak se tím netrápil. Brodskij přece netušil, že ho někdo pronásleduje, a téměř určitě šel volným krokem.

Vepředu se zvedal nepříliš vysoký kopec a Lev doufal, že z jeho vrcholu podezřelého zahlédne. Když se tam po chvíli dostal, zastavil se a začal prozkoumávat krajinu. Všude kolem se rozprostírala zasněžená pole. O kus dál viděl Lev okraj hustého lesa, ale asi kilometr před ním kráčela sněhem jakási postava. Nebyl to žádný zemědělec, žádný dělník. Byl to ten vlastizrádce. Lev o tom nepochyboval. Muž mířil na sever, k lesu. Kdyby se mu podařilo dojít mezi stromy, snáze by se skryl. Lev s sebou neměl psy, které by poslal po jeho stopě. Ohlédl se přes rameno. Agenti nepospíchali, naopak se spíš loudali. Pomyslné pouto spojující Lva s jeho muži se přervalo. Už s nimi nemohl počítat. Věděl, že zrádce musí dopadnout sám, bez jejich pomoci.

Jako by se řídil šestým smyslem, Anatolij se najednou zastavil a otočil. Směrem k němu sbíhal z nízkého kopce nějaký muž, pravděpodobně příslušník státní bezpečnosti. Anatolij si byl jistý, že veškeré doklady spojující ho s touhle zapadlou vesnicí včas zničil. Proto na okamžik strnul a neschopen sebemenšího pohybu jenom pozoroval svého pronásledovatele. Tak mě našli, pomyslel si. Sevřely se mu útroby a rozčilením celý zrudl. Pak si uvědomil, že ten člověk znamená smrt, a rozběhl se k lesu. Prvních pár jeho kroků poznamenala panika, kymácel se a zapadal do hlubších závějí. Rychle pochopil, že mu překáží kabát, svlékl jej a odhodil na zem. Utíkal o život.

Neotáčel se, neopakoval tutéž chybu. Soustředil se pouze na stromy před sebou. Doufal, že tímhle tempem u nich bude dřív, než ho pronásledovatel dostihne. Les nabízel různé možnosti ukrýt se, zmizet. A kdyby došlo k boji, byly tam větve a kameny. Tady, neozbrojený a na holé pláni, by Anatolij neměl sebemenší šanci.

Lev ze sebe vydával všechny síly, běžel jako na závodní dráze. Část jeho mysli mu sice připomínala, že utíkat takovou rychlostí v neznámém terénu je riskantní, droga ho však přesvědčila, aby si věřil: ano, dokáže tu vzdálenost mezi nimi hravě překonat.

Náhle zakopl, sklouzl ke straně a zabořil se obličejem do závěje. Napůl omráčený se převrátil na záda, vzhlédl ke světle modré obloze a uvažoval, jestli se nezranil. Žádnou bolest necítil. Zvedl se, smetl si sníh z obličeje a hrudi, s chladným odstupem si prohlédl odřeniny na rukou. Pátral očima po prchající postavě. Čekal, že uvidí, jak Brodskij uniká mezi stromy. K jeho údivu však Brodskij také přerušil svůj útěk. Nehnutě stál na místě. Lev nechápal proč. Znovu se rozběhl. Situace ho mátla – právě když se zdálo, že zrádci se snad podaří uniknout, přestal se ten člověk snažit a jen strnule zíral na zem u svých nohou. Teď už je oba dělilo necelých sto metrů. Lev vytáhl pistoli a zvolnil tempo. Zamířil, ačkoliv dobře věděl, že na takovou vzdálenost by střelba neměla smysl. Srdce mu prudce bušilo: s každým krokem dva údery. Po dalším náporu metamfetaminové energie mu vyschlo v ústech. Prsty se chvěly, po zádech se řinul pot. Pronásledovaný a pronásledovatel byli sotva padesát kroků od sebe. Brodskij se otočil. Nebyl ozbrojený. Měl prázdné ruce. Vypadalo to, jako by se z ničeho nic a zcela nevysvětlitelně rozhodl vzdát. Lev kráčel vpřed, blíž a blíž. Konečně zjistil, co Brodského zastavilo. Mezi ním a lesem protékala řeka, široká nějakých dvacet metrů. Z kopce ji nebylo vidět, neboť její zamrzlá hladina se skrývala pod vrstvou sněhu.

„Je po všem!“ křikl Lev.

Anatolij ta slova uvážil, pak se otočil zpátky k lesu a vstoupil na led. Šel nejistě, boty mu klouzaly. Led se pod jeho vahou nebezpečně prohýbal. Muž nezpomalil. Cílevědomě pokračoval dál a dál. Led začal povolovat, na jeho povrchu se objevovaly nové a nové klikaté černé praskliny, které se vzájemně protínaly a pod Anatolijovýma nohama se rozbíhaly do všech stran. Čím rychleji se pohyboval, tím víc se jich tvořilo. V místech, kde se křížily, prosakovala ledově studená voda. Brodskij už byl uprostřed řeky, jen deset metrů od protějšího břehu. Zahleděl se dolů na temné kaluže rozlévající se kolem něho.

Lev mezitím došel k říčnímu břehu. Zasunul zbraň do pouzdra a zvedl ruku.

„Ten led vás neunese. Do lesa se nedostanete.“

Brodskij zůstal stát a otočil se.

„Nesnažím se dostat do lesa.“

Náhle prudce dupl pravou nohou do ledu, roztříštil pevný povrch a pronikl až pod něj. Voda se rozlila kolem a v ledu se vytvořil otvor, kterým muž propadl.

Zcela otupělý a v šoku klesal níž a níž, přitom vzhlížel ke slunci. Když ucítil, že ho voda vynáší vzhůru, škubavými pohyby se začal vzdalovat od oné díry v ledu. Nehodlal se vynořit. Chtěl navždy zmizet v temné vodě. V plicích ho pálilo, tělo odmítalo zemřít. Zmobilizoval veškerou vůli, snažil se po proudu odplavat co nejdál od toho světla, co nejdál od možnosti přežít. Nakonec ho sice voda zvedla k hladině, ale jeho obličej pouze narazil do silné ledové krusty. Říční proud ho zvolna unášel dál.

Zrádce se nemínil vynořit, plaval pryč od díry v ledu, nepochybně s úmyslem zabít se a ochránit tak své komplice. Lev se rozběhl po břehu. Pokoušel se odhadnout, kde by uprchlíkovo tělo právě mohlo být. Rozepnul svůj těžký kožený opasek se zbraní, hodil jej na zem a vstoupil na zamrzlou řeku. Boty mu klouzaly a led se téměř okamžitě prohnul. Lev pokračoval v cestě. Snažil se našlapovat zlehka, ledová krusta však pod jeho vahou povolovala a praskala. Uprostřed řeky se sklonil do podřepu a začal horečně odhrabávat sníh. Ale podezřelého nikde neviděl, všude byla jenom temná voda. Šel dál po proudu. Každý krok způsoboval nové praskliny. Šířily se všemi směry, spojovaly se. Z některých už se rozlévala voda. Vzhlédl k obloze, zhluboka se nadechl a připravil se na nejhorší.

Vzápětí se pod ním led probořil.

Ačkoliv Lev díky metamfetaminu nepocítil nápor chladu naplno, uvědomoval si, že musí jednat rychle. Při takové teplotě šlo o vteřiny. Přetočil se na opačnou stranu a zahlédl dvě světlejší místa: tam se prolomil led. Ale jinak voda všude zůstávala tmavá, neboť od slunečního svitu ji odděloval hustý sněhový příkrov. Lev se odrazil ode dna a zamířil po proudu řeky. Nic sice neviděl, přesto však plaval dál a dál a poslepu hmatal kolem sebe. Jeho tělo se zoufale dožadovalo vzduchu. Odpověděl tím, že zvýšil tempo, plaval usilovněji, pronikal vodou stále rychleji. Brzy už mu zbývaly pouze dvě možnosti: vrátit se, nebo zemřít. S vědomím, že druhou příležitost nikdy nedostane – vrátit se bez úspěchu by totiž pravděpodobně znamenalo popravu –, udělal po proudu další tempo.

Náhle jeho prsty cosi nahmátly: tkaninu, část oblečení, nohavici kalhot. Byl to Brodskij. Nehybně ležel pod ledem. Ale jako by ho ten dotek probudil k životu, začal se bránit. Lev ho podplaval a jednou rukou uchopil kolem krku. V hrudi cítil stále bodavější bolest. Nutně se musel vrátit na hladinu. Dál držel uprchlíka a zároveň volnou rukou zkoušel prorazit led nad jejich hlavami. Ale pěst marně tloukla do kluzkého a tvrdého povrchu.

Brodskij sebou přestal škubat. Plně se soustředil, potlačil poslední zbytky pudu sebezáchovy, otevřel ústa a vdechl do plic mrazivě studenou vodu. Vítal smrt.

Lev usilovně plaval proti proudu, aby je oba dostal k bližšímu z oněch dvou světlejších míst označujících díry v ledu. Jeho zajatec už se nehýbal, ztratil vědomí. Lev znovu zabral nohama a volnou paží. Po chvíli mu přes obličej sklouzlo sluneční světlo. Odrazil se vzhůru. Oba muži pronikli vodní hladinou.

Lev křečovitě polykal doušky vzduchu. Brodskij ale nedýchal. Lev ho mezi rozlámanými kusy ledu vlekl směrem k říčnímu břehu. Konečně se nohou dotkl pevné země. Vyškrábal se na břeh a zajatce vytáhl s sebou. Oba byli promodralí. Lev se třásl a drkotal zuby. Uprchlík se naopak vůbec nehýbal. Lev mu otevřel ústa a nechal z nich vytéct vodu. Pak zmáčkl jeho hrudník a vdechl mu do plic vzduch. Znovu zmáčkl hrudník, znovu vdechl vzduch. A ještě. A ještě.

„Prober se!“

Brodskij nabyl vědomí. Obrátil se na bok a vyzvracel ledovou vodu, která zaplňovala jeho žaludek. Lev ani neměl čas pocítit úlevu. Od smrti z podchlazení je dělily pouhé minuty. Vstal. Nedaleko spatřil trojici svých podřízených.

Muži předtím viděli, jak Lev zmizel v řece, a uvědomili si, že jejich velitel měl po celou dobu pravdu. Rovnováha sil se ve zlomku vteřiny přesunula od Vasilije zpátky ke Lvovi. Roztrpčení související s případem Fjodorova mrtvého syna teď nehrálo roli. Jediným důvodem, proč si vůbec dovolili projevit své emoce, byl předpoklad, že akce ztroskotá a Lev ztratí veškerou moc. Jenže to dopadlo jinak – jeho pozice bude pevnější než dřív. Běželi co nejrychleji. Na rychlosti závisely jejich životy.

Lev klesl do sněhu vedle uprchlíka. Brodskému se zavíraly oči, opět upadal do bezvědomí. Lev ho udeřil přes tvář. Za každou cenu musel vězně udržet naživu. Znovu ho udeřil. Brodskij otevřel oči, ale téměř vzápětí mu víčka opět začala padat. Umíral. Lev se mu v tom dalšími a dalšími údery snažil zabránit. Zvedl se.

„Pospěšte si!“ křikl na své muže.

Hlas mu slábl. Lev už cítil následky zimy, chemicky navozená nezdolnost se rozplývala, energie vyprchávala. Účinky drogy se přehouply přes svůj vrchol, hlásila se obrovská únava. Konečně dorazili agenti.

„Svlékněte si kabáty. Rozdělejte oheň.“

Muži si sundali kabáty, jeden dali Lvovi, zbylými dvěma přikryli Brodského. To ovšem nestačilo. Potřebovali oheň. Všichni tři příslušníci pátrali po dříví. Nepříliš daleko spatřili plaňkový plot. Dva se tam rozběhli a třetí zatím trhal na kusy rukáv své košile z hrubé bavlněné látky. Lev se dalšími a dalšími ranami snažil udržet svého vězně při vědomí. Sám však taky pociťoval ospalost. Nejraději by zavřel oči a pořádně si odpočinul.

„Pospěšte si!“

Chtěl zakřičet, ale jeho hlas bylo sotva slyšet.

Dva příslušníci se vrátili, v náručí plaňky vyrvané z plotu. Odhrnuli sníh a na zmrzlou půdu položili vrstvu dříví. Přidali zmačkané pruhy bavlněné tkaniny, kolem nich rozestavili ve tvaru pyramidy třísky, různé úlomky a další plaňky. Jeden z mužů sáhl pro zapalovač a polil útržky látky benzinem. Škrtl a bavlna vzplanula. Navlhlé dřevo ale jenom doutnalo, velmi pomalu vysychalo a nevydávalo žádné teplo. Vzhůru stoupala tenká spirála kouře. Lev vytrhl z kabátu podšívku a přiložil ji do pyramidy. Věděl, že jestli plameny uhasnou, on i Brodskij zemřou.

Teď už měli pouze jeden další zapalovač. Příslušník jej opatrně rozebral a benzin vylil na skomírající oheň. Vyskočily plameny, posilněné i zmačkanou krabičkou od cigaret a útržky cigaretových papírků. Všichni tři agenti klečeli okolo pyramidy a foukali do ohně. Dříví se zvolna rozhořelo.

Anatolij otevřel oči a zahleděl se do plamenů před sebou. Dřevo žárem popraskávalo. Ačkoliv toužil zemřít, teplo pronikající jeho kůží mu připadalo nádherné. Oheň sílil, narůstající vrstva žhavého popela rudě zářila. A Brodskij si se smíšenými pocity uvědomil, že bude žít.

Lev tam seděl a také upřeně zíral na plápolající hranici. Z jeho oblečení stoupala pára. Dva příslušníci horlivě přinášeli nové a nové plaňky, třetí držel stráž. Jakmile zcela pominulo nebezpečí, že by oheň uhasl, přikázal Lev jednomu z mužů, aby se vrátil k domu a připravil všechno pro návrat do Moskvy. Potom se otočil k vězni.

„Dokážete se sám zvednout a jít?“ zeptal se.

„Kdysi jsme se synem jezdívali rybařit. Večer jsme vždycky zapálili takovýhle táborák a seděli u něj. Ryby ho příliš nezajímaly, ale ty chvíle u ohně se mu, myslím, líbily. Kdyby nezemřel, bylo by mu asi tolik jako teď vám.“

Lev mlčel.

„Jestli vám to nevadí, rád bych tady ještě chvíli zůstal,“ dodal vězeň.

Lev přiložil na hranici několik planěk. Ano, mohli tady pár minut posedět.

Cestou zpátky nikdo nemluvil. Na vzdálenost, kterou předtím Lev urazil za necelých třicet minut, teď potřebovali skoro dvě hodiny. Metamfetamin už z organismu vyprchal a každý další krok byl těžší a těžší. Lva na nohou drželo pouze vědomí, že opět prokázal své kvality: vrátí se do Moskvy jako úspěšný velitel a upevní si pozici. Stál nad propastí, ale nezřítil se do ní.

Zatímco se blížili k chalupě, uvažoval Anatolij, jak ho vlastně vypátrali. Uvědomil si, že se o svém přátelství s Michailem zřejmě zmínil před Zinou. Musela ho zradit. Ale nezazlíval jí to. Prostě jen chtěla přežít. Nikdo jí nemohl nic vyčítat. Ostatně tohle teď nehrálo roli. Nejdůležitější bylo přesvědčit příslušníky státní bezpečnosti, že Michail se neprovinil pomocí uprchlíkovi. Brodskij se otočil ke Lvovi.

„Když jsem se tu včera večer objevil, řekli mi, abych odešel. Nechtěli se mnou mít nic společného. Hrozili, že zavolají milici. Proto mi nezbylo než se do jejich chléva vloupat. Mysleli, že jsem zmizel. Ta rodina nespáchala žádný zločin. Jsou to dobří a těžce pracující lidé.“

Lev si zkoušel představit, co se včerejšího večera opravdu odehrálo. Zrádce hledal pomoc u přítele, ale nedočkal se jí. Tohle nevypadalo na promyšlený plán útěku – a už vůbec ne na plán útěku zkušeného špiona.

„Vaši přátelé mě nezajímají.“

Konečně došli k chalupě. Přímo před nimi u vrat chléva klečeli vedle sebe Michail Zinověv, jeho manželka a jejich dvě malé dcerky. Ruce měli svázané za zády. Třásli se zimou. Zřejmě takhle vkleče na sněhu mrzli už delší dobu. Michailův obličej byl celý rozmlácený. Z poraněného nosu tekla krev. Čelist, patrně zlomená, visela nakřivo. Agenti, kteří je obklopovali v nepravidelném kruhu, se zdáli poněkud znejistělí. Těsně za rodinou stál Vasilij. Lev se právě chystal promluvit, když Vasilij rozevřel překřížené paže. Objevila se v nich zbraň. Přiložil hlaveň Zinověvovi k týlu a vystřelil. Rána se hlasitě rozlehla. Mužovo tělo se převalilo do sněhu. Manželka i dcery bez hnutí zíraly na krvácející mrtvolu.

Zareagoval pouze Brodskij. Vydal ze sebe jakýsi nelidský skřek, v němž se mísily hněv a žal. Vasilij se posunul o krok stranou a zezadu namířil zbraň na hlavu ženy. Lev zvedl ruku.

„Okamžitě odlož zbraň! To je rozkaz.“

„Tohle jsou zrádci. Musí posloužit jako odstrašující příklad.“

Vasilij stiskl spoušť. Zazněl druhý výstřel, ženino tělo se zhroutilo do sněhu vedle těla jejího manžela. Brodskij se pokusil vyškubnout, ale dva jeho strážci ho kopli do kolen. Vasilij se opět posunul a přiložil zbraň k hlavě starší dcery. Dívenka měla mrazem zčervenalý nos. Lehce se třásla. Upřeně zírala na mrtvé tělo své matky. Nepochybovala, že zemře tady na sněhu stejně jako její rodiče. Lev vytáhl pistoli a namířil ji na svého zástupce.

„Odlož zbraň.“

Únava náhle zmizela – i bez drogy. Jenom díky adrenalinu. Díky vzteku. Ruku měl Lev pevnou. Přivřel jedno oko a pečlivě zamířil. Na tak krátkou vzdálenost by neminul. Jestli teď vystřelím, říkal si, ta holčička zůstane naživu. Obě holčičky zůstanou naživu. Vasilij je nezavraždí. Aniž o tom přemýšlel, v duchu to slovo zopakoval:

Nezavraždí.

Odjistil pistoli.

Vasilij se v případě kyjevské stopy zmýlil. Nechal se zmást falešným dopisem Brodského. Přesvědčoval ostatní příslušníky, že cesta do Kimova znamená zbytečnou ztrátu času. Naznačoval, že po dnešním selhání Lva Stěpanoviče se stane novým velitelem. Všechny tyhle chyby Lev určitě napíše do hlášení… V téhle chvíli Vasilij cítil, jak ho podřízení pozorně sledují. Jeho prestiž utrpěla těžké a ponižující šrámy. Sice by docela rád zjistil, jestli ho Lev i přes drtivé následky dokáže chladnokrevně zabít, ale nebyl blázen. V hloubi srdce o sobě věděl, že je zbabělec. A stejně tak věděl, že Lev zbabělý není. Vasilij sklonil zbraň. S předstíraným uspokojením ukázal na obě děti.

„Holky dostaly cennou lekci. Možná z nich vyrostou lepší občané, než jakými byli jejich rodiče.“

Lev vykročil ke svému zástupci. Minul obě mrtvá těla, jeho boty zanechávaly na zkrvavělém sněhu zřetelné šlápoty. Prudce se rozmáchl a hranou pistole praštil Vasilije do hlavy. Vasilij se skácel na záda a přitiskl si dlaň k čelu. Z tržné rány se řinula krev. Než se stačil zvednout, ucítil u spánku hlaveň Lvovy pistole. Kromě obou dívenek, které s očima sklopenýma k zemi čekaly na smrt, všichni scénu napjatě pozorovali.

Vasilij velmi pomalu zaklonil hlavu a vzhlédl. Čelist se mu mírně chvěla. Bál se smrti – on, člověk, pro kterého smrt druhých lidí byla všední záležitostí. Lev se prstem dotkl spouště. Ale nedokázal to. Nedokázal se stát katem toho mizery. Ať ho potrestají státní orgány, pomyslel si. Musíme důvěřovat státu… Zasunul pistoli zpátky do pouzdra.

„Zůstaneš tady a počkáš na milicionáře. Vylíčíš jim, co se tu stalo, a budeš s nimi spolupracovat. Do Moskvy se vrátíš po vlastní ose.“

Lev pomohl oběma holčičkám vstát a odvedl je do domu.

Bylo zapotřebí tří mužů, aby odnesli Anatolije Brodského na korbu nákladního automobilu. Vězeň ležel bezvládně, jako by z jeho těla vyprchal život. Cosi nesrozumitelného mumlal, šílený zármutkem. Vůbec nevnímal, že ho příslušníci vyzývali, aby sklapl. Nechtěli poslouchat jeho nářek.

V domě obě dívenky mlčely, stále ještě neschopné plně pochopit, že ta dvě těla venku na sněhu jsou jejich rodiče. Čekaly, že jim otec každou chvíli připraví snídani nebo že se matka vrátí z pole. Všechno jim to připadalo tak neskutečné. Rodiče představovali celý jejich svět. Jak by svět mohl vůbec existovat bez nich?

Lev se dívek zeptal, jestli mají nějaké další příbuzné. Neodpověděly. Řekl té starší, že pojedou do Moskvy, aby tedy zabalila jejich věci. Sestry se ani nepohnuly. Vešel do ložnice a začal jim sám shledávat oblečení. Náhle se mu roztřásly ruce. Posadil se na postel a sklonil hlavu. Srazil k sobě podpatky a pak dlouho pozoroval tenké a souvislé řádky sněhu, který mu odpadl z bot. Sníh byl červený, nasáklý krví.

Vasilij kouřil svou poslední cigaretu a z okraje silnice sledoval, jak nákladní auto odjíždí. Viděl i ty dvě malé holky. Seděly vpředu vedle Lva – na místě, kde měl sedět on. Brzy auto zmizelo v ohybu silnice. Vasilij se rozhlédl. Za okny okolních domů spatřil tváře sousedů. Tentokrát se lidé nesnažili skrýt. Byl rád, že u sebe má samopal. Vrátil se k chalupě a přelétl očima po mrtvolách ležících na sněhu. Vstoupil do kuchyně a ohřál vodu, aby si uvařil čaj. Silný a sladký. Rodina měla hrníček cukru, patrně zásobu na celý měsíc. Vysypal jej do sklenice skoro všechen, nechutně čaj přesladil. Sotva dopil, pocítil únavu. Zul si vysoké boty a svlékl zimní kabát, vešel do ložnice, rozestlal postel a lehl si. Litoval, že si nemůže vybrat, co se mu bude zdát. Nejraději by snil o pomstě.

Moskva

16. ÚNORA

Přestože v ústředním sídle MGB na Lubjance Lev strávil posledních pět let, nikdy se tam necítil dobře. Obyčejným rozhovorům se každý vyhýbal. Všichni si hlídali své reakce. Tohle všechno už vzhledem k povaze jejich práce nijak nepřekvapovalo, ale podle jeho názoru i samotná budova působila na lidi nepříjemně a tísnivě. Jako by její podoba měla vyvolávat strach. Lev připouštěl, že jeho domněnka je nesmyslná, koneckonců o architektových záměrech vůbec nic nevěděl. Budova pocházela z předrevolučních dob, a než ji bolševici zabrali pro ústředí svých státních bezpečnostních složek, patřila jakési pojišťovně. Zdráhal se však uvěřit, že si jen čirou náhodou vybrali dům tak zneklidňujících tvarů – ani vysoký, ani normálně nízký, ani široký, ani úzký, prostě neforemný, ošklivý. Fasáda vzbuzovala dojem bdělosti a ostražitosti: řady oken umístěných těsně vedle sebe a stoupajících stále výš až k hodinám nahoře, které jako jediné vševidoucí oko shlížely na město. Dům chránila neviditelná hranice a chodci ji úzkostlivě respektovali, jako by se báli, aby je budova nevtáhla dovnitř. Překročit onu pomyslnou hranici znamenalo, že buď patříte k zaměstnancům, nebo jste navždy ztraceni. Za zdmi toho domu neexistovala možnost prokázat nevinu. Nepřetržitě tam pracovala montážní linka vyrábějící vinu. Lubjanku snad nepostavili s úmyslem děsit, nicméně strach v ní stejně převládl, strach si někdejší pojišťovnu přivlastnil, vytvořil si z ní svůj domov.

Lev předložil průkazku. Opravňovala ho nejen do budovy vstoupit, ale také ji opustit. Muže a ženy bez průkazu, které přivedli tímhle vchodem, často už nikdy nikdo nespatřil. Systém je mohl přemístit do gulagů nebo rovnou do nedalekého domu v sousední Varsonofjevské uličce, kde si státní bezpečnost vybudovala další zařízení, vybavené svažujícími se podlahami, stěnami obloženými dřevem, v němž se zachycovaly střely, a hadicemi ke splachování potoků krve. Lev sice neznal přesně kapacitu, ale čísla byla vysoká, až několik stovek denně. Při takovém množství se jistě objevoval problém, jak snadno a rychle odstranit lidské ostatky.

Zatímco Lev kráčel hlavní chodbou, uvažoval, jak by se asi cítil, kdyby ho odváděli dolů do sklepa – bez možnosti odvolat se nebo požádat kohokoliv o pomoc. Právní systém nic podobného nepřipouštěl. Lev slyšel o uvězněných, kteří týdny bezvládně leželi na studené podlaze a nikdo si jich nevšímal, o lékařích, kteří se zabývali pouze studiem bolesti. Naučil se přijímat jako fakt, že takové věci nejsou samoúčelné. Měly svůj obecný cíl: větší dobro. A konkrétní cíl: zastrašovat. Teror byl nezbytný. Teror chránil revoluci. Bez teroru by Lenin padl. Bez teroru by padl Stalin. Proč by jinak agenti MGB záměrně a plánovitě v metru nebo tramvajích šeptem předávali pověsti týkající se téhle budovy, jako by mezi lidmi šířili nějakou nákazu? Pěstovali strach. Strach tvořil součást jejich práce. A potřebná úroveň strachu se dala udržovat pouze neustálým přísunem lidí, které státní bezpečnost pohlcovala.

Lubjanka samozřejmě nebyla jedinou obávanou budovou. Bylo tu vězení Butyrka se svými vysokými věžemi a zchátralými křídly plnými přecpaných cel, v nichž odsouzenci čekali na deportaci do pracovních táborů. Nebo tu bylo Lefortovo, kde se prováděly výslechy vyšetřovaných vězňů. Bolestný křik doléhal až do okolních ulic. Ovšem Lubjanka zaujímala v myslích občanů zcela zvláštní místo, likvidovala totiž ty, kdo se provinili protisovětskou propagandou, kontrarevoluční činností a špionáží. Proč právě tahle kategorie zločinů vnášela do lidských srdcí největší děs? Zatímco každý mohl sám sebe uklidňovat vědomím, že nekrade, neznásilňuje či nevraždí, nikdo si nemohl být jistý, jestli ho bezpečnostní orgány neobviní z protisovětské propagandy, kontrarevoluční činnosti a špionáže, neboť nikdo včetně Lva s jistotou nevěděl, co všechno vlastně ty zločiny zahrnují. Mezi sto čtyřiceti články trestního zákoníku objevil Lev jediný, který obsahoval jakési poučení, definici politického vězně jako osoby páchají činnost zaměřenou na svržení, podrývání nebo oslabování sovětské moci.

Řádka tak tvárných a mnohoznačných slov představovala obvinění, jaké mohlo postihnout kohokoliv – od nejvyšších stranických funkcionářů přes baletky a hudebníky až po ševce v důchodu. Dokonce ani ti, kdo pracovali přímo uvnitř Lubjanky a udržovali v chodu celé to soukolí strachu, neměli jistotu, že je systém, který tak tvrdě a horlivě podporují, jednoho dne taky nespolkne.

Lev na sobě měl zimní oblečení včetně dlouhého vlněného pláště a kožených rukavic, přesto se však třásl. Kdykoliv se zastavil, připadalo mu, jako by se podlaha kolébala ze strany na stranu. Co chvíli se mu zatočila hlava. Zmocňoval se ho pocit, že se vzápětí zhroutí. Už dva dny nejedl, ale při pomyšlení na jídlo se mu dělalo zle. Ovšem stejně tvrdošíjně odmítal připustit, že snad onemocněl. Jistě, trochu prochladl, je unavený, ale to přejde. Ve stavech po metamfetaminu se prostě vždycky potřebuje vyspat. Ovšem volno si vzít nemůže. Rozhodně ne dneska, kdy dojde k výslechu Anatolije Brodského.

Technicky vzato výslechy nepatřily k jeho povinnostem. MGB mělo odborníky, kteří se nevěnovali ničemu jinému než výslechům podezřelých. Brali celu za celou a s profesionálním odstupem i určitou osobní hrdostí získávali potřebná doznání. Podobně jako většinu ostatních zaměstnanců i je motivovaly obyčejné věci, především vyhlídka na prémie za dobře vykonanou práci, které dostávali, pokud podezřelý podepsal přiznání rychle a v plném rozsahu. Lev něco málo věděl o jejich metodách, ale s žádným z nich se osobně nestýkal. Vyslýchající tvořili jakousi kliku, pracovali týmově, často si podezřelé vzájemně předávali, kombinovali své schopnosti zaútočit na odpor vězňů z nejrůznějších stran. Brutalita, náhlá vlídnost, klamné sliby: všechno mělo své přednosti. Mimo práci tihle muži a tyhle ženy společně jedli, společně chodili na výlety, vyprávěli si o jednotlivých případech, porovnávali své metody. Ačkoliv víceméně vypadali jako kdokoliv jiný, Lev je bez obtíží dokázal rozpoznat. Mnohé z jejich svéráznějších operací se odehrávaly ve sklepě, kde vyslýchající mohl využívat i takových faktorů, jako jsou žár nebo světlo. Naopak Lev z titulu své funkce vyšetřovatele trávil většinu času v kanceláři a v terénu. Sklepení pro něho byl svět, kam jen málokdy sestoupil, svět, před nímž zavíral oči, svět, od kterého se raději držel co nejdál.

Lev nemusel dlouho čekat, brzy ho zavolali dovnitř. Poněkud nejistým krokem vstoupil do pracovny majora Kuzmina. Nic v téhle místnosti nezůstalo ponecháno náhodě, všechno úzkostlivě sledovalo stanovený cíl. Na stěnách visely zarámované černobílé fotografie, mezi nimi i snímek pořízený při oslavách Stalinových sedmdesátin a zachycující vůdce ve chvíli, kdy potřásal rukou Kuzminovi. Další výzdobu představoval výběr zarámovaných propagačních plakátů z uplynulých desetiletí. Podle Lvova soudu mělo to časové rozpětí naznačovat, že Kuzmin obývá svou kancelář už od dob před čistkami ze třicátých let, což ovšem neodpovídalo pravdě, neboť tehdy působil v armádní kontrarozvědce. Plakáty měly různé zaměření. Vykrmený bílý králík v kleci vybízel: JEZTE VÍC KRÁLIČÍHO MASA! Na dalším plakátu tři atletické rudé postavy napřahovaly rudá kladiva proti hlavám rozmrzele se tvářících neoholených mužů. PRANÝŘUJTE ULEJVÁKY! Trojici usměvavých žen mířících do továrny provázel nápis: SVĚŘTE NÁM SVÉ ÚSPORY! Slovo NÁM se samozřejmě nevztahovalo k oněm usměvavým ženám, ale ke státní spořitelně. Tlusťocha, který ve smokingu a cylindru vlekl dva žoky nacpané penězi, charakterizovala stručná slova: KAPITALISTIČTÍ KLAUNI! Jinde se nabízely obrazy impozantních doků, loděnic, železnic, usmívajících se dělníků, rozhořčených dělníků, šiku lokomotiv nesoucích hrdé jméno Lenin. BUDUJ! Tyhle plakáty se pravidelně obměňovaly a Kuzmin se zalíbením předváděl ukázky ze své obsáhlé sbírky. Obdobnou péči věnoval knihovně. Přihrádky zaplnil veškerými vhodnými tituly, zatímco dílo Dějiny všesvazové komunistické strany bolševiků, jehož text upravil samotný Stalin, téměř neopouštělo desku psacího stolu. Dokonce i koš na papír obsahoval pouze přísně vybrané odpadky. Všichni – od uklizeček až po nejvyšší důstojníky – dávno pochopili, že pokud se něčeho chtějí opravdu zbavit, musí to propašovat ven a nenápadně odhodit cestou domů.

Kuzmin stál u okna s výhledem na náměstí Lubjanka. Byl spíš menší a zavalitý, ale jako obvykle oblečený do uniformy o číslo menší, než by potřeboval. Brýle s tlustými skly mu často sklouzávaly ke špičce nosu. Krátce řečeno, působil směšným dojmem. A žádnou důstojnost mu nedodávala ani moc rozhodovat o životě a smrti. Pokud Lev věděl, Kuzmin už se nezúčastňoval výslechů, ale vyprávělo se, že kdysi patřil k vyhlášeným odborníkům a nejraději používal své krátké tlusté ruce. Když se na něho teď Lev díval, skoro by tomu nevěřil.

Posadil se. Kuzmin zůstal stát u okna. Rád kladl otázky právě takhle, s pohledem upřeným ven. Věřil totiž – a často se o tom před Lvem zmiňoval –, že vnější projevy emocí je třeba posuzovat velmi zdrženlivě, s výjimkou případů, kdy sledovaná osoba netuší, že je sledována. Navykl si předstírat, že bloudí očima po náměstí, a přitom pozoroval tvář člověka odrážející se v okenním skle. Ovšem téměř všichni včetně Lva o tomhle triku věděli, což výrazně omezovalo jeho výhody. A kromě toho v prostorách Lubjanky jen málokdo ztrácel ostražitost.

„Blahopřeju, Lve. Nepochyboval jsem, že ho dopadneš. Ta zkušenost tě jistě hodně poučila.“

Lev přikývl.

„Jsi nemocný?“

Lev chvíli mlčel. Patrně vypadal hůř, než si myslel.

„Nic vážného. Možná jsem nastydl, ale to přejde.“

„Asi tě zlobí, že jsem tě kvůli té věci s Fjodorem Andrejevem dočasně stáhl z případu Brodskij. Nemýlím se, viď? Myslíš si, že Fjodorova záležitost byla bezvýznamná a já tě měl nechat, abys pokračoval v operaci proti Brodskému.“

Usmíval se, cosi ho pobavilo. Lev zpozorněl. Vycítil nebezpečí.

„Ne, soudruhu majore, nezlobím se. Měl jsem Brodského okamžitě zatknout. Udělal jsem chybu.“

„Ano, jenže jsi ho okamžitě nezatkl. A bylo za takových okolností správné, abych tě odvolával z případu špiona a nutil tě debatovat s truchlícím otcem? Na tohle se ptám.“

„Myslel jsem jenom na svou vlastní chybu. Když jsem Brodského okamžitě nezatkl, selhal jsem.“

„Uhýbáš. Já tvrdím tohle: záležitost Fjodorovy rodiny nebyla bezvýznamná. Představovala nákazu přímo v těle MGB. Jeden z našich lidí příliš podlehl soukromému zármutku a nevědomky tak zařadil sám sebe i celou svou rodinu mezi nepřátele státu. Jistě, mám radost, že jsi dopadl Brodského, ale tvůj úkol u Fjodora jsem pokládal za důležitější.“

„Rozumím.“

„Přejdeme tedy ke konfliktu s Vasilijem Nikitinem.“

Lev samozřejmě počítal s tím, že všechno bude uvedeno v hlášení. Vasilij by si přece nenechal ujít příležitost. Na Kuzminovu podporu tady Lev nemohl spoléhat. A nedokázal odhadnout, která stránka incidentu majora nejvíc zaujala.

„Namířil jsi na něho pistoli? A pak jsi ho praštil? Tvrdí, že ses přestal ovládat. Tvrdí, že bereš narkotika a pod jejich vlivem se chováš iracionálně. Chce, abych tě zbavil hodnosti. Je rozčilený, chápeš.“

Lev chápal dokonale: tady nešlo o ty popravy.

„Byl jsem velící důstojník a vydal jsem rozkaz. Vasilij neuposlechl. Jak si mám udržet respekt, jak si má kdokoliv z nás udržet respekt, když podřízení ignorují rozkazy? Pak se celý systém hroutí. Patrně se ve mně ozvala i moje vojenská minulost. Během bojových operací se neuposlechnutí rozkazu a porušení kázně trestají smrtí.“

Kuzmin přikývl. Lev zvolil dobré prostředky obrany: pravidla vojenského řádu.

„Samozřejmě máš pravdu. Vasilij jednal ukvapeně, což sám přiznává. Skutečně neuposlechl rozkazu. Ale rozzuřilo ho, že ta rodina pomáhala zrádci. Abys věděl, neschvaluju to, co udělal. Pro podobná provinění existuje zavedený postup, ty lidi jste měli dopravit sem k nám. Vasilijovi jsem udělil důtku. A pokud jde o ta léčiva…“

„Předepisují mi je doktoři. Čtyřiadvacet hodin jsem nespal.“

„Ty léky mě ani moc nezajímají. Koneckonců jsem ti řekl, abys udělal všechno, co bude nutné, a to se vztahuje i na užití podpůrných drog. Ale přece jen bych tě rád varoval. Když praštíš kolegu, lidé si toho všimnou. Brzy zapomenou, že jsi měl vážný důvod. Jakmile Vasilij sklonil zbraň, měla celá věc skončit. Pokud jsi ho chtěl potrestat, měl jsi porušení subordinace hlásit mně. Vzal jsi spravedlnost do vlastních rukou – a to je nepřípustné. To je vždycky nepřípustné.“

„Omlouvám se.“

Kuzmin se přesunul od okna. Přistoupil ke Lvovi a položil mu ruku na rameno.

„Dobrá, necháme toho. Považuj tu záležitost za uzavřenou. Mám pro tebe jiný úkol: osobně provedeš výslech Brodského. Ke spolupráci si můžeš přizvat kohokoliv, odborníky na výslechy, ale chci, abys byl u toho, až se ten zrádce sesype. Je důležité, aby ses na vlastní oči přesvědčil, co je to za člověka, zvlášť když ses nechal obloudit jeho zdánlivou nevinností.“

Byl to neobvyklý příkaz. Kuzmin si všiml Lvova údivu.

„Prospěje ti to. Musíme lidi posuzovat podle toho, co jsou ochotni vykonat sami. Ne podle toho, co za ně vykonají druzí. Nějaké námitky?“

„Ne.“

Lev se zvedl a urovnal si kabát. „Okamžitě se do toho pustím.“

„Ještě něco: chci, abyste na případu pracovali společně s Vasilijem.“

Existovaly tři druhy cel. Čtvercové vazební cely s podlahou pokrytou slámou nabízely zhruba tolik prostoru, aby v nich mohli vedle sebe ležet tři dospělí lidé. Každou však sdílelo pět lidí, tak namačkaných, že se žádný z nich nemohl poškrábat, aniž se pohnuli také ostatní. Vznikal jakýsi propletenec končetin. Protože tam nebyl záchod, muselo se nechat místo pro kbelík, který všichni používali před zraky spoluvězňů. Když se zaplnil, vynášeli jej k nejbližšímu kanálu – pod hrozbou, že jestli cestou jen trochu vylijí, ostraha je zastřelí. Lev párkrát slyšel, jak strážní pobaveně líčí legrační výrazy vězňů, soustředěně sledujících rozhoupanou hladinu výkalů a moči, hladinu, která rozhodovala o životě a smrti. Barbarství, jistě, ovšem barbarství odůvodněné, barbarství pro větší blaho.

VĚTŠÍ BLAHO VĚTŠÍ BLAHO

Bylo nutné stále ta slova opakovat, vrýt je do mozku každého občana, aby se mu v podvědomí odvíjela jako nekonečná dálnopisná páska.

Vedle vazebních cel existovaly korekční cely různých typů. V některých se nechávala ledová voda sahající po kotníky, stěny byly pokryté slizem a plísní. Pětidenní pobyt stačil, aby se vězňovo tělo už nikdy nevzpamatovalo, plíce zůstaly navždy poznamenané. Jiné korekční cely měly tvar úzkých dřevěných skříní podobných rakvím, ve kterých se to jen hemžilo štěnicemi. Nahý a hladový vězeň jim byl ponechán na pospas tak dlouho, dokud nebyl ochoten podepsat doznání. Další typ korekčních cel představoval místnosti obložené korkem, kam se vháněl horký vzduch. Vězňové se tam přímo vařili, až jim z pórů prýštila krev. Byly tu i cely s háky, řetězy a elektrickými kabely. Byly tu veškeré druhy mučení a trestů pro veškeré druhy lidí. Vynalézavost jako by neomezovaly žádné hranice. A všechny ty hrůzy se zdály zanedbatelné ve srovnání s nesmírnou nádherou šťastnější budoucnosti, většího blaha.

VĚTŠÍ BLAHO VĚTŠÍ BLAHO VĚTŠÍ BLAHO

Takové metody se daly snadno a přesvědčivě ospravedlnit, stačilo jen znovu a znovu opakovat: tihle lidé jsou nepřátelé. Nezažil snad Lev za války podobná krajní opatření? Zažil, a dokonce ještě horší. Nepřinesla snad válka osvobození? A nešlo tady také o válku? Sice o válku proti nepříteli uvnitř vlastních řad, ale pořád nepříteli? Bylo to nezbytné? Ano. Politický systém musel přežít za jakoukoliv cenu. Příslib zlatého věku, kdy tahle brutalita přestane existovat, kdy bude všeho dostatek a chudoba se změní v pouhou vzpomínku, ospravedlňoval cokoliv. Nad těmi tvrdými metodami Lev nijak nejásal a rozhodně by se jimi nechlubil – nechápal příslušníky, které jejich práce těšila. A taky nebyl úplný hlupák. Pod lesklou fasádou dobře naučených sebeospravedlňujících argumentů se skrývala drobná prasklina nesouhlasu. Nesouhlasu, který dřímal kdesi na dně žaludku jako nestrávené jadérko.

Třetím typem cel byly cely určené k výslechům. Lev došel k té, kde drželi zatčeného zrádce. Zaklepal na ocelové dveře s odklápěcí špehýrkou a přemýšlel, co asi spatří uvnitř. Otevřel sotva sedmnáctiletý mladík. Cela byla malá a čtvercová, s holými betonovými stěnami a holou betonovou podlahou, ale tak ostře osvětlená, že si Lev málem musel zaclonit oči. Ze stropu viselo pět silných žárovek. U zadní stěny – zcela nečekaně v tom ponurém prostředí – stála pohovka. Na ní seděl Anatolij Brodskij, zápěstí a kotníky svázané provazem.

„Pořád zavírá oči, pořád se pokouší spát,“ pyšně vysvětloval mladičký příslušník. „Ale já ho pořád mlátím. Nedopřeju mu chviličku klidu. A nejlepší ze všeho je ta pohovka. Hrozně rád by se opřel a klimbal. Je pohodlná, vážně měkoučká, sám jsem si ji vyzkoušel. Jenže já ho spát nenechám. Je to, jako když postavíte před hladového jídlo tak, aby na ně nedosáhl.“

Lev mlčky pokývl. Mladý příslušník se zatvářil poněkud zklamaně, zřejmě očekával, že se mu za jeho horlivost dostane vřelejšího ocenění. Stoupl si do rohu cely, v ruce svou zbraň – černou dřevěnou hůl. Vypjatý v pozoru, neochvějně oddaný, s růžovými tvářemi. Připomínal cínového vojáčka.

Brodskij shrbeně seděl na okraji pohovky, oči napůl zavřené. V cele nebyla žádná židle, a tak se Lev posadil vedle něho, i když taková situace vypadala dost absurdně. Pohovka byla opravdu velmi měkká. Lev se do ní zabořil a okamžitě zjistil, jak rafinované mučení tahle cela pro vězně představovala. Ale nesměl ztrácet čas. Chtěl ještě dřív, než dorazí Vasilij, přesvědčit Anatolije, aby spolupracoval.

Anatolij, otupělý a vyčerpaný nepřetržitým bděním, zvedl hlavu a s námahou pootevřel oči. Teprve po chvíli Lva poznal. Tohle je člověk, který mě dopadl, uvědomil si. Člověk, který mi zachránil život.

„Co ty děti? Michailovy dcerky? Kde teď jsou?“ zamumlal Anatolij ospale a nezřetelně jako pod vlivem hypnotik.

„Odvezli je do sirotčince. Jsou v bezpečí.“

Do sirotčince… Mínil to jako žert? Šlo o součást trestu? Ne, tenhle člověk by nežertoval. Patřil k uvědomělým občanům.

„Viděl jste někdy nějaký sirotčinec?“

„Ne.“

„Ty holčičky by měly větší naději přežít, kdybyste je nechali venku na sněhu.“

„Stát o ně bude dobře pečovat.“

Lva překvapilo, když Brodskij náhle zvedl svázané ruce a dotkl se jeho čela. Mladičký strážný přiskočil a napřáhl dřevěnou hůl, připravený udeřit vězně do kolenou. Lev ho gestem odehnal. Příslušník jenom neochotně ustoupil.

„Máte horečku. Proč nezůstanete doma a neležíte? Ovšem jestli vůbec máte nějaký domov? Místo, kde spíte, jíte a děláte všechny ty věci, jaké dělají normální lidé?“

Co je to vlastně za člověka? uvažoval Lev. I tady zůstal doktorem. I tady se chová neuctivě. Je statečný, drsný… Lev k němu chtě nechtě pocítil cosi jako sympatie.

Odtáhl se a rukávem kabátu si otřel zvlhlé čelo.

„Když budete mluvit, ušetříte si zbytečné utrpení. Každý, koho jsme tady vyslýchali, potom litoval, že se nepřiznal rovnou. Co získáte mlčením?“

„Nezískám nic.“

„Povíte mi tedy pravdu?“

„Ano.“

„Pro koho pracujete?“

„Pro Annu Vladislavovnu. Její kočka slepne. Pro Doru Andrejevovou. Její pes nechce žrát. Pro Arkadije Maslova. Jeho pes si zlomil tlapku. Pro Mathiase Rákosiho. Má sbírku vzácných ptáků.“

„Jestli jste se ničím neprovinil, proč jste utíkal?“

„Utíkal jsem, protože jste mě sledovali. Žádný jiný důvod tu nebyl.“

„To nedává smysl.“

„Souhlasím, ale stejně je to pravda. Všechny sledované osoby dříve nebo později zatknete. A zatčení automaticky znamená vinu. Tady přece nedržíte nevinné.“

„Se kterými zaměstnanci amerického velvyslanectví spolupracujete a jaké informace jste jim předával?“

Konečně Anatolij pochopil. Před několika týdny k němu jeden níže postavený úředník amerického velvyslanectví přinesl na prohlídku svého psa, který měl infikované poranění. Potřebovalo by léčbu antibiotiky, ale protože antibiotika nebyla k dispozici, Anatolij pouze ránu pečlivě vyčistil a sterilizoval a později pravidelně kontroloval. Brzy poté si všiml muže potloukajícího se kolem domu. Té noci veterinář nespal, marně se snažil přijít na to, co mohl spáchat. Příštího rána ho agenti sledovali cestou do práce, večer ho sledovali cestou z práce domů. Situace se během dalších tří dnů nezměnila. Po čtvrté probdělé noci se rozhodl utéct. A teď se tedy dozvěděl, jakého zločinu se dopustil: ošetřil cizincova psa.

„Nepochybuju, že vám později přiznám všechno, co si budete přát. Ale teď vám řeknu jen tohle: Já, Anatolij Tarasovič Brodskij, jsem veterinář. Brzy se ve vašich záznamech objeví, že jsem špion. Získáte moje plné a podepsané doznání. Přinutíte mě, abych vám poskytl jména. Pozatýkáte další lidi, přibudou další podepsaná doznání. Ale ať už vám povím cokoliv, bude to lež, protože jsem prostě jen veterinář.“

„Nejste první zločinec, který se prohlašuje za nevinného.“

„Vážně věříte, že jsem špion?“

„Už samotný tenhle rozhovor mi nabízí dost podkladů pro obvinění z podvratné činnosti. Dal jste zcela jasně najevo, že nenávidíte naši zemi.“

„K naší zemi žádnou nenávist necítím. To vy ji nenávidíte. Nenávidíte obyvatele naší země. Proč byste jich jinak tolik zatýkali?“

Lev pomalu ztrácel trpělivost.

„Uvědomujete si, co se vám stane, jestli mi nepovíte pravdu?“

„I malé děti vědí, co se tady děje.“

„Přesto se odmítáte přiznat?“

„Nehodlám vám nic usnadňovat. Pokud chcete, abych prohlásil, že jsem špion, budete mě muset mučit.“

„Doufal jsem, že se tomu vyhneme.“

„Myslíte, že si tady dole můžete uchovat čest? Jen si dojděte pro své nože. Přineste to svoje nářadí. Až budete mít na rukou mou krev, uvidíme, jak rozumně budete mluvit.“

„Potřebuju jenom seznam jmen, nic jiného.“

„Neexistuje nic nezdolnějšího než obyčejná pravda. Proto tak nenávidíte normální lidi. Urážejí vás. Proto vás tak rozčiluje jednoduché sdělení, že já, Anatolij Tarasovič Brodskij jsem veterinář. Uráží vás moje bezúhonnost, přejete si totiž, abych byl vinen. Přejete si, abych byl vinen, neboť jste mě zatkli.“

Kdosi zaklepal na dveře. Dorazil Vasilij. Lev se zvedl z pohovky.

„Měl jste mou nabídku přijmout,“ řekl velmi tiše.

„Možná jednou pochopíte, proč jsem ji přijmout nemohl.“

Mladičký strážný odemkl. Vasilij vstoupil do cely. Na čele se mu bělala gáza přelepená náplastí. Lev ho podezříval, že si ji tam nechal dát nikoliv z nutnosti, ale jenom jako záminku ke konverzaci, která mu umožní popsat celý incident co největšímu počtu lidí. Vasilije provázel muž středního věku; měl prořídlé vlasy a pomačkaný oblek.

„Přiznal se?“ vyhrkl Vasilij, jakmile uviděl vedle Anatolije Lva.

„Ne.“

Vasilijovi se zjevně ulevilo. Gestem mladému příslušníkovi naznačil, aby přiměl vězně vstát. Muž v pomačkaném hnědém obleku zatím přešel ke Lvovi a s úsměvem mu podal ruku.

„Doktor Roman Chvostov. Psychiatr.“

„Lev Děmidov.“

„Rád vás poznávám.“

Potřásli si pravicemi. Chvostov ukázal na vězně.

„S ním si nedělejte starosti.“

Chvostov je zavedl ke své ordinaci. Odemkl a pokynul jim, aby šli dál, jako by zval malé děti do nějaké herny. Ordinace byla malá a čistá. Stálo tu červené kožené křeslo přišroubované k podlaze z bílých dlaždic. S pomocí soustavy pák se dalo sklopit a změnit v lůžko a pak opět zvednout. Zasklené vitríny na stěnách obsahovaly řady lékovek, kelímků a krabiček polepených bílými štítky úhledně popsanými černými písmeny. Pod vitrínami byly rozvěšené ocelové chirurgické nástroje. Všude ostře páchla dezinfekce. Brodského usadili do křesla. Nebránil se. Zápěstí, kotníky a krk mu pevně obemkli černými koženými řemeny. Lev poutal nohy a Vasilij paže. Když skončili, nemohl Brodskij pohnout jedinou částí těla. Lev odstoupil. Chvostov si u dřezu pečlivě myl ruce.

„Nějaký čas jsem působil v gulagu poblíž města Molotov. Marodka tam byla plná lidí předstírajících duševní chorobu. Udělali by cokoliv, aby se vyhnuli práci. Pobíhali kolem jako zvěř, vykřikovali oplzlosti, strhávali ze sebe oblečení, veřejně masturbovali, káleli na podlahu, prostě se mě všemi způsoby snažili přesvědčit o své nepříčetnosti. Nikomu z nich jste nemohli věřit. Mým úkolem bylo odhalit simulanty. Měl jsem k dispozici řadu odborných testů, ovšem vězni se rychle přizpůsobili, vzájemně se informovali a brzy každý věděl, jak se chovat, aby testy obelstil. Když se například vězeň vydával za Hitlera, za koně nebo za něco podobně prapodivného, snadno jsem prokázal, že šílenství simuluje. Vězni se tedy přestali vydávat za Hitlera a začali na mě zkoušet rafinovanější triky. Nakonec mi zbyl jediný způsob, jak z nich dostat pravdu.“

Chvostov naplnil injekční stříkačku hustým žlutým olejem a odložil ji na ocelový tác. Pečlivě odstřihl část vězňovy košile a nad loktem mu ovinul gumové škrtidlo. V ohybu paže výrazně vystoupila silná modrá žíla.

„Jak jsem slyšel, máte jisté lékařské znalosti. Teď vám do krevního oběhu vstříknu kafrový olej. Víte, co to s vámi udělá?“ oslovil Chvostov vězně.

„Moje lékařské znalosti se omezují na pomoc lidem.“

„Tohle také pomáhá lidem. Lidem svedeným ze správné cesty. Injekce vyvolá záchvat, během něhož nedokážete lhát. Vlastně nejdřív nedokážete prakticky vůbec nic. Až budete schopen mluvit, uslyšíme od vás pouze pravdu.“

„Jen si poslužte. Vstříkněte mi ten olej. Počkejte si, co vám řeknu.“

Chvostov se otočil ke Lvovi.

„Použijeme gumový roubík, aby si vyslýchaný v nejintezivnější fázi záchvatu neprokousl jazyk. Jakmile se vězeň zklidní, roubík vyjmeme. Pak můžete klást otázky.“

Vasilij zvedl skalpel a začal si jeho špičkou vyškrabovat zpod nehtů špínu, kterou otíral o kabát. Po chvilce skalpel odložil a sáhl do kapsy pro krabičku cigaret. Psychiatr zavrtěl hlavou.

„Tady prosím nekuřte.“

Vasilij opět cigarety schoval. Lékař zkontroloval stříkačku – na hrotu jehly se objevila drobná kapka žlutého oleje. Chvostov spokojeně pokývl a vpíchl injekci Brodskému do žíly.

„Dávku je třeba aplikovat pomalu. Kdyby se vstříkla příliš rychle, způsobila by embolii.“

Zlehka stlačil píst. Sirupovitě hustý žlutý olej proudil z injekce do vězňovy paže.

Účinky na sebe nenechaly dlouho čekat. Anatolij Brodskij náhle obrátil oči v sloup a celé jeho tělo se roztřáslo, jako by křeslem, na kterém byl připoutaný, probíhaly tisíce voltů. Jehla zůstávala zapíchnutá do vězňovy paže, z injekce zatím ubyla jenom menší část obsahu.

„A teď trochu přidáme.“

Psychiatr vpravil do žíly dalších pět mililitrů. Brodskému se v ústních koutcích objevila pěna, drobné bílé bublinky.

„Zase počkáme, počkáme, počkáme… a teď vstříkneme zbytek.“

Chvostov do žíly vpravil zbývající kafrový olej, vytáhl jehlu a na místo vpichu přiložil smotek gázy. Ustoupil od křesla.

Brodskij připomínal spíš porouchaný stroj než lidskou bytost. Tělo se vzpínalo proti poutům, jako by ho ovládala nějaká vnější síla. Ozvalo se prasknutí zlomené kosti v zápěstí. Chvostov se podíval na zranění, které už začínalo otékat.

„Nic neobvyklého.“

Sklouzl očima k hodinkám.

„Ještě chvilku počkejte,“ poznamenal.

Po obou stranách vězňových úst prýštily praménky pěny, stékaly přes bradu a kapaly mu na nohy. Třes zvolna slábl.

„V pořádku. Můžete se ptát. Uvidíme, co nám poví.“

Vasilij přistoupil ke křeslu a vytáhl vězni z úst gumový roubík. Brodskij si do klína vyzvracel pěnu a sliny. Vasilij se s pochybovačným výrazem otočil.

„Sakra, co nám v tomhle stavu asi tak poví?“

„Zkuste to.“

„Pro koho pracujete?“

Vězeň neodpověděl. Brada mu klesla k řemenu svírajícímu krk. Muž zachroptěl a z nosu se mu spustila krev. Chvostov ji setřel kouskem buničiny.

„Zkuste to znovu.“

„Pro koho pracujete?“

Brodskij sklonil hlavu ke straně – jako loutka, sice schopná pohybu, ale nikoliv opravdu živá. Otevřel a opět zavřel ústa, mírně vysunul jazyk, mechanicky naznačoval řeč, nedokázal však ze sebe vydat sebeslabší zvuk.

„Zkuste to znovu.“

„Pro koho pracujete?“

„Zkuste to znovu.“

Vasilij zavrtěl hlavou a otočil se ke Lvovi.

„Tohle je k ničemu. Zkus se ho zeptat ty.“

Lev se zády tiskl ke stěně, jako by snažil stát co nejdál. Teď vykročil dopředu.

„Pro koho pracujete?“

Z úst Brodského se vydral nesrozumitelný směšný zvuk připomínající dětské žvatlání. Chvostov se založenýma rukama pohlédl vězni do očí.

„Zkuste to znovu. Pro začátek mu pokládejte jednoduché otázky. Třeba se zeptejte na jeho jméno.“

„Jak se jmenujete?“

„Zkuste to znovu. Důvěřujte mi. Už se probírá. Zkuste to znovu. Prosím.“

Lev přistoupil blíž. Kdyby Brodskij mohl zvednout ruku, dosáhl by k jeho čelu.

„Jak se jmenujete?“

Vězňovy rty se pohnuly.

„Anatolij.“

„Pro koho pracujete?“

Brodskij už se netřásl. Jeho oči se vrátily do normální polohy.

„Pro koho pracujete?“

Chvíli bylo ticho. A pak vězeň promluvil – tiše a chvatně jako člověk hovořící ze spánku.

„Pro Annu Vladislavovnu. Pro Doru Andrejevovou. Pro Arkadije Maslova. Pro Mathiase Rákosiho.“

Vasilij vytáhl notes a všechna jména si zapsal.

„Znáš některé z těch jmen?“ zeptal se pak Lva.

Ano, Lev ta jména poznal. Anna Vladislavovna: její kočka slepne. Dora Andrejevová: její pes nechce žrát. Arkadij Maslov: jeho pes si zlomil tlapku… Nestrávené semínko pochybností dřímající kdesi na dně Lvova žaludku začalo klíčit.

Anatolij Tarasovič Brodskij byl veterinář.

Anatolij Tarasovič Brodskij byl obyčejný veterinář, nic víc.

17. ÚNORA

Doktor Zarubin si nasadil papachu, zvedl svůj kufřík a s polohlasnými omluvami se prodral tramvají. Chodník pokrývalo náledí, a když Zarubin vystoupil, musel se zachytit boku tramvaje. Náhle si připadal starý. Dost nejistě se držel na nohou a bál se, aby neuklouzl. Tramvaj odjela. Rozhlédl se. Doufal, že je na správné zastávce, východní předměstí příliš neznal. Ale snadno se zorientoval – na protější straně silnice, několik stovek metrů nad ním i nad vším ostatním se proti šedému zimnímu nebi výrazně rýsoval cíl jeho cesty, komplex obytných bloků ve tvaru písmen U. Budovy jako by zrcadlově odrážely jedna druhou. Zarubin obdivoval tohle moderní řešení, domov pro tisíce rodin. Tady nešlo jen o bytovou výstavbu, ale přímo o symbol nové epochy. Žádné přízemní či patrové domky v soukromém vlastnictví. Ty patřily minulosti, zmizely, proměnily se v cihlový prach a na jejich místě teď stály vládou navržené a státem vlastněné vysoké, šedě omítnuté domy, vyrovnané vedle sebe jako vojáci. Nikde jinde Zarubin neviděl přesně tytéž tvary opakující se tolikrát a v tolika nejrůznějších detailech. Každý byt byl dokonalou kopií dalšího bytu. Tlustá vrstva sněhu ležící na střechách domů jako by chtěla naznačit, že Bůh narýsoval bílou čáru a řekl: dost, dál už je obloha moje. A to pro nás představuje novou výzvu, pomyslel si Zarubin. Kdepak, zbytek oblohy rozhodně Bohu nepatří. Někde v jednom z oněch čtyř bloků se nacházel byt číslo 124, domov důstojníka MGB Lva Stěpanoviče Děmidova.

Jak dnes ráno major Kuzmin Zarubina informoval, Lev náhle odešel na samém začátku důležitého výslechu. Tvrdil, že má horečku a není schopen vykonávat své povinnosti. Majora znepokojovalo načasování toho odchodu. Byl Lev opravdu nemocný? Nebo pro jeho nepřítomnost existovaly jiné důvody? Proč ujišťoval, že je mu dobře a může pracovat, ale změnil názor poté, co dostal rozkaz vyslechnout podezřelého? A proč se pokoušel mluvit se zrádcem o samotě? Doktor měl za úkol zjistit skutečný stav věcí.

Z lékařského hlediska Zarubin ještě před vyšetřením odhadoval, že Lvovo zhoršené zdraví souvisí s dlouhou dobou strávenou v ledové vodě. Ke vzniku zápalu plic snad přispělo i užívání drog. Pokud šlo o takový případ, pokud tedy Lev byl opravdu nemocný, hodlal se Zarubin zachovat jako lékař a naordinovat pacientovi patřičné léky. Ovšem kdyby Lev z jakýchkoliv důvodů nemoc jen předstíral, byl Zarubin připravený jednat jako příslušník MGB: pod záminkou, že jsou to léky nebo povzbuzující přípravky, ho nadopuje silnými sedativy. Lev zůstane čtyřiadvacet hodin upoutaný na lůžko, což mu zabrání v útěku, a major bude mít dost času rozhodnout o dalším postupu.

Podle ocelového plánku bytů upevněného na betonovém sloupu před vchodem do první budovy se číslo 124 nacházelo ve čtrnáctém poschodí třetího bloku. Výtah, kovová krabice s místem pro dvě, nanejvýš pro čtyři těsně k sobě přimáčknuté osoby, s rachocením vyjel do třináctého patra, kde se krátce zastavil, jako by nabíral dech, a teprve pak dokončil jízdu. Zarubin potřeboval obě ruce, aby roztáhl křídla výtahových dveří. Poryvy větru pronikajícího v téhle výšce holou betonovou chodbou mu vháněly slzy do očí. Přelétl pohledem šedavý obzor a panoráma zasněžené Moskvy, pak se otočil vlevo a zamířil k bytu číslo 124.

Dveře otevřela mladá žena. Doktor Zarubin si předem přečetl osobní složku, věděl tedy, že Lev je ženatý a jeho manželka se jmenuje Raisa Gavrilovna Děmidovová. Dvacet sedm let, učitelka. Kádrové materiály se však nezmiňovaly o její kráse. A Raisa byla pozoruhodně krásná, což ve složce mělo být uvedeno. Takové údaje hrály svou roli. Zarubin se cítil zaskočený. Vždycky měl slabost pro ženské půvaby, ovšem nikoliv příliš sebevědomě stavěné na odiv. Dával přednost neokázalé kráse. Taková žena teď před ním stála. Ne snad, že by nedbala o svůj vzhled, právě naopak, její úsilí však směřovalo k tomu, aby vypadala nenápadně, nepůvabně. Účes i oblečení odpovídaly běžné módě, pokud se o módě dalo vůbec hovořit. Raisa zjevně netoužila upoutávat pozornost mužů a to ji v Zarubinových očích činilo ještě přitažlivější. Představovala pro něho výzvu. Kdysi se v jistých společenských kruzích proslavil jako nenasytný svůdce. Vzpomínka na dřívější úspěchy ho povzbudila. Usmál se.

Raisa spatřila zažloutlé zuby, nejspíš důsledek dlouholetého kouření. Opětovala úsměv. Předpokládala, že z MGB někoho pošlou, i když předem nic podobného neohlásili. Čekala, až se muž představí.

„Doktor Zarubin. Přišel jsem se podívat na Lva.“

„Já jsem Raisa, Lvova manželka. Máte průkaz?“

Zarubin si sundal papachu, našel služební průkazku a ukázal ji Raise.

„Říkejte mi Borisi.“

V bytě hořely svíčky. Raisa vysvětlila, že od desátého patra výš dům dočasně trpí poruchami v dodávkách elektřiny. Pravidelné výpadky občas trvaly pár minut, jindy celý den. Omlouvala se, že neví, kdy proud opět půjde. Zarubin se pokusil zažertovat.

„Lev to určitě přežije. Není žádná květinka. Stačí, aby zůstal v teple.“

Raisa se zeptala, jestli se doktor nechce napít – třeba něčeho teplého, když je venku taková zima. Přijal nabídku. A zatímco podával Raise svůj kabát, dotkl se hřbetu její ruky.

V kuchyni se opřel o stěnu a sledoval, jak žena připravuje čaj.

„Doufám, že voda nevychladla.“

Hlas zněl příjemně: mírně a tiše. Nechala vylouhovat lístečky v malé konvici a potom čaj začala nalévat do vysoké sklenice. Byl silný, téměř černý. Když sklenici zpoloviny zaplnila, otočila se k Zarubinovi.

„Jak silný máte rád?“

„Co nejsilnější.“

„Asi takhle?“

„No, kapku vody můžete přidat.“

Dolila sklenici vodou ze samovaru. Zarubin zatím bloudil očima po Raisině postavě, hodnotil křivky ňader a boků. Oblečení mu připadalo dost ubohé – šedá bavlněná sukně, tlusté punčochy, pletená vesta přes bílou halenku. Uvažoval, proč Lev nevyužije svého postavení a nepořídí manželce trochu luxusního zahraničního zboží. Přesto ani domácí masově vyráběná konfekce a nekvalitní materiál nedokázaly Raise ubrat nic z jejího půvabu.

„Povězte mi, co je s manželem.“

„Má horečku. Je celý rozpálený a zároveň se třese zimou. Odmítá jídlo.“

„Pokud má horečku, bude lepší, aby nejedl. Ovšem jeho nechuť k jídlu může být i následek užívání amfetaminů. Víte o tom něco?“

„Nevím o ničem, co souvisí s jeho prací.“

„Nevšimla jste si, že by se v poslední době změnil?“

„Běžně vynechává jídlo, bývá celé noci pryč. Ale to všechno vyžaduje jeho práce. Všimla jsem si, že po delší pracovní zátěži se někdy chová poněkud roztržitě.“

„Zapomíná věci?“

Raisa podala Zarubinovi sklenici.

„Budete si přát cukr?“

„Raději džem.“

Natáhla se k horní polici. Přitom se jí vzadu zvedl dolní okraj halenky a odhalil pruh světlé, dokonale hladké pokožky. Zarubinovi vyschlo v krku. Raisa sundala zavařovačku plnou tmavě purpurového džemu, odšroubovala víčko a nabídla doktorovi lžíci. Nabral štědrou dávku a vložil si ji na jazyk. Usrkával horký čaj, vnímal tu rozpouštějící se sladkost – a bez ostychu upřeně zíral ženě do očí. Vyčetla z jeho pohledu touhu a zrudla. Sledoval, jak se jí červeň šíří po útlém hrdle.

„Děkuju.“

„Asi byste už rád provedl vyšetření.“

Zašroubovala víčko zpátky, nechala džem na stole a zamířila k ložnici. Zarubin se nepohnul.

„Nejdřív dopiju čaj. Nespěchám.“

Musela se vrátit. Zdála se rozčilená. Zarubin našpulil rty a párkrát foukl do horkého čaje. Těšilo ho, že ji přinutil čekat.

Ložnici bez oken zaplňoval zatuchlý vzduch. Lékař už z pouhého pachu poznal, že muž ležící v posteli je nemocný. Ke svému údivu pocítil jisté zklamání. Uvažoval, co takový pocit mohlo vyvolat. Posadil se na postel vedle Lva a změřil mu teplotu. Byla zvýšená, ale nikoliv nebezpečně. Poslechl si, jak pacient dýchá, ale nezaznamenal nic neobvyklého. Lev netrpěl tuberkulózou. Podle všech příznaků šlo jenom o silné nachlazení. Raisa stála poblíž lůžka. Její dlaně voněly mýdlem. Zarubina vzrušovalo, že ji má na dosah ruky. Vytáhl ze svého kufříku hnědou skleněnou lékovku a odměřil lžíci husté zelené tekutiny.

„Buďte tak hodná a zvedněte mu hlavu.“

Raisa manželovi pomohla, aby se posadil. Zarubin mu vlil tekutinu do hrdla. Když Lev polkl, manželka mu opatrně položila hlavu zpátky na polštář.

„Co je to za lék?“

„Přípravek, po kterém se lépe spí.“

„Se spánkem nemá žádné potíže.“

Lékař mlčel. Nenamáhal se vymýšlet lži. Údajný lék byl ve skutečnosti Zarubinův vlastní výtvor, směs barbiturátů a halucinogenů, ochucená sirupem. Měla ochromit tělo i mysl. Pokud se podávala ústy, za necelou hodinu postihla svaly – natolik se uvolnily a ochably, že i nejmenší pohyb znamenal nepředstavitelnou námahu. Halucinogeny začaly působit jen o chvíli později.

Zarubinovi vířil hlavou zajímavý nápad. Hrubé obrysy získal už v kuchyni, když se Raisa začervenala, a díky mýdlové vůni linoucí se z jejích rukou vykrystalizoval v konkrétní plán. Kdyby doktor nahlásil, že pacient nemoc pouze simuluje a snaží se tak zdůvodnit svůj náhlý odchod z práce, Lev bude téměř určitě zatčen a vyslýchán. Vzhledem k dalším pochybnostem vyvolaným jeho chováním vznikne vážné podezření. Lva s největší pravděpodobností uvězní. Jeho půvabná manželka zůstane osamocená a zranitelná. Bude potřebovat něčí podporu. Zarubinovo postavení ve složkách státní bezpečnosti odpovídalo Lvově funkci a dokonce ji svým způsobem převyšovalo. Dokázal by Raise nabídnout přijatelné a zároveň docela příjemné řešení. Byl ženatý, ale mohla by se stát jeho milenkou. Jistě měla velmi vyvinutý pud sebezáchovy. Nicméně když Zarubin zvážil všechny okolnosti, uvědomil si, že toho, po čem touží, by třeba dosáhl i mnohem jednodušší cestou. Zvedl se.

„Můžeme si promluvit o samotě?“

V kuchyni si Raisa založila ruce na hrudi. Mezi svraštělým obočím se jí na dokonalé světlé pleti objevily drobné vrásky. Zarubin by po nich rád přejel jazykem.

„Bude manžel v pořádku?“

„Má dost vysokou horečku. A jsem ochoten to nahlásit.“

„Co jste ochoten nahlásit?“

„Jsem ochoten nahlásit, že je opravdu nemocný.“

„Lev je opravdu nemocný. Sám jste to právě řekl.“

„Chápete, proč jsem tady?“

„Protože jste lékař a můj manžel onemocněl.“

„Poslali mě zjistit, jestli je váš manžel skutečně nemocný, nebo se jenom snaží vyhnout práci.“

„Ale je přece zřejmé, že nic nepředstírá. To pozná každý i bez lékaře.“

„Ano, jenže jsem tu já, abych rozhodl. Nadřízení budou věřit tomu, co jim nahlásím.“

„Doktore Zarubine, právě jste řekl, že je nemocný. Že má vysokou horečku.“

„A jsem ochoten zopakovat tu diagnózu ve svém hlášení. Pokud se se mnou vyspíte.“

Raisa kupodivu ani nemrkla. Vůbec nereagovala. Její chladnokrevnost v Zarubinovi ještě víc podnítila touhu.

„Samozřejmě by to bylo jenom jednou. Ledaže byste ve mně našla zalíbení, pak by vztah pokračoval. Uzavřeli bychom jakousi dohodu: dostala byste ode mě, cokoliv byste si přála, tedy v rámci možností. Důležité je, že se o tom nikdo nemusí dozvědět.“

„A když odmítnu?“

„Nahlásím, že váš manžel je lhář. Nahlásím, že z důvodů, které mi nejsou známy, se zoufale snaží vyhnout svým povinnostem. Doporučím jeho vyšetřování.“

„Nadřízení vám nebudou věřit.“

„Jste si tím jistá? Ve vzduchu se vždycky vznáší nějaké podezření. Stačí, abych věc trochu popostrčil.“

Raisino mlčení si Zarubin vyložil jako souhlas. Přistoupil k ní a zkusmo prsty stiskl její stehno. Nepohnula se. Klidně si to odbydeme tady v kuchyni, pomyslel si. Nikdo se nic nedozví. Její manžel se neprobudí. Ani kdyby sebehlasitěji sténala rozkoší.

Raisa znechuceně pohlédla stranou. Nevěděla, jak se zachovat. Zarubinova dlaň jí sjela po noze níž, ke koleni.

„Žádný strach, váš manžel tvrdě spí. Nevyruší nás. A my nevyrušíme jeho.“

Zarubin jí rukou vklouzl pod sukni.

„Třeba se vám to bude líbit. Ženy si na mě obvykle nestěžují.“

Stál tak blízko, že cítila jeho dech. Naklonil se k ní a rozevřel rty. Zažloutlé zuby se jí už téměř dotýkaly, jako by byla jablkem, do něhož se chystal zakousnout. Pokusila se mu uniknout. Popadl ji za zápěstí.

„Deset minut není příliš vysoká cena za život vašeho manžela. Udělejte to pro něho.“

Přitáhl ji k sobě, sevření zesílilo.

Náhle ji pustil a zvedl ruce nad hlavu. Raisa mu u krku držela nůž.

„Jestli si nejste jistý manželovým zdravotním stavem, požádejte prosím našeho dobrého přítele majora Kuzmina, aby poslal jiného lékaře. Další odborný názor lze jenom uvítat.“

Zarubin, stále s nožem u hrdla, se pootočil a pak začal pomalu couvat z kuchyně. Raisa zůstala ve vchodu, nůž teď držela ve výši pasu. Lékař si beze spěchu oblékl kabát, zvedl svůj kožený kufřík, otevřel dveře bytu a zamžikal, oslněný jasem zimního slunce.

„Na přátelství už věří jenom děti, navíc hodně hloupé děti.“

Raisa přistoupila k věšáku, strhla z něj papachu a hodila ji lékaři k nohám. Zatímco se shýbal, zabouchla dveře.

Slyšela, jak Zarubin odchází. Ruce, v nichž dosud svírala nůž, se jí roztřásly. Horečně uvažovala: Neposkytla jsem mu sama nějaké důvody, aby si myslel, že se s ním vyspím? V duchu znovu probírala všechno, co se od jeho příchodu odehrálo: otevřela dveře, opětovala úsměvy, pověsila mu kabát, připravila čaj… Zarubin si zřejmě vytvořil falešnou představu. Tomu se nedalo zabránit. Ale třeba s jeho návrhy měla trochu koketovat. Předstírat, že ji lákají. Možná by se ten starý hlupák spokojil pouhým dojmem, že jí svými pokusy o sblížení zalichotil. Raisa si promnula čelo. Tuhle situaci jsem nezvládla, napadlo ji. Teď nám hrozí nebezpečí.

Vešla do ložnice a posadila se na postel ke Lvovi. Pohyboval rty, jako by se tiše modlil. Naklonila se blíž, snažila se porozumět slovům. Ale byly to jen sotva slyšitelné a nesouvislé útržky. Blouznil. Náhle jí stiskl dlaň. Kůži měl lepkavě zvlhlou. Raisa po chvíli ruku odtáhla a sfoukla svíčku.

* * *

Lev stál ve sněhu, před sebou řeku. Na protějším břehu viděl Anatolije Brodského, kterému se podařilo dostat na druhou stranu a téměř už zmizet v bezpečí lesa. Lev vykročil za ním, vzápětí však spatřil, že pod tlustou vrstvou ledu jsou muži a ženy, které osobně zatkl. Podíval se nalevo a napravo – jejich zmrzlá těla zaplňovala celou řeku. Pokud se chtěl dostat k lesu a dopadnout uprchlíka, musel jít přes ně. Nic jiného mu nezbývalo, plnil svou povinnost, a tak zrychlil tempo. Ale jeho kroky jako by probouzely ta těla k životu. Led začínal tát. Řeka se vzdouvala. Lev se brodil rozbředlým ledem, šlapal po hlavách těch lidí. Ať běžel seberychleji, objevovali se všude, před ním i za ním. Čísi ruka ho chytila za lýtko, ale setřásl ji. Vzápětí mu jiná ruka sevřela kotník. Z vody se vynořovaly další ruce. A další. A další. Zavřel oči, už se neodvažoval dívat. Čekal, až ho stáhnou pod hladinu.

Když opět otevřel oči, byl v odpudivě šedohnědé kanceláři. Vedle něho stála Raisa, na sobě světle červené šaty, které si den před svatbou půjčila od kamarádky a narychlo je přizpůsobila své velikosti. Ve vlasech měla bílou květinu utrženou v parku. Ani Lvovi příliš nepadl šedý oblek vypůjčený od kolegy. Bok po boku čekali ve zchátralé úřadovně zchátralé státní budovy, před sebou stůl, za nímž se plešatý muž skláněl nad listinami. Ověřoval průkazy, které mu podala Raisa. Žádné manželské sliby, žádný obřad, žádná svatební kytice. Žádní svatebčané, žádné slzy dojatých příbuzných, žádná blahopřání. Podobná okázalost patřila k buržoazním přežitkům. Byli tu jenom oni dva, oblečení v tom nejlepším, co se jim podařilo sehnat. Jediný svědek, onen plešatý úředník, zapsal údaje do tlusté a ohmatané evidenční knihy. Jakmile papírování skončilo, dostali potvrzení o sňatku. Stali se z nich manželé.

Vzápětí se Lev ocitl ve starém bytě svých rodičů, kde tehdy s Raisou oslavovali svatbu. Sešli se tady přátelé a sousedé, s chutí si užívali pohostinnosti. Starší lidé zpívali neznámé písně. Nicméně Lvova paměť nějak selhávala. Viděl kolem sebe i chladné a nehybné tváře. Viděl tu také Fjodorovu rodinu. Lev dosud tančil, ale svatba se náhle změnila v pohřeb. Všichni na něho upřeně zírali. Kdosi zaťukal na okno. Když se Lev otočil, spatřil siluetu muže, přitisknutou k okenní tabuli. Přistoupil blíž a setřel ze skla sraženou páru. Za oknem stál Michail Svjatoslavovič Zinověv s prostřelenou hlavou, rozmláceným obličejem, roztříštěnou lebkou. Lev couvl a rozhlédl se. Místnost teď byla zcela prázdná – až na dvě malé holčičky, Zinověvovy dcery oblečené ve špinavých hadrech, sirotky s bříšky nadmutými hladem a kůží plnou boláků. Po oblečení, po obočí a po rozcuchaných černých vlasech jim lezly vši. Lev zavřel oči a zavrtěl hlavou.

Roztřásl se mrazivou zimou. Opět otevřel oči. Byl pod vodou a rychle klesal ke dnu. Nad sebou měl silnou vrstvu ledu. Pokoušel se vyplavat vzhůru, ale říční proud ho stahoval níž a níž. Na zamrzlé řece stáli lidé, pozorovali Lva, sledovali, jak se topí. Už nedokázal déle zadržovat dech a otevřel ústa.

Lev s vytřeštěnýma očima zalapal po dechu. Raisa seděla vedle něho. Snažila se ho uklidnit. Chvíli jenom zmateně bloudil pohledem kolem sebe: myšlenkami byl dosud napůl ve snu. Ale tohle už byla skutečnost, vrátil se zpátky do svého bytu, do současnosti. S úlevou vzal manželku za ruku a chvatným šeptem začal přivolávat vzpomínky.

„Pamatuješ si naše první setkání? Myslela sis, že jsem pěkný neotesanec, protože jsem na tebe pořád civěl. Vystoupil jsem na nesprávné stanici metra, jen abych se tě mohl zeptat, jak se jmenuješ. A ty jsi mi to odmítla prozradit. Ale já nepřestával naléhat. A tak jsi zalhala a řekla jsi mi, že se jmenuješ Lena. Celý týden jsem pak nevykládal o nikom jiném než o krásné dívce jménem Lena. Kdekomu jsem líčil, jak je ta Lena úžasná. Když jsem tě konečně zase uviděl a přemluvil tě k procházce, stále jsem tě oslovoval Leno, Leno. Na rozloučenou jsem tě chtěl políbit – a teprve v tu chvíli jsi mi prozradila své pravé jméno. Druhý den jsem každému vykládal o nádherné dívce Raise. A všichni se smáli: minulý týden to byla Lena, tenhle týden je to Raisa, kdopak to bude příště? Ale žádná jiná nikdy neexistovala. Vždycky jsi to byla jenom ty.“

Raisa udiveně poslouchala manžela. Odkud se vzal takový sentiment? Možná to bylo tou nemocí. Opatrně Lva uložila. Zanedlouho opět usnul. Od okamžiku, kdy odešel doktor Zarubin, uplynulo téměř dvanáct hodin. Ten samolibý starý sprosťák představoval nebezpečného nepřítele. Aby zaplašila obavy, pustila se do přípravy polévky, silného kuřecího vývaru – ne pouze z kostí a zeleniny, ale také s kousky masa. Hotovou polévku nechala na mírném ohni: tak zůstane horká, až Lev zase bude schopen jíst. Pak Raisa vývar zamíchala naběračkou a nalila si talíř. Vtom kdosi zaklepal na dveře. Bylo dost pozdě, nikoho nečekala. Zvedla nůž, tentýž nůž, a zamířila ke dveřím. Nůž držela za zády.

„Kdo je to?“

„Major Kuzmin.“

Třesoucí se rukou otevřela.

Na chodbě stál major Kuzmin. Provázeli ho dva osobní strážci, statní mladí příslušníci bezpečnostních složek.

„Mluvil jsem s doktorem Zarubinem.“

„Prosím, pojďte se na Lva podívat sám…“ vyhrkla Raisa.

Kuzmin se zatvářil překvapeně.

„Ne, to nebude nutné. Nechci ho rušit. V lékařských záležitostech Zarubinovi plně důvěřuju. Kromě toho, a nepovažujte mě za zbabělce, se bojím, abych se nenakazil.“

Raisa nechápala, jak se to mohlo stát, ale doktor zřejmě podal pravdivé hlášení. Skousla si ret, snažila se nedat najevo tu obrovskou úlevu.

„Zavolal jsem řediteli vaší školy,“ pokračoval major. „Vysvětlil jsem mu, že zatím zůstanete doma a budete ošetřovat nemocného manžela. Potřebujeme, aby se Lev rychle uzdravil. Patří k našim nejlepším pracovníkům.“

„Navíc má štěstí na starostlivé kolegy.“

Kuzmin jen mávl rukou. Pak pokynul příslušníkovi, který nesl papírový sáček. Mladík postoupil vpřed a podal sáček Raise.

„Dárek od doktora Zarubina. Mně tedy neděkujte.“

Raisa dosud za zády svírala nůž. Aby mohla dárek přijmout, musela mít obě ruce volné. Chvatně nůž zastrčila za okraj sukně a potom převzala sáček, který byl těžší, než očekávala.

„Nepůjdete dál?“

„Ne, díky. Už je pozdě a jsem utahaný.“

Kuzmin se rozloučil.

Zavřela dveře, vrátila se do kuchyně, postavila sáček na stůl a konečně odložila nůž schovaný za okrajem sukně. Když sáček rozbalila, uviděla spoustu pomerančů a citronů, úplný luxus ve městě s prázdnými obchody. Přivřela oči. Napadlo ji, jaké sebeuspokojení asi Zarubin prožívá při představě její vděčnosti – nikoliv za ovoce, ale za to, že prostě splnil svůj úkol a nahlásil Lva jako skutečně nemocného. Prostřednictvím pomerančů a citronů lékař Raise vzkazoval, jak vděčná by mu měla být. Kdyby chtěl, mohl je přece nechat oba zatknout. Raisa vysypala ovoce na podnos. Obdivně si prohlížela svěží barvy, brala do ruky každý kousek. Sníme ten dárek, pomyslela si. Ale plakat nebudu.

19. ÚNORA

Poprvé za čtyři roky si Lev vzal neplánované volno. Existovala celá kategorie vězňů, odsouzených do gulagu za porušení pracovní kázně, tedy lidí, kteří se vzdálili ze svého pracoviště na delší než povolenou dobu nebo nastoupili do směny s půlhodinovým zpožděním. Bezpečnější než stonat doma bylo přijít do práce a v továrně se zhroutit na podlahu. O práceschopnosti vždycky rozhodovali nadřízení. Ovšem Lvovi pravděpodobně nic nehrozilo. Podle Raisy ho přece prohlédl lékař z MGB, dokonce ho osobně navštívil major Kuzmin a schválil volno, nezbytné k léčení. Znamenalo to, že úzkost, kterou Lev pociťoval, se musela týkat něčeho jiného. Čím víc o tom přemýšlel, tím jasnější odpověď se mu nabízela. Prostě se nechtěl vrátit zpátky do práce.

Za poslední tři dny vůbec neopustil byt. Uzavřený před světem zůstával v posteli, pil horkou vodu s citronem a cukrem a jedl boršč. S manželkou hráli karty. Nijak ho kvůli nemoci nezvýhodňovala a téměř pokaždé vyhrála. Většinu času prospal a po onom prvním dnu už ho děsivé sny netrápily. Vystřídala je však jistá otupělost. Čekal, že takové pocity pominou, návaly melancholie považoval za součást abstinenčních příznaků po silné dávce metamfetaminu. Ale zhoršovaly se. Vzal svou zásobu drogy – několik lékovek plných špinavě bílých krystalků – a všechno vysypal do dřezu. Už žádná zatčení pod vlivem drog, rozhodl se. Šlo o drogy? Nebo spíš o ta zatčení? S postupným návratem sil dokázal snadněji analyzovat události minulých dní. Spletli se, u Anatolije Tarasoviče Brodského udělali chybu. Brodskij byl nevinný člověk, stržený a rozdrcený soukolím životně důležité, ale nikoliv neomylné státní mašinerie. Ano, případ Brodského představoval pouze nešťastné nedopatření. Jeden omyl nijak nezpochybňoval smysl jejich akcí. Jak by mohl? Principy bezpečnostní práce zůstávaly neotřesitelné. Ochrana národa měla nesrovnatelně větší význam než osud jediného člověka, než osud tisícovek lidí. Ve srovnání s mohutnou armádou a nesčetnými továrnami, které Sovětský svaz vybudoval, jednotlivec neznamenal vůbec nic. Bylo zásadně důležité, aby Lev vnímal věci ve správných proporcích. Pokud by nevnímal věci ve správných proporcích, nedokázal by dál vykonávat svou práci. Argumenty zněly přesvědčivě, jenže Lev jim přestával věřit…

Teď se před ním tyčila socha Felixe Dzeržinského. Stála na trávníku uprostřed náměstí Lubjanka, kolem jezdila auta. Lev znal Dzeržinského životopis nazpaměť. Každý agent jej znal nazpaměť. Dzeržinskij, první šéf Čeky (Všeruské mimořádné komise pro potírání kontrarevoluce a sabotáže) založené hned po svržení carského režimu Leninem, byl praotcem NKVD. Sloužil jako zářný příklad. Studijní příručky překypovaly citáty připisovanými Dzeržinskému. Snad nejproslulejší a nejčastěji připomínaný výrok zněl:

Příslušník musí cvičit své srdce ke krutosti.

Krutost patřila k základním kamenům jejich pracovního postupu. Krutost se stala ctností. Krutost byla nezbytná. SNAŽTE SE BÝT CO NEJKRUTĚJŠÍ! Krutost v sobě skrývala klíč odemykající brány dokonalého státu. Jestliže se příslušnost k bezpečnostním složkám vyznačovala určitými rysy náboženského fanatizmu, potom krutost byla jedním z nejdůležitějších přikázání.

Lvovo vzdělání se ubíralo sportovním směrem, k posílení tělesné zdatnosti. Tahle skutečnost nijak nebrzdila jeho kariéru, naopak jí spíš pomáhala. Takovým lidem se dalo důvěřovat, knihomolové byli vždycky trochu podezřelí. Zároveň to však znamenalo, že si musel nejméně jednou týdně pracně přepisovat veškeré citáty, které měl jako agent dokonale znát. Nepříliš skvělou paměť mu ještě zhoršily drogy – a k četbě nikdy netíhl. Ovšem schopnost kdykoliv si vybavit základní politické poučky sehrávala klíčovou roli. Každé selhání odhalovalo nedostatek víry a oddanosti. A když se teď po třídenní nemoci blížil ke vchodu Lubjanky a ohlédl se na sochu Dzeržinského, uvědomil si, že má v paměti mezery – fráze se mu sice vybavovaly, ale neúplné a nikoliv ve správném znění. Z tisíců a tisíců slov, z celé té čekistické bible axiomů a pravidel si přesně pamatoval jenom citát zdůrazňující význam krutosti.

Lva uvedli do Kuzminovy kanceláře. Major seděl za psacím stolem. Gestem Lva vybídl, aby se posadil naproti němu.

„Už se cítíš líp?“

„Ano, díky. Manželka říkala, že jsi mě navštívil.“

„Měli jsme o tebe starost. Vůbec poprvé jsi onemocněl. Ověřil jsem si to ve tvém spise.“

„Omlouvám se.“

„Nebyla to tvoje vina. Prokázal jsi statečnost, když ses vrhl do té řeky. A jsme rádi, že jsi uprchlíka zachránil. Poskytl nám závažné informace.“

Kuzmin poklepal na tenkou černou složku ležící uprostřed psacího stolu.

„Během tvé nepřítomnosti se Brodskij přiznal. Stačily dva dny a dva kafrové šoky. Prozradil nám jména sedmi angloamerických sympatizantů.“

„Kde je teď?“

„Brodskij? Včera v noci ho popravili.“

Co jiného Lev čekal? Usilovně se snažil tvářit nevzrušeně – asi jako by se právě dozvěděl, že je venku chladno. Kuzmin zvedl černou složku a podal mu ji.

„Uvnitř je nezkrácený přepis jeho doznání.“

Lev složku rozevřel. Očima spočinul na první řádce.

Já, Anatolij Tarasovič Brodskij, jsem špion.

Lev zalistoval strojopisnými stránkami, nastylizovanými podle známého vzorce: na začátku omluva vyjadřující lítost nad spáchanými zločiny, poté jejich popis. Tuhle šablonu viděl snad tisíckrát. Lišily se v nich pouze konkrétní údaje: jména, adresy.

„Mám si to hned přečíst?“

Kuzmin zavrtěl hlavou a podal mu zalepenou obálku.

„Jmenoval šest sovětských občanů a jednoho Maďara. Jde o záškodníky pracující pro cizí vlády. Šest z nich jsem přidělil jiným agentům. Sedmé jméno prošetříš ty. Vzhledem k tomu, že patříš mezi moje nejschopnější důstojníky, svěřil jsem ti nejtěžší úkol. V obálce najdeš výsledky předběžného pátrání, nějaké fotografie a veškeré informace, které jsme zatím o dotyčné osobě získali. Jak se sám přesvědčíš, není jich mnoho. Rozkaz je jasný, shromáždíš další informace – a pokud měl Anatolij pravdu a ta osoba skutečně zradila, zatkneš ji a dopravíš sem k nám. Obvyklý postup.“

Lev otevřel obálku a vytáhl několik velkých černobílých fotografií. Byly to snímky pořízené během sledování, tedy v jisté vzdálenosti a z protější strany ulice.

Byly to fotografie Lvovy manželky.

TÉHOŽ DNE

Raisa s úlevou přivítala konec pracovního dne. Uplynulých osm hodin vyučovala ve všech svých letošních třídách přesně totéž. Jindy by se podle osnov věnovala jednotlivým článkům občanské politické výchovy, ale dnes ráno obdržela pokyny zaslané do školy přímo z ministerstva školství a přikazující řídit se přiloženým učebním plánem. Pokyny, které pravděpodobně dostaly všechny moskevské školy, měly být uvedeny do praxe okamžitě, obvyklá výuka se odkládala na zítřek. Instrukce Raise nařizovaly, aby v každé třídě důkladně probrala, jak nesmírně Stalin miluje děti z celé země. Předmětem politické výchovy se tak stala samotná láska. Neexistovala důležitější láska než Vůdcova láska. A stejně tak neexistovala důležitější láska než láska občana k Vůdci. Vůdcova láska v sobě zahrnovala i přání, aby se všechny jeho milované děti bez ohledu na svůj věk naučily dodržovat určitá základní bezpečnostní opatření, která se stanou pevnou součástí jejich všednodenního života. Neměly přecházet ulici, aniž se dvakrát rozhlédly, měly být opatrné při jízdách metrem a konečně, což bylo třeba obzvlášť zdůraznit, neměly si hrát na železničních kolejích. V minulém roce došlo na kolejích k několika tragickým nehodám. Bezpečnosti dětí přikládal Stalin prvořadý význam. Děti představovaly budoucnost státu. V pokynech se uváděly i různé poněkud směšné příklady. Každá učební hodina končila krátkým sledem otázek a odpovědí, aby se zjistilo, jestli děti sdělení plně pochopily.

Kdo tě nejvíc miluje? Správná odpověď: Stalin.

Koho nejvíc miluješ? Správná odpověď: Stalina (nesprávné odpovědi zaznamenat).

Co nikdy nesmíš dělat? Správná odpověď: hrát si na železničních kolejích.

Raisa se mohla jenom dohadovat, že důvodem tohoto posledního nařízení je starost strany o růst populace.

Raisiny hodiny byly obvykle velmi únavné, snad ještě únavnější než jiné předměty. Zatímco se neočekávalo, že by žáci odměnili potleskem vyřešení každé matematické rovnice, předpokládalo se, že potlesk automaticky následuje po jakékoliv zmínce o generalissimu Stalinovi, Sovětském svazu nebo vyhlídkách celosvětové revoluce. Žáci spolu vzájemně soupeřili, nikdo se v oddanosti nechtěl nechat překonat ostatními. Co chvíli přerušili výuku, vstali, dupali nebo bušili pěstmi do lavic. Raisa pokaždé musela vstát s nimi a připojit se k ovacím. Aby ji nepálily ruce, tleskala jenom náznakově a v předstíraném nadšení se téměř nedotýkala dlaněmi. Zpočátku žáky podezírala, že využívají příležitosti a svým divokým chováním záměrně přerušují výuku. Ale pak si uvědomila, že je to jinak. Děti se prostě bály. Ostatně s kázní nemívala problémy. Jen výjimečně musela zvýšit hlas a nikdy se nepotřebovala uchýlit k pohrůžkám. Děti od svých šesti let chápaly, že mluvit bez dovolení a neposlouchat příkazy znamená riskovat život. Mládí nikoho nechránilo. Už dvanáctileté dítě bylo možné zastřelit za zločiny spáchané jím samotným nebo jeho rodiči. O tom Raisa ve svých hodinách samozřejmě nesměla hovořit.

Navzdory velikosti tříd, které by byly ještě početnější, kdyby válka nevyhubila tolik obyvatel, si Raisa původně hodlala pamatovat jména všech žáků. Chtěla tak dát najevo, že se zajímá o každého z nich. Velmi brzy však zjistila, že její zvyk vybavovat si jména budí podivný neklid. Jako by v sobě taková schopnost skrývala hrozbu.

Když si zapamatuju tvoje jméno, můžu tě udat.

Tyhle děti dokonale chápaly cenu anonymity a Raisa vycítila, že jsou raději, když se jim jako jednotlivcům příliš nevěnuje. Po necelých dvou měsících přestala žáky oslovovat jmény a opět je vyvolávala ukazováním.

Přesto si celkem neměla důvod stěžovat. 7. střední škola, kde Raisa učila, patřila ke klenotům státní výchovné a vzdělávací politiky. Snímky hranaté budovy stojící na mohutných betonových sloupech se často objevovaly v tisku. Školu slavnostně otevíral sám Nikita Chruščov. Projev přednesl v nové tělocvičně, jejíž podlahu tak navoskovali, že osobní strážci měli co dělat, aby neuklouzli. Zdůraznil, že je nezbytné přizpůsobit vzdělání požadavkům vlasti, která potřebuje zejména vysoce produktivní zdravé mladé vědce a inženýry a dále sportovce schopné vybojovat zlaté olympijské medaile. Rozměrná tělocvična stojící vedle hlavní budovy byla delší a širší než samotná škola. Nabízela krytou běžeckou dráhu a bohatý výběr žíněnek, obručí, šplhacích lan a pružných odrazových můstků. Toho všeho se pilně využívalo i v mimořádných hodinách tělocviku, které se denně týkaly každého žáka bez ohledu na jeho věk či fyzické schopnosti. Smysl Chruščovova projevu stejně jako architektury obou školních budov byl Raise vždycky jasný: vlast nepotřebovala básníky, filozofy a kněze. Potřebovala produktivitu, jakou lze vyjádřit čísly, potřebovala úspěchy, které se dají změřit stopkami.

Mezi kolegyněmi a kolegy měla Raisa jediného přítele, ruštináře Ivana Kuzmiče Žukova. Nevěděla přesně, jak je starý, nikdy se o tom nezmínil, ale hádala by mu něco kolem čtyřicítky. Sblížili se čirou náhodou. Právě se vztekal kvůli velikosti školní knihovny, suterénní komůrky vmáčknuté vedle kotelny a přecpané politickými brožurami, starými čísly Pravdy a schválenými knihami, ale dokonale prosté cizích autorů. Raisa ho zaslechla a pošeptala mu, že by měl být opatrnější. Ten šepot znamenal začátek nečekaného přátelství – z její strany snad poněkud nemoudrého vzhledem k Ivanovu sklonu říkat nahlas to, co si myslel. Stejně už byl v očích mnoha lidí poznamenaný. Ostatní učitelé byli přesvědčení, že doma pod podlahou přechovává zakázanou literaturu či dokonce sám píše knihu, nepochybně podvratnou, a po stránkách se ji snaží propašovat na Západ. A opravdu Raise půjčil ilegální překlad Hemingwayova díla Komu zvoní hrana. Neodvážila se vzít si román domů, četla si jej během léta v parcích. Tenhle přátelský vztah si mohla dovolit jen proto, že její vlastní oddanost režimu nikdo příliš podrobně nezkoumal. Byla přece manželkou příslušníka státní bezpečnosti, o tom věděli snad všichni včetně některých žáků. Zdálo by se logické, aby se od ní Ivan držel co nejdál. Zřejmě si však říkal, že kdyby ho Raisa chtěla udat, udělala by to už dávno – koneckonců od něho slyšela spousty neuvážených výroků a kdykoliv mohla jeho jméno zašeptat přes polštář do ucha svému manželovi. A tak se stalo, že jedinou osobou v učitelském sboru, které Raisa důvěřovala, byl člověk, jehož všichni podezřívali, a jedinou osobou, které důvěřoval Ivan, byla žena, jíž by se každý na jeho místě naopak obával. Byl ženatý a měl tři děti. Přesto Raisa tušila, že se do ní zamiloval. Nepřipadalo jí to podstatné a v jejich společném zájmu doufala, že podstatné to není ani pro Ivana.

Lev stál v chodbě nízkého obytného domu na druhé straně ulice, přímo naproti hlavnímu vchodu do školy. Neměl na sobě uniformu, ale civilní oblečení. V Lubjance byly k podobným účelům skříně plné kabátů, kalhot, sak i prádla různé kvality a veškerých velikostí. Lev nikdy nepřemýšlel o tom, odkud se šatstvo vzalo, až si jednou všiml krvavé skvrny na manžetě bavlněné košile. Oblečení původně patřilo obětem poprav ve Varsonofjevské ulici. Samozřejmě prošlo prádelnou, ovšem některé skvrny nepustily. Ve vlněném kabátu až po kotníky a s kožešinovou papachou naraženou do čela si byl Lev jistý, že by ho manželka nepoznala, pokud by se náhodou ohlédla jeho směrem. Podupával, aby mu nohy neztuhly zimou. Letmo se podíval na hodinky Poljot Aviator z nerezavějící oceli, narozeninový dárek od manželky. Už brzy jí mělo skončit vyučování. Lev zvedl oči ke světlu nad hlavou. Vzal do ruky zapomenutý smeták a rozbil žárovku. Chodbu zahalila tma.

Objektem špehování se jeho manželka nestala poprvé. Před třemi lety ji Lev nechal sledovat z důvodů, které nijak nesouvisely s politickou spolehlivostí. Bylo to necelý rok po svatbě – a Raisa se mu čím dál víc vzdalovala. Žili spíš vedle sebe než spolu. Oba dlouho zůstávali v práci, krátce se setkávali jenom večer a ráno. Připomínali dvě rybářské lodi, denně vyplouvající z téhož přístavu. Lev nevěřil, že by ho manželství změnilo, a proto nechápal, proč se v manželství změnila Raisa. Kdykoliv se pokoušel tohle téma nadhodit, tvrdila, že jí není dobře, zároveň však odmítala zajít k lékaři. Ostatně nemohla přece pociťovat nevolnost neustále po dlouhé měsíce. Lva napadlo jediné vysvětlení: zamilovala se do jiného muže.

Podezření ho velmi trápilo, přikázal tedy jistému nově získanému mladému a schopnému agentovi, aby manželku celý týden denně sledoval. Lev si pro svou soukromou akci dokázal najít ospravedlnění – diktovala ji láska. Ale samozřejmě tu existovalo riziko. Raisa mohla všechno zjistit. A kdyby se o akci dozvěděli Lvovi kolegové, třeba by dospěli k závažnějším závěrům. Pokud Lev manželce nedůvěřoval v intimních záležitostech, dalo se jí důvěřovat politicky? Ať už ho podváděla nebo nepodváděla, ať už se dopouštěla nebo nedopouštěla podvratné činnosti, nejlepší by bylo poslat ji do gulagu. Jen tak pro jistotu. Naštěstí se Raisa do žádného milostného dobrodružství nezapletla – a o sledování se nikdo nedozvěděl. Lev si s úlevou uvědomil, že mu prostě nezbývá než obrnit se trpělivostí, chovat se k Raise pozorně a pomáhat jí překonat obtížné údobí. Během několika měsíců se manželské vztahy postupně zlepšily. Mladého agenta Lev přeložil do Leningradu, což zamaskoval jako povýšení.

Dnešní akce ovšem byla zcela odlišná. Rozkaz k pátrání přišel shora. Tentokrát se jednalo o věc státního zájmu a národní bezpečnosti. V sázce nebylo jejich manželství, ale jejich život. Lev nepochyboval, že Raisino jméno do výpovědi Anatolije Brodského záměrně připsal Vasilij. Skutečnost, že jednotlivé body přiznání potvrdil další agent, ještě nic neznamenala. Mohlo jít o spiknutí, o holou lež. Nebo prostě Vasilij během výslechu vtloukl to jméno Brodskému do hlavy – takovou maličkost by jistě zvládl levou rukou. Lev si teď vyčítal, že svou nemocí nabídl Vasilijovi příležitost. A Vasilij se jí nemilosrdně chopil. Lev se ocitl v pasti. Nemohl doznání označit za lživé – byl to úřední dokument, stejně platný a pravdivý jako kterékoliv jiné doznání. Zkusil jedinou přijatelnou variantu: zrádce Brodskij se snažil falešně obvinit Raisu, aby se pomstil. Když Kuzmin vyslechl tenhle argument, zeptal se, odkud by asi zrádce věděl, že je Lev ženatý. V zoufalství Lev zalhal: prý se před Brodským o manželce zmínil. Nevedl si však příliš moudře. Obranou vlastní manželky si sám přitěžoval. Zastávat se někoho znamenalo spojit s ním svůj osud. Každopádně Kuzmin usoudil, že tak závažné podezření je nutné důkladně prošetřit. Pokud by se Lvovi zdál úkol příliš obtížný, svěří jej major jinému příslušníkovi. Po tomhle ultimátu Lev případ přijal, rozhodnutý očistit manželčino jméno. Podobně jako před třemi lety odložil své pochyby o její manželské věrnosti, musel teď rozptýlit veškeré pochyby o její oddanosti státu.

Na protější straně ulice se ze školy začaly hrnout děti, rozcházely se do nejrůznějších stran. Jedna holčička přeběhla silnici, zamířila přímo ke Lvovi a vešla do domovních dveří, za nimiž se schovával. Zatímco ho v šeru míjela, pod podrážkami jí křupaly střepy rozbité žárovky. Na okamžik se zastavila, snad se chystala něco říct. Lev se k ní otočil. Spatřil dlouhé černé vlasy svázané červenou stuhou. Dívence mohlo být nějakých sedm let. Tváře měla zrůžovělé chladem. Náhle se dala na útěk, její botky klapaly po schodech vzhůru, pryč od cizího člověka, honem domů, kde si ve svém útlém věku dosud připadala v bezpečí.

Lev se přesunul blíž k proskleným dveřím a pozoroval poslední žáky opouštějící školní budovu. Věděl, že Raisa dnes na rozvrhu nemá žádné mimořádné povinnosti a brzy tedy vyjde ven. A vzápětí se objevila – stála u vchodu s jakýmsi kolegou. Muž měl krátce přistřiženou šedou bradku, inteligentní oči a kulaté brýle. Zdál se celkem přitažlivý, působil dojmem vzdělaného, jemného a kulturně zaměřeného člověka, což dokazovala i brašna plná knih. To musí být ruštinář Ivan, o kterém se Raisa občas zmiňovala, pomyslel si Lev. Zřejmě bude zhruba o deset let starší než já.

Lev si přál, aby se Raisa a její kolega rozloučili, ale zklamali ho. Odcházeli spolu, kráčeli vedle sebe a nenuceně rozmlouvali. Čekal, až přejdou o kus dál. Působili dojmem dobrých přátel, Raisa se smála nějakému Ivanovu žertu a Ivan se tvářil potěšeně. Dokázal ji Lev rozesmát? Spíš ne, a rozhodně ne často. Jistě, nevadilo mu, když se zasmála, pokud se choval hloupě či neobratně, v tomhle ohledu měl smysl pro humor, ovšem vtipy vyprávět neuměl. Zato Raisa ano. Byla hravá – intelektuálně i slovně. Už po jejich prvním setkání, kdy mu namluvila, že se jmenuje Lena, pochopil, jak ho svou chytrostí převyšuje. Přestože si však uvědomoval rizika spojená s nadprůměrnou inteligencí, nikdy na manželku nežárlil. Osten neurčité žárlivosti pocítil teprve teď, když ji viděl s tím mužem.

Lvovi už dřevěněly nohy. Byl rád, že se konečně mohl dát do pohybu. Raisu sledoval přibližně s padesátimetrovým odstupem. V matném naoranžovělém světle luceren ji neztrácel z dohledu, na ulici se totiž nevyskytovali téměř žádní jiní chodci. Situace se změnila, jakmile odbočili na hlavní třídu jménem Avtozavodská. Stejný název nesla také stanice metra, kam dvojice pravděpodobně mířila. Po chodnících před potravinářskými obchody se táhly dlouhé fronty lidí. Lev mezi nimi jenom s obtížemi rozpoznával manželku, navíc velmi nevýrazně oblečenou. Nezbylo mu než zrychlit krok a zkrátit vzdálenost na dvacet metrů. Teď ovšem hrozilo, že ho manželka náhodou zahlédne. Posléze Raisa s Ivanem vešli do stanice metra a zmizeli Lvovi ze zorného pole. Chvatně se vrhl vpřed, bezohledně rozrážel řady chodců. V hustých davech cestujících mu manželka snadno mohla zmizet. Jak často pyšně zdůrazňovala Pravda, tohle byl nejvýkonnější a nejlepší systém podzemní dráhy na světě.

Za staničním vchodem Lev sestoupil po kamenných schodech do spodní haly, honosně zdobené síně připomínající přijímací salon významného velvyslance: smetanově bílé mramorové sloupy, naleštěná mahagonová zábradlí, obrovská kupolovitá světla z mléčného skla. Teď, během dopravní špičky, nebyl vidět jediný kousek podlahy. U turniketů se tlačily tisíce lidí zachumlaných do dlouhých kabátů a šál. Lev se vydal proti proudu, vrátil se po schodech nahoru a snažil se z výšky přehlédnout hlavy v proudících davech. Raisa s Ivanem prošli ocelovým turniketem a čekali, až budou moct nastoupit na eskalátor. Lev se vrátil dolů. Proplétal se davem, snažil se vklouznout do každé skuliny. Přesto však uvázl v tlačenici a neměl jinou možnost než hrubě lidi odstrkovat stranou. Cestující na něj vrhali nasupené pohledy, ale nikdo se neodvážil protestovat nahlas – nikdo si nemohl být jistý, jestli Lev není někdo, před kým je třeba mít se na pozoru.

Ještě jednou manželku zahlédl, když se prodral k turniketu. Předběhl fronty a rychle se vecpal na eskalátor. Z dřevěných pojízdných schodů klesajících šikmo dolů viděl jenom stovky zimních papach. Nedokázal rozeznat obličeje, a tak se trochu vyklonil vpravo. Raisu spatřil asi patnáct schodů pod sebou. Aby mohla mluvit s Ivanem, který stál o schůdek nad ní, otočila se a hleděla nahoru. Lev tedy byl v jejím zorném poli. Chvatně se schoval za nejbližšího muže. Už nechtěl riskovat další pokus a rozhodl se počkat. Znovu se podíval teprve až téměř dole. Široká hala ústila do dvou tunelů pro vlaky směřující na sever a na jih. Oběma tunely se zvolna posunovaly davy cestujících, kteří se snažili vecpat na nástupiště, aby si zajistili místo v příštím vlaku. Manželku Lev nikde neviděl.

Pokud by mířila rovnou domů, jela by Zamoskvoreckou trasou tři zastávky severním směrem do stanice Těatralná a tam by přestoupila. Lvovi nezbývalo než doufat, že Raisa udělá přesně tohle, a tak pokračoval v cestě po nástupišti. Rozhlížel se vlevo i vpravo, pozoroval tváře lidí namačkaných těsně vedle sebe a čekajících, až dorazí vlaková souprava. Došel do poloviny nástupiště. Raisa nikde nebyla. Nenastoupila snad do vlaku v protisměru? Ale proč by jezdila na jih? Náhle se nějaký muž pohnul, Lev spatřil brašnu a vzápětí Ivana s Raisou – oba stáli na okraji nástupiště. Lev se nechtěně ocitl tak blízko nich, že by stačilo natáhnout ruku a dotkl by se manželčiny tváře. Kdyby Raisa jen maličko pootočila hlavu, hleděli by si do očí. Téměř určitě byl v dosahu jejího periferního vidění. Nevšimla si ho z prostého důvodu: vůbec ji nenapadlo, že by tam manžela potkala. Nemohl nic dělat, neměl se kam skrýt. Kráčel dál po nástupišti, čekal, kdy na něho Raisa zavolá. Tohle jí nedokážu vysvětlit jako náhodu, pomyslel si. Prokoukne moji lež, pozná, že ji sleduju. Odpočítal dvacet kroků, zastavil se na kraji nástupiště a zvedl oči k mozaice před sebou. Po straně obličeje mu stékaly tři pramínky potu. Neodvažoval se je setřít, neodvažoval se pohnout hlavou. Co kdyby Raisa právě pohlédla jeho směrem? Pokusil se soustředit na mozaiku oslavující sovětskou vojenskou sílu: tank s namířenou hlavní, kolem těžké dělostřelectvo a spousty rudoarmějců v dlouhých rozevlátých pláštích a se zbraněmi připravenými ke střelbě. Velmi pomalu otočil hlavu. Raisa a Ivan spolu hovořili. Lva neviděla. Přeplněným nástupištěm prolétla vlna vlahého vzduchu. Vlak přijížděl.

Zatímco se všichni otáčeli vstříc blížící se soupravě, zachytil Lev pohled muže, který se díval opačným směrem. Díval se přímo na Lva. Byl to kratičký pohled, oční kontakt trvající pouhý zlomek vteřiny. Muži mohlo být zhruba třicet let. Lev ho nikdy předtím neviděl. Přesto okamžitě poznal, že jde o kolegu čekistu, příslušníka státní bezpečnosti.

Dav se vlnivě posunul vpřed, ke dveřím vlaku. Agent zmizel z dohledu. Lev se nepohnul. Stál otočený na druhou stranu a dál upřeně pozoroval místo, kde spatřil ty chladné profesionální oči. Teprve když do něho začali vrážet vystupující lidé, vzpamatoval se z překvapení a stačil se vmáčknout do vlakové soupravy – do vozu hned za tím, kam se dostali Raisa s Ivanem. Kdo je ten agent? ptal se v duchu. A proč vůbec sledováním mojí manželky pověřili ještě dalšího agenta? Nedůvěřují mi? Samozřejmě mi nedůvěřují… Přesto nečekal, že sáhnou k takovým krajním opatřením. Prodral se na konec vozu, odkud mohl oknem nahlížet do vedlejšího vagonu. Spatřil Raisinu ruku svírající opěrnou tyč. Toho dalšího agenta však nikde neviděl. Dveře už se měly každou chvíli zavřít.

Vtom druhý agent nastoupil do téhož vagonu. Nevšímavě se protáhl kolem Lva a postavil se o několik metrů dál. Byl dobře vycvičený, choval se zcela klidně, nenápadně. Nebýt onoho kratičkého setkání jejich očí, Lev by si muže vůbec nevšiml. Kdepak, tenhle agent nesleduje Raisu, pomyslel si. Je tu kvůli mně.

Mělo mě napadnout, že takovou akci neponechají jen v mých rukou. V jistém smyslu jsem kompromitovaný. Dokonce mě třeba podezřívají, že pokud je Raisa špionka, přímo s ní spolupracuju. Nadřízení se musí přesvědčit, jestli svůj úkol řádně plním, je to jejich služební povinnost. Veškerá moje hlášení se budou ověřovat hlášeními druhého agenta. Proto je životně důležité, aby Raisa jela rovnou domů. Když zamíří jinam, do nevhodné restaurace, do antikvariátu nebo do nějakého bytu, kde žijí nedůvěryhodní lidé, vystaví se vážnému nebezpečí. Jedinou její nadějí na záchranu – a velmi chabou nadějí – je nedělat nic neobvyklého, s nikým nemluvit, s nikým se nescházet. Může jenom pracovat, nakupovat a spát. Jakákoliv další aktivita by se dala špatně vykládat.

Pokud by Raisa jela domů, zůstala by ve vlaku následující tři zastávky, ve stanici Těatralná by přestoupila na Arbatsko-Pokrovskou trasu a pokračovala východním směrem. Lev sklouzl očima k agentovi, který ho sledoval. Kdosi právě vstal a chystal se vystoupit, agent se posadil na uvolněné místo. Zdánlivě lhostejně zíral z okna, nepochybně však koutkem oka pozoroval Lva. Věděl, že ho Lev poznal. A možná se nechal poznat záměrně. Ostatně na tom teď nezáleželo. Hlavně aby Raisa mířila rovnou domů.

Vlak dorazil do stanice Novokuzněcká. V další stanici by měli přestupovat. Dveře vagonu se otevřely. Lev sledoval, jak Ivan vystupuje, a v duchu manželku zapřísahal:

Prosím, zůstaň ve vlaku.

Raisa opustila vagon a po nástupišti se prodírala k východu. Nejela tedy přímo domů. Lev netušil, kam hodlala jít. Kdyby ji následoval, odhalil by její záměry druhému agentovi. A jestli ji nebude následovat, ohrozí svůj vlastní život. Musel si vybrat. Mírně pootočil hlavu. Agent se ani nepohnul. Ze svého sedadla nemohl na Raisu vidět. Řídil se podle Lva, nikoliv podle Raisy – předpokládal, že manželé budou jednat shodně. Dveře se začaly zavírat. Lev dál stál na původním místě.

Letmo pohlédl do bočního okna, jako by Raisa dosud byla ve vedlejším vagonu – jako by ji stále měl pod kontrolou. Co to prováděl? Rozhodl se náhle a bez přemýšlení. Svůj značně chatrný plán založil na agentově přesvědčení, že Raisa zůstala ve vlaku. Lev ovšem nepočítal s obrovskými davy cestujících. Raisa s Ivanem se stále ještě pohybovali po nástupišti a k východu se blížili až trýznivě pomalu. Protože agent dál zíral z okna, mohl by je zahlédnout, jakmile se vlak rozjede. Raisa trpělivě stála ve frontě před východem. Nespěchala, neměla důvod spěchat. Netušila, že jestli včas nezmizí z dohledu, bude v sázce její i Lvův život. Vlaková souprava se rozjela. Vagon s agentem a Lvem už se dostal téměř na úroveň východu ze stanice. Teď agent určitě Raisu uvidí, říkal si Lev. Pozná, že jsem záměrně nesplnil úkol.

Vlak nabral rychlost a vzápětí už projížděl kolem východu. Raisu teď bylo zcela jasně vidět. Lvovi se sevřel žaludek. Pomalu otočil hlavu, aby zachytil agentovu reakci. V uličce stáli zavalití manželé středního věku a svými těly dokonale agentovi bránili ve výhledu na nástupiště. Agent Raisu nezahlédl. Nevěděl, že nezůstala ve vlaku. Lev jen s námahou skryl úlevu. Silou vůle pokračoval v pantomimě, která měla naznačit, že dál pečlivě pozoruje vedlejší vagon.

Ve stanici Těatralná Lev co nejdéle čekal a teprve potom opustil vlakovou soupravu. Choval se, jako by stále sledoval manželku mířící domů, a začal se v davu posunovat k východu. Nenápadně se ohlédl přes rameno. Uviděl, že agent také vystoupil a teď se snaží zkrátit vzdálenost mezi nimi. Lev se úporně tlačil vpřed.

Chodba ústila do haly, odkud vedly cesty k různým dalším trasám nebo k východu na ulici. Lev se potřeboval zbavit agenta, aniž by prozradil, že se ho chtěl zbavit. Vydal se průchodem vpravo, aby se dostal k vlaku jedoucímu po trase Arbatsko-Pokrovskaja východním směrem, tedy domů. Hodně záleželo na tom, kdy dorazí příští souprava. Lev doufal, že získá dostatečný náskok a podaří se mu nastoupit do vlaku dřív, než ho agent dožene a zjistí, že Raisa na nástupišti vůbec není.

Průchod zaplňovaly husté davy lidí. Náhle Lev zaslechl rachot vlakové soupravy, která právě zastavovala u nástupiště. Zdálo se vyloučené, že by se tím návalem dokázal včas prodrat k vagonu. Sáhl do kapsy pro průkaz státní bezpečnosti a poklepal jím na rameno nejbližšímu muži. Občan strnul a chvatně uhnul stranou. Vzápětí uhnula stranou jakási žena. Dav se mlčky rozestoupil. Lev měl před sebou volnou cestu a řítil se dopředu. Vlak dosud stál s otevřenými dveřmi, připravený k odjezdu. Lev se obrátil, aby zjistil, jak daleko je agent. Kdyby se tomu člověku podařilo stihnout tenhle vlak, bylo by po všem.

Lidé, kteří předtím Lvovi uvolnili cestu, opět utvořili neprostupnou bariéru. Agent mezi nimi byl bezmocně sevřený, uchýlil se tedy k drsnějším metodám: odstrkoval všechny kolem sebe a dral se vpřed. Úspěšně. Proč se dveře nezavíraly? Agent už pronikl na nástupiště a od vlaku ho dělilo jenom několik metrů. Konečně se dveře začaly zavírat. Natáhl ruku a ze strany uchopil jedno jejich křídlo. Ale proti silnému mechanismu neměl šanci a musel dveře pustit. Lev ho teď poprvé viděl zblízka, dál se však snažil tvářit co nejlhostejněji a neprozradit své emoce. Pouze koutkem oka sledoval, jak muž zůstává stát na nástupišti. Teprve ve tmě tunelu si Lev sundal svou propocenou papachu.

TÉHOŽ DNE

Výtah zastavil v šestém, nejvyšším patře, dveře se otevřely a Lev vkročil do úzké chodby. Podle různých vůní a pachů se všude vařilo. Bylo sedm hodin večer, většina rodin usedala k užinu, poslednímu jídlu dne. Zatímco míjel jednotlivé byty, přes tenké překližkové dveře k němu doléhaly zvuky svědčící o přípravě večeře. Čím víc se blížil k bytu svých rodičů, tím větší únavu pociťoval. Těsně předtím několik hodin jezdil křížem krážem po městě. Když se ve stanici Těatralná zbavil agenta, který ho sledoval, vrátil se domů do bytu číslo 124, rozsvítil, pustil rádio a zatáhl záclony. Takové opatření bylo nezbytné, přestože bydleli v patnáctém poschodí. Pak opět odešel. Ke stanici metra šel záměrně oklikou a odjel zpátky do města. Nepřevlékl se – a teď toho litoval. Teplé oblečení mu působilo potíže, schnoucí propocená košile se lepila na záda. Určitě nepříjemně páchl, ačkoliv sám to nevnímal. Tyhle starosti však odsunul stranou. Rodičům jeho pot vadit nebude. Na to budou až příliš znepokojeni skutečností, že je syn požádá o radu. Nic takového neudělal už dávno.

Jejich vzájemný vztah se změnil. V současnosti Lev rodičům pomáhal mnohem víc, než kdysi rodiče pomáhali jemu. Měl z toho radost. Líbilo se mu, že mohl oběma zajistit lehčí práci. Stačil zdvořilý dotaz, a otec v muniční továrně odešel od montážní linky a stal se mistrem. Obdobně povýšila i matka, která celé dny sešívala vojenské padáky. Díky Lvovi získali také lepší přístup k potravinám, nemuseli čekat v mnohahodinových frontách na chleba a pohanku, ale směli nakupovat ve spectorzích, zvláštních obchodech, kam se běžný občan nedostal. Tyhle obchody určené pro privilegované zákazníky nabízely exotické lahůdky jako třeba čerstvé ryby, šafrán, či dokonce pravou hořkou čokoládu, žádnou náhražku obsahující místo kakaa obarvenou a ochucenou směs žita, ječmene, pšenice a hrachu. Pokud se objevily neshody s nějakým hádavým sousedem, obvykle soused brzy sporů zanechal. Nebylo nutné použít násilí ani výhrůžek, stačilo mu naznačit, že na rozdíl od něho mají rodiče styky.

Byt, který se Lvovi podařilo rodičům sehnat, byl v příjemné čtvrti na severu města, v nízkém bloku, kde se každá bytová jednotka honosila vlastní koupelnou a balkonkem s výhledem na úzký pás zeleně a tichou ulici. A hlavně: rodiče se s nikým nemuseli o byt dělit, což se v Moskvě téměř rovnalo zázraku. Po padesáti letech dřiny a trápení se konečně těšili z výsad. A velmi si toho vážili. Jejich životní úroveň ovšem visela na tenké nitce Lvovy kariéry.

Lev zaklepal na dveře. Když mu jeho matka Anna otevřela, zdála se překvapená. Ale údiv, který ji na okamžik zbavil řeči, rychle pominul. Přistoupila k synovi a objala ho.

„Proč jsi nám nedal vědět, že přijdeš?“ spustila vzrušeně. „Dozvěděli jsme se, že stůněš. Zašli jsme tě navštívit, ale právě jsi spal. Mluvili jsme s Raisou. Ano, byli jsme se na tebe podívat, dokonce jsem tě držela za ruku, ale nic jiného jsme pro tebe nemohli udělat. Potřeboval sis odpočinout. Spal jsi jako mimino.“

„Raisa mi říkala, že jste se u nás zastavili. Děkuju za to ovoce – za pomeranče a citrony.“

„Žádné ovoce jsme ti nepřinesli. Alespoň si nevzpomínám. Jenže už stárnu. Možná to bylo jinak.“

Lvův otec Stěpan zaslechl rozhovor, vynořil se z kuchyně a zlehka se protáhl kolem manželky. V poslední době trochu přibrala. Oba přibrali. Vypadali docela blahobytně.

Stěpan syna objal.

„Už je ti líp?“

„Ano, mnohem líp.“

„To je dobře. Měli jsme o tebe starost.“

„A co tvoje záda?“

„Už mi delší dobu dávají pokoj. Jednou z výhod administrativní práce je, že se jen dívám, jak se ostatní namáhají. Chodím si kolem nich s perem a blokem.“

„Nemáš si co vyčítat. Svoje sis odpracoval.“

„Snad. Ale když se vyšvihneš nahoru, všichni se na tebe dívají jinak. Kamarádi už se nechovají tak přátelsky jako dřív. Musím hlásit každého opozdilce. Naštěstí zatím ještě do práce nikdo pozdě nepřišel.“

Lev se nad těmi slovy zamyslel.

„Co bys udělal, kdyby se to stalo? Nahlásil bys opozdilce?“

„Prostě všem pořád připomínám, aby chodili včas.“

Vyhýbavá odpověď naznačovala, že by otec nic nehlásil. Patrně už pár takových případů přehlédl. Právě teď sice nebyla nejvhodnější chvíle, aby ho Lev varoval, ovšem podobná velkomyslnost se dala snadno odhalit.

V kuchyni bublala voda v měděném hrnci s hlávkou zelí. Rodiče připravovali k večeři golubcy a Lev jim řekl, aby se nenechali rušit: promluvit si můžou i v kuchyni. Stoupl si stranou a sledoval, jak otec míchá dohromady mleté maso – čerstvé, nikoliv sušené –, strouhanou mrkev a vařenou rýži, všechno nepochybně získané jen díky synovu zaměstnání. Matka se chystala rozebrat varem vybledlou zelnou hlávku na jednotlivé listy. Rodiče samozřejmě poznali, že něco není v pořádku, trpělivě však čekali, až se jim syn sám svěří. Lev byl rád, že ho nepobízejí a věnují se přípravě jídla.

„Nikdy jsme se moc nebavili o mé práci. Jinak to ani nešlo. Byly chvíle, kdy jsem své povinnosti pokládal za hodně obtížné. Dělal jsem věci, na které nejsem zrovna pyšný, i když byly nezbytné.“

Lev se odmlčel, hledal vhodná slova.

„Už někdy zatkli někoho z vašich známých?“ zeptal se po chvíli.

Krajně nepříjemná otázka. A Lev si to uvědomoval. Stěpan s Annou si vyměnili krátký pohled a opět se – zjevně velmi rádi – vrátili k vaření. Anna pokrčila rameny.

„Každý ví o někom, koho zatkli. Ale my spolu takové věci neprobíráme. Vždycky si říkám: od toho jste tady vy, příslušníci. Máte důkazy. Co my víme? Ledaskdo navenek vypadá jako slušný, normální a uvědomělý občan – a vy musíte odhalit jeho přetvářku. Určitě děláte to, co je pro naši zem nejlepší. Obyčejnému člověku nepřísluší, aby vaši práci posuzoval.“

Lev pokývl.

„Tahle země má mnoho nepřátel,“ dodal. „Revoluci nenávidí po celém světě. Musíme ji bránit. Někdy bohužel i před našimi vlastními lidmi.“

Opět se odmlčel. Nepřišel sem, aby tu hlásal státní propagandu. Rodiče ustali v práci. S prsty ulepenými od směsi rýže a mletého masa se zahleděli na syna.

„Včera mě požádali, abych udal Raisu. Moji nadřízení si myslí, že zradila. Myslí si, že je špionka a pracuje pro cizí tajné služby. Dostal jsem rozkaz, abych to vyšetřil.“

Stěpanovi z prstu zvolna stekla kapka tuku na podlahu. Chvíli tu kapku upřeně pozoroval.

„A zradila?“ zeptal se konečně.

„Otče, Raisa je učitelka. Pracuje. Ze školy se vrací domů. Z domova odjíždí do školy. A zase se vrací domů.“

„Tak jim to řekni. Mají nějaké důkazy? Jak je něco takového vůbec napadlo?“

„Existuje doznání popraveného špiona. Jmenoval ji. Tvrdil, že s ní spolupracoval. Ale já vím, že jeho doznání je lživé. Vím, že ten údajný špion byl ve skutečnosti jenom obyčejný veterinář. Udělali jsme chybu, když jsme ho zatkli. Jsem přesvědčený, že celé doznání nastrojil jeden příslušník, který se mě snaží zničit. Vím, že moje manželka je nevinná. Za tou záležitostí není nic jiného než msta.“

Stěpan si utřel ruce do Anniny zástěry.

„Pověz jim pravdu. Jistě si ji poslechnou. Odhal toho příslušníka. Přece máš dostatečně významné postavení.“

„To přiznání, ať už je vymyšlené nebo ne, přijali jako pravdivé. Jde o úřední doklad a je v něm její jméno. Když budu Raisu hájit, zpochybním hodnotu oficiálního dokumentu. Kdyby připustili jediný omyl, pak by přiznali, že chyba se mohla stát ve všech ostatních případech. Následky by byly nepředstavitelné. Znamenalo by to, že veškerá doznání se dají zpochybnit.“

„Nemůžeš říct, že ten špion – ten veterinář – se spletl?“

„Ano, přesně tohle hodlám udělat. Ovšem jestli mému hlášení neuvěří, zatknou nejen Raisu, ale i mě. Pokud se podle nich provinila a já se ji pokoušel vydávat za nevinnou, spáchal jsem stejnou vlastizradu. A to není všechno. Vím, jak to v podobných případech chodí. Velmi pravděpodobně zatknou i vás oba. Trestní zákoník tvrdě postihuje všechny členy rodiny odsouzeného zločince.“

„A co se stane, když Raisu udáš?“

„Nevím.“

„Ale víš.“

„Přežijeme. Raisa ne.“

Na kamnech dál bublala voda. Konečně Stěpan znovu promluvil.

„Přišel jsi za námi, protože si nejsi jistý, co máš udělat. Přišel jsi, protože jsi dobrý člověk a chceš ode mě slyšet rozumnou radu. Chceš ode mě slyšet, že se máš zachovat slušně a poctivě. Což znamená říct nadřízeným, že se mýlí. Že Raisa je nevinná. A pak statečně nést následky.“

„Ano.“

Stěpan pokývl a sklouzl očima k Anně.

„Ale já ti takovou radu nemůžu dát,“ dodal po chvíli. „A trochu pochybuju, že jsi s ní skutečně počítal. Jak bych ti mohl radit právě tohle? Pravda je prostá: přeju si, aby moje manželka zůstala naživu. Přeju si, aby zůstal naživu můj syn. A sám chci taky zůstat naživu. Udělal bych cokoliv, abych nám všem zajistil bezpečí… Jestli správně chápu situaci, je tu jeden život proti třem. Promiň, Lve, určitě jsi ode mě čekal víc. Ale já i matka už jsme příliš staří. V gulagu nepřežijeme. Rozdělili by nás. Zemřeli bychom každý úplně sám.“

„A jak by zněla tvoje rada, kdybys byl mladý?“

Stěpan znovu pokývl.

„Máš pravdu. Zněla by stejně. Ale nezlob se na mě. Co sis vlastně představoval, když jsi k nám šel? Představoval sis, že řekneme: dobrá, nic se neděje, rádi zemřeme? A čemu by naše smrt posloužila? Zachránila by tvoji manželku? Žili byste dál šťastně spolu? Kdyby to mohlo dopadnout takhle, ochotně se pro vás dva obětuju. Jenže takhle to nedopadne. Dopadne to tak, že zemřeme – všichni čtyři. Ale ty budeš umírat s vědomím, že jsi udělal správnou věc.“

Lev pohlédl na matku. Zdála se bledší než ty zplihlé zelné listy v její ruce. Byla zcela klidná. Neodporovala Stěpanovi.

„Dokdy se musíš rozhodnout?“ zeptala se jenom.

„Dostal jsem dva dny na shromáždění důkazů. Pak mám odevzdat hlášení.“

Rodiče pokračovali v přípravě večeře. Balili směs mletého masa, zeleniny a rýže do zelných listů, které kladli na plech. Závitky připomínaly useknuté tlusté palce. Dokud plech nebyl plný, nikdo nepromluvil. Ticho přerušil Stěpan.

„Najíš se s námi?“

Lev přešel za matkou do obývacího pokoje. Tam si všiml, že na stole už je prostřeno pro tři.

„Čekáte hosta?“

„Ano, Raisu.“

„Moji manželku?“

„Často s námi večeří. Když jsi zaklepal, mysleli jsme, že je to ona.“

Anna položila na stůl čtvrtý talíř.

„Chodívá skoro každý týden,“ dodala. „Ale nechce, abys věděl, jak si připadá osamělá, když jí doma při jídle dělá společnost jenom rádio. Máme ji moc rádi.“

Lev se opravdu nikdy nevracel z práce v sedm hodin večer. Zvyk prodlužovat pracovní den zavedl Stalin, který trpěl chorobnou nespavostí, takže mu stačily čtyři hodiny spánku. Jak Lev slyšel, žádný člen politbyra nesměl odejít, dokud nezhasla světla ve Stalinově pracovně, což se obvykle stávalo až po půlnoci. Na Lubjance sice tohle pravidlo neplatilo doslova, u každého se však předpokládaly podobné projevy oddanosti. Příslušníci většinou zůstávali v práci nejméně deset hodin, ačkoliv třeba několik z těch hodin vůbec nic nedělali.

Kdosi zaklepal na dveře. Stěpan otevřel. Do předsíně vešla Raisa. Když spatřila Lva, zatvářila se stejně překvapeně jako předtím jeho rodiče. Stěpan přispěchal s vysvětlením.

„Měl tady nedaleko práci. Alespoň se jednou najíme všichni společně.“

Raisa si svlékla kabát a Stěpan jej pověsil na věšák. Přistoupila blíž ke Lvovi a prohlédla si ho od hlavy k patám.

„Čí je to oblečení?“

Lev přelétl očima kalhoty a košili, oblečení po některém zastřeleném odsouzenci.

„Je vypůjčené. Z práce.“

Raisa se k manželovi naklonila.

„Ta košile páchne,“ zašeptala mu do ucha.

Lev zamířil do koupelny. Ve dveřích se ještě ohlédl. Raisa právě pomáhala rodičům nosit na stůl jídlo.

Lev vyrůstal bez tekoucí teplé vody. Rodiče se o byt dělili s rodinou otcova strýce. Každá rodina měla jediný pokoj. V domě nebyly záchody ani koupelny, nájemníci museli používat venkovní zařízení, kde tekla pouze studená voda. Ráno tam stávaly dlouhé fronty, v zimě na lidi sněžilo. Vlastní umyvadlo plné horké vody představovalo nedosažitelný luxus, nádherný sen… Lev si svlékl košili a umyl se. Potom otevřel dveře a požádal otce, jestli by mu nepůjčil košili. Přestože otcovo tělo poznamenala dlouholetá tvrdá práce u linky, na níž se montovaly tankové střely, zachovalo si svou silnou stavbu a širokými svalnatými rameny se podobalo synově postavě. Košile Lvovi dokonale padla.

Když se Lev převlékl, usedl k jídlu. Zatímco golubcy se dopékaly v troubě, na stole už čekaly zakuski, předkrm sestávající z nakládané zeleniny, houbového salátu a tenkého plátku telecího jazyka uvařeného s majoránkou a podávaného ve vychlazeném rosolu a s křenem. Byla to hotová hostina. Lev ten bohatý výběr pozoroval a přitom v duchu počítal jeho cenu. Čí smrt zaplatila majoránku? Byl ten plátek jazyka koupený za život Anatolije Brodského?

„Už chápu, proč sem každý týden chodíš,“ prohodil s pocitem nevolnosti.

Raisa se usmála.

„Ano. Rozmazlují mě. Říkám jim, že kaše by stačila, ale…“

„Pro nás je to jen záminka,“ přerušil ji Stěpan, „chceme se rozmazlovat sami.“

„Přišla jsi sem rovnou z práce?“ zeptal se Lev manželky jakoby mimochodem.

„Ano.“

Lhala. Nejdřív šli někam s Ivanem. Ale než se nad tím Lev stačil hlouběji zamyslet, Raisa se opravila.

„Vlastně ne. Obvykle sem jezdím rovnou z práce, jenže dneska jsem měla něco domluveného, proto jsem se opozdila.“

„Něco domluveného?“

„Návštěvu u lékaře.“ Raisa se opět usmála.

„Původně jsem ti to chtěla prozradit, až budeme sami, ale když už na to přišla řeč…“

„Co jsi mi chtěla prozradit?“

Anna se zvedla ze židle.

„Máme odejít?“

Lev jí gestem naznačil, aby se znovu posadila. „Prosím. Přece jsme rodina. Žádné tajnosti.“

„Jsem těhotná.“

20. ÚNORA

Lev nemohl usnout. Ležel s otevřenýma očima, zíral do stropu a poslouchal, jak manželka zvolna oddychuje, zády přitisknutá k jeho boku, ovšem pouze díky náhodným pohybům, nikoliv aby záměrně vyjádřila intimitu. Raisa patřila mezi neklidné spáče. Byl to dostatečný důvod pro udání? Lev věděl, že ano. A věděl také, jak by se taková věc dala formulovat:

Nedokáže klidně odpočívat, trápí ji nepříjemné sny – manželku zjevně tíží nějaké tajemství.

Jistě, mohl by odpovědnost za vyšetřování přenést na jiného příslušníka. Mohl by sám sebe přesvědčit, že bude vhodné utvořit si úsudek až dodatečně. Nebyl snad příliš ovlivněný osobním vztahem? Jenže jakékoliv podobné vyšetřování by vedlo k jedinému závěru. Otevřel by se další případ vlastizrady. Presumpci viny by se nikdo neodvážil odporovat.

Lev vstal z postele a přešel do obývacího pokoje, k oknu s výhledem nikoliv na město, ale na protější obytné bloky. Spatřil před sebou obrovskou stěnu plnou oken. Za třemi se svítilo – za pouhými třemi snad z tisíce oken. Jaké asi starosti trýzní obyvatele těch bytů? uvažoval Lev. Co jim nedovoluje spát? Náhle s oněmi třemi obdélníky světla pocítil podivnou spřízněnost. Blížila se čtvrtá hodina ráno, zatýkací hodina, nejvhodnější doba, aby státní bezpečnost vytrhla podezřelé ze spánku a rovnou je odvezla. Zastihla je dezorientované a bezmocné. Neopatrné výroky lidí, kterým příslušníci ještě za tmy vpadli do domácnosti, často posloužily během výslechů. Ledaskdo se neovládl při pohledu na manželku vlečenou za vlasy po podlaze. Kolikrát Lev těžkou vysokou botou rozkopl dveře? Kolikrát sledoval, jak jeho kolegové vytahují z postele manželskou dvojici, bezohledně svítí baterkami do vyděšených očí a na noční prádlo? Kolikrát slyšel smích příslušníků, vyvolaný něčími obnaženými genitáliemi? Kolik lidí sám vytáhl z postele? Kolik bytů obrátil naruby? A kolik dětí držel a okřikoval, když se vrhaly k rodičům, které odváděli pryč? Už by si nedokázal vzpomenout. Vymazal z mysli jména i tváře. Selhávající paměť mu vyhovovala. Pěstoval si takové selhávání záměrně? Bral amfetaminy nejen kvůli práci, ale hlavně aby zničil vzpomínky spojené s tou prací?

Existovala anekdota, kterou si mezi sebou s chutí vykládali příslušníci státní bezpečnosti. Manželé spí v posteli, když je náhle zburcuje bušení na dveře. Obávají se nejhoršího. Vstanou a políbí se na rozloučenou.

Miluju tě, moje ženo.

Miluju tě, můj muži.

Otevřou. Za dveřmi stojí rozčilený soused, chodba je plná kouře, plameny šlehají až ke stropu. Manželům spadne kámen ze srdce. Usmějí se: díkybohu jenom hoří dům. Lev tuhle anekdotu slyšel v různých obměnách. Místo požáru se objevovali ozbrojení lupiči, místo ozbrojených lupičů lékař s neblahou zprávou. Dřív se Lev taky pobaveně smál, pevně přesvědčený, že jeho se ten vtip nikdy týkat nebude.

Manželka otěhotněla. Změnila něco tahle skutečnost? Mohla by změnit postoj Lvových nadřízených k Raise? Nikdy ji neměli rádi. Nedala Lvovi žádné děti. V době, která důrazně žádala, aby se dětí rodilo co nejvíc. Válka pohltila miliony občanů, mít děti se tedy stalo společenskou povinností. Proč Raisa děti nerodila? Ta otázka těžce doléhala na jejich manželství. Nabízelo se jediné vysvětlení: Raisa není úplně v pořádku. Poslední dobou tlak sílil, otázky útočily stále častěji. Raisu problém velmi trápil. Pravidelně navštěvovala lékaře. Jejich sexuální život teď už byl ryze účelový, motivovaný oněmi vnějšími tlaky. Lvovi neunikl smutný paradox celé situace: když Raisa konečně otěhotněla, jak si nadřízení přáli, chtěli její smrt. Neměl by se před nimi o manželčině těhotenství zmínit? Ne, bylo by to marné. Zrada zůstávala zradou, žádné polehčující okolnosti se nepřipouštěly.

Lev se osprchoval. Tekla jenom studená voda. Oblékl se a připravil snídani – ovesnou kaši. Neměl chuť k jídlu a sledoval, jak v misce kaše zvolna tuhne. Do kuchyně vešla Raisa, posadila se a promnula si rozespalé oči. Ani jeden z nich zatím nepromluvil. Lev se zvedl, aby ohřál ovesnou kaši. Čekal. Pak před manželku položil misku. Raisa dál mlčela. Uvařil sklenici slabého čaje a postavil ji na stůl vedle zavařovačky s džemem.

„Pokusím se přijít domů o něco dřív.“

„Nemusíš kvůli mně měnit své zvyky.“

„Stejně to zkusím.“

Lev za sebou zavřel dveře bytu. Už se rozednívalo. Z okraje chodby viděl, jak o stovky metrů níž čekají lidé na tramvaj. Došel k výtahu. Když výtah dorazil, stiskl Lev tlačítko nejvyššího patra. Ve třicátém poschodí zamířil chodbou ke vchodu pro zaměstnance, označenému nápisem VSTUP ZAKÁZÁN. Zámek dávno někdo rozbil. Schody za dveřmi vedly na střechu. Lev tady už jednou byl – hned potom, co se sem nastěhovali. Západním směrem se nabízel pohled na město, ve východním směru Moskva ustupovala venkovské krajině s poli pokrytými sněhem. Když se Lev před čtyřmi lety kochal tímhle výhledem, považoval se za nejšťastnějšího člověka na světě. Byl hrdina, jak o tom svědčil i uschovaný výstřižek z novin. Měl důležitou práci, krásnou manželku. Neochvějně věřil ve stát a jeho vedení. Ztratil snad to přesvědčení, tu absolutní, nezviklatelnou důvěru? Ano, ztratil.

Sjel výtahem zpátky do čtrnáctého patra a vrátil se do bytu. Raisa mezitím odešla do práce, v kuchyni nechala neumytou misku od kaše. Lev si svlékl kabát a vyzul boty. Promnul si zkřehlé ruce, připravený začít s prohlídkou.

Během uplynulých let prováděl prohlídky nesčetných domů, bytů a kanceláří. Pracovníci MGB se přímo předháněli v důkladnosti. Kolovaly historky o neobyčejných a důmyslných kouscích, jaké příslušníci předváděli, aby prokázali svou oddanost. Rozbíjeli vzácná umělecká díla, vyřezávali z rámů obrazy, trhali knihy, probourávali celé zdi. Přestože tohle byly jeho věci a jeho domov, hodlal Lev postupovat stejně pečlivě. Strhl ložní povlečení, prostěradla i povlaky polštářů, obrátil matrace a pozorně je prohmatal, centimentr po centimetru, jako by četl text psaný Brailleovým písmem. Papíry všité do matrací byly pouhým zrakem nezjistitelné. Takové skrýše se daly odhalit jedině hmatem. Když Lev nic nenašel, přesunul se ke knihovně. Prolistoval každou knihu a po chvíli mezi stránkami objevil vložených sto rublů, zhruba svou týdenní výplatu. Hleděl na ty peníze a uvažoval, co můžou znamenat, dokud si neuvědomil, že kniha patří jemu a bankovky představují jeho vlastní tajný fond. Jiný agent by v nich klidně mohl vidět důkaz, že jejich majitel je spekulant. Lev vsunul peníze zpátky. Pozotvíral všechny zásuvky, prozkoumal Raisino úhledně složené oblečení. Bral do rukou každý jednotlivý kus, prohmatal jej, protřásl a přidal k hromádce na podlaze. V prázdných zásuvkách přejel prsty po zadních a postranních částech. Nic nenašel. Otočil se a chvíli očima bloudil po místnosti. Tiskl se ke stěnám a dlaněmi se snažil nahmátnout jakékoliv výčnělky či dutiny. Sejmul ze zdi zarámovaný novinový výstřižek s fotografií, na níž stál vedle hořícího německého tanku. Připadalo mu zvláštní, že na ty chvíle zahlcené smrtí myslí jako na šťastnější časy. Rozebral rámeček. Novinový výstřižek se zvolna snesl k zemi. Upevnil jej zpátky do rámečku a rámeček opět zavěsil na původní místo. Převrátil postel na bok a opřel ji o stěnu. Klekl si. Podlahová prkna byla pevně přišroubovaná. Přinesl si z kuchyně šroubovák a pod každé z prken pozorně nahlédl. Neuviděl nic jiného než různé potrubí a vrstvy prachu.

Zašel do kuchyně, aby si umyl zašpiněné ruce. Konečně tekla teplá voda. Drobnou kostkou mýdla si třel kůži ještě dlouho potom, co špína zmizela. Co se to snažil smýt z rukou? Zradu? Ne, neliboval si v metaforických vyjádřeních. Drhnul si ruce, protože je měl špinavé. Provedl prohlídku svého bytu, protože dostal takový rozkaz. Nesměl si dovolit zbytečně přemýšlet.

Někdo zaklepal na dveře bytu. Lev si opláchl ruce, od zápěstí až k loktům pokryté bělavou mýdlovou pěnou. Klepání se opakovalo. S pažemi dosud mokrými zamířil do předsíně.

„Kdo je to?“ křikl.

„Vasilij.“

Lvovi se rozbušilo srdce. Semknul oční víčka a pokusil se ovládnout nápor prudkého hněvu. Vasilij znovu zaklepal. Lev přistoupil ke dveřím a otevřel. Vasilije doprovázeli dva muži. Mladého příslušníka s měkkými rysy, papírově bledou pletí a prázdnýma očima, které připomínaly skleněné kuličky vtlačené do hroudy těsta, Lev osobně neznal. Druhým členem doprovodu byl Fjodor Andrejev. Vasilij při výběru mužů neponechal nic náhodě. Bledý mladík patřil k jeho chráněncům. Zdál se fyzicky silný, jistě výborně střílel a zacházel s nožem. A Fjodora Vasilij přivedl schválně.

„O co jde?“

„Přišli jsme ti pomoct. Poslal nás major Kuzmin.“

„Díky, ale dokážu si s pátráním poradit sám.“

„O tom nepochybuju. Jenom ti budeme k ruce.“

„Děkuju, opravdu to není nutné.“

„No tak, Lve. Vláčíme se sem takovou dálku. A venku je pořádná zima.“

Lev ustoupil a pustil je dovnitř.

Ani jeden z nich si nezul vysoké boty obalené ledem, který teď po kouscích opadával z podrážek a tál na koberci. Lev zavřel dveře. Uvědomoval si, s jakými úmysly k němu Vasilij přišel. Chtěl vyprovokovat hádku, přál si, aby se Lev přestal ovládat. Každý neuvážený výrok by pak jenom posílil podezření.

Lev se hostů zeptal, jestli si dají čaj, nebo raději vodku. Všichni věděli, co s oblibou pije Vasilij, ovšem alkohol v řadách MGB prakticky nikdo nepokládal za škodlivý. Nicméně tentokrát Vasilij gestem odmítl Lvovu nabídku a nahlédl do ložnice.

„Co jsi našel?“

Vasilij nepočkal na odpověď, vešel do místnosti a sklouzl očima k převráceným matracím.

„Ani jsi je nerozpáral.“

Sklonil se, vytáhl nůž a chystal se matraci rozříznout. Lev ho popadl za ruku.

„I hmatem se dá zjistit, jestli do látky někdo něco všil. Nemusíš ji párat.“

„Chceš tu tedy všechno zase uklidit?“

„Přesně tak.“

„Pořád si myslíš, že je tvoje manželka nevinná?“

„Neobjevil jsem nic, co by naznačovalo opak.“

„Můžu ti poradit? Najdi si jinou manželku. Jistě, Raisa je krásná. Ale po světě chodí spousta krásných ženských. A třeba by ti bylo líp s nějakou obyčejnější.“

Vasilij sáhl do kapsy a podal Lvovi několik přeložených fotografií. Raisa a její kolega Ivan na nich stáli před budovou školy.

„Chrápe s ním, Lve. Zrazuje tě, stejně jako zrazuje svou vlast.“

„Fotografovali jste je u školy. Oba tam vyučují. Není těžké pořídit snímky, na kterých jsou spolu. Nic to nedokazuje.“

„Znáš jeho jméno?“

„Ivan, mám dojem.“

„Už ho nějakou dobu sledujeme.“

„Sledujeme spousty lidí.“

„Možná se s ním taky přátelíš.“

„Nikdy jsem se s ním nesetkal. Nikdy jsem s ním nemluvil.“

Vasilij zabloudil očima k hromádce šatstva na podlaze, sehnul se a zvedl Raisiny kalhotky. Promnul je mezi prsty, zmačkal je v dlani a strčil si je k nosu. Přitom nepřestával pozorovat Lva. Místo aby ta nehorázná provokace Lva rozzuřila, začal o svém zástupci uvažovat způsobem, jaký ho dosud nenapadl. Proč ho vlastně tenhle člověk tak zavile nenáviděl? Byla za tím profesní rivalita, nebo jen přebujelá ctižádostivost? Když ho teď Lev viděl čichat k Raisinu prádlu, uvědomil si, že Vasilijova nenávist je do značné míry osobního rázu.

„Můžu se trochu porozhlédnout po bytě?“

Lev vytušil léčku.

„Půjdu s tebou,“ odpověděl.

„Ne, raději budu sám.“

Lev přikývl. Vasilij odešel.

Lev se skoro dusil, hrdlo stažené hněvem. Upřeně zíral na převrácenou postel. Náhle ho překvapil tichý hlas, který se ozval vedle něho. Byl to Fjodor.

„Tohle všechno jsi udělal. Prohledal jsi manželčino oblečení, převrátil svou postel, odšrouboval prkna z podlahy. Dokonale jsi přehrabal svůj vlastní život.“

„Všichni musíme být připraveni podstoupit takové prohlídky. Generalissimus Stalin…“

„Taky jsem o tom slyšel. Náš Vůdce prohlásil, že když to bude nutné, prohledá se i jeho byt.“

„Kdokoliv z nás se nejen může, ale musí stát předmětem vyšetřování.“

„A přesto jsi odmítl prošetřit smrt mého syna. Ochotně podrobíš vyšetřování svou manželku, sám sebe, své přátele a sousedy, ale na mrtvolu mého syna ses ani nepodíval. Nevěnoval jsi jedinou hodinu, aby ses přesvědčil, že měl rozříznuté břicho a zemřel s pusou plnou hlíny.“

Fjodor mluvil tiše a nevzrušeně, jeho zloba ztratila žár, zledovatěla. Mohl si dovolit hovořit se Lvem tak upřímně a otevřeně, neboť věděl, že Lev už nepředstavuje nebezpečí.

„Fjodore, ani ty jsi tělo svého syna neviděl.“

„Mluvil jsem s tím starcem, který našel mrtvolu. Vylíčil mi, co viděl. A v očích měl hrůzu. Mluvil jsem i se svědkyní, kterou jsi tak vystrašil, že ze sebe nedokázala vypravit rozumné slovo. Nějaký muž držel mého syna za ruku a vedl ho podél kolejí. Ta žena viděla mužovu tvář. Mohla by ho popsat. Ale nikdo nechtěl, aby vypovídala. A teď je příliš vyděšená. Lve, mého chlapce někdo zavraždil. Milice donutila všechny svědky změnit výpověď, což jsem koneckonců očekával. Jenže ty jsi byl můj přítel. A přišel jsi ke mně domů a nařídil mé rodině, aby držela jazyk za zuby. Vyhrožoval jsi truchlícím pozůstalým. Přečetl jsi nám výmysl a přesvědčil nás, že ty lži musíme přijmout jako pravdu. Místo abys pátral po vrahovi mého syna, dohlížel jsi na smuteční slavnost.“

„Fjodore, snažil jsem se ti pomoct.“

„Věřím ti. Poradil jsi nám, jak přežít.“

„Ano.“

„A jsem ti svým způsobem vděčný. Jinak by člověk, co zavraždil mého syna, měl na svědomí i mě a všechny moje příbuzné. Zachránil jsi nás. Proto jsem teď tady. Ne kvůli pocitu zadostiučinění, ale abych ti oplatil laskavost. Vasilij má pravdu. Musíš manželku obětovat. Nenamáhej se hledáním důkazů. Prostě ji udej – a přežiješ. Už se rozhodlo, že Raisa je špionka. Četl jsem doznání Anatolije Brodského. Je sepsané stejným černým inkoustem jako zpráva o nehodě mého syna.“

Kdepak, Fjodor se určitě mýlí, říkal si Lev. Dostal jsem jednoduchý úkol: provést vyšetřování týkající se mé manželky a podat hlášení. Ohlásím, co jsem zjistil. Raisa je nevinná.

„Jsem přesvědčený, že ke zmínkám o mé ženě vedla zrádce jen touha pomstít se, nic víc. Potvrzuje to i moje dosavadní pátrání.“

Do místnosti se vrátil Vasilij. Přinejmenším část jejich rozhovoru určitě vyslechl. Okamžitě si vzal slovo.

„Až na to, že dalších šest lidí, které zrádce jmenoval, už jsme zatkli. A všichni se přiznali. Výpověď Anatolije Brodského se ukázala jako nesmírně cenná.“

„Pak jsem rád, že se mi ho podařilo zatknout.“

„Tvoji manželku jmenoval odsouzený špion!“

„Četl jsem jeho přiznání. Raisino jméno je v tom výčtu jako poslední.“

„Neřadil ta jména podle důležitosti.“

„Domnívám se, že Raisino jméno připojil dodatečně, aby projevil svou zášť vůči mně. Takový zločinec nás někdy ještě v posledním zoufalém pokusu chce obelstít. Rád přijímám vaši pomoc s pátráním, pokud jste opravdu přišli jenom proto. Jak sami vidíte…“

Lev ukázal na vytrhaná podlahová prkna.

„Byl jsem důkladný.“

„Vykašli se na ni, Lve. Uvažuj rozumně. Na jedné straně máš svou kariéru, rodiče, na druhé straně zrádkyni a děvku.“

Lev pohlédl na Fjodora. V jeho tváři neviděl žádnou radost, žádné zlovolné potěšení.

„Přece víš, že je děvka,“ pokračoval Vasilij. „Proto jsi ji taky nechal už jednou sledovat.“

Lvův hněv vystřídalo ohromení. Takže o tom věděli. Věděli o tom po celou dobu.

„Snad sis nemyslel, že to je tajemství? Všichni to víme. Udej ji, Lve. Skoncuj s ní. Skoncuj s pochybnostmi, které tě určitě pořád trápí. Vykašli se na ni. Pak si spolu zajdeme na skleničku. Než skončí noc, najdeš si jinou ženskou.“

„Zítra ohlásím, co jsem zjistil. Jestli je Raisa zrádkyně, potvrdím to. A stejně tak nebudu mlčet, když zjistím, že nezradila.“

„Pak ti přeju hodně štěstí, soudruhu. Pokud přežiješ tenhle skandál, jednou budeš řídit celé MGB. O tom nepochybuju. A bude mi ctí pracovat pod tvým velením.“

U dveří bytu se Vasilij otočil.

„Nezapomeň, co jsem říkal. Proti jejímu životu tady stojí tvůj život i životy tvých rodičů. Nemělo by to být těžké rozhodování.“

Lev zavřel dveře.

Zatímco naslouchal vzdalujícím se krokům, všiml si, že se mu třesou ruce. Vrátil se do ložnice a zahleděl se na tu spoušť. Položil zpátky všechna podlahová prkna a opět je přišrouboval. Ustlal postel, pečlivě natáhl povlaky a potom je mírně pomačkal, aby vypadaly tak, jak je předtím našel. Naskládal do zásuvek Raisino oblečení, snažil se jednotlivé kusy správně srovnat, uvědomoval si však, že si už přesně nepamatuje, v jakém pořadí je vytahoval. Nezbylo mu než spokojit se s pocitem, že to zvládl alespoň přibližně.

Když vzal do rukou bavlněnou noční košili, vypadl z ní jakýsi drobný předmět a odkutálel se po podlaze. Lev se sklonil a zvedl jej. Byla to měděná rublová mince. Hodil ji na svůj noční stolek. Při dopadu se mince uprostřed rozlomila na dvě části, které sklouzly na zem, každá z opačné strany stolku. Lev s nechápavým výrazem přistoupil blíž, klekl si a začal obě poloviny pozorně zkoumat. Jedna z nich byla uvnitř dutá. Jakmile se rozdělené části spojily, opět vytvořily běžnou minci. Lev už takové mince viděl. Sloužily k pašování mikrofilmů.

21. ÚNORA

O výsledcích svého pátrání Lev referoval před majorem Kuzminem, Vasilijem Nikitinem a Timurem Rafaelovičem, příslušníkem MGB, který Lva zastoupil během výslechu Anatolije Brodského. Lev ho znal jako ctižádostivého muže, poněkud nemluvného, ale značně důvěryhodného. Zjištění, že Rafaelovič hodlá potvrdit pravost celého přiznání včetně zmínky o Raise, bylo zdrcující. Ten člověk rozhodně nepatřil k Vasilijovým slouhům. Rafaelovič si Vasilije nevážil a neobával se ho. Lev uvažoval, jak by Vasilij vůbec dokázal připsat na doznání Raisino jméno, když nemohl Rafaeloviče nijak ovlivnit a vzhledem ke svému služebnímu postavení se výslechu zúčastnil jen v roli podřízeného příslušníka. Po celé poslední dva dny Lev pokládal za nejpravděpodobnější, že se jednalo o Vasilijovu pomstu. Ale mýlil se. Vasilij v tom žádnou roli nesehrál. Jediný, kdo mohl vložit ten výmysl do přiznání zaštítěného svědkem s tak vysokou hodností, byl major Kuzmin.

Ano, tuhle léčku osobně nastražil zastánce a rádce, který kdysi Lva vzal pod svá ochranná křídla. Lev se neřídil jeho radou v případě Anatolije Brodského a teď dostal lekci. Neříkal mu snad Kuzmin, že sentimentalita dokáže člověka zaslepit?

Šlo o zkoušku, o prověrku. Jejím cílem bylo zkoumat Lvovy velitelské schopnosti. Vůbec nesouvisela s Raisou. Proč by měl manžel podezřelé prošetřovat svou ženu, kdyby nadřízené nezajímalo především to, jak se během pátrání zachová? Nenechali snad Lva sledovat? Nepřišel snad Vasilij zkontrolovat, jestli Lev dostatečně pečlivě prohlédl byt? Pozornost se nezaměřovala na eventuální kompromitující předměty, ale na Lvův přístup. Všechno náhle dávalo smysl. Vasilij ho včera provokativně a nechutně vyzýval, aby manželku udal, ale ve skutečnosti doufal, že Lev udělá pravý opak a postaví se za ni. Nechtěl, aby Lev Raisu obvinil a úspěšně tak prošel zkouškou. Přál si, aby Lev povýšil svůj soukromý život nad ideály Strany. Byla to past, pomyslel si Lev. Teď stačí, abych majoru Kuzminovi předvedl, že jsem ochoten udat vlastní manželku. Tím prokážu svou absolutní oddanost ministerstvu státní bezpečnosti, prokážu svou neochvějnou víru, prokážu, že moje srdce umí být kruté. Jestli to udělám, všichni budeme v bezpečí: Raisa, naše nenarozené dítě, moji rodiče. Budu mít zajištěnou další kariéru u MGB a Vasilij mě přestane ohrožovat.

Ale nejsou to pouhé dohady? pokračoval Lev v úvahách. Co když byl Brodskij skutečně zrádce? A co když nějak spolupracoval s Raisou? Třeba vypovídal pravdivě. Jak si můžu být jistý, že se nedopustil žádného zločinu? Jak si můžu být jistý, že se žádného zločinu nedopustila Raisa? Koneckonců se přátelí s podezřelým člověkem. A co ta špionážní mince v našem bytě? Nepřiznalo snad při výslechu vinu všech šest dalších osob, zatčených na základě výpovědi Brodského? Pravost té výpovědi zaštítil svou autoritou Rafaelovič – a mezi jmény spoluviníků je i Raisino jméno. Ano, manželka je špionka a já mám v kapse měděnou minci, která to dokazuje. Můžu ji položit na majorův psací stůl a doporučit, aby Raisa a Ivan Žukov byli okamžitě zatčeni a podrobeni výslechu. Raisa ze mě dlouho dělala hlupáka. Vasilij má pravdu: podváděla mě. Otěhotněla s jiným. Copak jsem už dávno netušil, že je mi nevěrná? Nemiluje mě. Tím jsem si jistý. Proč riskovat kvůli ženě, která se ke mně chová chladně a nanejvýš mě vedle sebe jenom snáší? Ohrozila mou služební kariéru, ohrozila všechno, co jsem získal pro své rodiče i pro sebe. Slouží nepřátelům vlasti, za kterou jsem ve válce nasazoval život…

Zdálo se to zcela jasné. Kdyby Lev označil manželku za zrádkyni, případ by skončil dobře pro něho a pro jeho rodiče. Tahle varianta zaručovala úspěch, udáním si Lev rozhodně nemohl uškodit. Pokud šlo o zkoušku Lvovy oddanosti, pak by se zachránila i Raisa. A nemusela by se nikdy nic dozvědět. Pokud se ovšem provinila, tihle muži už našli důkazy a teď se chtěli přesvědčit, jestli s ní Lev nespolupracoval. Jako špionku by ji měl udat, zasluhovala si smrt. Nenabízelo se jiné východisko než obvinit vlastní manželku.

Jednání zahájil major Kuzmin.

„Lve Stěpanoviči, máme vážné důvody věřit, že tvoje manželka pracuje pro cizí tajné služby. Tebe osobně ze spáchání žádných zločinů nepodezříváme. Proto jsme tě pověřili, abys obvinění prošetřil. Pověz nám, co jsi zjistil.“

Moje domněnky se potvrdily, uvědomil si Lev. Major Kuzmin formuloval svou nabídku dokonale srozumitelně. Když obviním manželku, získám trvalou důvěru nadřízených. Jak to říkal Vasilij?

„Pokud přežiješ tenhle skandál, jednou budeš řídit celé MGB. O tom nepochybuju.“

Povýšení bylo na dosah ruky.

V místnosti vládlo ticho. Major Kuzmin se předklonil.

„Lve?“

Lev vstal a urovnal si blůzu uniformy.

„Moje manželka se ničím neprovinila.“

O TŘI TÝDNY POZDĚJI

Západní Ural

Město Vualsk

13. BŘEZNA

K montážní lince v automobilce nastoupila noční směna. Ilinaja skončila práci a začala si drhnout ruce kouskem černého, žlukle páchnoucího mýdla – jiné se tady koupit nedalo, ostatně i tohle se objevovalo jen občas. Voda byla studená a mýdlo nepěnilo, pouze se rozpadalo na drobné mastné úlomky. Ilinaja však teď dokázala přemýšlet jenom o hodinách, které ji čekaly. O hodinách volna před příští směnou. Večerní program už si naplánovala. Nejdřív se umýt a vyškrábat si zpod nehtů strojní olej a kovové piliny. Potom se doma převléknout, trochu si namalovat tváře a vyrazit do restaurace U Bazarova nedaleko nádraží.

Restauraci navštěvovali i různí činovníci na služebních cestách. Poseděli v ní a pak transsibiřskou magistrálou pokračovali východním nebo západním směrem. Podávalo se tu jídlo – polévka z prosa, ječná kaše a slaneček. Všechny tyhle pochoutky Ilinaja pokládala za odporné. Důležitější bylo, že se U Bazarova podával taky alkohol. A protože zákon zakazoval nalévat alkohol samotný, bez pokrmů, představovalo jídlo jakýsi pomocný prostředek: talíř čehokoliv umožňoval dát si skleničku. Ve skutečnosti podnik sloužil spíš jako kořalna, kde se navazovaly krátkodobé známosti s jediným cílem. Výčepní Bazarov, podle něhož se restaurace jmenovala, zcela ignoroval předpisy přikazující prodávat pouze sto gramů vodky na osobu. Sám byl věčně opilý a často se choval hrubě. Pokud tam Ilinaja chtěla provozovat svoje řemeslo, vyžadoval podíl. Nemohla předstírat, že popíjí jenom tak, když se přitom občas vytratila s hostem, který právě zaplatil. U Bazarova nikdo nepopíjel jenom tak. Nešlo o místní obyvatele, ale o přechodné návštěvníky, což pro ni bylo výhodné. Mezi místními lidmi by si sotva ještě něco vydělala. Nedávno onemocněla, objevily se boláky, zarudlá kůže, vyrážky. Dva z jejích pravidelných zákazníků skončili s víceméně stejnými příznaky a ve městě ji pomluvili. Zbývali jí tedy muži, kteří ji neznali, navíc se tu příliš dlouho nezdrželi a teprve někde ve Vladivostoku či Moskvě zjistili, že mají v moči hnis. Ilinaju rozhodně netěšilo přenášet nějakou chorobu na zákazníky, dokonce ani na ty nepříjemné. Ale navštívit v tomhle městě lékaře kvůli nakažlivé pohlavní nemoci bylo nebezpečnější než samotná nákaza. Pro neprovdanou ženu to znamenalo veřejně se přiznat, že je navždy poskvrněná. Ilinaja by si musela léky opatřit na černém trhu, ovšem tam léky stály peníze, spousty peněz. A právě teď šetřila na něco jiného, mnohem důležitějšího – na únik z města.

Okna v přeplněné restauraci zamžila sražená pára. Vzduch čpěl machorkou, nejlevnějším tabákem. Opilecký smích slyšela Ilinaja už dobrých pár minut předtím, než vstoupila dovnitř. Odhadovala to na vojáky. A nemýlila se. V horách často probíhala vojenská cvičení a do restaurace vojáci chodívali trávit volno. Bazarov tuhle klientelu rád viděl, neboť jí mohl nalévat ředěnou vodku. Pokud si hosté stěžovali, což se stávalo skoro pořád, vydával svou nepoctivost za ušlechtilou snahu omezovat alkoholismus. Neustále docházelo k hádkám a rvačkám. Ilinaja však věděla, že přes všechny řeči o těžkém životě a nesnesitelných hostech Bazarov skvěle vydělává prodejem neředěné vodky, kterou uspořil. Byl to spekulant. A chamtivec. Když za ním před pár měsíci šla nahoru, aby mu zaplatila týdenní desátek, škvírou v pootevřených dveřích ložnice ho viděla počítat bankovky a ukládat je do plechové krabice. Krabici potom převázal provazem, zabalil do kusu látky a schoval do komína. Ilinaja se tehdy skoro neodvažovala dýchat. A od té doby snila o tom, jak mu peníze ukradne a s jejich pomocí zmizí z města. Kdyby ji Bazarov přistihl, určitě by jí zakroutil krkem. Ale na druhé straně by mu při pohledu na prázdnou plechovou krabici s největší pravděpodobností srdce vypovědělo službu, hned tam u komína. Ilinaja nepochybovala, že Bazarovovo srdce prostě nemůže bez krabice s penězi existovat.

Usoudila, že vojáci tady budou ještě několik hodin popíjet. Zatím by ji jenom osahávali – a podobné drobnosti nehodlali honorovat, leda snad sklenkou vodky, což Ilinaja za žádnou platbu nepovažovala. Sklouzla pohledem k dalším hostům. Byla přesvědčená, že by si předtím, než se na ni vrhnou vojáci, mohla něco vydělat. Armáda zabrala přední stolky, ostatním návštěvníkům přenechala zadní část místnosti. Tam hosté seděli osaměle, každý tupě civěl na svou sklenku a talíř s netknutým jídlem. Hledali tu jedině sex, nic jiného je do restaurace nepřivedlo.

Ilinaja si urovnala oblečení, přikryla dlaní svou sklenku vodky a začala se prodírat kolem vojáků. Nevšímala si jejich dotěrností a poznámek, až se konečně dostala k jednomu ze zadních stolků. Muž, který u něj seděl, vypadal na čtyřicet, snad byl o trochu mladší. Nedalo se to poznat. Žádný krasavec, ale právě proto by mohl zaplatit víc. Pohlednější muži si občas vzali do hlavy, že potěšení je vzájemné a obejde se tedy bez finanční úhrady. Ilinaja se posadila a s úsměvem přitiskla nohu k mužovu stehnu.

„Já jsem Táňa.“

V podobných okamžicích jí pomáhalo, když o sobě uvažovala jako o někom jiném.

Muž si zapálil. Pak jí položil ruku na koleno. Nenamáhal se objednat další pití, jenom odlil polovinu své zbývající vodky do jedné z mnoha použitých sklenek před sebou a posunul ji k Ilinaje. Pohrávala si s ní, čekala, až muž něco řekne. Dopil, ale nejevil sebemenší chuť promluvit. Odpustila si otrávený výraz a naopak se pokusila trochu rozproudit konverzaci.

„Jak se jmenuješ?“

Neodpověděl. Sáhl do kapsy kabátu a chvíli se v ní přehraboval. Vytáhl ruku zaťatou v pěst. Ilinaja pochopila, že jde o jakousi hru, které by se měla zúčastnit. Poklepala na klouby té ruky. Otočil pěst a zvolna začal narovnávat prsty. Jeden po druhém.

V jeho dlani Ilinaja spatřila malý kousek zlata. Předklonila se, ale než se stačila pořádně podívat, opět ruku zavřel a vsunul zpátky do kapsy. Dosud nepronesl ani slovo. Zahleděla se na mužovu tvář. Měl opilé, krví podlité oči a vůbec se jí nelíbil. Ostatně nelíbilo se jí hodně lidí – a rozhodně žádný z mužů, s nimiž spala. Ale kdyby je odmítala, mohla by rovnou všechno vzdát, vdát se za některého z místních a smířit se s tím, že v tomhle městě zůstane navždy. Pokud se chtěla vrátit do Leningradu, kde žili její příbuzní a kde sama bydlela po celý svůj život, dokud nedostala příkaz přestěhovat se sem, do města, o němž nikdy neslyšela, neexistovala jiná možnost než našetřit dostatek peněz na úplatky úředníkům. Protože neměla vysoce postavené a vlivné známé, kteří by jí návrat povolili, potřebovala mužovo zlato.

Ťukl do její sklenky a utrousil první slova.

„Napij se.“

„Nejdřív mi zaplať. Pak si můžeš poroučet. Takové je pravidlo, jediné pravidlo.“

Mužův obličej se zvlnil, jako když vítr zčeří vodní hladinu. Pod těstovitě tupým výrazem Ilinaja na okamžik spatřila cosi natolik nepříjemného, že raději odvrátila pohled. Ale zlato ji přimělo, aby zůstala sedět a dál se na muže dívala. Znovu sáhl do kapsy a ten kousek zlata jí nabídl. Jakmile natáhla ruku a uchopila jej, sevřel muž zpocenou dlaň a uvěznil tak Ilinaje prsty. Sice ji to nebolelo, ruku však měla v pasti. Buď se mohla podvolit jeho sevření, nebo vytáhnout prsty, ovšem bez úlovku. Pochopila, co se od ní očekává, zahihňala se jako bezbranná dívka a nechala paži ochable klesnout. Muž povolil stisk. Zvedla ten kousek zlata. Upřeně na něj zírala. Měl tvar zubu. Sklouzla očima k muži.

„Kde jsi to sehnal?“

„Když je zlá doba, lidi prodávají ledacos.“

Usmál se. Trochu se jí zhoupl žaludek. Zlatý zub? Hodně zvláštní měna. Muž opět ťukl do sklenky s vodkou. Ilinaja dopila. Ten zub pro ni představoval jízdenku odtud.

Ilinaja se zastavila.

„Pracuješ na pile?“

Věděla, že tam muž nepracuje, ale kolem byly jenom domky zaměstnanců pily.

„Poslyš, kam vlastně jdeme?“

„Už tam skoro jsme.“

Vedl ji směrem k nádraží na okraji města. Samotné nádraží sice bylo nové, stálo však uprostřed jedné z nejstarších čtvrtí, kterou tvořily ubohé chatrče s plechovými střechami a tenkými dřevěnými stěnami krčící se těsně vedle sebe po obou stranách ulic, kde odporně páchly kanály. Baráčky patřily dělníkům zaměstnaným v závodě na zpracování dřeva. Ti lidé bydleli po šesti či po sedmi v jedné místnosti, ať už se jim to líbilo nebo ne.

Mrzlo. Ilinaja vystřízlivěla. Začínaly ji bolet nohy.

„Je to tvůj čas. Za zlato sis koupil jednu hodinu. Tak jsme se domluvili. Když odečteš dobu, kterou potřebuju, abych se vrátila do restaurace, zbývá asi dvacet minut.“

„Obejdeme nádraží, a jsme tam.“

„Za nádražím je jenom les.“

„Uvidíš.“

Zrychlil tempo a po chvíli ukázal kamsi do tmy. Ilinaja schovala zkřehlé ruce do kapes a dohnala ho. Marně se snažila zjistit, na co ukazoval. Neviděla nic jiného než koleje ztrácející se v lese.

„Co mám vidět?“

„Tamhleto.“

Konečně si všimla dřevěného domečku u trati nedaleko okraje lesa.

„Jsem technik. Pracuju na železnici. Tady mám údržbářskou budku. Nikdo nás tu nebude rušit.“

„V bytě by nás taky nikdo nerušil.“

„Nemůžu tě vzít do bytu.“

„Znám pár míst, kam by se dalo jít.“

„Tohle je lepší.“

„Pro mě rozhodně ne.“

„Přece jsme se dohodli: já platím, ty posloucháš. Buď mi vrátíš zlato, nebo uděláš, co ti řeknu.“

Nic nevypadalo dobře. Nic kromě toho zlata. Muž nastavil ruku. Čekal. Nezdál se rozzlobený ani netrpělivý či zklamaný. Jeho lhostejný výraz Ilinaju uklidnil. Zamířila k boudě.

„Uvnitř dostaneš deset minut, rozumíš?“

Neodpověděl. Mlčení si vyložila jako souhlas.

Bouda byla zamčená, ale muž u sebe měl svazek klíčů. Když mezi nimi našel ten pravý, začal zápolit s visacím zámkem.

„Je zamrzlý.“

Mlčky odvrátila hlavu a povzdechla si, aby dala najevo nespokojenost. Jistě, utajení bylo důležité – a Ilinaja předpokládala, že její zákazník je ženatý. Ovšem nežil tady ve městě, nechápala tedy, v čem je problém. Možná tu bydlel u příbuzných nebo u známých, možná patřil k partajním funkcionářům. Nezajímalo ji to. Přála si jediné: aby už těch příštích deset minut měla za sebou.

Muž se sklonil do podřepu. Chvíli držel visací zámek v dlaních a dýchal na něj. Klíč vklouzl do otvoru, zámek cvakl a povolil. Ilinaja zatím zůstala venku. Jestli tam nebude světlo, dohoda neplatí a já si zlato nechám, pomyslela si. Už tak jsem tomu chlapovi věnovala spoustu času. Pokud skoro celou hodinu promarnil touhle zbytečnou výpravou, je to jenom jeho věc.

Vešel do boudy, pohltila ho tma. Ilinaja slyšela, jak škrtl zápalkou. Vzápětí bliklo světlo železničářské lucerny, kterou muž zvedl a zavěsil na hák trčící ze stropu. Ilinaja nakoukla dovnitř. Spatřila kusy kolejnic, šrouby, matice, pražce a různé nářadí. Ucítila pach dehtu. Muž začal vyklízet jeden z pracovních stolů. Rozesmála se.

„Zadřu si třísky do zadku.“

K jejímu překvapení muž zrudnul. Ale uměl si poradit: rozprostřel přes pracovní stůl svůj kabát.

„Úplný džentlmen…“

Jindy by si také odložila kabát, snad by se i posadila na postel a zvolna si stáhla punčochy, udělala by z toho představení. Jenže tady žádné lůžko nebylo a dokonce se tu ani netopilo, hodlala proto zůstat oblečená a nedovolit mu nic víc, než aby jí zvedl sukni.

„Nevadí ti, doufám, že se nesvlíknu?“

Zavřela dveře boudy, i když nepočítala, že by to znamenalo nějaký rozdíl v teplotě, která se uvnitř zdála stejně nízká jako venku.

Když se Ilinaja otočila, stál muž mnohem blíž než předtím. Zahlédla v jeho napřažené ruce cosi kovového, neměla však dost času, aby předmět rozpoznala. Muž ji tou věcí udeřil ze strany do tváře. Od místa dopadu se prudká bolest rychle rozšířila přes páteř až k patám. Ilinaje ochably svaly a podklesly nohy, jako by jí někdo přeťal šlachy. Padla zády na dveře. Před očima jí všechno splývalo do rozmazané šmouhy, obličej pálil, v ústech cítila krev. Pokoušely se o ni mdloby, ztrácela vědomí, ale bojovala s tím, silou vůle se nutila zůstat bdělá. Zřetelně slyšela jeho hlas.

„Uděláš přesně to, co ti poručím.“

Uspokojilo by ho, kdyby se podřídila? Úlomky přeraženého zubu se jí zařízly do dásní a přesvědčily ji, že nikoliv. Nevěřila v mužovo milosrdenství. Jestli měla zemřít v tomhle nenáviděném městě, kam ji – sedmnáct set kilometrů od rodiny – přesídlili na základě nelidských zákonů, pak zemře, ale nejdřív tomu zmetkovi vyškrábe oči.

Popadl ji za paže, nejspíš od ní nečekal sebemenší odpor. Vyplivla mu do očí krev smíšenou s hleny. Zřejmě ho zaskočila, neboť ji pustil. Nahmátla za sebou dveře a opřela se do nich. Rozlétly se. Vypadla pozpátku do sněhu a uviděla nad sebou oblohu. Muž chmátl Ilinaje po nohách. Zběsile kopala a snažila se dostat z jeho dosahu. Sevřel jeden její kotník a vtáhl ji zpátky do boudy. Soustředila se a podpatkem zasáhla jeho čelist. Rána se podařila, srazila mužovu hlavu ke straně. Vykřikl a uvolnil stisk. Ilinaja se přetočila na břicho, vstala a vyřítila se pryč.

Pádila vrávoravě a poslepu. Několik vteřin jí trvalo, než si uvědomila, že běží přímo po trati – nejen od údržbářské boudy, ale také od nádraží, od města. Instinktivně se pokoušela uniknout, instinkt ji však zradil. Utíkala pryč od bezpečí. Ohlédla se přes rameno. Muž ji pronásledoval. Mohla buď běžet dál stejným směrem, nebo se obrátit zpátky k němu. Proklouznout kolem něj neměla šanci. Zkusila volat o pomoc, ale ústa měla plná krve. Zalykala se, musela tu krev vyplivnout. Přitom zpomalila. Vzdálenost mezi nimi se zkrátila. Pronásledovatel ji doháněl.

Náhle se země rozechvěla. Ilinaja vzhlédla. Přijížděl nákladní vlak, rychle se k nim blížil, nad lokomotivou se vznášela oblaka dýmu. Ilinaja začala divoce mávat rozpřaženýma rukama. Ale i kdyby ji strojvůdce uviděl, na necelých pěti stech metrech by nedokázal včas zabrzdit. Do nárazu zbývaly pouhé vteřiny. Přesto neuskočila z kolejí, naopak ještě rychleji běžela vstříc vlaku – jakoby s úmyslem vrhnout se pod jeho kola. Nákladní vlak ničím nenaznačoval, že by se chystal zpomalit. Neskřípěly brzdy, neozvalo se žádné houkání. Byl tak blízko, že vibrace cítila v chodidlech.

Vlak už se k ní dostal téměř na dosah. Teprve teď se vrhla stranou do hlubokých sněhových závějí. Lokomotiva a vagony se rachotivě přehnaly kolem. Z rozkývaných větví nedalekých stromů se snášel sníh. Celá zadýchaná se ohlédla. Doufala, že pronásledovatel buď zahynul pod vlakem, nebo zůstal na opačné straně trati. Bohužel projevil dostatek duchapřítomnosti. Skočil na tutéž stranu jako Ilinaja. Ležel na sněhu, ale už se zvedal a potácivě k ní mířil.

Vyplivla krev a rozkřičela se. Zoufale volala o pomoc. Jenže tohle byl nákladní vlak – nikdo ji neviděl, nikdo ji neslyšel. Vstala a znovu se dala na útěk. Nezmírnila tempo, ani když doběhla k okraji lesa. Prodírala se mezi trčícími větvemi, měla v plánu vrátit se obloukem a po trati běžet zpátky do města. Tady se jí nenabízel žádný úkryt. Muž byl příliš blízko a v jasném měsíčním světle by ji snadno našel. I když věděla, že nesmí zpomalit, chtěla zjistit, kde asi pronásledovatel právě je. Neodolala pokušení a ohlédla se.

Muže nikde nespatřila. Nákladní vlak dosud burácel na kolejích. Usoudila, že se pronásledovateli ztratila z očí, jakmile se ocitla v lese. Změnila směr a vyrazila k městu, do bezpečí.

Muž se vynořil zpoza stromu a popadl ji v pase. Svalili se do sněhu. Ležel na ní, snažil se jí strhnout kabát a cosi křičel. V rachotu vlaku nerozuměla slovům. Viděla jenom mužovy zuby a jazyk. Pak si vzpomněla, že se předem připravila i na podobnou situaci, a sáhla do kapsy kabátu. Nahmatala dláto, které sebrala v práci. Párkrát už ten nástroj použila, ovšem jenom jako varování, aby předvedla, že pokud to bude nutné, dokáže se ubránit. Sevřela v dlani dřevěnou rukojeť, počkala, až jí muž vsune ruku pod sukni, a pak ho kovovou špičkou bodla ze strany do hlavy. Posadil se a chytil se za ucho. Bodla ho ještě jednou, tentokrát zasáhla ruku, jíž si chránil ucho. Měla by bodat znovu a znovu, měla by ho zabít, její touha zmizet pryč však byla příliš naléhavá. Ilinaja od něho couvala po čtyřech jako nějaký brouk. Dál v dlani svírala zkrvavené dláto.

Muž klesl na ruce a na kolena. Zvolna se k ní plazil. Část ušního boltce mu visela pouze na proužku kůže. Se zuřivým výrazem ve tváři se Ilinaje vrhl po kotnících. Sice se jí podařilo uniknout z dosahu jeho rukou a získat nevelký náskok, ale vzápětí zády narazila do kmene stromu. Když se tak náhle zastavila, muž se natáhl a uchopil ji za kotník. Bodala a řezala ho dlátem do prstů, přesto jí druhou rukou sevřel zápěstí a přitáhl ji k sobě. Obličeje teď měli těsně proti sobě. Pokusila se ho kousnout do nosu. Muž jí obemkl hrdlo a držel ji tak, aby na něho nedosáhla. Lapala po dechu, snažila se osvobodit, ale svíral ji příliš silně. Začínala se dusit. Smýkla sebou na bok. Oba se šikmo skáceli k zemi. A pak se v podivném objetí dál a dál převalovali po sněhu.

Zcela nečekaně ji násilník přestal škrtit. Sípavě se nadechla. Rozkašlala se. Muž jí sice svým těžkým tělem znemožňoval pohyb, ale už se na ni nedíval. Jeho pozornost upoutalo cosi jiného, cosi vedle nich. Ilinaja pootočila hlavu.

Napůl zabořené ve sněhu tu leželo nahé tělo velmi mladé dívky. Bledá, téměř průsvitná pleť. Skoro až do běla světlounké vlasy. Otevřená ústa, zacpaná hlínou. Ta hlína tvořila drobný kopeček zvedající se mezi promodralými rty. Vypadalo to, že obličej, ruce a nohy nejsou poraněné. Pokrývala je tenká vrstva sněhu, teď poněkud narušená. Trup však byl odporně zohavený. Někdo školačce rozpáral břicho a vyrval vnitřní orgány, odřízl nebo strhl značnou část kůže. Jako by dívku rozsápala vlčí smečka.

Ilinaja vzhlédla ke svému pronásledovateli. Zdálo se, že na ni zapomněl. Upřeně pozoroval to mrtvé dívčí tělo. Náhle se zlomil v pase a začal zvracet. Ilinaja mu bez přemýšlení konejšivě položila ruku na záda. Ale rychle se vzpamatovala. Připomenula si, kdo ten muž je a co jí provedl, stáhla ruku, vstala a rozběhla se pryč. Tentokrát ji instinkt nezradil. Od okraje lesa zamířila k nádraží. Netušila, jestli ji muž pronásleduje, nebo jestli tam zůstal. Už nekřičela. Nezpomalovala. A neohlížela se.

Moskva

14. BŘEZNA

Lev otevřel oči. Oslnilo ho světlo baterky. Ani se nepotřeboval dívat na hodinky, aby zjistil čas. Čtyři ráno – zatýkací doba. S bušícím srdcem vstal z postele. Ve tmě se nestačil dost rychle zorientovat, klopýtl a narazil do muže, který ho odstrčil stranou. Lev opět zakopl, ale udržel rovnováhu. Konečně kdosi rozsvítil. Lev zamžikal. Uviděl tři příslušníky státní bezpečnosti, sotva osmnáctileté ozbrojené mladíky. Neznal je, věděl však, jací tihle nováčkové s nejnižšími hodnostmi bývají: bez vlastního názoru a dokonale poslušní, zvyklí splnit jakýkoliv rozkaz. Nikdy neváhali použít násilí – na sebemenší náznak odporu odpovídali krajní surovostí… Z mladíků táhl alkohol a cigaretový kouř. Zřejmě vůbec nespali – celou noc popíjeli a čekali na zahájení akce. Právě vinou zkonzumovaného alkoholu se mohli chovat náladově a nepředvídatelně. Aby Lev přežil následující chvíle, musel jednat velmi opatrně a tvářit se co nejpokorněji. Doufal, že tohle pravidlo chápe i Raisa.

Stála tu v noční košili a třásla se, ale nikoliv chladem. Nebyla si jistá, jestli jde o šok, strach nebo spíš vztek. Každopádně se nedokázala třesu ubránit. Neodvracela pohled. Nepociťovala rozpaky. V rozpacích by přece měli být ti hulváti při pohledu na její pomačkané noční oblečení a rozcuchané vlasy. Jenže mladí příslušníci jako by ji vůbec nevnímali. Byla jim lhostejná, prostě vykonávali svou práci. Jejich oči chladně těkaly ze strany na stranu jako oči plazů. Odkud přicházeli ti mládenci s olověnými dušemi? Raisa byla přesvědčená, že si je ministerstvo státní bezpečnosti samo vyrábí. Letmo se podívala na Lva. Stál se svěšenýma rukama, hlavu sklopenou, nepochybně se snažil vyhnout jakémukoliv očnímu kontaktu. Poníženost, pokora. Možná to bylo chytré. Ale Raisa v téhle chvíli netoužila po ukázkách chytrosti. Do ložnice vpadli tři bandité. Přála by si, aby manžel protestoval a zuřil. Nebyla by snad taková reakce přirozená? Každý obyčejný člověk by se rozlítil. Jenom Lev se i teď uměl přizpůsobit.

Jeden z mužů vyšel z místnosti. Téměř vzápětí se vrátil, v rukou dva kufříky.

„Vaše jediná zavazadla. Na sobě a u sebe smíte mít jenom oblečení a doklady. Za hodinu odjíždíme, ať budete sbalení nebo ne.“

Kufříky sestávaly z dřevěné kostry potažené plátnem. Nenabízely mnoho místa, stačily by tak na jednodenní výlet. Lev se otočil k manželce.

„Vezmi si na sebe všechno, co se dá.“

Ohlédl se. Jeden z příslušníků pokuřoval a přitom je pozorně sledoval.

„Nemohl byste počkat venku?“

„Neztrácejte čas. Veškeré požadavky se předem zamítají.“

Raisa ignorovala hadí oči strážného, bezohledně hltající její postavu, chvatně odložila noční košili a stejně jako Lev na sebe začala navlékat co nejvíc prádla a šatstva – vrstvu po vrstvě. Za jiných okolností by oba, celí napuchlí tou spoustou bavlny a vlny, působili legračním dojmem. Teď musela řešit další otázku: které ze svých věcí si vezmou s sebou a které tu zanechají. Prohlédla si kufřík. Byl zhruba devadesát centimetrů dlouhý, snad šedesát centimetrů široký a přibližně dvacet centimetrů hluboký. Do tak nepatrného prostoru se měl vtěsnat jejich život.

Lev si uvědomoval, že pokyn zabalit si kufříky možná dostali z jediného důvodu: aby se nevzpírali a nepropadali panice v očekávání trestu smrti. Vždycky bylo snadnější odvádět lidi, kterým zůstala alespoň minimální naděje na přežití. Ale co mohl dělat? Vzdát se? Bojovat? Horečně uvažoval. Část vzácného prostoru musel obětovat Příručce agitátora a Dějinám VKS (b). Ani jednu z těch knih tady nemohl nechat, neboť by se to vykládalo jako podvratné politické gesto. V současné situaci by se taková neopatrnost rovnala sebevraždě. Popadl knihy a uložil je do kufříku – vůbec první věci z osobního majetku, které zabalil. Mladý strážce pozorně sledoval, co si manželé vybírají. Lev se dotkl Raisiny paže.

„Vezmi pro každého jedny boty. Nejlepší, jaké máme.“

Kvalitní boty byly vzácné, představovaly snadno směnitelné nebo zpeněžitelné zboží.

Lev se zatím věnoval oblečení, cennějším předmětům a fotografiím. Snímky ze svatby zachycovaly i Stěpana s Annou, jeho rodiče, ale na žádných nebyli Raisini příbuzní. Její rodiče zahynuli během Velké vlastenecké války, celá vesnice během bojů prostě zmizela ze světa. Sama Raisa přišla o všechno, zůstaly jí jenom šaty, které tehdy právě měla na sobě. Lev naplnil kufřík a pak sklouzl očima k zarámovanému novinovému výstřižku visícímu na stěně, reprodukci fotografie, kde stál coby válečný hrdina, ničitel tanků, osvoboditel okupovaných území. Pro tyhle mladé příslušníky jeho minulost ovšem nic neznamenala. Jakmile dostali podepsaný zatykač, hrdinské činy a osobní oběti podezřelého už nehrály roli. Lev vyjmul výstřižek z rámečku. Léta jej uchovával a vystavoval na zdi jako nějakou posvátnou ikonu, ale teď papír uprostřed přeložil a hodil do kufříku.

Jejich čas vypršel. Oba zavřeli své kufříky. Lev se v duchu ptal, jestli ještě někdy uvidí tenhle byt. Bylo to velmi nepravděpodobné.

Cestou dolů se jich všech pět vecpalo do kabinky výtahu, museli se tisknout jeden k druhému. Venku čekalo auto. Dva z příslušníků se posadili dopředu, třetí se vzadu vmáčkl mezi Lva a Raisu. Z úst mu páchla vodka.

„Chtěl bych ještě vidět rodiče. Rád bych se s nimi rozloučil.“

„Sakra, neříkal jsem, že veškeré požadavky se zamítají?“

Bylo teprve pět hodin ráno, ale v odjezdové nádražní hale už se tísnily davy lidí – vojáků, civilistů i železničářů. Všichni obléhali transsibiřský rychlík. Lokomotiva, dosud z války opancéřovaná, nesla na boku nápis SLÁVA KOMUNISMU! Zatímco cestující nastupovali do vlaku, Lev a Raisa s kufříky v rukou čekali na kraji peronu, střeženi svým ozbrojeným doprovodem. Nikdo se k nim neodvážil přiblížit. Na přeplněném nádraží tvořili izolovaný hlouček, jako by měli nějakou prudce nakažlivou chorobu. Zatím nedostali žádné vysvětlení a Lev se ani nenamáhal zeptat. Netušil, kam pojedou, netušil, na co či na koho čekají. Stále musel počítat s variantou, že je oba pošlou do různých gulagů a už nikdy se nesetkají. Nicméně tohle byl zcela určitě běžný vlak pro cestující, bez trestaneckých vagonů – červených „dobytčáků“, v jakých se transportovali vězni. Bylo vůbec možné, aby vyvázli se zdravou kůží? Pravda, zatím se jich drželo štěstí. Zůstávali naživu a dokonce spolu. V nic podobného Lev původně nedoufal.

Po jednání u Kuzmina tenkrát Lva poslali domů. Až do konečného rozhodnutí mu udělili trest domácího vězení. Předpokládal, že to nebude trvat déle než jeden den. Cestou do svého bytu ve čtrnáctém patře si připomenul, že má dosud v kapse onu dutou špionážní minci, a nenápadně ji odhodil. Třeba jim ji podstrčil Vasilij, ale třeba taky ne – teď už na tom nezáleželo. Raisa po návratu ze školy spatřila přede dveřmi dva ozbrojené příslušníky MGB. Nejprve ji prohledali a pak jí přikázali, aby neopouštěla byt. Lev jí stručně vysvětlil hrozivou situaci: odsouzený špion ve své výpovědi uvedl Raisino jméno, Lva pověřili pátráním, ale prohlásil, že se manželka ničím neprovinila. Nemusel dodávat, jak nepatrné jsou jejich naděje na přežití. Zatímco mluvil, mlčky a s nehnutou tváří poslouchala. Žádné poznámky, žádné otázky. Když skončil, překvapila ho svou reakcí.

„Bylo naivní domnívat se, že právě nám se nic takového nestane.“

Seděli doma, očekávali, že se každou chvíli objeví MGB. Nevařili, neměli hlad, ačkoliv v rámci přípravy na to, co je zřejmě čekalo, by bylo nejrozumnější dostatečně se najíst. Ani se nesvlékli a nešli spát, vůbec se nehnuli od kuchyňského stolu. Seděli a mlčeli. Čekali. Lva trápila představa, že se spolu možná už nikdy neuvidí, rád by si proto s Raisou otevřeně promluvil a řekl jí věci, které by měly být vysloveny. Nedokázal je však zformulovat. S ubíhajícími hodinami si čím dál víc uvědomoval, že za celé manželství nikdy společně nestrávili tak dlouhou dobu – tváří v tvář, bez vyrušování. Ani jeden z nich nevěděl, co si s tím počít.

Tlučení na dveře se té noci neozvalo. Minula čtvrtá ranní hodina, a nikdo je nepřišel zatknout. Rozednilo se. Zhruba před polednem Lev připravil snídani. Uvažoval, proč si tak dávají na čas. Když posléze kdosi zaklepal, manželé se s bušícím srdcem zvedli, přesvědčení, že je to konec, že se dostavilo komando MGB, aby je spoutalo, rozdělilo a každého zvlášť odvezlo k výslechu. Ale jak se ukázalo, šlo o pouhou banalitu: strážní se střídali a jeden z nich potřeboval použít záchod. Příslušníci se také zeptali, co mají koupit k jídlu. Třeba se nepodařilo shromáždit jasné důkazy, třeba se celý ten vykonstruovaný případ zhroutil… S podobnými myšlenkami si Lev pohrával jenom krátce. Kdepak, taková obvinění se nikdy nestahovala kvůli nedostatku důkazů. Nicméně z jednoho dne se staly dva dny, ze dvou dnů čtyři.

Po týdnu domácího vězení vstoupil do bytu značně pobledlý příslušník. Sotva ho Lev spatřil, byl si jistý, že definitivně přišel jejich čas. Ale strážný mu jenom dojatě roztřeseným hlasem oznámil, že Josif Vissarionovič Stalin, milovaný vůdce, zemřel. Teprve v tomhle okamžiku si Lev troufl uvažovat, jestli přece jen nemají šanci přežít.

Noviny přímo překypovaly hysterií, hystericky se chovali také strážní. Ze všech těch velmi mlhavých informací o Vůdcově skonu si Lev dokázal dát dohromady, že Stalin zemřel pokojně na lůžku. Jeho poslední slova se údajně týkala vlasti a její zářné budoucnosti. Lev tomu ani na vteřinu nevěřil – do krve mu až příliš pronikly paranoidní teorie o všudypřítomných spiknutích, než aby si nevšiml trhlin v oficiálním výkladu. Z Lubjanky věděl, že nedávno Stalin v rámci čistky mezi prominentními židovskými osobnostmi nechal pozatýkat nejvýznamnější lékaře v zemi, právě ty, kteří po celou svou profesionální kariéru pečovali o jeho zdraví. Lev pochopil: ne, určitě nebylo náhodné, že Stalin zemřel – zřejmě z přirozených příčin – v době, kdy kolem sebe neměl lékařské odborníky, schopné odhalit důvod náhlého onemocnění. Bez ohledu na morální stránku věci se čistka prostě ukázala jako taktická chyba, neboť Vůdce po ní zůstal snadno zranitelný. Lev netušil, jestli Stalina zavraždili nebo ne. Uvěznění lékařů dávalo případným vrahům volnou ruku. Ovšem stačilo, aby klidně seděli a sledovali, jak Vůdce umírá, měli totiž jistotu, že špičkoví specialisté, kteří by ho mohli zachránit, jsou za mřížemi. Vzhledem k okolnostem bylo dost pravděpodobné, že se poté, co Stalin onemocněl, nikdo z nejvyšších činitelů neodvážil odvolat jeho rozkazy a lékaře propustit. Kdyby se Vůdce uzdravil, mohl by dát provinilé činitele popravit.

Zákulisní machinace se ovšem Lva nijak netýkaly. Důležité pro něho bylo, že Stalin zemřel. Jistoty zmizely, zavedený řád se otřásl v základech. Vynořily se neodbytné otázky. Kdo nastoupí po zesnulém Vůdci? Jak bude řídit zemi? Jaká rozhodnutí učiní? Kteří funkcionáři se ocitnou na výsluní, kteří naopak v nemilosti? Co se zdálo vítané za Stalina, by mohlo být pro nové vedení nepřijatelné. Bezvládí dočasně ochromilo veškeré instituce. Nikdo nechtěl vydávat příkazy, když nevěděl, jestli budou schváleny. Po celá desetiletí lidé neuvažovali o tom, co je nesprávné či správné, ale jednali výhradně s touhou potěšit uctívaného Vůdce. Občané žili a umírali podle seznamů, osobně probíraných Stalinem: jeho čárka u jména člověka zachránila, jméno bez čárky znamenalo smrt. Byl to ten nejjednodušší soudní systém – jména označená čárkou, jména neoznačená čárkou. Když Lev zavřel oči, dokázal si představit mlčenlivou paniku na chodbách Lubjanky. Pracovníci MGB tak dlouho zanedbávali svůj morální kompas, že se úplně vymkl kontrole. Sever se změnil v jih, východ v západ. Už dávno neměli ponětí, co je správné a co nesprávné. Zapomněli se sami rozhodovat. Teď pro ně bylo nejbezpečnější omezit činnost a neukvapovat se.

V takové situaci si nadřízení nechtěli pálit prsty kvůli případu Lva Děmidova a jeho manželky Raisy Děmidovové, který se jevil jako poněkud neprůkazný, třaskavý a vůbec problematický. Proto ty okolky. Náhle nikdo nechtěl mít s obviněním nic společného, ostatně všichni se horlivě snažili navázat styky s novými mocenskými skupinami v Kremlu. Nikomu nepřidala na klidu ani skutečnost, že Stalinův nejbližší pomocník Lavrentij Berija – a jestli se Stalin stal obětí traviče, pak Lev podezříval právě Beriju – už si přisvojil roli Vůdce, označil zatčení lékařů za spiknutí a nechal je propustit z vězení. Kdo kdy slyšel, aby nejvyšší autorita prohlásila podezřelé za nevinné a osvobodila je? Na nic podobného si Lev nevzpomínal. Každopádně za takových okolností se zřejmě zdálo riskantní odsoudit bez jakýchkoliv důkazů vyznamenaného válečného hrdinu, jehož fotografie se kdysi ocitla na první stránce Pravdy. Když se tedy šestého března ozvalo zaklepání na dveře, Lev s Raisou nevyslechli zprávu o svém osudu, ale naopak dostali povolení zúčastnit se státního pohřbu velikého Vůdce.

Přestože prakticky dosud zůstávali v domácím vězení, Lev s Raisou, provázení dvěma strážci, se poslušně připojili k davům směřujícím na Rudé náměstí. Lidé plakali, mnozí zcela neovladatelně. Muži, ženy, děti. Lev uvažoval, jestli je mezi těmi statisíci shromážděnými ve společném žalu alespoň jeden občan, který neztratil nikoho z příbuzných či přátel vinou muže, nad jehož smrtí všichni tak hořekovali. Tíživá atmosféra plná ochromujícího smutku možná souvisela se zbožštěním onoho mrtvého. Jak Lev slyšel, obvinění často i během nejbrutálnějších výslechů vykřikovali, že kdyby Stalin věděl o těchhle svévolnostech MGB, určitě by zakročil. Ať už skutečným důvodem žalu bylo cokoliv, pohřeb nabízel příležitost vyjádřit dlouho potlačované zoufalství, vyplakat se, obejmout bližního, veřejně dát najevo zármutek, předtím zakázaný, neboť v sobě skrýval kritiku režimu.

Hlavní ulice kolem budovy Nejvyššího sovětu byly doslova přecpané. Člověk se sotva dokázal nadechnout a pohyboval se vpřed jako kámen zachycený při sesuvu půdy. Lev neustále tiskl v dlani Raisinu ruku a dával si pozor, aby je lidé, tlačící se na ně ze všech stran, neoddělili. Zato strážci se jim brzy ztratili z dohledu. Čím víc se manželé blížili k náměstí, tím těsněji je dav svíral. Lev si uvědomoval nebezpečí představované sílícím tlakem a narůstající hysterií. Rychle se rozhodl. Protože se náhodou právě oba dostali na samý okraj zástupu, vklouzl do jednoho z domovních vchodů a Raisu vtáhl za sebou. Schovali se tam a sledovali, jak ulicí proudí nekonečné řady truchlících. Bylo to moudré rozhodnutí. O kus dál klesali lidé, které dav umačkal k smrti.

Ve všeobecném zmatku by se byli mohli pokusit o útěk. Zvažovali takovou možnost, šeptem ji spolu v tom domovním vchodu probírali. Jejich strážci zmizeli bůhvíkam. Raisa by bez váhání souhlasila s útěkem. Jenže pak by ministerstvu státní bezpečnosti poskytli záminku k okamžité popravě. A bylo tu i ryze praktické hledisko: neměli peníze, neměli přátele, neměli úkryt. Kdyby zvolili variantu útěku, poprava by hrozila také Lvovým rodičům. Zatím se jim nic nestalo, přestože Lev svým odvážným postojem dal v sázku jejich životy.

Poslední cestující nastoupili do vlaku. Výpravčí ovšem uviděl na nástupišti vedle lokomotivy hlouček uniforem a pozdržel odjezd. Strojvůdce se vykláněl ze své kabiny a snažil se zjistit, v čem je problém, pár zvědavců kradmo pokukovalo z oken.

Lev si všiml, že přichází další uniformovaný příslušník MGB. Byl to Vasilij. Lev ho vlastně očekával. Vasilij by si přece nenechal uniknout příležitost k triumfu. Lev pocítil záchvěv hněvu, ale rychle jej potlačil. Musel své emoce udržet pod kontrolou. Stále ještě mohla někde číhat past.

Raisa se s Vasilijem dosud nesetkala, slyšela však, jak ho Lev popisoval.

Tvář hrdiny, srdce kata.

Už při letmém pohledu poznala, že ten člověk je divný. Jistě, byl celkem hezký, ale usmíval se, jako by smyslem úsměvu nebylo nic jiného než vyjadřovat zášť. Když k nim Vasilij konečně došel, nijak neskrýval svou radost ze Lvova ponížení – a zároveň vypadal trochu zklamaně. Zřejmě čekal, že to ponížení bude větší.

Nepřestával se usmívat.

„Trval jsem na tom, aby počkali, dokud se s tebou nerozloučím. A dokud ti nesdělím, jak o tobě bylo rozhodnuto. Chtěl jsem to udělat osobně, chápeš?“

Užíval si vítězství. Ale ať působil sebeodpudivějším dojmem, bylo by hloupé riskovat jeho hněv, když doposud všechno přežili.

„Vážím si toho,“ zamumlal tedy Lev sotva slyšitelně.

„Přeložili tě. Nakupilo se kolem tebe příliš mnoho nezodpovězených otázek, proto nemůžeš dál pokračovat v řadách MGB. Budeš sloužit u milice. Ne jako syščik, tajný policista, ale v nejnižší funkci – jako učastkovyj, obyčejný okrskář. Budeš uklízet vazební cely, budeš psát protokoly, budeš prostě dělat, co se ti řekne. Jestli chceš přežít, musíš si zvyknout plnit rozkazy.“

Lev dokonale chápal Vasilijovo zklamání. Tenhle trest – zaměstnání u nějaké vzdálené policejní složky – byl velmi mírný. Vzhledem k závažnosti obvinění mohli s Raisou dostat pětadvacet let v gulagu a těžit zlato na Kolymě, kde teploty klesaly až k padesáti stupňům pod nulou, kde vězni měli ruce znetvořené omrzlinami a kde se průměrná doba přežití pohybovala kolem tří měsíců. Nejen vyvázli životem, ale dokonce zůstali na svobodě. Lev se nedomníval, že to major Kuzmin udělal ze sentimentality. Pravda byla jiná. Kdyby obvinil svého chráněnce, sám by se zkompromitoval. V časech politické nejistoty se zdálo mnohem lepší a mnohem moudřejší jednoduše Lva pod záminkou přeložení poslat pryč. Kuzmin si rozhodně nepřál, aby jeho rozhodnutí někdo podrobněji zkoumal. Mohly by se vynořit nepříjemné otázky. Pokud Lev prováděl špionáž, proč si ho Kuzmin oblíbil? Snadnější a bezpečnější bylo zamést celou věc pod koberec… S vědomím, že jakýmkoliv náznakem úlevy by Vasilije podráždil, se Lev snažil tvářit co nejzkroušeněji.

„Budu plnit své povinnosti všude, kde to bude třeba.“

Vasilij přistoupil blíž a vtiskl Lvovi do ruky jízdenky a doklady. Lev se otočil a zamířil k vlaku.

Raisa už začala vystupovat po schůdkách do vagonu. V té chvíli Vasilij zvýšil hlas.

„Určitě není moc příjemné dozvědět se, že tě vlastní manžel špehoval. A ne jednou, snad se ti o tom zmínil. Sledoval tě dvakrát. A poprvé nešlo o záležitosti státního zájmu. Nemyslel si, že jsi špionka. Myslel si, že se kurvíš. Musíš mu to odpustit. Všichni občas máme pochybnosti. A ty jsi dost hezká, ale podle mě nestojíš za to, aby se kvůli tobě člověk všeho vzdal. Řekl bych, že až si tvůj manžel uvědomí, do jaké díry jsme ho poslali, bude tě čím dál víc nenávidět. Já na jeho místě bych si radši nechal byt a dal tě zastřelit jako zrádkyni. Ale asi se s tebou skvěle píchá, jiné vysvětlení mě nenapadá.“

Raisu udivilo, jak posedlý je ten člověk jejím manželem. Nicméně mlčela. Odseknout Vasilijovi by znamenalo ohrozit svůj i Lvův život. S kufříkem v ruce otevřela dveře vagonu.

Lev nastoupil za ní. Dával si pozor, aby se neohlédl. Obával se, že kdyby uviděl Vasilijův úšklebek, přestal by se ovládat.

Raisa se dívala z okna. Vlak právě opustil nádraží. Nikde už nebyla žádná volná místa, a tak oba museli stát, těsně přimáčknutí jeden k druhému. Dlouho jenom mlčky pozorovali ulice a domy, kolem nichž projížděli. Konečně Lev promluvil.

„Je mi to líto.“

„Vím, že lhal. Řekl by cokoliv, jen aby tě vyprovokoval.“

„Nelhal. Skutečně jsem tě nechal sledovat. A nesouviselo to s mou prací. Myslel jsem…“

„Že jsem ti nevěrná?“

„V té době jsi se mnou skoro nemluvila. Vyhýbala ses mi. Nechtěla jsi se mnou spát. Byli jsme si úplně cizí. A já nedokázal pochopit proč.“

„Když se žena provdá za příslušníka MGB, musí se sledováním počítat. Ale pověz mi, Lve, jak bych tě mohla podvádět? Riskovala bych život. Obešlo by se to bez hádek. Prostě bys mě dal zavřít.“

„Tohle si o mně opravdu myslíš?“

„Vzpomínáš si na moji kamarádku Zoju? Jednou jste se, mám dojem, setkali.“

„Možná. Už si nepamatuju.“

„Ale ovšem. Ty si nikdy nepamatuješ jména, viď? Zajímal by mě důvod. Naučil ses vymazávat všechno z paměti, abys v noci vůbec mohl spát?“

Raisa hovořila rychle, klidně a se zaujetím, jaké u ní Lev ještě nezažil.

„Ano, setkal ses se Zojou,“ pokračovala. „Patrně jsi jí příliš nevěnoval pozornost, protože z hlediska Strany nebyla důležitá. Dostala dvacetiletý trest. Zatkli ji, když vycházela z kostela, a obvinili ji z protistalinských modliteb. Z modliteb! Chápeš, Lve, odsoudili ji na základě modliteb, které ani neslyšeli. Uvěznili ji za myšlenky v její hlavě.“

„Proč jsi mi o tom neřekla? Třeba bych jí mohl pomoct.“

Raisa jenom zavrtěla hlavou.

„Myslíš si snad, že jsem ji udal?“ zeptal se Lev.

„A pamatoval by sis to? Ani si ji nedokážeš vybavit.“

Její tón Lva zaskočil. Takhle s manželkou ještě nikdy nemluvili. Nikdy nehovořili o ničem jiném než o věcech týkajících se domácnosti. Nikdy nevybočili z mezí zdvořilosti. Nikdy nezvýšili hlas. Nikdy se nepohádali.

„I když jsi ji sám neudal, jak bys jí mohl pomoct? Vždyť muži, kteří ji zatýkali, byli stejní jako ty: oddaní a věrní služebníci státu. Tenkrát jsi v noci vůbec nepřišel domů. A já si uvědomila, že nejspíš právě zatýkáš něčího přítele, něčí rodiče, něčí děti. Prozraď mi, Lve, kolik lidí jsi vlastně zatkl? Máš o tom alespoň mlhavou představu? Zkus říct nějaké číslo. Padesát? Dvě stě? Tisíc?“

„Tebe jsem jim odmítl vydat.“

„Nešli po mně, ale po tobě. Když jsi zatýkal cizí lidi, dokázal sis nalhávat, že se třeba provinili. Dokázal jsi sám sebe přesvědčit, že svou prací sloužíš vyšším cílům. Ovšem tvým nadřízeným to stejně nestačilo. Chtěli po tobě důkaz, že uděláš všechno, o co tě požádají, i kdybys to v hloubi duše pokládal za nesprávné a dokonce nesmyslné. Chtěli důkaz tvojí slepé poslušnosti. Řekla bych, že manželky jsou pro podobné zkoušky velmi vhodné.“

„Možná máš pravdu, ale tohle už je za námi. Copak nechápeš, jaké máme štěstí? Dostali jsme druhou příležitost. Začneme nový život – jako normální rodina.“

„Lve, tak jednoduché to zase není.“

Raisa se odmlčela. Chvíli pozorovala manžela, jako by ho viděla poprvé.

„Toho večera, kdy jsme večeřeli u tvých rodičů, jsem nejdřív stála na chodbě a přes dveře jsem slyšela celou vaši debatu o tom, jestli mě máš udat jako špionku. Byla jsem zoufalá a bezradná. Nechtěla jsem zemřít. Vrátila jsem se na ulici a procházela se, abych si trochu uspořádala myšlenky. V duchu jsem se znovu a znovu ptala: udělá to? Obětuje mě? Tvůj otec se vyjádřil dost přesvědčivě.“

„Byl vyděšený.“

„Tři životy proti jednomu, opakovala jsem si. Taková čísla se dají těžko zpochybnit. Ale co tři životy proti dvěma?“

„Takže ty nejsi těhotná?“

„Zaručil by ses za mě, kdyby sis nemyslel, že těhotná opravdu jsem?“

„A to mi říkáš teprve teď?“

„Bála jsem se, že bys třeba změnil názor.“

Takhle tedy vypadal jejich vztah bez jakýchkoliv iluzí. Lev jako by najednou ztratil půdu pod nohama. Vlak, ve kterém stáli, lidé kolem, kufříky, oblečení, město míhající se za okny – nic z toho najednou nebylo skutečné. Nikomu a ničemu už se nedalo důvěřovat, dokonce ani věcem, které viděl a na něž si mohl sáhnout. Všechno, v co dosud věřil, byla lež.

„Raiso, milovala jsi mě někdy?“

Vteřiny ubíhaly, otázka dál přetrvávala jako nepříjemný pach, oba dva se mlčky kolébali v rytmu vlaku. Konečně se Raisa místo odpovědi sklonila a zavázala si tkaničku.

Vualsk

15. BŘEZNA

Varlam Babinič seděl se zkříženýma nohama a zády ke dveřím na špinavé betonové podlaze v rohu přecpané společné ložnice. Tělem tak zakrýval věci, které měl rozložené před sebou. Nechtěl, aby se k němu ostatní chlapci nahrnuli, jak to dělávali, kdykoliv něco upoutalo jejich pozornost. Rozhlédl se. Ze zhruba třiceti kluků v místnosti si ho žádný nevšímal. Většinou leželi na boku na osmi postelích prosáklých močí, o které se museli dělit. Dva z nich si právě vzájemně škrábali záda poštípaná od štěnic. Spokojený, že ho nikdo nebude otravovat, vrátil se Varlam ke svým pokladům. Shromažďoval je několik let a všech si nesmírně cenil. Včetně nejnovějšího přírůstku, ukradeného dnes ráno – čtyřměsíčního kojence.

Varlam si mlhavě uvědomoval, že když sebral to nemluvně, provedl cosi špatného. Kdyby ho přistihli, měl by potíže, mnohem větší potíže než kdykoliv dřív. Také poznal, že dítě se zřejmě necítí dobře. Plakalo. Ten hlasitý pláč ale Varlama příliš neznepokojoval, neboť tady pořád naříkaly nějaké děti. Koneckonců víc než samotné nemluvně ho zajímala žlutá přikrývka, do níž bylo zabalené. Pyšně kojence umístil doprostřed své sbírky, mezi žlutou plechovku, starou žlutou košili, žlutě omítnutou cihlu, útržek plakátu se žlutým pozadím, žlutou tužku a knížku s deskami ze světle žlutého papíru. Během léta sbírku obohacoval o žluté květiny, které trhal v lese. Květiny však rychle ztrácely svěžest a původní barvu. Nic ho tak nerozesmutnilo jako pohled na blednoucí odstíny žluti, na uvadlé a zhnědlé okvětní plátky.

Kam ta žlutá vždycky zmizí? ptal se v duchu často.

Neměl tušení. Ale doufal, že sám se tam taky jednou dostane, nejspíš až umře. Žlutá barva hrála v jeho životě nejdůležitější roli. Žlutá barva způsobila, že skončil tady, ve vualském státním zařízení pro mentálně postižené děti, nazývaném internát.

Ještě jako malý chlapec se kdysi hnal za sluncem, přesvědčený, že jestli poběží hodně daleko, dostane se až k němu, sundá je z oblohy a přinese domů. Utíkal téměř pět hodin, než ho chytili a odvedli zpátky. Znemožnili mu vykonat hrdinský čin a Varlam zlostným křikem protestoval. Rodiče se mu neustálým bitím snažili vytlouct ty nesmysly z hlavy, ale posléze pochopili, že jejich výchovné metody neúčinkují, a svěřili syna do péče státu, jehož metody se nijak zvlášť nelišily. První dva roky v internátu strávil připoutaný řetězem k rámu postele – jako vesnický pes uvázaný u stromu. Byl však silný, měl široká ramena a pevné odhodlání. Po několika měsících se mu podařilo přelomit rám postele, uvolnit řetěz a uniknout. Polapili ho až na okraji města, kde se pokoušel dohnat žlutý vagon jedoucího vlaku. Vrátili vyčerpaného a žíznivého Varlama do internátu a pro změnu ho nějaký čas drželi zamčeného ve skříni. Od té doby ovšem uplynula řada let. Teď už bylo Varlamovi sedmnáct a zaměstnanci mu důvěřovali. Zmoudřel, pochopil, že nikdy nedoběhne tak daleko, aby se dostal až ke slunci, a nikdy nevyšplhá tak vysoko, aby mohl stáhnout slunce z oblohy. Místo toho teď hledal věci žluté barvy blíž ke svému domovu – jako například, pro které si jen stačilo sáhnout do otevřeného okna. Kdyby tolik nespěchal, možná by zkusil tu přikrývku rozbalit a dítě tam nechal. Ale zpanikařil, bál se, aby ho nepřistihli, a sebral tedy přikrývku i s kojencem. Když teď pozoroval plačící dítě, všiml si, že díky přikrývce se pleť nemluvněte také zdá lehce nažloutlá. A byl rád, že přece jen ukradl obojí.

Venku zastavila dvě auta. Vystoupilo z nich šest ozbrojených příslušníků vualské milice vedených generálem Něstěrovem, mužem středního věku a rozložité kolchoznické postavy. Jednotka obklíčila budovu, sám generál a jeho zástupce s hodností poručíka zamířili ke vchodu. Ačkoliv milicionáři běžně nechodili ozbrojení, dnes jim Něstěrov rozkázal, aby si zbraně vzali. Měli být připraveni střílet, zabíjet.

Dveře kanceláře byly otevřené. Uvnitř tiše hrálo rádio, na stole zůstaly rozdané karty, pronikavě tu páchl alkohol. Něstěrov s poručíkem nezahlédli nikoho z personálu. Šli dál, do chodby. Zápach alkoholu vystřídaly čpavé pachy výkalů a síry. Síra se používala proti štěnicím. Pach výkalů nepotřeboval vysvětlení – fekálie potřísnily podlahu i stěny. Společné ložnice, které oba muži míjeli, byly přecpané, v každé místnosti se tísnilo třicet až čtyřicet malých dětí a většinou na sobě měly buď špinavou košili, nebo špinavé trenýrky, ojediněle oba kusy oblečení současně. Mnohé děti se vůbec nehýbaly, jenom upřeně zíraly do stropu. Něstěrov uvažoval, jestli některé z nich nejsou mrtvé. Nedalo se to poznat. Ostatní děti přiběhly k milicionářům. Snažily se dotknout uniforem a zbraní, zjevně toužily po kontaktu s někým dospělým. Jejich ruce se žádostivě natahovaly. O poměrech panujících v internátu si Něstěrov nikdy nedělal iluze, ale přesto jím otřáslo, jak zlé to doopravdy je. Rozhodl se, že si pořádně promluví s ředitelem. Ovšem až jindy.

Dokončili prohlídku přízemí a Něstěrov zamířil nahoru. Poručík se marně pokoušel odradit neodbytnou partu dětí. Jeho výhrůžná gesta a přísné pohledy ten hlouček jenom rozesmávaly, jako by šlo o hru. Když děti zlehka odstrčil, okamžitě se vracely a čekaly, že je odstrčí znovu.

„Nech je být, prostě si jich nevšímej,“ prohodil Něstěrov netrpělivě.

Milicionářům nezbylo než dovolit tlupě, aby je vyprovázela.

Horní místnosti patřily odrostlejším dětem, rozděleným přibližně podle stáří. Podezřelému, kterého Něstěrov hledal, bylo sedmnáct, což v téhle instituci představovalo věkovou hranici. Po jejím dosažení chovanci odcházeli vykonávat ty nejnamáhavější a nejodpornější práce. Práce, jaké by si nevybral nikdo se zdravým rozumem. Práce, při nichž se lidé obvykle dožívali maximálně třiceti let. Milicionáři se blížili ke konci chodby. Čekala je prohlídka poslední společné ložnice.

Varlam dosud seděl zády ke dveřím, uhlazoval žlutou přikrývku a přemýšlel, proč nemluvně přestalo plakat. Píchl do něho svým špinavým prstem. Náhle místností ostře zazněl čísi hlas. Chlapec celý ztuhl.

„Varlame! Vstaň a hezky pomalu se otoč.“

Varlam zadržel dech a zavřel oči, snad s nadějí, že se onen hlas rozplyne v nenávratnu. Trik však nezabral.

„Nebudu to opakovat. Vstaň a otoč se.“

Něstěrov zvolna vykročil směrem k Varlamovi. Neviděl, co chlapec zakrývá svým tělem. Neslyšel kojenecký pláč. Všichni ostatní obyvatelé společné ložnice ohromeně zírali. Varlam náhle ožil, vzal cosi do náruče, zvedl se a otočil. Držel nemluvně, které se vzápětí rozplakalo. Něstěrov vydechl úlevou: dítě naštěstí žilo. Ale dál mu hrozilo nebezpečí. Varlam je pevně tiskl k hrudi, ruce ovinuté kolem křehkého krčku.

Něstěrov se ohlédl. Jeho zástupce zůstal u dveří, obklopený zvědavými dětmi. Mířil pistolí Varlamovi na hlavu, připravený zabít, jakmile dostane rozkaz. Měl před sebou dostatek volného prostoru, ale byl sotva průměrný střelec. Některé děti při pohledu na pistoli ječely, jiné se smály a bušily do matrací. Situace už se vymykala kontrole. Varlam začínal propadat panice.

Něstěrov raději zasunul svou zbraň do pouzdra a zvedl prázdné dlaně, aby Varlama uklidnil. Pak v neutichajícím rámusu promluvil.

„Dej mi to dítě.“

„Asi jsem si to pěkně zavařil.“

„Ne, nic sis nezavařil. Jak vidím, kojenec je v pořádku. Potěšil jsi mě. Vedl sis moc dobře. Postaral ses o něho. Přišel jsem ti poděkovat.“

„Vedl jsem si dobře?“

„Ano.“

„Můžu si ho nechat?“

„Nejdřív zkontroluju, jestli mu nic neschází, jenom pro jistotu. Pak si promluvíme. Dovolíš, abych si dítě prohlédl?“

Varlam věděl, že milicionáři se na něho zlobí, chystají se mu vzít nemluvně a jeho samotného chtějí zavřít do komory, kde nebude žádná žlutá barva. Zvedl svůj nový poklad výš a pevně k sobě dítě přitiskl, s ústy zabořenými do žluté pokrývky. Pozpátku ustoupil k oknu a vyhlédl ven. Uviděl policejní auta zaparkovaná na ulici a ozbrojené milicionáře stojící kolem budovy.

„Pěkně jsem si to zavařil.“

Něstěrov se zvolna posunul o kousek dopředu. Nehodlal se pokoušet vyprostit kojence z Varlamova objetí násilím – při potyčce by mohli dítě umačkat. Sklouzl očima k poručíkovi, který pokývnutím naznačil, že má chlapce na mušce a je připravený střílet. Něstěrov odmítavě zavrtěl hlavou. Varlam držel dítě příliš blízko svého obličeje. Bylo by to moc riskantní. Generál musel zvolit jinou cestu.

„Varlame, nikdo tě neuhodí, nikdo ti neublíží. Dej mi to dítě a promluvíme si. Nikdo se na tebe nebude zlobit. Máš moje slovo. Slibuju.“

Něstěrov se opět posunul o krok dopředu. Teď stál tak, že poručíkovi znemožňoval střílet. Zahleděl se na sbírku žlutých předmětů rozložených po podlaze. Varlamův případ už jednou řešil, tehdy se z prádelní šňůry ztratily jakési žluté šaty. Proto mu neuniklo, že nemluvně je zabalené do žluté přikrývky.

„Když mi dáš dítě, zeptám se jeho matky, jestli si můžeš nechat tu žlutou deku. Jsem si jistý, že bude souhlasit. Nechci nic jiného než to dítě.“

Nabídka se zřejmě Varlamovi zdála poctivá. Uklidnil se a natáhl ke generálovi ruce s dítětem. Něstěrov se vymrštil a popadl kojence. Chvatně se přesvědčil, že dítě je snad v pořádku, a pak je předal svému zástupci.

„Odvez ho do nemocnice.“

Poručík vyběhl z místnosti.

Varlam se znovu posadil zády ke dveřím. Jako by se vůbec nic nestalo, začal na podlaze přemisťovat jednotlivé kousky své sbírky, aby zaplnil mezeru, která tu zůstala po nemluvněti. Ostatní chovanci ztichli. Něstěrov si klekl vedle chlapce.

„Kdy dostanu tu deku?“ zeptal se Varlam.

„Nejdřív si spolu musíme promluvit.“

Chlapec dál uspořádával svou sbírku. Něstěrovovu pozornost upoutala kniha se žlutými deskami. Byla to vojenská příručka, dokument podléhající přísnému utajení.

„Jak jsi přišel k té knížce?“

„Našel jsem ji.“

„Chtěl bych si ji prohlédnout. Můžu?“

„Máte čisté prsty?“

Něstěrov si všiml, že Varlamovy prsty jsou špinavé.

„Ano, mám čisté prsty.“

Generál sáhl po příručce a letmo v ní zalistoval. Zhruba uprostřed se stránky samy od sebe oddělily. Někdo mezi ně cosi vložil. Něstěrov obrátil knížku hřbetem vzhůru a lehce jí zatřepal. Na podlahu vypadl hustý pramen světlých vlasů. Něstěrov vlasy zvedl a promnul je v dlani. Varlam zrudl.

„Asi jsem si to pěkně zavařil.“

Osm set kilometrů východně od Moskvy

16. BŘEZNA

Na otázku, jestli ho vůbec někdy milovala, Raisa odmítla Lvovi odpovědět. Přece právě přiznala, že mu lhala o svém těhotenství. A tak i kdyby řekla Ano, miluju tě, vždycky jsem tě milovala, stejně by jí nevěřil. Nemínila mu hledět do očí a vykládat báchorky. Ostatně jaký ta otázka měla smysl? Zažíval snad Lev náhlé prozření a teprve teď odhalil, že své manželství nevybudovali na lásce a vzájemné náklonnosti? Kdyby Raisa pravdivě odpověděla Ne, nikdy jsem tě nemilovala, stala by se z něho oběť, podvodně vlákaná do manželského svazku. V Raise by Lev viděl jenom mazanou intrikánku, která oklamala jeho lehkověrné srdce. Najednou se proměnil v romantika. Možná díky otřesu způsobenému ztrátou dobrého zaměstnání. Ale odkdy k jejich vztahu patřila láska? Nikdy předtím o ní nehovořili. A sám Lev nikdy Raise neřekl: Miluju tě.

Ani od něho nic podobného neočekávala. Jistě, požádal ji, aby si ho vzala, a ona souhlasila. Přál si manželství, přál si ženu, přál si Raisu – a získal, po čem toužil. Teď už zřejmě tohle všechno nestačilo. Po ztrátě vlivného postavení a možnosti kohokoliv zatknout se začal utápět v sentimentu. Ale proč se iluze o šťastném manželství rozplynula vinou Raisiny zcela pochopitelné účelové lži, a nikoliv vinou jeho hluboké nedůvěry? Neměla ho naopak Raisa žádat, aby ji přesvědčil o své lásce? Koneckonců ji kdysi bez nejmenšího důkazu podezříval, že má milostné pletky, a nechal ji svými lidmi sledovat, což mohlo snadno vést k jejímu zatčení. Ano, Lev zničil jejich vzájemnou důvěru dávno předtím, než to musela udělat Raisa. A zatímco její motivací byla zoufalá snaha přežít, on sám tehdy jednal pouze pod vlivem nějakých ubohých mužských obav.

Od okamžiku, kdy je na úřadě zapsali jako manžele, vlastně ještě předtím, doslova od první schůzky, si Raisa nepřestávala uvědomovat, že pokud ho zklame, může ji dát zabít. Nezbývalo jí než přijmout skutečnost a vynasnažit se, aby byl spokojený. Když tenkrát zatkli Zoju, už pouhý pohled na něho – v uniformě a s ústy plnými propagandisticky vlasteneckých řečí – ji natolik popuzoval, že s ním dokázala mluvit jen v nejstručnějších větách. Posléze se všechno zúžilo na prostou otázku. Chtěla Raisa žít? Přežila válku. Přežila jediná z celé rodiny. A tenhle fakt přežití se pro ni ukázal jako určující. Roztrpčenost nad zatčením Zoji představovala zbytečný luxus. A k ničemu nevedla. Raisa tedy uléhala do manželovy postele, spala vedle něho, spala s ním. Vařila mu večeře, přestože jí vadilo, jak srkal a mlaskal. Prala mu oblečení, přestože nesnášela Lvův pach.

Posledních pár týdnů nečinně proseděla v bytě. Nepochybovala, že Lev zvažuje, jestli se rozhodl správně. Měl zachraňovat její život? Stála za to riziko? Byla dostatečně půvabná, milá a vlídná? Pokud by ho každým svým pohledem či gestem nepotěšila, ocitla by se ve smrtelném nebezpečí… Jenže ten čas už minul. Teď se jí dělalo zle z pocitu bezmoci, z pocitu závislosti na manželově dobré vůli. A přitom se Lev tvářil, jako by Raisa byla jeho dlužnicí. Přece o ní statečně prohlásil: není zaprodaná špionka, je obyčejná středoškolská učitelka. Na oplátku chtěl slyšet milostné vyznání. Připadalo jí to urážlivé. Lev už nebyl v postavení, aby cokoliv vyžadoval. Nemohl ji k ničemu donutit – stejně jako ona nemohla k ničemu donutit jeho. Oba postihlo totéž neštěstí: z veškerého majetku jim zůstal jenom obsah plátěných kufříků, odjížděli do vyhnanství v jakémsi městě na druhém konci země. Byli si rovni jako nikdy předtím. Pokud náhle zatoužil po milostném dvojzpěvu, první sloku by měl zazpívat sám.

Lev dumal nad Raisinými slovy. Jak se zdálo, osobovala si právo soudit ho a opovrhovat jím. Zároveň se tvářila, jako by ona sama měla ruce dokonale čisté. Ale když se vdávala, dobře věděla, kde Lev pracuje. Užívala si výhod spojených s jeho postavením, jedla vzácné potraviny, které přinášel domů, nakupovala si oblečení ve spectorzích, lépe zásobených obchodech vyhrazených pro hodnostáře. Jestliže ji tak děsila jeho práce, proč ho neodmítla, když se jí dvořil? Všichni přece chápali, že bez nezbytných kompromisů se nedá přežít. Ano, Lev dělal i nechutné, morálně pochybné věci. Čisté svědomí pro většinu lidí představovalo nemyslitelný přepych – a nemohla se jím chlubit ani Raisa. Vyučovala snad ve svých hodinách podle svého skutečného přesvědčení? Rozhodně ne. Opovrhovala státním bezpečnostním aparátem, ale ve škole mu vyjadřovala podporu, vysvětlovala žákům, jak skvěle stát všechno organizuje, vychvalovala úspěšný boj s nepřáteli režimu, přesvědčovala žáky o jeho správnosti a dokonce je vybízela, aby jeden druhého udávali. Kdyby to nedělala, téměř určitě by některý z žáků udal svou učitelku. Jejím úkolem bylo nejen držet se oficiální linie, ale také umlčet ve svých žácích schopnost ptát se. A totéž bude mít za úkol v novém působišti. Podle Lvova názoru se prostě oba otáčeli jako drobná kolečka jediného obrovského soukolí.

V Mutavě vlak na hodinu zastavil. A Raisa přerušila celodenní mlčení.

„Měli bychom něco sníst.“

Chtěla tím říct, že by bylo moudré věnovat se praktickým všednodenním starostem, které až dosud tvořily základ jejich vztahu. Poutem mezi nimi nebyla láska, ale snaha přežít, ať se děje cokoliv. Vystoupili z vagonu. Po peronu přecházela jakási žena s proutěným košíkem. Koupili si od ní vajíčka natvrdo, papírový sáček soli a pár krajíců tvrdého žitného chleba. Posadili se vedle sebe na lavičku. Loupali vajíčka, skořápky odkládali do klína, dělili se spolu o sůl. Za celou dobu vůbec nepromluvili.

Vlak zpomalil. Stoupal k horám, projížděl tmavými borovými lesy. V dálce se nad korunami stromů objevovaly vrcholky hor připomínající pokřivené zuby v dolní čelisti.

Trať vedla na obrovské prostranství vyklučené uprostřed divočiny. Spatřili rozlehlý komplex automobilky: vysoké komíny, vzájemně propojené výrobní haly. Jako by na Ural usedl sám Bůh, jediným úderem pěsti do krajiny před sebou rozprášil stromy a žádal, aby nově vytvořené území zaplnily betonové a ocelové konstrukce. Pro Lva a Raisu to byl první pohled na jejich nový domov.

Lev znal tohle město hlavně z propagandistických plakátů a novinových článků. Donedávna ještě zcela bezvýznamná osada s dvaceti tisíci obyvatel, závodem na zpracování dřeva a dřevěnými chatrčemi pro zaměstnance upoutala Stalinovu pozornost. Po bližším prozkoumání jejích přírodních a lidských zdrojů ji prohlásil za nedostatečně využívanou. Poblíž protékala řeka Ufa, ve Sverdlovsku vzdáleném pouhých sto šedesát kilometrů byly železárny a ocelárny, v horách rudné doly. Navíc se tu nabízela i výhoda transsibiřské magistrály – osadou denně projížděly mohutné lokomotivy, ale neodvážely odtud nic jiného než dřevo. Stalin rozhodl, že právě tady je ideální místo pro výrobu automobilu GAZ-20, který měl svými vlastnostmi konkurovat zahraničním, tedy „západním“ vozidlům. V současnosti probíhalo schvalování dalšího typu, osobního automobilu Volha GAZ-21, údajně špičkové ukázky schopností sovětského průmyslu. Vůz byl navržený tak, aby karoserií posazenou vysoko nad zemí, skvělým pérováním, neprůstřelným motorem a odolností proti rzi nevídanou ani ve Spojených státech amerických vydržel i v drsných klimatických podmínkách. Pravdivost takových informací si Lev nijak nemohl ověřit. Věděl jenom, že jde o automobil, jaký by si mohlo dovolit pouze zanedbatelné procento sovětských občanů a jaký byl samozřejmě zcela nedostupný mužům a ženám zaměstnaným v továrně, která jej vyráběla.

S výstavbou automobilky se začalo nějaký čas po válce. O rok a půl později uprostřed borových lesů stály montážní haly. Lev neznal přesné množství vězňů, kteří při budování zemřeli, ostatně ta čísla nebyla spolehlivá. Osobně se akce zúčastnil až v době, kdy továrna zahajovala provoz. Vládní příkaz tehdy uvolnil tisícovky dělníků z měst po celé zemi a přesunul je sem, na nově vzniklé pracoviště. Během pěti let tady pětinásobně vzrostl počet obyvatel. Lev prověřoval některé dělníky, odsunované z Moskvy. Pokud splňovali podmínky, museli do týdne odjet. Když se pokusili transportu vyhnout, příslušníci MGB je zatkli. Lev tedy pomáhal osidlovat tohle město. A teď nepochyboval, že to byl jeden z důvodů, proč ho Vasilij poslal právě sem. Určitě se tou ironií osudu velmi bavil.

Raise první pohled na nový domov unikl. Spala přikrytá kabátem a s hlavou opřenou o okno, mírně se pohupovala v rytmu jedoucího vlaku. Lev se posadil vedle ní. Díval se ve směru jízdy a viděl, že město se přimyká k rozsáhlému komplexu automobilky jako klíště přisáté ke krku psa. Priority byly zřejmé – především tu šlo o sídlo průmyslové výroby, teprve na druhém místě o prostor k životu. Matně oranžová světla obytných domů se odrážela od šedé oblohy. Lev zlehka loktem dloubl do Raisy. Probudila se, pohlédla na Lva a pak z okna.

„Jsme tady.“

Vlak zastavil. Vzali si kufříky a vystoupili. Bylo tu o pár stupňů chladněji než v Moskvě. Bezradně stáli na peronu, připomínali dvě evakuované městské děti, které se prvně v životě ocitly na venkově a teď si bázlivě prohlížejí neznámé prostředí. Nedostali žádné pokyny. Nikoho tady neznali. Neměli ani telefonní číslo, na které by zavolali. Nikdo jim nepřišel naproti.

Nádražní budova byla liduprázdná, pouze za pokladní přepážkou seděl asi dvacetiletý mladík. Od chvíle, kdy vešli dovnitř, je pozorně sledoval. Raisa k němu zamířila.

„Dobrý večer. Potřebujeme se dostat na velitelství milice.“

„Jste z Moskvy?“

„Ano.“

Zřízenec otevřel dveře pokladny a vyšel do čekárny. Ukázal k prosklenému východu do ulice.

„Už vás čekají.“

Zhruba sto kroků od vchodu do nádražní budovy parkovalo auto místní milice.

Raisa a Lev minuli zasněžený Stalinův profil, vytesaný do kusu skály. Působil dojmem monumentální zkameněliny. Zatímco se blížili k vozu GAZ-20, nepochybně jednomu z výrobků zdejší automobilky, všimli si dvou mužů sedících vepředu. Dveře auta se otevřely a jeden z mužů vystoupil. Byl to širokoramenný chlap středního věku.

„Lev Děmidov?“

„Ano.“

„Generál Něstěrov, náčelník vualské milice.“

Lev přemýšlel, proč se asi velitel namáhal přivítat je osobně. Vasilij určitě vydal patřičné pokyny, aby svému bývalému kolegovi situaci co nejvíc znepříjemnil. Ovšem na Vasilijových přáních nezáleželo – příjezd někdejšího důstojníka MGB z Moskvy musel milicionáře vyplašit. Neuvěřili, že by měl prostě jen doplnit jejich řady. Spíš uvažovali o tajném poslání a předpokládali, že Lev bude z nějakých důvodů posílat do Moskvy hlášení. Čím víc se je Vasilij snažil přesvědčit o opaku, tím podezíravěji se tvářili. Proč by příslušník MGB cestoval stovky kilometrů, aby pracoval u nevýznamné a opomíjené milice? Nedávalo to smysl. V beztřídní společnosti milice patřila téměř až na dno mocenské pyramidy.

Každý školák se učil, že vraždy, krádeže a znásilnění jsou typické jevy kapitalistické společnosti, a podle toho také vypadala role milice. Mezi občany panovala rovnost, nepotřebovali krást a páchat násilné činy. Komunistický stát tedy nepotřeboval policii. Proto milice představovala nejnižší složku ministerstva vnitra, uboze placenou, málo respektovanou, tvořenou nedostudovanými středoškoláky, rolníky vyloučenými z kolchozů, degradovanými vojáky a vůbec lidmi, jejichž svědomí se dalo koupit za půl lahve vodky. Oficiálně uváděná čísla kriminality v SSSR se blížila nule. V novinách se často psalo, jak závratné částky vynakládají Spojené státy americké, aby se ubránily narůstající zločinnosti – bez nápadných a drahých policejních vozů a bez policistů v nažehlených uniformách, kteří stojí na každém rohu, by se západní společnost zhroutila. Západ zaměstnával mnohé ze svých nejstatečnějších mužů a žen bojem proti zločinu, místo aby takové občany využil k budování. Zato tady se lidskými zdroji neplýtvalo: stačila ledabyle posbíraná parta silných, ale jinak neužitečných chlapů, kteří dokážou zvládnout nějakou tu opileckou výtržnost. Taková byla teorie. Lev neměl ponětí, jak vypadají skutečné údaje o kriminalitě. Ani je netoužil zjišťovat, neboť ty, kdo je znali, pravidelně čekala likvidace. První stránku Pravdy – a stejně tak prostřední a zadní stránky – plnily informace o úspěších průmyslové výroby. Za zveřejnění stály pouze dobré zprávy: vysoká porodnost, železnice překonávající horské hřebeny, nové plavební kanály.

V těchto souvislostech se prostě Lvův příjezd zdál podivný a krajně neobvyklý. Práce u MGB přinášela mnohem větší vliv, společenské výsady a materiální požitky než jakékoliv jiné zaměstnání. Z vlastní vůle samozřejmě žádný příslušník odejít nemohl. A pokud Lev upadl v nemilost, proč ho jednoduše nezatkli? I když to v MGB vehementně popírali, možná pro ně svou cenu neztratil – a snad právě naopak.

Něstěrov odnesl plátěné kufříky k autu. Držel je zlehka, jako by byly prázdné. Uložil je do zavazadlového prostoru a pak otevřel zadní dveře. Uvnitř auta Lev sledoval, jak se jeho nový nadřízený vepředu vtěsnává na místo spolujezdce. Generál se zdál příliš hřmotný dokonce i na tohle bytelné vozidlo, kolena měl skoro u brady.

Za volantem seděl jakýsi mladý příslušník, Něstěrov se ho nenamáhal představit. U milice – podobně jako u MGB – za auto zodpovídal šofér. Důstojníci sami neřídili a vlastní vozy se jim nepřidělovaly. Řidič zařadil rychlost a rozjel se prázdnou ulicí. Nikde v dohledu nebylo žádné další auto.

Něstěrov chvíli počkal, patrně nechtěl vzbudit dojem, že svého nového podřízeného vyslýchá. Teprve potom ve zpětném zrcátku pohlédl na Lva.

„Před třemi dny jsme se dozvěděli, že u nás nastupujete. Jde o dost neobvyklé přeložení,“ prohodil.

„Člověk musí tam, kde ho potřebují.“

„K nám už hodně dávno nikoho nepřeložili. A já jsem rozhodně doplnění stavu nepožadoval.“

„Výrobky zdejší továrny jsou nesmírně důležité. Čím víc lidí bude zajišťovat bezpečnost ve městě, tím lépe.“

Raisa se otočila k manželovi. Soudila, že záměrně odpovídá takhle vyhýbavě. Byť ho MGB degradovalo a zapudilo, neváhal využít strachu, který stále vyvolávalo. V jejich svízelném postavení to vypadalo celkem rozumně.

„Povězte mi: máte pracovat jako vyšetřovatel?“ zeptal se Něstěrov. „Víte, z těch rozkazů nejsem moc moudrý. Podle nich byste měl být obyčejným pochůzkářem, což by vzhledem k vaší předchozí funkci znamenalo podstatné snížení hodnosti.“

„Dostal jsem rozkaz, abych se vám hlásil. Své služební zařazení ponechám na vás.“

V autě zavládlo ticho. Jak si Raisa domyslela, generálovi se příliš nelíbilo, že by měl situaci řešit sám.

„Prozatím se ubytujete v pokoji pro hosty. Byt vám přidělíme, jakmile nějaký bude k dispozici. Ale musím vás upozornit, že pořadník zájemců je velmi dlouhý. A já pro vás nemůžu nic udělat. Práce u milice nepřináší žádné výhody,“ zabručel nespokojeně.

Auto zastavilo před omšelou restaurací. Něstěrov otevřel zavazadlový prostor, vyndal kufříky a postavil je na chodník. Lev s Raisou také vystoupili. Mlčky čekali na pokyny.

„Až si dáte kufry do pokoje, ještě se sem vraťte. Manželku s sebou brát nemusíte,“ oslovil generál Lva.

Raisa potlačila své rozhořčení nad tím, že se o ní mluví, jako by tu nebyla. Sledovala Lva, který napodobil Něstěrova a jednou rukou zvedl oba kufříky. To siláctví ji pobavilo, ale rozhodla se raději manžela nedráždit. Jen ať se klidně vláčí i s mým kufříkem, pomyslela si a vešla do restaurace.

Uvnitř vládlo šero, okenice byly zaklapnuté a vzduch čpěl cigaretovým kouřem. Výčepní pult zaplňovaly špinavé sklenky ze včerejšího večera. Lev odložil kufříky a zaťukal na umaštěnou desku jednoho ze stolků. Vzadu se ve dveřích objevila mužská silueta.

„Ještě je zavřeno.“

„Jmenuju se Lev Děmidov. Tohle je moje manželka Raisa. Právě jsme přijeli z Moskvy.“

„Daniil Bazarov.“

„Generál Něstěrov mi řekl, že pro nás máte ubytování.“

„Myslíte ten pokoj nahoře?“

„Nevím, ale asi ten.“

Bazarov se poškrábal na tučném břiše.

„Dobrá, zavedu vás tam.“

V nevelkém pokojíku stály dvě postele sražené k sobě, ale oddělené mezerou. Obě matrace vypadaly notně proležené. Papírové tapety na stěnách byly podobané mušinci a lemované čímsi mastným, na dotek lepkavým. Lev usoudil, že jde o usazené výpary kuchyňského oleje. Místnost se totiž nacházela přímo nad kuchyní a škvírami v podlaze nahoru pronikal pach všeho, co se dole vařilo – různých zbytků, vnitřností, chrupavek a loje.

Generálův požadavek nejprve Bazarova rozčílil. Tyhle dvě postele už dávno využívaly jeho zaměstnankyně, tedy ženy, které si sem vodily své zákazníky. Přesto restauratér žádost neodmítl. Budova mu nepatřila. A potřeboval si udržet přízeň milicionářů, aby mohl dál nerušeně „podnikat“. Věděli, čím si přivydělává, a dokud dostávali svůj podíl, nic nenamítali. Jednalo se o neoficiální, ale dokonale fungující uzavřený systém. Popravdě řečeno, Bazarov byl z nových nocležníků trochu nervózní, doslechl se totiž o jejich spojení s MGB. Proto se zdaleka nechoval tak hrubě, jak si navykl. Ukázal k pootevřeným dveřím na chodbě.

„Tamhle je záchod. U nás se nemusí chodit ven.“

Raisa zkusila otevřít okno. Někdo je dávno přibil hřebíky. Zahleděla se ven. Viděla jen polorozpadlé chatrče a špinavý sníh. To byl její domov.

Lev se cítil unavený. Jakžtakž snášel své ponížení, pokud zůstávalo v rovině slov a představ, ale když se teď ztělesnilo v podobě téhle místnosti, přál by si zavřít oči a usnout, aby neviděl svět kolem sebe. Protože dostal příkaz vrátit se ven, položil svůj kufřík na postel. Nedokázal se podívat Raise do očí – nikoliv z hněvu, ale ze studu. Pak beze slova odešel.

Milicionáři odvezli Lva k městské telefonní ústředně a Něstěrov ho zavedl dovnitř. Ve frontě tu stálo několik stovek lidí čekajících na svých vyměřených pár minut. Vesměs to byli dělníci, kteří kvůli práci v automobilce museli opustit své rodiny, a Lev dovedl pochopit, jak nesmírně vzácné pro ně ty minuty jsou. Generál si samozřejmě fronty nevšímal a zamířil rovnou do kabinky.

Navázal spojení, chvíli hovořil, potom kývl na Lva, zatím stojícího vedle kabinky, a předal mu sluchátko. Lev si sluchátko přitiskl k uchu. Čekal.

„Jak jsi spokojený s ubytováním?“

Byl to Vasilij.

„Rád bys zavěsil, viď?“ pokračoval. „Ale nesmíš. Nesmíš ani tohle.“

„O co ti jde?“

„Chci s tebou zůstat v kontaktu. Budeš mi vyprávět, jaký život tam vedeš, a já ti zase vždycky povím, jak se žije tady. Abych nezapomněl, ten hezký byteček, co jsi sehnal pro své rodiče, už jsme zabavili. Našli jsme jim něco přiměřenějšího jejich současnému postavení. Asi tam bude trochu chladno, taky dost nával. A určitě hodně špíny. Dělí se o ten byt se sedmičlennou rodinou, která má, myslím, pět malých dětí. Mimochodem, vůbec jsem nevěděl, že tvého otce tak trápí záda. Bohužel se pouhý rok před důchodem musel vrátit k montážní lince. Když člověka netěší práce, může mu jediný rok připadat jako celé desetiletí. Ostatně o tom se brzy přesvědčíš na vlastní kůži.“

„Rodiče jsou slušní a řádní občané. Celý život tvrdě dřeli. Ničím se na tobě neprovinili.“

„Ale stejně jim dám zabrat.“

„Co ode mě vlastně chceš?“

„Omluvu.“

„Dobrá, Vasiliji, je mi to líto.“

„Vždyť ani pořádně nevíš, čeho máš litovat.“

„Nevhodně jsem se k tobě choval. Omlouvám se.“

„Za co se omlouváš? Mluv konkrétněji. Tvoji rodiče jsou na tobě závislí.“

„Neměl jsem tě praštit.“

„Pořád se dost nesnažíš. Zkus mě přesvědčit.“

Lvovi se v zoufalství roztřásl hlas.

„Nechápu, co chceš slyšet. Máš všechno. Já nemám nic.“

„Je to prosté. Chci slyšet, jak škemráš.“

„Já tě prosím, Vasiliji, copak to neslyšíš? Pokorně tě prosím. Nech moje rodiče na pokoji. Prosím…“

Vasilij zavěsil.

Vualsk

17. BŘEZNA

Lev celou noc bůhvíkde bloudil. S chodidly plnými puchýřů a ponožkami nasáklými krví se teď posadil na lavičku v parku a složil hlavu do dlaní. Plakal.

Vůbec nespal, nic nejedl. Když se s ním minulý večer pokusila Raisa promluvit, ignoroval ji. Přinesla mu z restaurace jídlo, ale ani si ho nevšiml. Nedokázal vydržet v páchnoucím pokojíku, sešel po schodech dolů a přeplněnou restaurací se prodral na ulici. Bez cíle chodil městem, příliš zklamaný a rozzuřený, než aby klidně čekal a nic nedělal. Zároveň si však uvědomoval, že právě tohle je podstata jeho trestu: nemožnost cokoliv dělat, jakkoliv se bránit. Znovu čelil nespravedlnosti, ale tentokrát už nebyl schopen aktivně zasáhnout. Jeho rodiče nikdo nestřelí do týla – taková rychlá smrt by se podobala milosrdenství. Místo toho je MGB bude zvolna a vytrvale týrat. Lev si uměl představit pestrou škálu rafinovaných a sadistických metod. Otec i matka budou ve svých továrnách převedeni na nejnamáhavější a nejšpinavější práce, jaké by s obtížemi zvládali i mnohem mladší dělníci. Neustále budou zásobováni historkami o synově žalostném osudu, o jeho degradaci a ponížení. Třeba jim dokonce někdo namluví, že Lev dostal dvacetiletý trest nucených prací v gulagu. A rodina, s níž se teď rodiče museli dělit o byt, určitě patřila k těm nejnesnesitelnějším. Dětem se slíbilo cukroví, když budou neustále hlučet, rodičům se slíbil vlastní byt, když budou krást jídlo, hádat se a prostě udělají ze společného soužití peklo. Podrobnosti si Lev nepotřeboval domýšlet. Vasilij mu je rád sdělí – s vědomím, že Lev se neodváží položit sluchátko, neboť útrapy rodičů by se pak ještě zhoršily. Ano, Vasilij ho bude na dálku mučit, systematicky bude zasahovat nejzranitelnější místa. Možnost obrany neexistovala. S jistým úsilím by snad Lev zjistil adresu rodičů, ale nanejvýš by jim mohl napsat, že dosud žije – pokud by ovšem jeho dopisy nikdo nezadržel a nespálil. Zařídil rodičům pohodlný život, jen aby je o něj nechal připravit právě v době, kdy se s takovou změnou těžko vyrovnávali.

Zvedl se z lavičky, celý roztřesený zimou. Poněkud vrávoravě a bez sebemenší představy, co by měl udělat, se vydal zpátky do svého nového domova.

Raisa seděla u stolu v prázdné restauraci a čekala na manžela. Vasilij se nemýlil, říkala si. Lev už lituje, že mě neudal. Zaplatil příliš vysokou cenu. Ale co s tím můžu dělat? Mám se tvářit, že neriskoval zbytečně? Že mu svou láskou všechno vynahradím? Kdepak, láska se přece nedá vynutit, nedá se ani vyčarovat na přání. I kdybych se snažila předstírat, neumím to. Nevím, co říkat, jak se chovat. Snad bych k němu mohla být vlídnější… Ve skutečnosti Raisu muselo manželovo pokoření v jistém smyslu těšit. Ne z pomstychtivosti či pocitu zadostiučinění. Prostě chtěla, aby se dozvěděl:

Takhle se já cítím každý den.

Bezmocně, vyděšeně. Chtěla, aby se cítil stejně. Aby to pochopil. Aby to prožil sám.

Když Lev vstoupil dovnitř, ospale a unaveně vzhlédla, vstala a vykročila mu vstříc. Překvapily ji jeho zčervenalé oči, ještě nikdy ho neviděla plakat. Odvrátil se od ní a nalil si z nejbližší lahve vodky. Raisa mu položila ruku na rameno. Odehrálo se to ve zlomku vteřiny: Lev se prudce otočil a popadl manželku za hrdlo.

„Ty jsi všechno zavinila.“

Stisk sílil, stlačoval žíly. Raisa v obličeji zrudla, nemohla dýchat, dusila se. Lev ji zdvihl, už stála jen na špičkách. Oběma rukama se marně snažila uvolnit jeho prsty. Škrtil ji dál.

Přestávala jasně vidět. V panice natáhla ruku ke stolu a pokusila se uchopit nějakou sklenici. Konečně jednu nahmátla. Sklenka se převrátila, zůstala však v dosahu. Popadla ji, rozmáchla se a ze strany jí praštila Lva do tváře. Roztříštěné sklo Raise pořezalo dlaň. Jako by náhle pominulo zlé kouzlo, Lev manželku pustil. Couvla a rozkašlala se. Držela se za krk. Ohromeně na sebe zírali – dva cizí lidé. Celé jejich soužití se během okamžiku rozplynulo. Lev měl ve tváři zabodnutý kousek skla. Vytáhl ten střípek a nechápavě se na něj zahleděl. Raisa zvolna a pozpátku ustoupila ke schodům. Potom se otočila a vyběhla nahoru.

Místo aby šel za manželkou, Lev dopil sklenku, kterou si předtím nalil. Vzápětí si nalil další. A další a další. Ve chvíli, kdy uslyšel Něstěrovovo auto, v lahvi už mnoho nezbývalo. Sotva se držel na nohou, byl neumytý a neoholený. Právě předvedl surové, nesmyslně násilnické chování. Netrvalo ani den, a Lev klesl na úroveň, jaká se od milicionáře dala čekat.

O řezné ráně na Lvově obličeji se Něstěrov cestou vůbec nezmínil. Tu a tam prohodil něco o městě, kterým projížděli. Lev neposlouchal, téměř nevnímal okolí. Znovu a znovu se vracel k tomu, co před chvílí provedl. Skutečně se pokusil uškrtit manželku? Nebo ho oklamaly přeludy nevyspalého mozku? Dotkl se rány a na špičce prstu spatřil krev. Takže to opravdu udělal. A málem se dopustil něčeho mnohem horšího. Stačilo by dalších pár vteřin, trochu zesílit stisk, a byla by mrtvá. Ano, rozzuřilo ho, že kvůli ní obětoval rodiče, kariéru, prostě všechno – a jenom na základě falešného předpokladu, příslibu šťastné rodiny s dětmi, pevného citového pouta. Raisa ho podvedla, pustými výmysly ovlivnila jeho rozhodnutí. Teprve když byla v bezpečí, zatímco Lvovi rodiče trpěli, přiznala, že o svém těhotenství lhala. A zašla ještě dál, otevřeně vylíčila, jak manželem dávno pohrdá. Využila jeho citů a pak mu plivla do tváře. Obětoval se, zatajil i důkaz její viny – a co za to dostal? Nic.

Jenže Lev téhle verzi ani na vteřinu neuvěřil. Chvíle sebeospravedlňování skončila. Spáchal neodpustitelný čin. A navíc Raisa měla plné právo manželem pohrdat. Kolik něčích bratrů a sester, matek a otců pozatýkal? Čím se lišil od Vasilije Nikitina, kterého vždycky považoval za svůj morální protiklad? Jaký mezi nimi byl rozdíl? Vasilij předváděl chladnou a bezcitnou krutost, Lev si svou krutost dokázal ideologicky zdůvodnit. Tedy prázdná, samoúčelná a lhostejná krutost tu stála proti krutosti principiální, údajně nezbytné pro vítězství revoluce. Ale důsledky obou těchto typů krutosti byly stejně tragické. Postrádal snad Lev představivost a neuvědomoval si, na čem se podílí? Nebo si to raději ani nechtěl představovat? Nikdy dřív si podobné myšlenky nepřipouštěl, odsouval je stranou.

Jeho morální jistoty se zhroutily, zůstal jediný fakt: Lev riskoval život kvůli Raise, jen aby se ji teď pokusil zabít. A to bylo šílené. Náhle neměl vůbec nic, ani ženu, s níž se oženil. Chtěl by říct: ani ženu, kterou miloval. Ale miloval ji? Vzal si ji – což to nebylo totéž? Ne, nebylo. Oženil se s ní, neboť mu připadala výjimečně krásná a inteligentní. Byl pyšný, že ji má vedle sebe, pyšný, že ji získal. Svatba pro něho znamenala další krok k dokonalému sovětskému životu, zasvěcenému budovatelské práci, rodině, dětem. V jistém ohledu Raisa představovala jen číslo, kolečko v soukolí Lvových ambicí, nezbytné domácí zázemí úspěšné služební kariéry, součást obrazu vzorného občana. Měl Vasilij pravdu, když tvrdil, že manželky jsou snadno nahraditelné? Ve vlaku Lev po Raise žádal vyznání lásky, přál si, aby ho manželka za jeho oběť odměnila romantickými výmysly, ve kterých by hrál roli hrdiny. Jak dojemné! Lev si hlasitě povzdechl a promnul si čelo. Utrpěl porážku ve špatně rozehrané hře – a přesně takhle to chápal Vasilij: jako šachovou partii s figurkami symbolizujícími různé stupně zoufalství. Ne, Vasilij nemusel útočit na Raisu, nemusel jí ubližovat, Lev to udělal za něho, důsledně uskutečňoval všechny body Vasilijova plánu.

Auto zastavilo a Něstěrov vystoupil. Lev ani nevěděl, jak dlouho seděl ve voze, než otevřel dveře a následoval nadřízeného na velitelství milice, aby zahájil svůj první pracovní den. Generál ho představil ostatním milicionářům. Lev tiskl pravice, souhlasně pokyvoval, ale nevnímal jména, nevnímal vůbec nic, slova se přes něj přelévala, aniž jim rozuměl. Teprve když osaměl v šatně a uviděl před sebou ramínko s uniformou, začal se vracet do přítomnosti. Zul se, opatrně si z krvácejících prstů stáhl ponožky, strčil chodidla pod proud studené vody a sledoval, jak voda rudne. Protože neměl jiné ponožky a připadalo mu trapné žádat o nové, musel si navléknout ty staré. Mžikal bolestí, když ztvrdlá tkanina zadrhávala o čerstvé puchýře. Svlékl se, hromádku civilního oblečení nechal na dně skřínky. Pak si zapnul svou novou uniformu – kalhoty z nekvalitní pichlavé látky a s červenými lampasy, vojenskou blůzu. Pohlédl na sebe do zrcadla: pod očima tmavé kruhy, na levé tváři krvácející řezná rána. Všiml si označení hodnosti. Byl pouhý pochůzkář. Byl nula.

Na stěnách generálovy kanceláře visely zarámované diplomy. Lev se z nich dozvěděl, že jeho nadřízený vyhrál amatérský zápasnický turnaj, závody ve střelbě z pušky a vícekrát získal čestný titul Milicionář měsíce – jednak tady, jednak ve svém dřívějším působišti v Rostově. Byla to poněkud vyzývavá přehlídka úspěchů, ovšem pochopitelná vzhledem k tomu, jak málo vážnosti se jeho funkci dostávalo.

Něstěrov zkoumal nového příslušníka, ale nedokázal se v něm vyznat. Proč byl tenhle člověk, držitel válečných vyznamenání a donedávna vyšší důstojník MGB, v tak zuboženém stavu – se špínou za nehty, krvácející ranou v obličeji a neumytými vlasy, podnapilý a zjevně zcela lhostejný ke své pokořující degradaci? Možná byl přesně takový, jak ho vylíčili: neschopný a krajně nezodpovědný. Jeho vzezření by tomu napovídalo, Něstěrova však nepřesvědčilo. Nepatřil ten zbědovaný vzhled ke kamufláži? Od chvíle, kdy se generál dozvěděl o podivném přeložení, pociťoval neklid. Tušil ve Lvovi nebezpečí – pro sebe i pro své lidi. Úplně by stačilo jedno jediné nepříznivé hlášení… Něstěrov usoudil, že nejmoudřejší bude nového milicionáře nenápadně pozorovat, zkoušet jeho schopnosti. A nespouštět ho z očí. Dříve nebo později Lev určitě odkryje karty.

Generál mu podal tenkou složku. Lev na ni pár vteřin jen tupě zíral. Snažil se pochopit, co se od něho očekává. Proč ten spis dostal? Ať už se jednalo o cokoliv, nezáleželo mu na tom. Povzdechl si a přinutil se složku otevřít. Uviděl černobílé fotografie velmi mladé dívky. Ležela na zádech. Kolem ní černý sníh. Černý… nasáklý krví. Vypadalo to, jako by dívka křičela. Ale bližší pohled odhalil, že křičet jí cosi bránilo.

„Pusu jí někdo zacpal hlínou. Patrně aby nemohla volat o pomoc,“ poznamenal Něstěrov.

Lev svíral v prstech fotografie. Všechny úvahy o Raise, o rodičích a o něm samotném se rozplynuly. Upřeně hleděl na dívčina ústa, široce rozevřená a plná hlíny. Podíval se na další snímek. Dívka byla nahá. Její pleť se v místech, kde zůstala neporušená, zdála až průsvitně bílá. Břicho měla dívka surově rozervané. Lev se probíral dalšími fotografiemi. Neviděl na nich tu dívku, ale Fjodorova malého syna. Chlapce, kterého nikdo nevysvlékl do naha. Chlapce, kterému nikdo nerozřízl břicho. Chlapce, kterému nikdo nezacpal ústa hlínou. Chlapce, kterého nikdo nezavraždil… Lev položil snímky na stůl. Mlčel. Pozoroval diplomy rozvěšené po stěnách.

TÉHOŽ DNE

Zdálo se vyloučené, že by spolu ty dvě tragické události – smrt Fjodorova malého syna a vražda mladé dívky – nějak souvisely. Odehrály se na různých místech, vzdálených stovky kilometrů od sebe. Určitě nešlo o nic jiného než o podivnou náhodu. Lev ovšem nejednal správně, když tak rázně odmítl Fjodorova tvrzení jako zcela nepodložená. Vražda téhle dívky odpovídala podrobnostem, které Fjodor uváděl. Taková věc tedy byla možná. Teď už se nedalo zjistit, co se malému Arkadijovi opravdu stalo, protože Lev se ani nenamáhal prohlédnout chlapcovu mrtvolu. Snad Fjodorova syna skutečně srazil vlak. Ale co když prostě MGB chtělo záležitost smést ze stolu? Pokud by platila druhá varianta, pak Lev ochotně a bez námitek pomáhal utajit těžký zločin. Zesměšnil truchlící pozůstalé, obelhal je a nakonec jim vyhrožoval.

Generál Něstěrov o případu mluvil výhradně jako o vraždě a neprojevoval nejmenší snahu použít jiného výrazu. Ta nezvyklá otevřenost Lva udivovala. Jak mohl být Něstěrov tak klidný? Roční statistiky přece měly i v jeho obvodu vyhovovat předepsanému vzorci: klesající kriminalita – vzrůstající společenská harmonie. Ačkoliv se ve městě díky nedobrovolnému přesunu osmdesáti tisíc dělníků výrazně zvýšil počet obyvatel, zločinů muselo naopak ubývat, neboť podle ideologických pouček plná zaměstnanost a likvidace vykořisťování vedly ke zrodu nového, sovětského člověka oplývajícího kladnými vlastnostmi.

Oběť se jmenovala Larisa Petrovová. Její mrtvola se před čtyřmi dny našla v lese nedaleko nádraží. Podrobnosti týkající se nálezu těla se zdály dost nejasné, a když se na ně Lev zeptal, Něstěrov se zjevně snažil téma zamluvit. Lev se pouze dozvěděl, že mrtvolu náhodou objevila podnapilá dvojice, která si šla do lesa zasouložit. Ti lidé o mrtvé tělo doslova zakopli. Leželo tam na sněhu několik měsíců a v mrazivém chladu zůstalo dokonale uchované. Larisa byla čtrnáctiletá školačka a na milici ji znali. Neměla dobrou pověst, udržovala sexuální vztahy se svými vrstevníky i se staršími muži, prodávala se za láhev vodky. V den, kdy zmizela, se pohádala s matkou. Doma Larisu zřejmě příliš nepostrádali, domnívali se, že prostě utekla, jak předtím často vyhrožovala. Nikdo se po ní nesháněl.

Podle Něstěrova patřili její rodiče k váženým občanům. Larisin otec pracoval jako účetní v automobilce. Oba rodiče se za dceru styděli a s vyšetřováním, které probíhalo bez jakékoliv publicity a téměř v utajení, nechtěli mít nic společného. Souhlasně přijali všechna navrhovaná opatření: neuspořádají dceři pohřeb a dál ji budou vydávat jenom za pohřešovanou. Na veřejnost by neměly proniknout žádné zbytečné informace. Kromě milicionářů o vraždě věděla jen hrstka lidí. A těm, včetně dvojice, která tělo našla, se dostalo varování: kdyby příliš mluvili, mohli by se dočkat nepříjemných následků. Celá záležitost se rychle vyřeší, milice už držela ve vazbě jistého muže.

Lev věděl, že milice může vyšetřovat teprve poté, co otevřela případ trestného činu. A případ trestného činu otevírala, pokud měla jistotu, že jej úspěšně vyřeší. Osvobození podezřelého pro nedostatek důkazů bylo nepřijatelné a následoval by přísný postih. Jakmile se někdo ocitl před soudem, musel být vinen a odsouzen. Riskantně složité, spletité a nejasné případy se prostě neotevíraly. Klid Něstěrova a jeho podřízených naznačoval jediné: vůbec nepochybovali, že zatkli pachatele. Splnili svůj úkol. Zpracování důkazního materiálu, výslechy a posléze samotná obžaloba už patřily k povinnostem státních orgánů – úřadu prokurátora a týmu vyšetřujících soudců, sledovatělej. Milicionáři tedy nežádali Lva o spolupráci, spíš se chtěli pochlubit a očekávali, že bude obdivovat jejich výkonnost.

Vazební cela byla malá a neměla žádné z oněch důmyslných úprav, typických pro cely na Lubjance. Betonové zdi, betonová podlaha. Podezřelý seděl s rukama spoutanýma za zády. Mladý, snad šestnáct či sedmnáct let. Svalnatá postava dospělého, obličej dítěte. Mírně roztěkané oči. Nezdál se vystrašený. Tvářil se klidně, patrně si příliš neuvědomoval svou situaci. Nevypadal, že by se na něm dopustili fyzického násilí. Jistě, existovaly násilné metody nezanechávající vnější stopy, nicméně Lev vycítil, že chlapci nikdo tělesně neublížil. Něstěrov ukázal na podezřelého.

„Tohle je Varlam Babinič.“

Jakmile padlo jeho jméno, mladík se zahleděl na generála. Připomínal psa, poslušně sledujícího svého pána.

„Našli jsme u něho pramen Larisiných vlasů,“ pokračoval Něstěrov. „Obtěžoval ji už dřív. Postával před jejím domem, oslovoval ji na ulici. Larisina matka si vzpomíná, že ho několikrát viděla. Taky si vzpomíná, že si na něho dcera stěžovala. Vždycky se jí pokoušel sahat na vlasy.“

Něstěrov se otočil k podezřelému. Mluvil pomalu, pečlivě artikuloval.

„Varlame, pověz nám, co se stalo. Pověz nám, kde jsi vzal ten pramen jejích vlasů.“

„Ty vlasy jsem jí uříznul. Asi jsem neměl.“

„Pověz tomuhle příslušníkovi, proč jsi ji zabil.“

„Líbily se mi její vlasy. Chtěl jsem je. Mám žlutou knížku, žlutou košili, žlutou plechovku, žlutou tužku a pár žlutých vlasů. Proto jsem jí je uříznul. Je mi to líto. Neměl jsem to dělat. Kdy dostanu tu deku?“

„O dece si promluvíme později.“

„O jaké dece?“ zeptal se Lev.

„Před dvěma dny unesl nemluvně zabalené do žluté deky. Je posedlý žlutou barvou. Dítěti se naštěstí nic nestalo. Víte, Varlam nedokáže rozlišit správné od nesprávného. Udělá, co ho zrovna napadne, a nepřemýšlí o následcích.“

Něstěrov se přesunul blíž k podezřelému.

„Když jsem v té tvojí knížce našel Larisiny vlasy, proč tě hned napadlo, že sis to pěkně zavařil? Zopakuj nám, co jsi mi řekl.“

„Nikdy mě neměla ráda, pořád mě odháněla, ale já chtěl ty její vlasy. Hrozně moc jsem je chtěl. A když jsem jí je uříznul, neřekla vůbec nic.“

Něstěrov se obrátil ke Lvovi a gestem ho vybídl, aby se zúčastnil výslechu.

„Chcete mu položit nějaké otázky?“

Co od něho čekal? Lev chvíli přemýšlel.

„Proč jsi jí zacpal pusu hlínou?“ zeptal se nakonec.

Varlam hned neodpověděl. Vypadal zmateně.

„Ano, měla něco v puse. Teď jsem si vzpomněl. Nebijte mě.“

„Nikdo tě nebude bít,“ ozval se Něstěrov. „Odpověz na otázku.“

„Já už nevím. Hodně zapomínám. Ale měla v puse hlínu, to ano.“

Lev si opět vzal slovo.

„Pověz nám, co se stalo, když jsi ji zabil.“

„Říznul jsem ji.“

„Řízl jsi tu dívku, nebo jsi jí uřízl vlasy?“

„Je mi to líto, říznul jsem ji.“

„Dobře poslouchej. Řízl jsi ji do těla, nebo jsi jí uřízl vlasy?“

„Našel jsem ji a říznul jsem ji. Asi jsem o tom měl někomu říct, ale měl jsem strach, že budou potíže.“

Varlam se rozplakal.

„Pěkně jsem si to zavařil. Je mi to líto. Chtěl jsem jenom její vlasy.“

Něstěrov se k němu naklonil.

„To nám zatím stačí.“

Ta slova mladíka upokojila. Přestal vzlykat, jeho klidná tvář ničím nenaznačovala, že ho obviňují z vraždy.

Oba muži vyšli z cely a Něstěrov zamkl její dveře.

„Máme důkazy, že byl na místě činu. Šlápoty ve sněhu přesně odpovídají jeho botám. Pochopte, je z internátu, domova pro duševně zaostalé děti.“

Lev konečně pochopil. Pochopil, proč generál tak odvážně mluvil o vraždě. Zatkli pachatele trpícího duševní poruchou. Varlam stál mimo sovětskou společnost, mimo politické ideály – a tím se všechno vysvětlovalo. Jeho činy nevrhaly špatné světlo na komunistickou stranu, nezpochybňovaly tvrzení o zákonitém poklesu kriminality. Varlam nebyl pravý sovětský člověk, představoval úchylku od normálu.

„To by vás ovšem nemělo vést k myšlence, že není schopný násilí,“ dodal Něstěrov. „Přiznává, že dívku zabil. Má motiv, sice iracionální, ale motiv. Toužil po jejích světlých vlasech – a jinak je nemohl získat. Předtím už se ze stejných důvodů dopustil krádeže a únosu. A teď dokonce vraždil. Zabití Larisy se v jeho očích nijak neliší od krádeže kojence. U Varlama se prostě nikdy nevyvinuly mravní zásady. Je to smutné. Dávno měl být pod zámkem. Teď už je to záležitost soudce a prokurátora.“

Ano, Lev pochopil. Vyšetřování skončilo. Mladíka čekal trest smrti.

TÉHOŽ DNE

V pokoji Raisa nebyla. Lev si klekl a nakoukl pod postele. Její plátěný kufřík scházel. Lev se zvedl a seběhl po schodech dolů do restaurační kuchyně. Bazarov právě odkrajoval plátky z kusu neidentifikovatelného nažloutlého masa prorostlého tukem.

„Kde je moje manželka?“

„Povím vám to, až mi zaplatíte za tu láhev.“

Ukázal na prázdnou láhev od nejlacinější vodky, z níž si tady Lev přihýbal nad ránem.

„Je mi jedno, jestli jste ji vypil vy nebo vaše žena,“ dodal.

„Prosím vás, řekněte mi, kde je.“

„Nejdřív zaplaťte.“

Lev u sebe neměl žádné peníze. Na sobě měl stále ještě milicionářskou uniformu, všechny své věci nechal v šatně.

„Zaplatím vám později. Kolik budete chtít.“

„Později, no jistě, později mi dáte milion rublů.“

Bazarov neústupně pokračoval v krájení masa.

Lev se tryskem vrátil do pokoje, popadl svůj kufřík a všechno z něj vyházel. V Příručce agitátora našel čtyři pětadvacetirublové bankovky, schované pro případ nejvyšší nouze. Znovu seběhl do restaurace a jednu z bankovek podal Bazarovovi. Bylo to mnohonásobně víc, než láhev vodky stála.

„Kde je?“

„Před pár hodinami odešla. Nesla si kufr.“

„Kam odešla?“

„Nemluvila se mnou. Já s ní taky ne.“

„Jak je to dlouho? Jak přesně dlouho?“

„Dvě nebo tři hodiny.“

Tři hodiny… To znamenalo, že se Raisa rozhodla opustit nejen jejich společný pokoj, ale pravděpodobně i město. Lva vůbec nenapadalo, kam asi zamířila, kterým směrem by mohla odcestovat.

Bazarov po nečekaně štědré odměně přece jen projevil ochotu poskytnout trochu víc informací.

„Podvečerní vlak nejspíš nestihla. A pokud vím, další pojede až někdy teď.“

„V kolik?“

„V sedm třicet.“

Lvovi zbývalo deset minut.

Nevšímal si únavy a utíkal co nejrychleji. Ale dusilo ho zoufalství. Lapal po dechu, přitom měl jen mlhavou představu, kde je nádraží. Běžel naslepo, snažil se rozpomenout, kudy jelo služební auto. Uniforma rychle nasákla sněhovou břečkou, nekvalitní látka byla čím dál těžší. Puchýře se rozdíraly a praskaly, prsty na nohou opět krvácely, chodidla při každém kroku nesnesitelně bolela.

Odbočil za roh, ocitl se však ve slepé ulici, před sebou řadu dřevěných domků. Zabloudil. Je pozdě, pomyslel si. Raisa odjela a já s tím už nemůžu nic dělat… Předklonil se, lapal po dechu. A náhle se mu vybavily ty ubohé dřevěné chatrče, zápach výkalů. S jistotou věděl, že se dostal blízko k nádraží. Neobrátil se tedy zpátky, ale rozběhl se vpřed, rovnou do zadních dveří jednoho z domků. Uvnitř seděla na podlaze u kamen jakási rodina a večeřela. Všichni na něho mlčky zírali, pohled na uniformu je zřejmě vystrašil. Lev beze slova překročil děti a předními dveřmi se vyřítil ven. Dostal se na hlavní ulici, kterou si dobře pamatoval z jízdy milicionářským autem. Nedaleko spatřil nádraží. Snažil se zrychlit tempo, ale naopak spíš zpomaloval. Adrenalin už nedokázal překonat únavu. Lev vyčerpal všechny své rezervy.

Ramenem rozrazil dveře nádražní budovy a překlopýtal halou. Hodiny ukazovaly tři čtvrtě na osm. Opozdil se o patnáct minut. Vědomí, že Raisa je pryč, pravděpodobně navždy, působilo drtivě. Lev se upjal k poněkud bláhové naději, že manželka přece jen z nějakých důvodů nenastoupila do vlaku a zůstala na peronu. Rozhlížel se vlevo i vpravo, Raisu však nikde neviděl. A neviděl ani žádný vlak. Lva se zmocnila slabost. Zlomil se v pase, dlaně si opřel o kolena. Po tvářích se mu řinuly proudy potu. Vtom koutkem oka zahlédl muže sedícího na lavičce. Co ten člověk dělal na nástupišti? Čekal snad na vlak? Lev se prudce napřímil.

Raisa byla na druhém konci peronu, napůl skrytá v šeru. Lev se musel hodně přemáhat, aby se nerozběhl a nepopadl ji za ruce. Už se stačil trochu vydýchat a teď horečně přemýšlel, co by jí měl říct. Letmo se na sebe podíval. Vypadal nevábně – špinavý, zbrocený potem. Ale Raisiny oči jako by manžela vůbec neviděly. Hleděly kamsi přes jeho rameno. Lev se otočil. Nad korunami stromů se vznášela hustá oblaka dýmu. Vlak, který cestou nabral zpoždění, se blížil.

Lev původně doufal, že bude mít dost času, aby svou omluvu formuloval pečlivě zvolenými a dostatečně účinnými slovy. A teď mu nezbývalo než přesvědčit Raisu během několika vteřin.

„Odpusť mi, úplně jsem ztratil rozum. Když jsem tě chytil za krk, nebyl jsem to já, věř mi. Takhle se přece nikdy nechovám,“ vyhrkl překotně.

Marné, uvědomil si. Musím se víc snažit. Hlavně pomalu – a soustředit se. Už mám jenom jediný pokus.

„Raiso, opouštíš mě. A opouštíš mě plným právem. Jistě, mohl bych ti vykládat, do jak obtížné situace se dostaneš. Hrozí ti zatčení, výslechy. Nemáš potřebné doklady. Budeš pořád utíkat jako tulačka. Ale tohle všechno ještě nejsou důvody, abys se mnou zůstala. Vím, že raději podstoupíš takové riziko.“

„Lve, doklady se dají zfalšovat. A cokoliv bude lepší než naše manželství.“

Takhle to tedy bylo. Jejich manželství pro ni vůbec nic neznamenalo. Proti tomu Lev nedokázal najít žádný argument. Vlak už vedle nich začínal brzdit. Raisa se tvářila apaticky. Lev jí ustoupil z cesty. Vykročila k vagonu. Mohl ji Lev nechat odjet? Zvýšil hlas, aby překřičel skřípění brzd.

„Zajímá tě skutečný důvod, proč jsem tě neudal? Ano, věřil jsem, že jsi těhotná, ale nehrálo to hlavní roli. A nešlo ani o nějakou moji šlechetnost či odvahu. Rozhodl jsem se tak, protože rodina je v mém životě to jediné, za co se nestydím.“

K jeho překvapení se Raisa otočila.

„Promiň, tohle tvoje náhlé procitnutí mi připadá laciné. Vzali ti hodnost a vlivné postavení, musíš se tedy spokojit se mnou. Nebo se pletu? Kdepak. Rodina pro tebe nikdy předtím nebyla důležitá. A najednou je nesmírně důležitá, protože už nic jiného nemáš.“

„Já vím, nemiluješ mě. Ale když jsme se brali, určitě mezi námi existoval nějaký vztah, něco nás spojovalo. Pak se to pouto ztratilo. Mou vinou. Společně třeba dokážeme ten vztah znovu najít.“

Dveře vagonu se otvíraly, vystupovalo několik cestujících. Čas ubíhal. Raisa se dívala na vlak, zvažovala své možnosti. Zdály se žalostné. Neměla přátele, k nimž by se uchýlila, neměla příbuzné, kteří by jí poskytli přístřeší, neměla peníze, neměla žádné cennosti, které by jí pomohly přežít. Dokonce neměla ani jízdenku. Lev se nemýlil – kdyby odjela, zřejmě by ji velmi brzy zatkli. Při pouhém pomyšlení na něco takového se cítila vyčerpaná. Sklouzla očima k manželovi. Ať už se milovali nebo ne, oba teď měli jenom jeden druhého.

Položila plátěný kufřík na zem. Lev se usmál, patrně se domníval, že projevila ochotu udobřit se. Raisu tím naivním postojem jenom rozčílil. Zvedla ruku a zamračila se.

„Vzala jsem si tě ze strachu. Ze strachu, že mě zatknou, kdybych odmítla tvoje dvoření – možná ne hned, ale po nějaké době. Záminka by se určitě našla. Byla jsem mladá, Lve, a ty jsi měl obrovskou moc. Proto jsem se za tebe vdala. Rád vykládáš, jak jsem předstírala, že se jmenuju Lena. Ta historka ti vždycky připadala zábavná. Ale já ti řekla falešné jméno z vážného důvodu: bála jsem se, že mě necháš sledovat. Co ty jsi pokládal za svádění, já pokládala za akci státní bezpečnosti. Náš vztah od samého začátku vyrůstal na strachu. Možná z tvého pohledu ne, proč by ses mě taky obával, když jsem neměla žádný vliv? Požádal jsi mě o ruku a já souhlasila, stejně jako by to na mém místě udělala každá žena. Lidé se prostě chovají rozumně, smíří se s čímkoliv, aby přežili. Navíc jsi mě nikdy neuhodil, nikdy jsi na mě nekřičel, nikdy jsem tě neviděla opilého. Svým způsobem jsem se tedy mohla považovat za šťastnější než většina jiných manželek. Ovšem ve chvíli, kdy jsi mě popadl za krk, zmizel jediný důvod, abych s tebou dál zůstávala.“

Vlak se rozjel. Lev se za ním díval a pokoušel se strávit věty, které právě vyslechl. Raisa mu však nedopřála čas. Mluvila, jako by si všechno už dávno v duchu zformulovala. A teď se slova nezadržitelně hrnula ven.

„Když někdo ztratí vliv a moc jako teď ty, musí počítat s potížemi: lidé mu začnou říkat pravdu. Na takovou situaci nejsi zvyklý, žil jsi ve světě chráněném hrůzou, kterou jsi vyvolával. Ale jestli chceme zůstat spolu, nemůžeme si nic nalhávat. Teď už nás spojují jen okolnosti. Já mám tebe. Ty máš mě. Jinak nemáme prakticky nic. A jestli chceme zůstat spolu, od téhle chvíle ti budu říkat pravdu, žádné konejšivé lži. Jsme si rovni, rozumíš, tak rovni, jak jsme si nikdy nebyli. Buď souhlasíš, nebo počkám na příští vlak.“

Lev neodpověděl. Připadal si zaskočený, bezbranný, zcela obnažený. Ano, v minulosti využíval svého postavení, aby si opatřil lepší byt, kvalitnější potraviny. Ale nenapadlo by ho, že takhle si vlastně dopomohl také k manželce… Její hlas trochu zvlídněl.

„Všude na nás číhá nebezpečí. Nechci se navíc bát i tebe.“

„Už nikdy se mě nebudeš muset bát, slibuju.“

„Je mi zima, Lve. Stojím tady na nástupišti tři hodiny. Vrátím se do našeho pokoje. Půjdeš se mnou?“

Ne, vůbec se necítil na to, aby spolu šli zpátky, bok po boku, ale rozdělení bezednou propastí.

„Ještě chvíli tu zůstanu. Uvidíme se doma.“

Raisa vzala do ruky plátěný kufřík a zmizela v nádražní budově. Lev se posadil na lavičku a zahleděl se k okraji lesa. Probíral se vzpomínkami. Zpětně znovu zkoumal jednotlivé fáze vztahu s Raisou, opravoval jejich význam, přepisoval svou minulost.

Nevěděl, jak dlouho už tam sedí, když si všiml, že kdosi postává vedle lavičky. Vzhlédl. Byl to onen mladík z pokladny, se kterým se setkali po svém příjezdu.

„Promiňte, dneska večer žádný další vlak nejede.“

„Neměl byste cigaretu?“

„Nekouřím. Ale můžu vám jednu přinést z našeho bytu. Je to hned tady nahoře.“

„Ne, díky, neobtěžujte se.“

„Jmenuju se Alexandr.“

„Lev. Nevadí, když tu ještě posedím?“

„Ovšemže ne. Skočím vám pro tu cigaretu.“

Než Lev stačil něco namítnout, mladík odběhl.

Lev se unaveně opřel a čekal. Kousek za železniční tratí viděl dřevěnou boudu, nedaleko níž se našlo tělo té dívky. Někde tam bylo místo činu, zasněžený okraj lesa, rozdupaný milicionáři, fotografy, techniky a soudními vyšetřovateli, kteří pozorně prohlíželi zohavenou nahou mrtvolu s ústy zacpanými hlínou.

Náhle Lva něco napadlo. Vstal z lavičky, chvatně přešel nástupiště i koleje a zamířil ke stromům.

„Co to děláte?“ křikl za ním kdosi.

Lev se otočil. Na kraji peronu stál Alexandr, v ruce cigaretu. Lev mladíka gestem vyzval, aby ho následoval.

Blížil se ke zdupanému sněhu. Šlápoty se tu křižovaly všemi směry. Vstoupil do lesa a za minutu či dvě se dostal zhruba na místo, kde podle jeho předpokladu muselo ležet tělo. Sklonil se do podřepu. Vzápětí se objevil Alexandr. Lev k němu vzhlédl.

„Víte, co se tady stalo?“

„Ano, to já viděl, jak Ilinaja běží k nádraží. Byla ošklivě zmlácená, celá se třásla. Chvíli vůbec nemohla mluvit. Zavolal jsem milici.“

„Ilinaja?“

„Našla tu mrtvou dívku. Zakopla o ni. Vlastně ji našli dva. Ilinaja a muž, se kterým tam byla.“

Dvojice v lese… Lev poznal, že tu něco skřípe.

„Proč byla ta žena zmlácená?“

Alexandr znervózněl.

„Je to prostitutka. A muž, co s ním ten večer byla, zastává důležitou stranickou funkci. Prosím vás, už se mě na nic neptejte.“

Lev pochopil. Onen činovník si nepřál, aby se jeho jméno ocitlo v hlášení. Ale nemohl být podezřelý z vraždy té školačky? Lev kývl. Snažil se mladíka uklidnit.

„Žádný strach, nikde se o vás nezmíním.“

Lev prohrábl tenkou vrstvu sněhu.

„Ta dívka měla ústa plná hlíny, sypké hlíny. Zkuste si představit, jak se na vás vrhám, přímo tady, na tomhle místě, a sahám po něčem, čím bych vám zacpal pusu, protože se bojím, že budete křičet a někdo by vás mohl slyšet.“

Lvovy prsty nahmátly půdu. Byla tvrdá jako kámen. Sáhl o kus dál. A znovu. A ještě jednou. Nikde nenašel měkčí sypkou hlínu. Půda byla všude na kost zmrzlá.

18. BŘEZNA

Lev stál před nemocnicí číslo 379 a znovu pročítal hlavní body, které si opsal z originálu zprávy o ohledání.

Četné bodné rány

Čepel neznámé délky

Rozsáhlé poškození trupu a vnitřních orgánů

Znásilněna před smrtí nebo posmrtně

Ústa byla plná hlíny, ale oběť se neudusila, nosní dutiny zůstaly volně průchodné. Hlína zřejmě sloužila jinému účelu, snad aby oběti znemožnila křičet.

Poslední údaj si Lev zaškrtl. Protože půda byla zmrzlá, vrah si hlínu musel přinést s sebou. Musel vraždu plánovat. Byl tu tedy prvek záměru, přípravy. Ale proč si vůbec pachatel hlínu přinesl? Mnohem snadněji přece mohl oběť umlčet nějakým hadříkem nebo třeba jenom dlaní. Odpověď Lev neznal. Rozhodl se proto opožděně využít Fjodorovy rady a prohlédnout si mrtvolu.

Když se zeptal, kde se v současnosti tělo nachází, řekli mu, aby zašel do nemocnice číslo 379. Samozřejmě neočekával forenzní laboratoře, patology a pitevny. Dobře věděl, že specializovaná pracoviště zkoumající případy násilných úmrtí neexistují. Oficiálně totiž neexistovala ani žádná násilná úmrtí. Milici nezbývalo než obtěžovat lékaře, kteří měli právě chvilku volna, třeba o polední přestávce nebo deset minut před operací. A dotyční lékaři – bez znalostí mimo svůj obor – obvykle jenom odhadovali, co se asi oběti přihodilo. Zpráva o ohledání, kterou Lev četl, vycházela z poznatků zjištěných během jedné takové ukradené chvilky. O pár dní později někdo další závěry shrnul a přepsal je na stroji. Velmi pravděpodobně se přitom mnohé údaje vytratily.

Nemocnice číslo 379 patřila k nejproslulejším zdravotnickým zařízením v zemi a údajně i k nejlepším všeobecným nemocnicím na světě. Stála na konci Čkalovovy ulice a zabírala několik hektarů parkově upravené plochy přecházející v les. Na Lva udělala dojem. Tohle nebyl pouhý propagandistický podnik. Stát výstavbu nemocnice financoval značnými částkami. A nebylo tajemstvím, že sem neváhali cestovat hodnostáři i z nejvzdálenějších oblastí, aby se ve zdejším malebném prostředí zotavili. Nicméně Lev předpokládal, že velkorysá investice měla především zajistit práceschopnost zaměstnanců továrny vyrábějící volhy.

V recepci vysvětlil, že by rád hovořil s některým lékařem, neboť potřebuje pomoc při vyšetřování vraždy mladé dívky, kterou mají v nemocniční márnici. Recepční se netvářil příliš vlídně, ptal se, jestli je to naléhavé, a navrhoval, aby Lev přišel jindy, až tu nebude tak rušno. Evidentně nechtěl mít s případem nic společného.

„Je to velmi naléhavé.“

Muž se tedy zdráhavě vydal hledat volného lékaře.

Lev bubnoval prsty po přepážce. Cítil se nesvůj, přes rameno se ohlížel ke vchodu. Nepřišel sem služebně, ale z vlastního rozhodnutí. Co si od téhle návštěvy sliboval? Jeho úkolem bylo hledat důkazy potvrzující vinu podezřelého, a ne tu vinu zpochybňovat. Z prestižních výšin politických zločinů sice Lva vykázali do ubohého světa běžné kriminality, ale i tady se uplatňovaly stejné postupy. Smrt Fjodorova malého syna Lev označil za nehodu nikoliv pro nedostatek důkazů svědčících o vraždě, ale jen aby vyhověl stranické linii. Zatýkání vždycky prováděl podle seznamů zhotovených za zavřenými dveřmi. Tak vypadaly jeho pracovní metody. Ani teď se nedomníval, že dokáže ovlivnit směr vyšetřování. Koneckonců měl nejnižší hodnost. Ale bezmocný by zůstal i jako vysoký důstojník, průběh vyšetřování by už nezvrátil. Závěry byly učiněny, pachatel byl vybrán. Soud nevyhnutelně uzná Babiniče vinným a odsoudí ho k smrti. Systém nedovoloval odchylky, nepřipouštěl omyly. Prokazatelná výkonnost byla mnohem důležitější než pravda.

Ale jak celá ta věc souvisela se Lvem? Tohle nebylo jeho město. Nežili tu lidé, na nichž by mu záleželo. Neslíbil rodičům oběti, že dopadne vraha. Mrtvou dívku vůbec neznal a její smutný osud ho nijak nedojímal. Navíc zatčený podezřelý představoval nebezpečí pro společnost – už jednou ukradl jakési nemluvně. Dohromady šlo o pádné důvody, aby Lev nic nepodnikal. A existoval ještě další důvod:

Copak já můžu něco změnit?

Recepční se vrátil. Přivedl zhruba čtyřicetiletého muže, doktora Ťapkina, který projevil ochotu zajít se Lvem dolů do márnice, pokud si to ovšem nevyžádá žádné papírování, a také pod podmínkou, že se jeho jméno neobjeví ve spisech.

Cestou lékař vyjádřil pochybnosti, jestli tu dívčino tělo ještě vůbec je.

„Bez příkazu tady mrtvoly dlouho neskladujeme. Měli jsme dojem, že všechny požadované informace milice získala.“

„Předběžné ohledání jste prováděl vy?“

„Ne. Ale o té vraždě jsem slyšel. Myslel jsem, že pachatele už jste zadrželi.“

„Ano, pravděpodobně jde o pachatele.“

„Promiňte, že se o tom zmiňuju, ale ještě jsem vás tu neviděl.“

„Přijel jsem nedávno.“

„Odkud jste?“

„Z Moskvy.“

„Přeložili vás?“

„Ano.“

„Mě sem poslali před třemi lety, taky z Moskvy. Nejspíš vás taková změna příliš nepotěšila.“

Lev mlčel.

„Nu ano, nemusíte odpovídat. Já byl tehdy také zklamaný. Měl jsem renomé, známosti, rodinu. Přátelil jsem se s profesorem Vovsim. Přeložení jsem pokládal za degradaci. Později se ovšem ukázalo spíš jako požehnání.“

To jméno Lev znal – profesor Vovsi byl jedním z mnoha uvězněných předních židovských lékařů. Zatčení Vovsiho a jeho kolegů znamenalo zahájení likvidace Židů, podnícené Stalinem. Plány byly hotové, Lev ty dokumenty viděl. Nejdřív měli být odstraněni Židé působící ve společensky důležitých oblastech, pak by následovala vysídlovací a likvidační akce zaměřená na veškeré občany židovského původu, prominenty stejně jako obyčejné lidi. Realizaci plánů zabránila teprve Stalinova smrt.

Ťapkin netušil, o čem Lev přemýšlí.

„Víte, trápilo mě, že mě posílají na nějakou zapadlou venkovskou kliniku,“ pokračoval bezstarostně. „Ale nemocnice 379 je pýchou celého kraje. Její popularita se rozšířila skoro až moc. Ledaskterý dělník by raději než doma strávil noc v našem čistém pokoji, kde jsou k dispozici toalety pod střechou a tekoucí voda. Už dávno jsme zjistili, že zdaleka ne každý je nemocný tak, jak tvrdí. Našli se i lidé, kteří si dokázali uříznout kus prstu, jen aby si u nás mohli týden poležet. Situaci vyřešili až příslušníci MGB hlídající na odděleních. Jistě, máme pro dělníky pochopení, všichni jsme viděli, v jakých podmínkách bydlí. Ale kdyby kvůli nemocnosti klesla celková produktivita, úřady nás obviní ze zanedbání zdravotní péče. Udržet lidi zdravé, to je otázka života a smrti nejen pro pacienty, ale i pro nás lékaře.“

„Chápu.“

„Sloužil jste u moskevské milice?“

Měl by Lev přiznat svou minulost ve složkách MGB, nebo zalhat a předstírat, že byl pouze příslušníkem milice? Lež mu připadala vhodnější. Nechtěl upovídaného doktora umlčet.

Márnice se nacházela v suterénu, zabudovali ji hluboko do země, která zůstávala po celou zimu zmrzlá. Na chodbách proto bylo pořádně chladno. Ťapkin zavedl Lva do rozlehlého sálu s kachlíkovou podlahou a nízkým stropem. Na jedné straně zabírala část podlahy pravoúhlá nádrž, tvarem připomínající menší plavecký bazén. Ocelové dveře na protější straně vedly do samotné márnice.

„Pokud příbuzní nerozhodnou jinak, spalujeme mrtvoly do dvanácti hodin. Zemřelé na tuberkulózu spalujeme do hodiny. Nepotřebujeme tedy příliš velké skladovací prostory. Počkejte tady, hned jsem zpátky.“

Lékař odemkl ocelové dveře a vstoupil do márnice. Lev zatím přešel k nádrži a nakoukl přes její okraj. Zaplňovala ji jakási tmavá, klihovitě lesklá tekutina. Viděl v ní jenom odraz svého obličeje. Povrch se zdál černý, ale ze skvrn na betonových stěnách nádrže Lev poznal, že tekutina je ve skutečnosti tmavě oranžová. Po straně stála opřená dlouhá kovová tyč zakončená ostrou vidlicí. Lev po ní sáhl a zkusmo jí píchl do nehnutého povrchu. Hladina se mírně zvlnila jako sirup a vzápětí se znovu vyrovnala. Lev ponořil tyč hlouběji a tentokrát ucítil, že o cosi zavadila. O cosi těžkého. Lev to zkusil nazdvihnout. Na hladinu vyplavala nahá mrtvola, zvolna se otočila o sto osmdesát stupňů a opět klesla ke dnu. Vtom Ťapkin vyvezl z márnice pojízdná nosítka.

„Tahle těla balíme do ledu a odesíláme k pitevním účelům lékařské fakultě ve Sverdlovsku. To děvče jsem vám našel.“

Larisa Petrovová ležela na zádech. Velmi bledou pletí prosvítaly modré žilky, tenké jako vlákna pavučiny. Nad čelem jí chyběl silný pramen světlých vlasů – ten, který dost neobratně odřízl Varlam Babinič. Hlínu z úst už jí někdo odstranil, ale čelisti zůstaly rozevřené v původní poloze. Na zubech a jazyku hlína zanechala hnědavé skvrny.

„Měla v puse hlínu.“

„Opravdu? Je mi líto, ale já to tělo vidím poprvé.“

„Pachatel jí zacpal ústa hlínou.“

„Při ohledání lékař patrně tu hlínu vypláchl, aby mohl prozkoumat hrdlo.“

„Neschovali jste ji?“

„Řekl bych, že je to hodně nepravděpodobné.“

Dívka měla otevřené oči. Světle modré. Možná sem její matku přesídlili z nějakého městečka poblíž finských hranic nebo z některé pobaltské republiky. Lev si náhle vzpomněl na pověru, že v očích oběti lze spatřit tvář vraha, naklonil se blíž a pozorně se do těch bleděmodrých očí zahleděl. Vzápětí zrozpačitěl a napřímil se. Ťapkin se usmál.

„Všichni to zkoušíme, lékaři i vyšetřovatelé. Rozum nám sice říká, že tam nic neuvidíme, ale stejně se chceme přesvědčit. Kdyby nešlo jenom o pověru, pochopitelně by vám to ušetřilo spoustu práce.“

„Jenže v takovém případě by vrahové pokaždé vyřízli svým obětem oči.“

Lev dosud nikdy neprohlížel mrtvolu, alespoň ne s forenzním zájmem, nevěděl tedy, jak pokračovat. Zohavení těla mu připadalo natolik odpudivé, že muselo být dílem nějakého běsnícího šílence. Trup měla dívka široce rozříznutý. Lev už viděl dost. Varlam Babinič dokonale zapadal do obrazce. Tu hlínu si zřejmě přinesl z důvodů, které by dokázal vysvětlit jen on sám.

Lev se chystal k odchodu, ale Ťapkin, když už se trmácel až do suterénu, najednou nikam nespěchal. Sklonil se a pozorně se zahleděl na potrhanou spleť různých tkání. Špičkou pera poodhrnul znetvořenou bránici a prohlížel ránu.

„Mohl byste mi říct, co se píše v té zprávě o ohledání?“

Lev sáhl pro své poznámky a nahlas je přečetl. Ťapkin dál zkoumal mrtvolu.

„Zpráva se nezmiňuje, že tu chybí žaludek. Je odříznutý od jícnu.“

„Nakolik odborně? Totiž…“

„Zajímá vás, jestli to provedl lékař?“

Lev mlčky přikývl. Doktor Ťapkin se usmál.

„Možná ano, ovšem řezy jsou nepravidelné, nikoliv přesné. Nikoliv chirurgické. Ačkoliv mám dojem, že pachatel něco takového nedělal poprvé – přinejmenším měl zkušenosti s řezáním masa. Ty řezy sice nejsou odborné, ale ani náhodné. Zdají se jisté, cílevědomé.“

„Podle vás tedy nemusí jít o první dítě, které tenhle vrah zabil?“

„Vypadá to tak.“

Lev si přejel dlaní po čele. Navzdory chladu se začínal potit. Úmrtí Fjodorova syna a téhle dívky spolu přece nemohla mít nic společného…

„Jak asi velký byl její žaludek?“

Ťapkin špičkou pera naznačil nad dívčiným tělem přibližný obrys žaludku.

„Nenašel se někde poblíž?“ zeptal se pak.

„Ne.“

Buď ten žaludek při pátrání přehlédli, což se zdálo nepravděpodobné, nebo si jej vrah odnesl.

Lev chvíli mlčel.

„Byla znásilněna?“ odhodlal se nakonec k otázce.

Ťapkin prozkoumal dívčinu vaginu.

„Nebyla panna.“

„To ovšem neznamená, že ji vrah znásilnil.“

„Měla dřívější sexuální zkušennosti?“

„Jak jsem slyšel, měla.“

„Genitálie nejeví stopy poranění. Nevidím žádné zhmožděniny, žádné řezné rány. Všimněte si, že na pohlavní orgány pachatel vůbec neútočil. Nepořezal jí ani prsa a obličej. Vrah se zaměřil jenom na úzký pás těla mezi žebry a vaginou, zajímaly ho vnitřnosti oběti, její trávicí ústrojí. Všechno vypadá hodně divoce, ale ve skutečnosti vrah jednal zcela chladnokrevně.“

K závěrům o běsnícím šílenci Lev dospěl poněkud ukvapeně, zmatený tak surovým zohavením dívčina těla. Teď si uvědomil, jak se mýlil. Vrah svůj zločin spáchal promyšleně, přesně podle připraveného plánu.

„Označujete přejímané mrtvoly – kvůli identifikaci?“

„O tom nic nevím.“

„A co je tohle?“

Lev ukázal na provaz ovinutý kolem dívčina kotníku. Krátký volný konec pevně utažené smyčky visel z pojízdných nosítek. Smyčka vypadala jako nějaký tulácký náramek. V místech, kde provaz drhnul o kůži, byly vidět odřeniny.

Ťapkin si generála všiml první. Něstěrov stál ve dveřích. Nedalo se odhadnout, jak dlouho už naslouchal rozhovoru. Lev odstoupil od mrtvoly.

„Zašel jsem do márnice, abych se trochu seznámil s vyšetřovacími postupy.“

Něstěrov oslovil Ťapkina.

„Omluvil byste nás?“

„Ano, ovšem.“

Ťapkin pohlédl na Lva, jako by mu přál hodně štěstí, a pak se vzdálil. Generál vešel do sálu. V chabém pokusu odvrátit pozornost začal Lev shrnovat poslední poznatky.

„Původní zpráva neuvádí, že byl dívce vyjmut žaludek. Máme tedy konkrétní otázku pro Varlama. Proč oběti vyřízl žaludek a co s ním potom provedl?“

„Co vlastně děláte ve Vualsku?“

Něstěrov teď stál naproti Lvovi. Dívčino tělo leželo mezi nimi.

„Přeložili mě sem.“

„Proč?“

„To nevím.“

„Domnívám se, že pořád pracujete pro MGB.“

Lev mlčel.

„Ale tím se ještě nevysvětluje, proč by vás měla zajímat právě tahle vražda,“ pokračoval Něstěrov. „Mikojana jsme pustili bez obvinění. Přesně podle pokynů.“

Lev netušil, kdo je Mikojan.

„Ano, já vím.“

„Neměl s vraždou té dívky nic společného.“

Mikojan byl zřejmě onen stranický funkcionář. Chráněný soudruh. Jistě, zmlátil prostitutku. Ale že by také zavraždil tu školačku? Lvovi se to nezdálo pravděpodobné. Něstěrov mluvil dál.

„Varlama jsem nezatkl kvůli nějakým protistátním řečem, ani kvůli tomu, že by se odmítl zúčastnit manifestace na Rudém náměstí. Zatkl jsem ho, protože zabil to děvče, protože ohrožuje svoje okolí a protože v našem městě bude bezpečněji, když Varlam zůstane pod zámkem.“

„Babinič tu vraždu nespáchal.“

Něstěrov se poškrábal na tváři.

„Ať už vás sem poslali z jakýchkoliv důvodů, jedno si zapamatujte: tady nejste v Moskvě. Máme jistou dohodu. Za své muže se vždycky zaručím. Žádného z nich nikdy nezatkli a nikdy nezatknou. Jestli je nějak ohrozíte, jestli zkusíte podrýt moji autoritu, jestli nesplníte rozkaz, jestli zpochybníte žalobu a označíte moje muže za neschopné, jestli na některého pošlete udání, prostě jestli uděláte cokoliv podobného, zabiju vás.“

20. BŘEZNA

Raisa přejela dlaní po okenním rámu. Všechny hřebíky, které do něj předtím někdo zatloukl, aby se okno pokoje nedalo otevřít, byly vytažené. Otočila se, přešla ke dveřím a vykoukla na chodbu. Doléhal sem hluk z restaurace, Bazarov tu však nikde nečíhal. Teď pozdě večer měl nejvíc práce. Raisa zamkla dveře, vrátila se k oknu, otevřela je a vyhlédla ven. Přímo pod oknem se svažovala střecha restaurační kuchyně. Hladkou vrstvu sněhu narušovaly šlápoty, které tam zanechal Lev, když po střeše slézal dolů. Raisy se zmocnil vztek: jen taktak přežili, a už dával v sázku svůj i její život.

Dneska strávila druhý den ve střední škole číslo 151. Ředitel Vitalij Kozlovič Kapler, muž blížící se padesátce, velmi uvítal doplnění řad učitelského sboru. Těšilo ho, že Raisa převezme mnohé z jeho učebních hodin, což mu, jak tvrdil, umožní lépe zvládnout administrativní povinnosti. Raisa si nebyla jistá, jestli mu její příchod opravdu umožní věnovat se jiné práci, anebo prostě pracovat méně. Spíš na ni dělal dojem člověka, který mnohem raději studuje než vyučuje. Každopádně se ale cítila šťastná, že může okamžitě začít pracovat. Podle několika tříd, s nimiž se zatím seznámila, dospěla k závěru, že zdejší děti se politickou uvědomělostí zdaleka nevyrovnají moskevským žákům. Netleskaly při sebemenší zmínce o čelných stranických osobnostech, nepředháněly se v projevech oddanosti Straně a vůbec se chovaly přiměřeněji svému věku. Pocházely z nejrůznějších rodin, posbíraných ze všech koutů země, a jejich zkušenosti se vzájemně ostře lišily. Totéž platilo o učitelském sboru. Téměř všichni jeho členové se ve Vualsku ocitli nedobrovolně, rozkaz je přesunul často i z velmi vzdálených oblastí. Zažili podobný zvrat, jakým právě prošla Raisa, a snad proto s ní jednali docela vlídně. Samozřejmě neztratili ostražitost. V duchu se ptali: Co je ta nová učitelka zač? Proč ji sem úřady poslaly? Je opravdu taková, jak se tváří? Ale tohle Raise nevadilo, stejné otázky si kladli všichni – a o všech. Poprvé od příjezdu do Vualska si dokázala představit, že tady bude žít.

Ve škole se zdržela až do večera, četla a připravovala se na zítřejší výuku. Škola číslo 151 jí připadala nesrovnatelně příjemnější než pokoj nad hlučnou a páchnoucí restaurací. Ty ubohé podmínky MGB mínilo jako trest, ovšem zatímco Lva trápily, na Raisu takové zbraně neúčinkovaly. Byla výjimečně přizpůsobivá. K budovám, městům ani majetku ji nic nepoutalo. Tyhle city ztratila v den, kdy na vlastní oči viděla zkázu domova svého dětství. Během prvních válečných let, to jí bylo sedmnáct, se toulala po lese, v jedné kapse houby, ve druhé jahody. Náhle začaly svištět dělostřelecké granáty. Nedopadaly blízko ní, ale kdesi v dálce. Vyšplhala na nejvyšší strom, jehož mohutný kmen se celý chvěl, skoro až v koruně se jako pták usadila na větvi a odtud sledovala, jak se o několik kilometrů dál její rodná obec mění ve změť cihel, prachu a kouře. Domy doslova vzlétaly k obloze. Obzor zahalila tmavá mlha vytvořená člověkem a prudce stoupající od země vzhůru. Zkáza byla příliš rychlá, příliš rozsáhlá a příliš úplná, neponechávala nejmenší naději, že by snad někdo z rodiny přežil. Když dělostřelecká palba skončila, slezla Raisa ze stromu a v šoku se lesem vydala zpátky, pravou kapsu nasáklou šťávou z rozmačkaných jahod. Oči jí slzely, ale nikoliv zármutkem, neboť tehdy ani nikdy potom neplakala. Za slzy mohla oblaka štiplavého dusivého prachu, který představoval všechno, co zůstalo po jejím domově, po její rodině. Raisa se rozkašlala a uvědomila si, že to nestříleli Němci. Granáty jí předtím svištěly nad hlavou přímo z ruské linie fronty. Později se už jako uprchlice dozvěděla, že Rudá armáda dostala rozkaz zničit města a vesnice, které by mohly padnout do německých rukou. Totální vyhlazení domova jejího dětství tedy nebylo ničím jiným než preventivním opatřením.

Těmito slovy se dala ospravedlnit smrt kohokoliv. Lepší se zdálo zabíjet vlastní lidi, než připustit možnost, že by německý voják našel bochník chleba. Stát nedovoloval žádné pochybnosti, žádné výčitky, žádné otázky. Nesouhlasit s tímhle zabíjením znamenalo páchat vlastizradu. Všechno, co rodiče Raise vykládali o lásce a náklonnosti, všechno, co se dítě naučí pozorováním, nasloucháním a vůbec životem mezi dvěma milujícími se lidmi, se rázem odsunulo kamsi až na samé dno paměti. Takové city patřily do jiného času. O domově a bezpečném zázemí přece snily jenom malé děti.

Raisa odstoupila od okna. Snažila se zachovat klid. Lev ji prosil, aby s ním zůstala, podrobně jí vysvětlil, co by svým odchodem riskovala. Souhlasila z jediného důvodu: život se Lvem představoval nejlepší variantu, sice nijak zvlášť přitažlivou, ale pořád nejlepší. A Lev teď ohrožoval jejich druhou šanci. Pokud chtěli v tomhle městě přežít, museli být nenápadní a nesměli dělat nic podezřelého – s nikým nemluvit, nikoho neprovokovat. MGB je téměř jistě sledovalo. Bazarov téměř jistě působil jako informátor. Vasilij měl pravděpodobně ve městě své agenty a čekal na záminku, aby se sem z té dálky osobně dostavil a nechal změnit obyčejné vysídlení v mnohaletý trest nucených prací, nebo rovnou popravu.

Raisa zhasla. Stála tam ve tmě a upřeně hleděla z okna. Venku nikoho neviděla. Pokud ji sledovali agenti, patrně seděli dole v restauraci. Předpokládali, že okno nelze otevřít. Potřebovala zjistit, jestli Lev uschoval hřebíky, aby se daly přitlouct zpátky. Bazarov možná okno zkontroluje, až oba budou v práci. Raisa si natáhla rukavice a oblékla kabát. Pak vylezla oknem ven a sklouzla na zasněženou střechu. Snažila se pohybovat nehlučně. Zavřela za sebou okno a opatrně sešplhala na zem. Lev porušil slovo. Raisa si kladla jedinou podmínku: že si budou rovni tak, jak si nikdy předtím rovni nebyli. Lev přísahal, ale přísahu nedodržel. Pokud si snad myslel, že bude ohrožovat její život a Raisa to mlčky přejde jako pokorná a poslušná manželka, pak se velmi mýlil.

TÉHOŽ DNE

Oblast v poloměru zhruba pěti set metrů od místa, kde se našlo Larisino tělo, už milicionáři a technici prohledali během oficiálního pátrání. Ačkoliv Lev neměl žádné zkušenosti s vyšetřováním vražd, připadal mu ten prostor příliš malý. Kromě oblečení mrtvé dívky, odloženého hlouběji v lese asi o čtyřicet kroků dál, tu nic jiného neobjevili. Proč oblečení – prádlo, sukně, blůza, čepice, bunda a rukavice – leželo úhledně srovnané tak daleko od mrtvoly? Nebylo potrhané a nebyly na něm žádné krvavé skvrny ani stopy po řezání nožem. Buď pachatel Larisu Petrovovou svlékl, nebo se svlékla sama. Možná se pokoušela utéct k okraji lesa, ale vrah ji chytil těsně předtím, než se tam dostala. Pokud se to odehrálo takhle, pak běžela nahá. Pachatel ji musel přemluvit, aby s ním šla, snad jí za soulož nabídl peníze. Jakmile se ocitli v lesním šeru, zaútočil… Přesto se zločin v mnoha ohledech vymykal logice. Lvovi stále vířily hlavou ony podivné a nevysvětlitelné detaily: hlína v ústech, vyříznutý žaludek, provazová smyčka kolem kotníku.

I když připouštěl, že neschopní příslušníci milice snad něco přehlédli, viděl jenom nepatrnou šanci objevit v případu Larisiny vraždy nové důkazy. Uvědomoval si svou nezáviděníhodnou situaci: nutně potřeboval najít další mrtvé tělo. Lesy zůstávaly v zimě opuštěné a mrtvola by tu mohla bez povšimnutí ležet celé měsíce, dokonale uchovaná stejně jako tělo zavražděné Larisy. Lev měl důvodné podezření, že nebyla první obětí. Jak se vyjádřil doktor Ťapkin, vrah zřejmě věděl, co dělá, a žaludek vyřízl s jistotou svědčící o praxi. Způsob zohavení tedy vyvolával dojem rutiny. A rutina naznačovala existenci souvislé řady obětí. A pak tu samozřejmě byla i smrt malého Arkadije – nevyřešený případ, který teď Lev pokládal za svůj dluh.

Hledal za svitu měsíce a jenom co nejopatrněji si pomáhal baterkou. Doufal, že ho nikdo nezpozoruje. Riskoval život, generálovu výstrahu bral zcela vážně. Přesto nezbytnost utajení už utrpěla šrám: Alexandr, mladík zaměstnaný na železniční stanici, viděl Lva, jak přes koleje míří k okraji lesa, a zavolal na něho. Lev si nedokázal rychle vymyslet věrohodnou lež a nezbývalo mu než přiznat, že shromažďuje důkazy v souvislosti s případem vraždy mladé dívky. Potom Alexandra požádal, aby se o ničem nezmiňoval, neboť zbytečné řeči by narušily vyšetřování. Alexandr souhlasil, popřál mu štěstí a poznamenal, že podle jeho názoru tudy vrah pouze projížděl. Proč by jinak mrtvola ležela tak blízko nádraží? Místní obyvatel by si jistě vybral odlehlejší kout lesa. Lvovi se tahle okolnost také zdála podezřelá, zároveň se však rozhodl, že si na mladíka dá pozor. Alexandr sice působil dojmem slušného člověka, ale nevinný vzhled ještě nic neznamenal. Nic ovšem neznamenala ani samotná nevinnost.

Lev použil mapu, kterou sebral v úřadovně milice, a les obklopující nádraží si rozdělil na čtyři úseky. V prvním úseku, kde se našlo tělo zavražděné dívky, neobjevil nic, jenom půdu zdupanou stovkami bot. Dokonce tu nezůstal ani krví nasáklý sníh; odstranili jej, aby vymazali veškeré stopy tohoto zločinu. Jak Lev usoudil, zbývající tři úseky nikdo nepropátrával: sníh tady byl nedotčený. Než prozkoumal druhou část, uplynula přibližně hodina. Prsty mu zimou téměř znecitlivěly. Ale sníh měl i svou výhodu – Lev mohl postupovat poměrně rychle, dokázal na větších plochách snadno zjistit, že tudy nikdo neprošel, přičemž jeho vlastní šlápoty mu sloužily jako označení částí lesa, které už prohlédl.

Skoro na konci třetího úseku se náhle zastavil. Zaslechl, jak sníh skřípe pod něčími kroky. Zhasl baterku, vklouzl za strom a přikrčil se k zemi. Ale dokonale ukrýt se stejně nemohl – pravděpodobně šli v jeho stopách. Měl by se pokusit o útěk? Jiná naděje mu nezbývala.

„Lve?“

Napřímil se a rozsvítil baterku. Poznal Raisu.

Sklonil baterku, aby manželce nesvítila do obličeje.

„Sledoval tě někdo?“

„Ne.“

„Co tady děláš?“

„Přišla jsem ti položit tutéž otázku.“

„Už jsem ti o tom říkal. Někdo zavraždil školačku. Zatkli podezřelého, ale já si myslím…“

Raisa ho netrpělivě přerušila. „Ty si myslíš, že zatčený ten zločin nespáchal.“

„Přesně tak.“

„A odkdy ti na takových věcech záleží?“

„Raiso, prostě se jen snažím…“

„Lve, buď tak hodný a mlč. Asi bych nedokázala strávit výklady o tom, že děláš správnou věc, že tě pohání smysl pro spravedlnost a čest. Nebudeme si nic zatajovat. Tohle neskončí dobře. A pokud to neskončí dobře pro tebe, neskončí to dobře ani pro mě.“

„Chceš, abych složil ruce do klína?“

Raisu jeho slova rozzuřila.

„Mám tě snad kvůli tomuhle tvému soukromému pátrání obdivovat? Po celé naší zemi trpí nevinní lidé. A co s tím můžu dělat? Nic. Musím se jen snažit, abych mezi ně nepatřila.“

„Vážně věříš, že stačí sklonit hlavu a poslušně plnit svoje povinnosti? Nikdy jsi nic nezákonného neprovedla, a přesto tě chtěli popravit jako zrádkyni. Spořádané chování vůbec nezaručuje, že nás nezatknou. Alespoň tohle jsem už pochopil.“

„Mluvíš jako dítě, které objevilo úžasnou novinku. Všichni přece dávno vědí, že neexistuje žádná záruka. Ale jde o riziko. A tohle riziko je nepřijatelné. Domníváš se, že když dopadneš jednoho skutečného viníka, všichni ti nevinní, které jsi pozatýkal, prostě zmizí z tvého svědomí? Tady nejde o žádné děvče, jde o tebe.“

„Nesnášíš mě, když se řídím příkazy. A stejně tak mě nesnášíš, když se pokouším udělat správnou věc.“

Lev zhasl baterku. Nechtěl, aby Raisa viděla, jak je rozrušený. Samozřejmě se nemýlila – v ničem, co říkala. Jejich osudy byly nerozlučně spjaty. Neměl právo pouštět se do pátrání bez jejího souhlasu. A už vůbec neměl právo poučovat ji o morálce.

„Raiso, nevěřím, že nás někdy nechají být. Počkají pár měsíců, možná rok, a pak mě zatknou.“

„To nemůžeš vědět.“

„Nikdy nikoho nenechají být. Třeba teprve připravují obvinění. A snad si přejí, abych tu nějakou dobu hnil v zapomnění, než se mnou skoncují. Každopádně mi nezbývá moc času. A rád bych toho zbývajícího času využil, rád bych našel pachatele. Musím ho dopadnout. Uvědomuju si, že to představuje ohrožení i pro tebe. Ale tobě se nabízí možnost, jak přežít. Těsně před zatčením mě začnou důkladněji sledovat. A v téhle chvíli k nim zajdeš a něco jim o mně napovídáš. Prostě předvedeš ukázkové udání.“

„A co mám dělat do té doby? Sedět v tom špinavém pokojíku? Lhát, abych tě kryla?“

„Nevím. Omlouvám se.“

Raisa potřásla hlavou, otočila se a zamířila zpátky k městu. Lev osaměl. Opět rozsvítil baterku. Energie z něho vyprchala, pohyboval se zpomaleně, na případ jako by zapomněl. V duchu se ptal, jestli to všechno opravdu nebyl jenom sobecký a marný pokus. Nedošel daleko, když za sebou znovu uslyšel kroky. Raisa se vrátila.

„Víš určitě, že ten vrah zabíjel už dřív?“

„Ano. A jestli najdeme další oběť, případ se znovu otevře. Důkazy proti Varlamu Babiničovi se týkají pouze té školačky. Pokud se objeví druhá vražda, celé obvinění se rozpadne.“

„Říkal jsi, že ten chlapec je retardovaný. Dá se na něho tedy snadno svést jakýkoliv zločin. Můžou ho obvinit z obou vražd.“

„Jistě, je to riskantní. Ale druhá mrtvola pro mě znamená jedinou možnost, jak případ znovu otevřít.“

„Takže jestli objevíme další oběť, budeš dál vyšetřovat. Ale jestli žádnou nenajdeme, pustíš celou tu věc z hlavy. Slibuješ?“

„Slibuju.“

„Dobrá, jdeme.“

Nejistě a s rozpaky se vydali hlouběji do lesa.

Mlčky kráčeli vedle sebe. Asi po třiceti minutách Raisa ukázala dopředu. Jejich cestu křížily dvojí šlápoty, velké a malé. Nepochybně tudy spolu šli dospělý člověk a dítě. Nikde nebyly vidět stopy zápasu, dítě nikdo nevlekl. Dospělý po sobě zanechal velmi hluboké stopy – musel být vysoký a statný. Mělké šlápoty dítěte svědčily o tom, že mělo drobnou křehkou postavu.

Raisa se otočila k manželovi.

„Možná vedou až do nějaké vesnice.“

„Možná.“

Pochopila. Lev byl rozhodnutý jít po stopách, dokud nezjistí, kde skončily.

Šli už dost dlouho, pozorně sledovali šlápoty, ale nic neobvyklého nespatřili. Lev začínal uvažovat, jestli Raisa neměla pravdu. Třeba existovalo zcela přirozené vysvětlení. Náhle se zastavil. Přímo před ním vypadal sníh uválený, jako by do něj někdo ulehl. Lev přistoupil blíž. Stopy se tu vzájemně proplétaly, sněhová plocha připomínala dějiště zápasu. Potom se dospělý z místa potyčky pevným krokem vzdálil, zatímco dítě zamířilo opačným směrem – a podle nepravidelných a rozmazaných šlápot zřejmě utíkalo. Otisk dlaně ve sněhu dokazoval, že upadlo. Ale opět se zvedlo a pokračovalo v běhu. Pak znovu upadlo. Dítě opakovaně klesalo do sněhu, ale nedalo se poznat, s čím nebo kým zápolilo. Žádné jiné stopy tu nebyly. Ať už se na sněhu odehrálo cokoliv, dítěti se podařilo vstát a ještě jednou se rozběhnout. Všechno svědčilo o nesmírném zoufalství. Přesto Lev zatím nikde neviděl stopy dospělého. Překvapivě se však objevily o několik metrů dál. Hluboké šlápoty vycházely z místa mezi stromy, ale jaksi podivně: ten dospělý člověk kličkoval, přibližoval se k dítěti a vzápětí se od něho vzdaloval. Vůbec to nedávalo smysl. Dospělý od toho dítěte odešel, jen aby si to vzápětí rozmyslel a klikatou stopou se zase rozběhl k němu. Z úhlu stop Lev usoudil, že muž dítě dostihl kousek za nejbližším stromem.

Raisa zůstala stát. Upřeně hleděla k místu, kde se stopy setkávaly. Lev se zlehka dotkl jejího ramene.

„Zůstaň tady.“

Sám vykročil vpřed a obešel ten strom. Nejprve spatřil zakrvácený sníh, pak obnažené nohy, zohavené tělo. Chlapec vypadal na třináct či čtrnáct let, byl drobný a hubený. Stejně jako ona školačka ležel na zádech, oči obrácené k obloze. Pusu měl čímsi zacpanou. Lev koutkem oka zaznamenal pohyb. Otočil se a uviděl Raisu. Stála za ním a zírala na chlapcovu mrtvolu.

„Jsi v pořádku?“

Raisa velmi pomalu zvedla ruku k ústům a téměř neznatelně kývla.

Lev si klekl vedle chlapce. Všiml si smyčky, pevně uvázané kolem kotníku oběti. Z odříznutého provazu zbyl jenom kratičký volný kousek. Kůže pod smyčkou byla od provazu do krve rozedřená. Teprve po chvíli se Lev dokázal podívat na chlapcův obličej. Ústa plná hlíny budila dojem, jako by mrtvý křičel. Na rozdíl od Larisy Petrovové ho nepokrývala vrstva sněhu. Zemřel tedy až po Larise, možná někdy během posledních dvou týdnů. Lev se sklonil a odloupl z chlapcových úst trochu té tmavé hlíny. Promnul ji mezi prsty. Zdála se drsná a suchá. Nepodobala se zemině. Obsahovala větší, nepravidelně tvarované úlomky, které se pod tlakem prstů lámaly a drolily. Ne, tohle nebyla hlína. Byla to rozdrcená kůra ze stromu.

22. BŘEZNA

Uplynulo zhruba šestatřicet hodin od chvíle, kdy s Raisou objevili chlapcovu mrtvolu, a Lev nález dosud neohlásil. Usoudil, že manželka měla pravdu. Případ by se znovu neotevřel, z druhé vraždy by jednoduše obvinili Varlama Babiniče. Ten výrostek zcela postrádal pud sebezáchovy a dal se snadno ovládat – stačilo mu něco našeptat, a ochotně se přiznal. Nabízel výhodné a rychlé vyřešení obou děsivých vražd. Proč pátrat po dalším podezřelém, když pachatele už drželi ve vazbě? Bylo nepravděpodobné, že by měl alibi – zaměstnanci internátu by si nepamatovali, kde se Babinič v kritické době nacházel, ani by se za něho nezaručili. Obžaloba by téměř určitě přešla od obvinění z jedné vraždy k obvinění ze dvou vražd.

Lev prostě nemohl oznámit nález chlapcovy mrtvoly. Nejdřív musel dokázat, že Varlam Babinič o ní nic neví. Musel předem rozmetat možnou obžalobu jediného podezřelého, kterého milice zatkla, jiný způsob, jak ho zachránit, neviděl. A právě před něčím takovým Něstěrov Lva varoval. Pro milici by to znamenalo zahájit vyšetřování trestného činu bez podezřelého, tedy vést pátrání zaměřené proti neznámým osobám. Situaci ještě zhoršovala skutečnost, že Babinič už se přiznal. Jakmile by místní agenti MGB zjistili, že milice doznání zpochybnila, patrně by se o věc začali zajímat. Posvátný a přísně střežený princip přiznání viny patřil k základům soudního systému. Kdyby se někdo dozvěděl o druhé vraždě dřív, než Lev bude schopen dokázat, že ji Babinič nespáchal, mohli by zvolit řešení nejsnadnější a nejbezpečnější pro všechny zúčastněné, pozměnit původní přiznání a „nakrmit“ podezřelého nezbytnými podrobnostmi o třináctiletém chlapci, před několika týdny ubodaném v lese na protější straně železniční trati. Takové řešení by bylo čisté a účinné. Nevadilo by nikomu, dokonce ani samotnému Babiničovi, neboť by zřejmě nechápal, o co jde. Existovala jediná možnost, jak zajistit, aby zpráva o druhé oběti nepronikla ven: Lev musel mlčet. Po návratu na nádraží nevyhlásil poplach, nepřivolal nadřízené. Neoznámil vraždu, nezmínil se o místu činu. Neudělal vůbec nic. Udivil Raisu, když ji požádal, aby nikomu nic neříkala. Vysvětlil jí, že k Babiničovi se dostane nejdřív ráno, což znamenalo nechat zatím mrtvolu ležet ve sněhu. Pokud měl mít Varlam naději na spravedlnost, Lev prostě neviděl jiné východisko.

Babinič nezůstal v péči milicionářů – předali ho právníkům z prokuratury. Tým vyšetřujících soudců, sledovatělej, od podezřelého už získal přiznání k vraždě Larisy Petrovové. Lev ten dokument četl. Mezi přiznáním sepsaným na milici a tím, které měla v rukou prokuratura, se daly najít rozdíly, ale nehrály roli. V zásadních bodech se obě přiznání shodovala: Babinič byl vinen. Ostatně protokol milicionářů neměl oficiální charakter a u soudu by jej nikdo nepředložil. Svůj úkol dokonale splnili tím, že zatkli nejpravděpodobnějšího podezřelého. Ve chvíli, kdy Lev požádal o rozmluvu s vězněm, bylo vyšetřování prakticky uzavřeno. Chystal se proces.

Lev musel použít argument, že podezřelý možná zavraždil i jiné dívky, a milice společně s prokuraturou by ho tedy před soudním líčením měly vyslechnout, aby se zjistilo, jestli neexistují další oběti. Něstěrov opatrně souhlasil: ano, tohle by se snad mohlo udělat. Trval ovšem na tom, že se výslechu osobně zúčastní, což Lvovi velmi vyhovovalo – čím víc svědků, tím lépe. Za přítomnosti dvou vyšetřujících soudců a dvou příslušníků milice pak Babinič vypověděl, že o žádných dalších obětech nic neví. Jak se vyslýchající shodli, nezdálo se pravděpodobné, že obviněný zabil ještě někoho dalšího. Pokud jim bylo známo, jiné plavovlasé dívky se nepohřešovaly – a světlá barva vlasů tady představovala motiv. Sotva Lev dosáhl několikanásobného ujištění, že Varlam Babinič nikoho dalšího nezavraždil, začal předstírat nejistotu, navrhl znovu prohledat les a pro všechny případy rozšířit okruh pátrání na všechny části lesa v dosahu třicetiminutové chůze od okraje města. Něstěrov dobře vytušil, že Lev má něco za lubem, a opět zneklidněl. Za normálních okolností – totiž kdyby Lev nepřišel z MGB –, by jeho nápad okamžitě zamítl. Už samotná myšlenka, aby se milicionáři se svými omezenými prostředky pokusili odhalit závažný zločin, byla k smíchu. Ale Něstěrov Lvovi nejenom nedůvěřoval, patrně se ani nechtěl stavět proti jeho návrhu. Obával se, že by mohlo jít o rozkaz přímo z Moskvy. Pátrání mělo být zahájeno dnes, šestatřicet hodin poté, co Lev s Raisou našli chlapcovu mrtvolu.

Během oněch šestatřiceti hodin se Lev nedokázal zbavit vzpomínky na zohavené tělo ležící ve sněhu. Neklidný spánek zaplňovaly úzkostné sny, v nichž se uprostřed lesa malý hoch, nahý a s vyříznutými vnitřnostmi, vyčítavě ptal:

Proč jste mě tady nechali? Proč jste mě opustili?

Ten chlapec ve snu byl Fjodorův syn Arkadij.

Také Raisa se Lvovi svěřila, že se ve škole jenom obtížně soustřeďovala na vyučování, když věděla, že v lese leží mrtvé dítě, ale musela se tvářit, jako by se nic nestalo. Nejraději by varovala žáky a zburcovala celé město – rodiče vůbec netušili, jaké nebezpečí jejich dětem hrozí. Kupodivu nikdo neohlásil, že pohřešuje dítě. A záznamy docházky nevykazovaly žádnou delší neomluvenou absenci. Kdo byl ten zavražděný? Raisa chtěla znát jeho jméno, chtěla najít chlapcovy příbuzné. Lev nemohl dělat nic jiného, než ji žádat, aby trpělivě čekala. I když ji dál sužovaly obavy, nakonec přijala manželův názor, že jedině tak lze osvobodit nevinného Varlama Babiniče a vyvolat pátrání po skutečném pachateli. Zdůvodnění se zdálo natolik absurdní, že působilo přesvědčivě.

Něstěrov sehnal dělníky a dělnice z pily a rozdělil je společně se svými muži do sedmi desetičlenných pátracích čet. Lva přidělil k četě, která měla prohledat les za státní nemocnicí číslo 379, tedy na opačné straně města, než kde ležel zavražděný chlapec. Lvovi to připadalo ideální – chtěl, aby tělo objevil někdo jiný. A také stále existovala možnost, že se najde víc mrtvol. Podle jeho přesvědčení tyhle oběti nebyly první.

Lvova četa vytvořila tři skupinky: dvě tříčlenné a jednu čtyřčlennou. Lev se tak ocitl pohromadě s Něstěrovovým zástupcem, který nepochybně dostal rozkaz, aby na Lva dával pozor. Provázela je dělnice z pily. Propátrat přidělený úsek o rozloze několika čtverečních kilometrů jim trvalo celý den. S pomocí holí museli rozhrabávat hluboké sněhové závěje a zjišťovat, jestli se pod nimi nic neskrývá. Žádnou mrtvolu neobjevili. Když se potom všichni opět sešli u nemocnice, vyšlo najevo, že nic nenašly ani zbývající dvě skupiny. Lev už se nemohl dočkat, až se dozví, s jakými výsledky proběhlo pátrání na opačné straně města.

Něstěrov stál na kraji lesa nedaleko údržbářské boudy, kterou zabavil, a teď mu sloužila jako provizorní velitelství. Přicházející Lev se snažil tvářit lhostejně a neuspěchaně.

„Co jste našli?“ zeptal se ho generál.

„Nic.“

„A tady?“ dodal Lev po vypočítané odmlce.

„Nic, taky vůbec nic.“

Lvova maska nezájmu se rázem zbortila. Uvědomoval si, že Něstěrov pozorně sleduje jeho reakce, a raději se tedy otočil. Horečně uvažoval, co se mohlo zvrtnout. Jak to, že chlapcovo tělo přehlédli? Leželo tam ještě? Šlápoty přece byly jasně viditelné. Vymezený okruh pátrání třeba nedosahoval až k mrtvole, ale určitě zahrnoval ty stopy. Že by po nich členové pátrací skupiny nepokračovali dál? Ano, pokud postrádali motivaci, mohli se na hranici přiděleného úseku zastavit. Většina skupin už se vracela. Do ukončení akce nezbývalo mnoho času – a zavražděný chlapec dál zůstával v lese.

Lev se začal vyptávat vracejících se mužů. Dva příslušníci milice, oba snad osmnáctiletí, patřili ke skupině, která prohledávala úsek nejblíže místu, kde ležela mrtvola. Připustili, že viděli šlápoty, ovšem nikoliv dvoje, ale čtvery. Pokládali je za stopy nějaké rodiny na výletě. Lev opomenul vzít v úvahu, že on sám a Raisa k otiskům bot oběti a vraha přidali svoje vlastní šlápoty. Málem podrážděně vybuchl. Zapomněl, že už nemá žádnou velitelskou pravomoc, a nařídil těm dvěma mladým příslušníkům, aby šli zpátky do lesa a sledovali stopy až k cíli. Milicionáři odmítli. Šlápoty mohly vést celé kilometry daleko. A navíc: kdo byl Lev, aby dával rozkazy?

Lvovi nezbylo než obrátit se přímo na Něstěrova. Na mapě se mu pokusil dokázat, že ty stopy jsou podezřelé, neboť míří směrem, kde není žádná vesnice. Ale Něstěrov souhlasil s mladými příslušníky. Vzhledem ke skutečnosti, že ve sněhu byly čtvery různé otisky bot, podle jeho názoru nemělo smysl sledovat celou jejich trasu. Lev nedokázal skrýt zklamání.

„Pak tam půjdu sám,“ prohlásil.

Něstěrov na něho pár vteřin upřeně zíral.

„Půjdeme oba.“

Lev, provázený pouze Něstěrovem, kráčel po svých stopách hlouběji a hlouběji do lesa. Až dodatečně si uvědomil, jaké nebezpečí mu hrozí. Byl neozbrojený a o samotě s člověkem, který si možná přál jeho smrt. Pokud by chtěl Něstěrov Lva zabít, teď měl vhodnou příležitost. Nicméně generál se zatím tvářil klidně. Pokuřoval.

„Prozraďte mi, Lve: co najdeme na konci těch šlápot?“

„Nemám tušení.“

„Ale tohle jsou přece otisky vašich bot.“

Něstěrov ukázal na stopy před nimi a pak na ty, které za sebou právě zanechával Lev. Shodovaly se.

„Najdeme tělo mrtvého dítěte.“

„Které jste už objevil?“

„Před dvěma dny.“

„A nález jste neohlásil?“

„Chtěl jsem nejdřív prokázat, že Varlam Babinič o téhle vraždě nic neví.“

„Obával jste se, že ho obviníme i z ní?“

„Ještě pořád se toho obávám.“

Chystal se generál vytáhnout pistoli? Lev čekal. Něstěrov odhodil dokouřenou cigaretu a pokračoval v cestě. Mlčeli, dokud nedorazili k mrtvole. Chlapec ležel na zádech přesně tak, jak si ho Lev pamatoval. Odporně zohavené nahé tělo, ústa plná rozdrcené kůry ze stromu. Lev se postavil stranou. Něstěrov prozkoumával mrtvolu. Důkladně, beze spěchu. Lev si s pocitem jistého zadostiučinění všiml, že jeho nadřízeným zločin otřásl.

„Vrátíte se a zavoláte na prokuraturu,“ oslovil konečně generál Lva. „Já zůstanu tady u mrtvoly.“

Pak si Něstěrov připomenul Lvovy výhrady.

„Je jasné, že Varlam Babinič s touhle vraždou neměl nic společného,“ dodal.

„Souhlasím.“

„Jde o dva zcela odlišné případy.“

Lva generálovo tvrzení zaskočilo.

„Ale obě ty děti zavraždil tentýž pachatel.“

„Ne. Někdo sexuálně napadl a zabil dívku. A někdo jiný sexuálně napadl a zabil chlapce. Jsou to rozdílné zločiny. Rozdílné zvrácenosti.“

„Nevíme, jestli toho chlapce vrah pohlavně zneužil.“

„Jen se na něho podívejte!“

„A pokud jde o tu dívku, ani lékař, se kterým jsem hovořil, není přesvědčen, že ji pachatel znásilnil.“

„Svlékl ji do naha.“

„Ale oběma vrah nacpal do pusy kůru, rozdrcenou kůru ze stromu.“

„Larisa měla v puse hlínu.“

„Omyl.“

„Varlam Babinič se přiznal, že jí do úst nacpal hlínu.“

„Právě proto nemohl dívku zavraždit. Půda je zmrzlá. Kdyby šlo o hlínu, kde by ji vzal? Děvče mělo v puse suchou a rozdrcenou kůru ze stromů – stejně jako tenhle chlapec. Tu kůru si pachatel předem připravil, jenom nevím proč.“

„Babinič se doznal.“

„Babinič se přizná k čemukoliv, když mu položíte dostatečně sugestivní otázku.“

„Proč jste si tak jistý, že jde o téhož pachatele? Larisu někdo bezstarostně a neopatrně zabil kousek od železniční stanice. Snadno ho mohl někdo vidět. Křik mohli zaslechnout cestující. Byl to zločin idiota – a idiot se k němu přiznal. Ale tohle dítě vrah vedl skoro hodinu do lesa. Postaral se, aby ho nikdo nevyrušil. Jedná se o jiného člověka.“

„Kdoví, jak to bylo s tou dívkou? Možná ji chtěl taky zavést hlouběji do lesa, ale nechtěla, a tak ji zabil na místě. Proč mají oběti kolem kotníku uvázanou smyčku?“

„Jde o dva odlišné zločiny.“

„Povězte mi: opravdu si tak zoufale přejete někoho obvinit, že uvěříte čemukoliv?“

„A vy mi povězte, kdo dokáže znásilnit a zabít děvče a pak znásilnit a zabít malého chlapce. Co je to za člověka? Sloužím u milice dvacet let, ale s nikým podobným jsem se nesetkal, ani jsem o nikom podobném neslyšel. Můžete mi dát jediný příklad?“

„Tu školačku vrah neznásilnil.“

„Máte pravdu. Zabil ji z jiného důvodu – kvůli jejím světlým vlasům. Spáchal to duševně nemocný člověk. A další duševně nemocný člověk znásilnil a zabil toho chlapce. Dvě odlišné vraždy, dva odlišné důvody, dvě odlišné úchylky.“

23. BŘEZNA

Alexandr zavřel pokladnu, stáhl roletu zakrývající okénko a pohodlně se usadil na židli. Výdejna lístků sice měřila sotva pár čtverečních metrů, ale líbila se mu, protože byla jenom jeho. S nikým se o ni nemusel dělit, nikdo tu na něho nedohlížel. Měl jistou svobodu, nesvazovaly ho žádné kvóty, žádné ukazatele produktivity. Pravda, jeho práce nepatřila k nejprestižnějším. Všichni, kdo ho znali, předpokládali, že musí být hodně zklamaný z toho, co mu život přinesl.

Před pěti lety byl Alexandr nejrychlejším sprinterem střední školy číslo 151. Lidé věřili, že dosáhne úspěchu v celostátním měřítku a možná i na mezinárodní úrovni, pokud se Sovětský svaz zúčastní olympijských her. Místo toho skončil na židli v pokladně a sledoval, jak lidé cestují, zatímco sám zůstává doma. Celé roky trénoval, dodržoval přísný sportovní režim, vyhrával oblastní přebory. A kvůli čemu? Kvůli jízdním řádům a jízdenkám, kvůli práci, jakou by mohl vykonávat kdokoliv. Přesně si pamatoval chvíli, kdy se jeho sen rozplynul. Rozjeli se tehdy s otcem do Moskvy, neboť Ústřední armádní sportovní klub CSKA spadající pod ministerstvo obrany právě přijímal nové sportovce. CSKA si vždycky vybíral nejnadějnější atlety z celé země a umožňoval jim dosáhnout maximálních výkonů. Devadesát procent zájemců odmítal. Alexandr před komisí sprintoval tak usilovně, až se mu po závodě udělalo špatně. Tak rychle ještě nikdy neběžel, překonal svůj dosavadní rekord. Přesto neuspěl. Při zpáteční cestě se ho otec ve vlaku snažil přesvědčit, že odmítnutí má i své kladné stránky – představuje motivaci k tvrdšímu tréninku a příští rok Alexandr, zocelený nutností bojovat za svůj sen, určitě splní požadovaný limit. Jenže Alexandr ze sebe vydal všechno, a nestačilo to. Věděl, že žádné příště nebude. Otec sice ještě nějaký čas naléhal, syn však ztratil víru. A brzy ji ztratil i otec. Alexandr odešel ze školy, našel si zaměstnání a přivykl nenáročné rutině.

Bylo osm hodin večer, pracovní směna skončila. Alexandr opustil pokladnu a zamkl za sebou. Nemusel chodit daleko, bydlel u rodičů, přímo v nádražní budově. Oficiálně otec zastával funkci přednosty stanice. Ale trápily ho vážné zdravotní potíže. V nemocnici nedokázali zjistit, co mu vlastně schází, mluvili jenom o nadváze a sklonu k přílišnému pití. Matka se těšila dobrému zdraví a její obvykle veselou náladu kalily pouze manželovy neduhy. Neradovala se bezdůvodně – mohli se pokládat za šťastnou rodinu. Jako železničáři sice dostávali velmi skromný plat a jejich společenský vliv byl celkem zanedbatelný, ovšem obrovskou výhodu představovalo bydlení. Nemuseli se o byt dělit s další rodinou, měli kanalizaci a horkou vodu, neobtěžovali je sousedé. Navíc bylo všechno nové stejně jako samotné nádraží. Na oplátku se od nich očekávalo, že budou k dispozici po čtyřiadvacet hodin denně. Stanici s bytem spojoval zvonek. Museli být po ruce, kdykoliv projížděl zvláštní noční nebo časný ranní vlak. Ale vzhledem k tomu, že povinnosti se rozdělovaly na všechny členy rodiny, takové drobné komplikace bohatě vyvažovalo pohodlí, jehož si užívali. Byt by svou velikostí stačil i pro dvě rodiny. Alexandrova sestra si vzala brusiče. Oba pracovali v automobilce. Nedávno se přestěhovali do nového bytu ve slušné čtvrti. Čekali první dítě. Dvaadvacetiletý Alexandr se prostě neměl čeho obávat: jednoho dne převezme vedení stanice a služební byt bude jeho.

Ve svém pokoji vyměnil železničářskou uniformu za civilní oblečení a pak s rodiči usedl k večeři – rybí polévce a kaši. Otec dostal ještě kousek hovězích jater. Játra sice byla drahá a velmi obtížně se sháněla, ale doporučili mu je lékaři. Alexandrův otec musel dodržovat přísnou dietu zahrnující zákaz alkoholických nápojů, což podle jeho mínění nemoc jenom zhoršovalo. Během jídla všichni mlčeli. Zdálo se, že otec se necítí nejlépe. Skoro nic nesnědl. Alexandr umyl nádobí a oznámil, že půjde do biografu. Otec si zatím už lehl. Alexandr mu dal dobrou noc a ujistil ho, že ráno sám vstane k příjezdu prvního vlaku.

Ve Vualsku bylo jediné kino. Před třemi lety tu někdejší kostel přebudovali na sál se šesti sty sedadly, kde se pak promítaly nejrůznější nové i starší výtvory sovětské kinematografie, z nichž místní obyvatelé mnohé dosud neviděli. Patřila k nim díla jako Stíhací piloti, Viníci bez viny, Tajemství vyzvědače nebo Setkání na Labi, patřící k nejúspěšnějším snímkům posledního desetiletí. Alexandr všechny ty filmy zhlédl několikrát. V kině s oblibou trávil svůj volný čas. Protože dříve poctivě trénoval, nikdy se nenechal zlákat k pití a nebyl ani nijak zvlášť společenský. Sotva teď vstoupil do foyer, zjistil, že se promítá Nezapomenutelný rok 1919. Alexandr jej viděl před pár dny – a nesčetněkrát předtím. Víc než samotný film ho fascinovala postava Stalina. Uvažoval, jestli Stalin ovlivňoval herecké obsazení, a zkoušel si představit, jaké to asi bylo, když Stalin sledoval člověka, který ho hrál, a při natáčení mu radil, jak si má v roli správně počínat. Alexandr prošel předsálím. Nezařadil se do fronty u pokladny, ale zamířil ven, k parku.

Uprostřed Parku vítězství stálo bronzové sousoší tří vojáků – pušky přes rameno, zaťaté pěsti zdvižené k obloze. Podle úřední vyhlášky se park na noc zavíral. Ale nebyl oplocený a porušení zákazu se nikdy nepostihovalo. Alexandr věděl, kudy se má dát: po pěšině odbočující z ulice a dokonale skryté mezi keříky a stromy. Zatímco jí zvolna procházel, jako pokaždé se mu v očekávání rozbušilo srdce. Ale vypadalo to, že dnes večer je tady sám, a po druhé obchůzce začal uvažovat o návratu domů.

Náhle se před ním objevil jakýsi muž. Alexandr se zastavil. Muž se k němu pomalu otočil. Tíživé ticho naznačovalo, že jsou tady oba za stejným účelem. Konečně Alexandr vykročil vpřed. Muž se ani nepohnul, čekal. Alexandr došel až k němu. Oba se opatrně rozhlédli, aby se přesvědčili, že kromě nich tu nikdo jiný není, a teprve potom se na sebe podívali. Muž byl mladší než Alexandr, mohlo mu být devatenáct či dvacet let. Zdál se nejistý, zřejmě něco takového podnikal prvně. Alexandr se odhodlal prolomit mlčení.

„Vím o místě, kam můžeme jít.“

Mladík se znovu rozhlédl a pak mlčky přikývl.

„Pojď za mnou, ale zatím se drž co nejdál,“ pokračoval Alexandr.

Z parku odešli každý zvlášť, Alexandr s přibližně stometrovým náskokem. Několikrát se ohlédl. Druhý muž ho poslušně následoval.

Před nádražím Alexandr zkontroloval, jestli se rodiče náhodou nedívají z okna bytu. Chvatně vklouzl do budovy – jako by spěchal na vlak. Aniž rozsvítil, odemkl výdejnu lístků a vešel dovnitř. Dveře nechal otevřené, židli odsunul stranou. Moc místa tady nebylo, ale stačilo to. Čekal, netrpělivě koukal na hodinky. V duchu se ptal, proč tu ten muž ještě není, ale pak si uvědomil, že sám šel hodně rychle. Konečně zaslechl, jak někdo vchází na nádraží. Dveře pokladny zůstávaly dokořán otevřené. Mladík vstoupil do té nevelké místnosti. Oba si poprvé jeden druhého pořádně prohlédli. Alexandr zavřel dveře. Zvuk zamykaného zámku ho vzrušil – znamenal, že jsou v bezpečí. Už se skoro vzájemně dotýkali, zatím však váhali, nebyli si jistí, kdo z nich by měl udělat první krok. Alexandr tyhle okamžiky před úvodním polibkem miloval a vždycky se je snažil prodloužit.

Kdosi zabušil na dveře. Alexandra nejdřív napadlo, že to musí být otec: ano, musel ho někdy s někým zahlédnout, musel o jeho sklonech dávno vědět… Ale jak si vzápětí uvědomil, zvuky nepřicházely zvenku. Na dveře bušil mladík. Cosi volal. Změnil snad názor? A na koho volal? Alexandr byl zmatený. Z nádražní haly slyšel další hlasy. A mladík už se nezdál plachý a nervózní. Náhle se z něho stal úplně jiný člověk. Rozhořčený, znechucený. Plivl Alexandrovi do tváře. Sliny smíšené s hlenem ulpěly na obličeji. Alexandr je setřel. Vůbec nechápal, co se děje. Bez přemýšlení se rozpřáhl a srazil mladíka na podlahu.

Někdo cloumal klikou.

„Alexandře, tady generál Něstěrov,“ ozval se autoritativní hlas. „Muž, se kterým tam jsi, je příslušník milice. Okamžitě otevři! Jestli neposlechneš, půjdu za tvými rodiči a přivedu je sem, aby na vlastní oči viděli, jak tě zatýkám. Tvůj otec je nemocný, že? Zabije ho, až se dozví, jakého zločinu ses dopustil.“

Měl pravdu – otec by takovou hanbu nepřežil. Alexandr se chvatně pokoušel vyhovět příkazu, ale tělo zhroucené na podlaze těsné místnůstky mu bránilo v cestě. Musel mladíka odtáhnout stranou a teprve pak mohl odemknout. Jakmile se dveře pokladny otevřely, čísi ocelově silné ruce ho popadly a vyvlekly do nádražní haly.

Lev pohlédl na Alexandra, prvního člověka, kterého spatřil po svém příjezdu z Moskvy, mladého muže, od něhož dostal cigaretu, muže, který mu pomáhal pátrat v lese. Ale sám teď Alexandrovi nijak pomoct nemohl.

Něstěrov nakoukl do výdejny jízdenek. Napůl omráčený příslušník milice dosud ležel na podlaze a zřejmě se marně snažil vyrovnat se skutečností, že nedokázal předvídat Alexandrův útok.

„Odneste ho.“

Dva milicionáři zvedli zraněného kolegu a chystali se ho dopravit do auta zaparkovaného před nádražím. Když generálův zástupce uviděl, co se stalo jednomu z jeho podřízených, tvrdě Alexandra praštil do obličeje. Než stačil udeřit znovu, Něstěrov zasáhl.

„To stačí.“

Zvolna přešel kolem zatčeného. Pečlivě volil slova.

„Zklamal jsi mě. V životě by mě nenapadlo, že právě tebe dopadnu při něčem takovém.“

Alexandr vyplivl krev, ale neodpověděl.

„Pověz mi proč,“ pokračoval Něstěrov.

„Proč? Sám nevím.“

„Spáchal jsi velmi těžký zločin. Soudce ti napaří nejméně pět let a bude mu lhostejné, kolikrát zopakuješ, že je ti to líto.“

„Neřekl jsem, že je mi to líto.“

„Úžasná odvaha, Alexandře. Jenom jestli zůstaneš stejně statečný, až se o tom dozví celé město. Jak asi budeš snášet tu hanbu, to ponížení? Když se po těch pěti letech vrátíš z vězení, stejně tady nebudeš moct žít ani pracovat. Ztratíš úplně všechno.“

Lev přistoupil blíž.

„Tak už se ho zeptejte.“

„Existuje možnost, jak se ostudě vyhnout. Potřebujeme seznam všech mužů, kteří se v našem městě pohlavně stýkají s jinými muži, těch, kteří se pohlavně stýkají s mladšími muži, a těch, kteří se pohlavně stýkají s chlapci. Pomůžeš nám ten seznam sestavit.“

„O nikom dalším nevím. Dneska to bylo poprvé…“

„Jestli s námi odmítneš spolupracovat, připravíme obžalobu a postavíme tě před soud. Do soudní síně pozveme tvoje rodiče.

Právě se asi ukládají ke spánku, viď? Můžu poslat jednoho ze svých lidí, aby je sem přivedl.“

„To ne.“

„Spolupracuj, a třeba se tvým rodičům o ničem nezmíníme. Spolupracuj, a třeba unikneš soudnímu procesu. Třeba tahle tvoje hanba zůstane jenom mezi námi.“

„O co tady jde?“

„O vraždu malého kluka. Posloužíš veřejnému zájmu a tím odčiníš svůj zločin. Sepíšeš ten seznam?“

Alexandr si přejel prstem po krvácejících ústech.

„Co se stane lidem, kteří se na tom seznamu ocitnou?“

29. BŘEZNA

Lev seděl na kraji postele a zachmuřeně přemýšlel. Jeho snaha obnovit vyšetřování nakonec vyústila v pogrom, který postihl celé město. Během uplynulého týdne milice pochytala sto padesát homosexuálů. Sám Lev jenom za dnešek zatkl šest mužů, dohromady si jich už mohl připočítat dvacet. Některé odváděli v poutech přímo z pracoviště – před zraky jejich kolegů. Jiné odvlékali od rodin. Ženy za své manžele prosily, tvrdily, že musí jít o nějaký omyl, vůbec nedokázaly takové obvinění pochopit.

Něstěrov měl důvod ke spokojenosti. Odhalil další společensky nepřijatelné jedince, z nichž kohokoliv mohl označit za vraha, aniž by se dostal do rozporu s ideologií. Vražda patřila k úchylkám. A tihle muži byli úchylní. Všechno do sebe zapadalo. Generál klidně mohl oznámit, že se právě uskutečňuje největší pátrání po vrahovi, jaké kdy vualská milice podnikla. Kdyby se informace netýkala tak zavrženíhodné podskupiny obyvatel, přinejmenším by ho stála kariéru. Nedostatek místa si vyžádal dočasnou přeměnu kanceláří na vazební cely a výslechové místnosti. Přesto se o každou provizorní celu muselo dělit několik mužů. Strážní dostali jasné rozkazy: museli zatčené nepřetržitě sledovat. Generál se totiž obával spontánních projevů sexuální deviace. Nikdo nevěděl, co se od zadržených dá čekat. Každopádně pokud by se úchylné sexuální aktivity odehrávaly na samotném velitelství milice, nepochybně by získaly charakter protistátní činnosti. Urážely by celý justiční systém. Ke zvýšenému stupni ostrahy příslušníkům přibyla také povinnost sloužit dvanáctihodinové směny, neboť výslechy podezřelých probíhaly neustále, čtyřiadvacet hodin denně. Lev znovu a znovu kladl tytéž otázky a v odpovědích hledal sebemenší odchylky. Plnil svůj úkol automaticky jako robot. Už před začátkem zatýkání byl přesvědčený, že tihle muži jsou nevinní.

Alexandrův seznam milicionáři pečlivě probírali jméno po jménu. Jak Alexandr vysvětlil, když jej sepisoval, mohl seznam zhotovit nikoliv proto, že by se choval promiskuitně, alespoň ne natolik, aby se pohlavně stýkal s dobrou stovkou mužů. Ve skutečnosti mnohá z těch jmen patřila mužům, které vůbec neznal. Dozvěděl se o nich při rozhovorech s přibližně deseti svými sexuálními partnery. Každý z nich si vybavoval kontakty s různými dalšími muži. Dohromady se tak vytvářela celá síť vzájemně propojených a utajených sexuálních vztahů. Prostřednictvím Alexandrova vysvětlení Lev nahlížel do zvláštního skrytého světa, hermeticky uzavřeného, izolovaného od ostatní společnosti. Životně důležité tu bylo zachovávat tajemství. Alexandr líčil, jak muži uvedení na seznamu jednají, pokud se náhodou potkají v běžných všednodenních situacích, ve frontě na chléb nebo třeba u stolu v závodní jídelně. V podobných situacích spolu rozhodně nesměli mluvit, mohli si dovolit nanejvýš nějaký ten letmý pohled, ovšem zcela nenápadný. Tahle pravidla jim nikdo nemusel radit či nařizovat, osvojili si je sami – z pouhého pudu sebezáchovy.

Jakmile začala první vlna zatýkání, zprávy o akci se v řadách homosexuálů rychle rozšířily. Tajným místům schůzek – teď už odtajněným – se všichni úzkostlivě vyhýbali. Ale stejně se nezachránili. Existoval seznam. Brány izolovaného světa byly prolomeny. Něstěrov nepotřeboval nikoho přistihnout při činu. Když muži uviděli strojopisné sloupce se svými jmény a pochopili, že do jejich řad pronikla zrada, většinou se pod tíhou té zrady zlomili. Jako ponorky, které dlouho zůstávaly v bezpečných hlubinách a náhle zjistily, že kdosi zveřejnil jejich přesnou polohu, i tihle muži rychle opouštěli své úkryty. Poté, co se z nich vynořili, jim milice nabídla výběr, sice nevalný, ale přece jen výběr. Mohli odmítnout obvinění, podstoupit soudní proces, po němž bude nepochybně následovat trest mnohaletého vězení, a tak dále. Nebo mohli ukázat na jednoho z nich, homosexuála zodpovědného za ten odporný zločin, vraždu malého chlapce.

Lev se brzy přesvědčil, že Něstěrov ty muže pokládá za nemocné. Za nemocné svým způsobem. Mnozí podle generála trpěli spíš mírnější formou choroby – toužili po jiných mužích, asi jako když normálního člověka úporně bolí hlava. U některých ovšem propukla obzvlášť vážná a nebezpečná forma nemoci, projevující se touhou po mladičkých chlapcích. To byla nejzvrácenější forma homosexuality. K takovým zvrhlíkům patřil i hledaný vrah.

Když Lev ukazoval podezřelým fotografie z místa činu, snímky zachycující nahého chlapce s rozříznutým břichem, všichni reagovali zděšením – nebo alespoň zděšení předstírali. Kdo mohl provést něco tak hrozného? Rozhodně nikdo z nich, rozhodně nikdo, koho znali. Žádný z nich se nikdy nezajímal o chlapce. Mnozí sami měli děti. Odpovědi se podobaly jedna druhé. Muži s jistotou prohlašovali: o žádném vrahovi ve svých řadách nevědí, a kdyby o nějakém věděli, bez váhání by ho prozradili. Něstěrov očekával, že se do týdne podaří zjistit jméno hlavního podezřelého. Po týdenní namáhavé práci měli pouze delší seznam. Přibývala nová a nová jména – občas jenom ze zášti a msty. Ze seznamu se stala nesmírně účinná zbraň. Příslušníci milice na něj připisovali jména svých nepřátel a tvrdili, že o dotyčných osobách se ten či onen podezřelý zmínil při výslechu. A každé jméno uvedené na seznamu automaticky znamenalo vinu. Počet zatčených vzrostl ze stovky na téměř sto padesát.

Zklamání nad neúspěchem vyjádřila i místní ústředna MGB. Nabídla se, že převezme výslechy, tedy použije mučení. Ke Lvovu údivu Něstěrov souhlasil. Navzdory zakrváceným podlahám k žádnému obratu nedošlo. Něstěrovovi nezbylo než navrhnout soudní stíhání všech sto padesáti mužů a doufat, že některý z nich se ze strachu rozhodne promluvit. Nestačilo ponížení, nestačila veřejná ostuda, nestačily brutální výslechové metody. Zatčení si měli uvědomit, že třeba vůbec nepřežijí. Pokud soudce dostane patřičný pokyn, neodsoudí je na pouhých pět let za homosexualitu, ale na pětadvacet let za podvratnou činnost. Jejich sexuální orientace se dala považovat za politický zločin, namířený proti budovatelskému úsilí národa. Tři z mužů po takové hrozbě začali ukazovat prstem, bohužel každý si vybral někoho jiného. Něstěrov si odmítal přiznat, že vyšetřování nikam nevede. Naopak dospěl k názoru, že se tady jedná o ukázku solidarity zločineckých živlů, zvrhlíků, kteří mezi sebou dodržují jakési vlastní zákony cti.

„Tihle muži jsou nevinní,“ namítl Lev svému nadřízenému rozhořčeně.

Něstěrov se na něho udiveně zahleděl.

„Všichni se provinili. Otázka je, který z nich spáchal tu vraždu.“

Raisa sledovala, jak Lev srazil podpatky svých těžkých vysokých bot. Na podlahu z nich spadly špinavé kusy sněhu. Lev unaveně skláněl hlavu, vůbec nevnímal, že je s ním v pokoji i manželka. Už jeho zklamání nedokázala dál snášet. Pořád ještě věřil, upřímně věřil, že jeho vyšetřování má smysl. Všechny své naděje upínal k neuskutečnitelnému snu o vykoupení, o konečném aktu spravedlnosti. Jeho bláhovým představám se Raisa vysmála tehdy večer v lese. Ale mnohem krutěji je zesměšnil vývoj událostí. Lev hledal spravedlnost – a rozpoutal teror. V rámci pátrání po vrahovi přijde sto padesát mužů o život, jestli ne doslova, pak ve všech dalších ohledech: ztratí rodiny, ztratí domovy. Při pohledu na jeho shrbená ramena a utrápený obličej si Raisa uvědomila, že zřejmě nikdy nedělal nic, čemu by nevěřil. Ne, nikdy nejednal cynicky ani vypočítavě. Pak tedy musel věřit i v jejich manželství, musel být pevně přesvědčený, že vzniklo z lásky. A veškeré iluze, kterým podléhal – o režimu stejně jako o jejich vztahu –, postupně rozmetávala neúprosná skutečnost. Raisa mu skoro záviděla. Ještě teď, po všem, co se stalo, dokázal doufat. Ještě chtěl v něco věřit… Pomalu se k němu přiblížila a posadila se vedle něho na okraj postele. Zkusmo ho vzala za ruku. Překvapeně vzhlédl, ale nic neřekl, přijal to gesto. Mlčky společně pozorovali kousky špinavého sněhu tajícího na podlaze.

30. BŘEZNA

Sirotčinec číslo 80 se nacházel v pětipatrové zděné budově. Na postranní zdi dávno vybledl bílý nápis USILOVNÁ PRÁCE – DLOUHÝ ŽIVOT. Ze střechy se zvedala dlouhá řada komínů. Kdysi tu bývala nevelká továrna. Špinavé hadry rozvěšené v zamřížovaných oknech znemožňovaly nahlédnout dovnitř. Lev zaklepal na dveře. Žádná odezva. Zkusil kliku. Zamčeno. Přešel k oknům a zaťukal na sklo. Kdosi prudce odhrnul hadry. Na kratičký okamžik se objevila tvář malé dívky, přímo ztělesnění špíny, a pak se hadry opět vrátily na své místo. Lva doprovázel příslušník milice Mojsejev, který byl podle Lvova odhadu přece jen o něco lepší než pouhý uniformovaný bandita. Dlouho čekali a konečně se vchod otevřel. Vynořil se z něj postarší muž, v ruce svazek mosazných klíčů. Při pohledu na uniformy obou milicionářů jeho podrážděný výraz vystřídala úslužnost. Muž mírně sklonil hlavu.

„Co si přejete?“

„Jsme tady kvůli tomu zavražděnému chlapci.“

Hlavní sál sirotčince vznikl z tovární haly. Stroje zmizely a někdejší výrobna se proměnila v jídelnu. Nikdo sem sice nenanosil židle a stoly, ale celou podlahu zaplňovaly děti sedící na zkřížených nohou těsně jedno vedle druhého a snažící se jíst. Každé pevně svíralo dřevěnou misku s čímsi, co vypadalo jako řídká zelná polévka. Ovšem lžíci měly jenom nejstarší děti. Ostatní buď čekaly, nebo polévku srkaly přímo z misky. Sotva některé z dětí dojedlo, důkladně olízlo lžíci a předalo ji dalšímu.

Lev dosud žádný státní sirotčinec nenavštívil. Přelétl očima po místnosti. Nedalo se odhadnout, kolik dětí tu asi je. Snad sto, snad tři sta. Věk: od čtyř do čtrnácti let. Žádné z dětí Lvovi nevěnovalo pozornost. Plně je zaměstnávalo jídlo. A ty, které právě nejedly, sledovaly své sousedy a čekaly na lžíci. Nikdo nemluvil. Děti vyškrabovaly misky nebo srkaly, jiné zvuky se neozývaly. Lev se otočil k onomu postaršímu muži.

„Vy jste zdejší ředitel?“

Z ředitelovy kanceláře v prvním patře se nabízel výhled dolů na podlahu bývalé tovární haly, kterou teď do posledního místečka zaplňovaly děti, jako by se tu vyráběly ve velkém. V kanceláři několik dospívajících hochů, starších než ostatní děti, hrálo na ředitelově psacím stole karty. Ředitel tleskl.

„Pokračujte prosím ve svém pokoji.“

Výrostci nevraživě pozorovali Lva a Mojsejeva. Lev mohl jen usuzovat, že je patrně podráždil příkaz, co mají dělat. Měli inteligentní pohled, který svědčil o zkušenosti značně přesahující jejich věk. Beze slova se shlukli jako smečka zdivočelých psů, sesbírali karty a zápalky používané místo peněz a odešli.

Jakmile zmizeli, ředitel si nalil sklenku a pokynul milicionářům, aby se posadili. Mojsejev si sedl, Lev zůstal stát. Prohlížel si místnost. Byla tu jediná kovová registratura. Spodní zásuvka vypadala prokopnutá. Z horní povytažené zásuvky vyčnívaly ledabyle naskládané spisy.

„V lese někdo zavraždil chlapce. Slyšel jste o tom?“

„Pár vašich lidí už mi ukazovalo chlapcovy fotografie. Ptali se, jestli nevím, kdo to je. Bohužel ho neznám.“

„Opravdu jste si jistý, že vám žádné dítě neschází?“

Ředitel se poškrábal za uchem.

„Jsme tady čtyři a staráme se zhruba o tři stovky dětí. Děti přicházejí a odcházejí. Neustále přibývají nové. Pochopte, nestihneme včas vyřídit všechno to papírování.“

„Neuchylují se někteří z vašich chovanců k prostituci?“

„Starší děti si dělají, co chtějí. Prostě je všechny neuhlídám. Opíjejí se? Ano. Prodávají se? Je to dost pravděpodobné. Samozřejmě to neschvaluju, nijak se na tom nepodílím a rozhodně od nich nevybírám žádná procenta. Mým úkolem je zajistit, aby měly jídlo a místo na spaní. A vzhledem k našim velmi omezeným prostředkům si nevedu nejhůř. Ne že bych snad očekával pochvalu.“

Ředitel je zavedl nahoru k ložnicím.

„Myslíte si, že mi na těch dětech nezáleží?“ poznamenal cestou kolem sprch. „To byste se pletli, dělám, co je v mých silách. Jednou týdně se musí pořádně umýt, jednou za měsíc jim nechám oholit a dezinfikovat hlavu. Veškeré jejich oblečení vyvářím. Ve svém sirotčinci nestrpím vši. Jen si prohlédněte jiný sirotčinec – uvidíte děti zavšivené až po obočí. Je to nechutné. U nás nic podobného nenajdete. Ne že by mi za to někdo poděkoval.“

„Můžeme si s dětmi promluvit o samotě? Ve vaší přítomnosti by se možná chovaly zakřiknutě.“

Ředitel se usmál.

„Kdepak, ze mě strach nemají. Ale jak myslíte…“ Ukázal ke schodům.

„Starším chovancům patří nejvyšší patro. Je to spíš takové jejich nezávislé království.“

V ložnicích nahoře pod střechou nebyly žádné postele, jen tu a tam na podlaze ležela tenká matrace. Starší děti zřejmě už poobědvaly v době, která jim lépe vyhovovala, a nepochybně si z jídla vybraly to nejlepší.

Lev vstoupil do prvního pokoje. Uviděl dívku schovanou za dveřmi a zahlédl kovový záblesk. Dívka držela nůž, připravená bodnout. Spatřila uniformu a okamžitě nůž schovala. Čepel zmizela kdesi v záhybech šatů.

„Myslely jsme, že jsou to kluci. Sem chodit nesmějí.“

Lva si nepřátelsky, výhružně měřilo asi dvacet děvčat ve věku od čtrnácti do šestnácti. Náhle se mu vybavil slib, který dal Anatoliji Brodskému, totiž že o ty dvě malé sestry se dobře postará některý moskevský sirotčinec. Jak si teď Lev uvědomil, byla to jenom naivní a prázdná slova. Brodskij měl pravdu. Ty dvě dívenky by na tom byly mnohem lépe, kdyby zůstaly odkázané samy na sebe.

„Kde spí kluci?“

Starší chlapci, mezi nimi i ti, kteří předtím v ředitelově kanceláři hráli karty, se shlukli v zadním rohu svého pokoje. Už milicionáře očekávali. Lev vstoupil do místnosti, sklonil se do podřepu a položil na podlahu fotoalbum.

„Rád bych, abyste si prohlédli tyhle snímky a řekli mi, jestli vás některý z těch mužů někdy neoslovil a nenabízel vám peníze za sexuální služby.“

Ani jeden chlapec se nepohnul, ani jeden nenaznačil, že Lvův předpoklad byl správný.

„Nic špatného jste neprovedli. Potřebujeme vaši pomoc.“

Lev rozevřel album. Pomalu obracel stránky s fotografiemi. Dospěl na konec. Výrostci pozorně sledovali snímky, ale nijak nereagovali. Lev znovu obracel stránky, tentokrát v opačném pořadí. Žádné odezvy se nedočkal. Už se chystal zaklapnout album, když jeden z výrostků natáhl ruku a ukázal na fotografii.

„Tenhle muž ti dělal návrhy?“

„Prachy.“

„Zaplatil ti?“

„Ne, vy mi zaplaťte, pak vám to povím.“

Lev s Mojsejevem se složili a nabídli chlapci tři ruble. Hoch prolistoval album a zastavil se u jednoho ze snímků.

„Vypadal jako tenhle chlap.“

„Takže to nebyl on?“

„Ne, ale podobal se mu.“

„Víš, jak se jmenuje?“

„Ne.“

„Můžeš nám o něm ještě něco říct?“

„Prachy.“

Mojsejev zavrtěl hlavou. Další platbu odmítal.

„Můžeme tě sebrat za příživnictví.“

Lev navzdory Mojsejevově výhrůžce sáhl do kapsy a dal výrostkovi své poslední peníze.

„Víc nemám.“

„Pracuje v nemocnici.“

TÉHOŽ DNE

Lev vytáhl zbraň. Stáli před bytem číslo 14, na konci chodby v nejvyšším patře obytné budovy 7. Adresu získali od personálu nemocnice. Podezřelý už týden stonal. Kdyby příslušníky MGB nezaměstnávaly výslechy, určitě by se o tak dlouhou dobu pracovní neschopnosti zajímali. Jak se ukázalo, začátek onemocnění se shodoval s první vlnou zatýkání vualských homosexuálů.

Lev zaklepal na dveře. Nikdo se neozval. Lev hlasitě oznámil jména a hodnosti přítomných milicionářů. Stále nikdo neodpovídal. Mojsejev už napřahoval nohu, aby vykopl zámek. Vtom se dveře otevřely.

Když doktor Ťapkin spatřil namířené zbraně, zvedl ruce nad hlavu a couvl. Lev jenom stěží poznával člověka, který mu pomáhal při ohledání mrtvoly zavražděné dívky. Ten vyhlášený lékař, jehož sem přeložili z Moskvy, byl teď neoholený, měl pomačkané oblečení, rozcuchané vlasy a téměř nepříčetné oči. Výrazně zhubl. Lev už mnohokrát viděl lidi utrápené obavami. Viděl, jak jejich postavy ztrácely tvar a sílu, jako by strach zvolna pohlcoval svalovou hmotu.

Lev botou otevřel dveře dokořán a rozhlédl se po bytě.

„Jste sám?“

„Je tady můj nejmladší syn. Ale spí.“

„Kolik mu je?“

„Čtyři měsíce.“

Mojsejev vešel dovnitř a kovovou pažbou pistole praštil Ťapkina do nosu. Lékař klesl na kolena. Do dlaní, které si přiložil k obličeji, se řinula krev.

„Prohledej ho,“ přikázal Mojsejev Lvovi.

Mojsejev se pustil do prohlídky bytu. Lev se sklonil, pomohl Ťapkinovi vstát, odvedl ho do kuchyně a tam ho posadil na židli.

„Kde je vaše manželka?“

„Šla nakoupit… brzy se vrátí.“

„V nemocnici říkali, že jste se rozstonal.“

„Svým způsobem ano. Slyšel jsem o zatýkání. Věděl jsem, že je jen otázka času, než si pro mě přijdete.“

„Povězte mi, jak se všechno odehrálo.“

„Musel jsem být šílený, jinak si to neumím vysvětlit. Nevím, kolik tomu chlapci bylo, snad patnáct nebo šestnáct. Každopádně vypadal hodně mladý. Nechtěl jsem nikoho, kdo by se mnou mluvil, nikoho, kdo by mě mohl prozradit. Nechtěl jsem se s ním znovu setkat. Ani ho náhodou někde uvidět. Potřeboval jsem dokonalou anonymitu. Předpokládal jsem, že sirotkovi by nikdo neuvěřil. Jeho slovo by nemělo žádnou váhu. Dám mu nějaké peníze, říkal jsem si, a tím všechno skončí. Chtěl jsem někoho neviditelného – dokážete to pochopit?“

Mojsejev ukončil zběžnou prohlídku bytu. Vrátil se a schoval pistoli do pouzdra. Popadl Ťapkina za přeražený nos a začal kroutit zlomenou kostí. Lékař vykřikl bolestí. Ve vedlejší místnosti se vzbudilo dítě a rozplakalo se.

„Užíváš si s těmi kluky a pak je zabíjíš?“

Mojsejev pustil Ťapkinův nos. Doktor padl na podlahu a schoulil se do klubíčka. Chvíli trvalo, než byl znovu schopen mluvit.

„Nic jsem s tím chlapcem neměl. K ničemu nedošlo. Prostě jsem to nedokázal. Oslovil jsem ho, zaplatil mu, ale to bylo všechno. Odešel jsem.“

„Vstaňte. Odvezeme vás.“

„Musíme počkat, až se vrátí manželka. Nemůžu tu nechat syna samotného.“

„Dítě to přežije. Vstaňte.“

„Alespoň mi dovolte zastavit krvácení.“

Mojsejev kývl.

„Ale dveře koupelny nezavírejte.“

Ťapkin se celý shrbený odpotácel do koupelny. Na klice dveří, které zůstaly podle příkazu otevřené, zanechal krvavý otisk dlaně. Mojsejev bloudil očima po bytě. Zřejmě záviděl. Doktor si zařídil opravdu hezký a útulný domov. V koupelně tekla voda do umyvadla. Ťapkin si k nosu přitiskl ručník. Mluvil zády k milicionářům.

„Nesmírně lituju toho, co jsem provedl. Ale nikdy jsem nikoho nezabil. Musíte mi věřit. Nebojím se o svou pověst. Dobře vím, že jsem odepsaný. Ale někde tu běhá skutečný vrah toho chlapce. A vraha dětí je nutné dopadnout.“

Mojsejev se zatvářil netrpělivě.

„Nezdržujte.“

„Upřímně vám přeju úspěch.“

Jakmile Lev uslyšel ta slova, vběhl do koupelny a otočil Ťapkina čelem k sobě. Lékaři podklesly nohy. Kácel se. V paži měl zapíchnutou injekční stříkačku. Lev ho zachytil a položil na podlahu. Vytáhl z jeho paže injekční jehlu a zkusil mu nahmatat pulz. Ťapkin už nežil. Mojsejev sklouzl očima k mrtvému tělu.

„Tím nám usnadnil práci.“

Lev vzhlédl. Ťapkinova manželka se právě vrátila. Stála ve dveřích bytu, v ruce tašku s nákupem.

1. DUBNA

Alexandr zavřel výdejnu lístků. Pokud věděl, Něstěrov dodržel slovo. Tajemství Alexandrových sexuálních aktivit zůstalo uchováno. Žádný z cestujících na něho nevrhal divné pohledy. Nikdo si o něm nešeptal. Rodina ho nezavrhla. Matka stále syna milovala, otec mu znovu a znovu děkoval za obětavou práci. Oba na něho byli pyšní jako dřív. Cenu za tohle všechno představovala jména více než stovky mužů, které milice postupně zatýkala, zatímco Alexandr dál prodával jízdenky, odpovídal na dotazy cestujících a staral se o každodenní provoz železniční stanice. Jeho život se vrátil do normálního rytmu, téměř nic se nezměnilo. Alexandr večeřel s rodiči, doprovázel otce do nemocnice. Uklízel nádraží, četl noviny. Jenom už nechodil do biografu. Vlastně už vůbec nechodil do středu města. Bál se, koho by mohl potkat – třeba příslušníky milice, kteří by se vědoucně ušklíbli. Jeho svět se scvrkl. Ovšem jeho svět se scvrkl už ve chvíli, kdy se rozplynul sen o úspěšné sportovní dráze. Teď si Alexandr říkal, že by se měl přizpůsobit stejně, jako se přizpůsobil tenkrát.

Ve skutečnosti však neustále uvažoval, jestli si zatčení domysleli, kdo je prozradil. Možná to před nimi milice vůbec netajila. Velký počet vězňů měl patrně za následek, že jich několik sdílelo tutéž vazební celu. A čím jiným by se po celý čas zabývali než dohady, kdo asi sestavil osudný seznam? Poprvé v životě nemuseli vůbec nic skrývat… Čím déle o těch mužích Alexandr přemýšlel, tím víc si uvědomoval, že by si přál vyměnit svou svobodu za veřejné ponížení a útrapy v jedné z oněch cel. Ale nebyl by tam vítán. Ztratil své místo v tomhle světě – a ztratil své místo i ve světě zavržených.

Zavřel dveře pokladny, zamkl za sebou a přelétl pohledem k hodinám visícím v nádražní hale. Schoval klíče do kapsy a zamířil na peron. Postávala tam jediná dvojice, čekala na nejbližší vlak. Oba ty lidi znal jenom od vidění, nikoliv jménem. Zamávali mu. Alexandr jim pozdrav oplatil, pak došel až na konec nástupiště. Vlak se blížil, tentokrát přijížděl bez zpoždění. Alexandr seskočil z peronu a lehl si kolmo na jednu z kolejí. Nad sebou viděl večerní oblohu.

Doufal, že rodiče uvěří dopisu, který zanechal. Když jsem zjistil, že ze mě nebude vynikající sportovec, navždy mě to poznamenalo, napsal jim. A nikdy si neodpustím, že jsem zklamal otcovy naděje.

TÉHOŽ DNE

Celé poslední čtyři roky Něstěrov sliboval rodině lepší bydlení a ještě donedávna ten slib pravidelně opakoval. Teď už nevěřil, že se někdy lepšího bytu dočkají. Nevěřil, že stačí, aby on a jeho manželka tvrdě pracovali, a jejich námaha se promění v nějaké hmotné výhody. Bydleli v Kropotkinské ulici na předměstí, blízko dřevařského závodu. Nevelké rodinné domky tu vznikaly náhodně a improvizovaně, vzájemně se lišily tvarem i rozměry. Něstěrov strávil většinu svého volného času pokusy vylepšit domov. Byl dost obratný tesař, vyměnil všechny okenní rámy a dveře. Ale během let klesly základy. Domek se mírně nakláněl dopředu a do strany, takže dveře se daly otevírat jen částečně, potom už drhly o zem. Před pár lety generál vybudoval malý přístavek a zařídil si v něm dílnu. Společně s manželkou Inessou zhotovovali stoly, židle a další předměty potřebné v domácnosti. A nejen pro sebe, ale také pro další rodiny z ulice. Sousedé jim prostě přinesli materiál a někdy jako poděkování jídlo nebo alkohol.

Ani sebeusilovnější kutilství se ovšem nedokázalo vypořádat s hlavními nedostatky. Domek neměl vodovod a samozřejmě scházela i kanalizace. Chůze k nejbližší studni trvala deset minut, vzadu za domem mohli používat suchý záchod. Když se sem Něstěrovovi přistěhovali, byl záchod příliš mělký, neuvěřitelně špinavý a rozpadal se. Páchl, že se v něm člověk málem pozvracel. Generál o kus dál postavil nový – s pevnými stěnami, mnohem hlubší jámou a sudem písku na zasypávání. Obětoval celou noc, aby práci dokončil. Nepřestal si však uvědomovat, že jeho rodina žije odříznutá od vymožeností pohodlnějšího a hygieničtějšího bydlení, bez naděje na lepší budoucnost. Překročil čtyřicítku. Plat dostával menší než mnozí dvacetiletí dělníci v automobilce. Veškerá snaha vybudovat důstojný domov se zdála marná.

Kdosi zaklepal na domovní dveře. Na návštěvy bylo už pozdě. Něstěrov, dosud v uniformě, slyšel, jak jde Inessa otevřít. O chvíli později se objevila v kuchyni.

„Někdo s tebou chce mluvit. Milicionář, ale neznám ho.“

Něstěrov zamířil na chodbu. Venku stál Lev. Generál se otočil k manželce.

„Vyřídím to.“

„Nepůjde dovnitř?“

„Ne, hned budeme hotovi.“

Inessa letmo pohlédla na Lva a pak zmizela. Něstěrov vyšel ven a zavřel za sebou domovní dveře.

Lev po celou cestu ke generálovu domku běžel. Zpráva o Alexandrově smrti ho úplně zbavila smyslu pro opatrnost. Lev už nepociťoval zklamání a smutek, které ho deptaly po celý týden. Připadal si vykolejený jako účastník nějaké děsuplné absurdní komedie, jako herec v groteskní frašce – naivní snílek, který bojuje za spravedlnost, ale ve svých stopách zanechává jenom zkázu. Jeho snaha dopadnout vraha vyvolala krveprolití. Raisa to věděla od začátku, už předevčírem v lese se pokoušela manžela varovat, umíněně však trval na svém, připomínal dítě, které nedovolí, aby mu překazili dobrodružnou výpravu.

Čeho dosáhne osamocený jedinec?

Teď dostal odpověď: Osamocený jedinec zničí život dvou set lidí, zaviní sebevraždu mladého muže, způsobí smrt vynikajícího lékaře. Mladíkovo tělo vlak rozťal na dva kusy – takové ovoce přineslo Lvovo úsilí. Kvůli tomuhle riskoval vlastní život. Kvůli tomuhle riskoval život Raisy. Tohle tedy bylo jeho vykoupení.

„Alexandr je mrtvý. Zabil se, skočil pod vlak.“

Něstěrov sklonil hlavu.

„To je mi líto. Dali jsme mu šanci, aby se odpoutal od minulosti. Zřejmě to nedokázal. Možná jeho choroba už příliš pokročila.“

„Jsme zodpovědní za jeho smrt.“

„Ne, zavinila ji jeho nemoc.“

„Bylo mu dvaadvacet. Měl matku a otce, rád chodil do biografu. A teď je po smrti. Ale dalo by se toho využít, že? Až najdeme další zabité dítě, připíšeme vraždu Alexandrovi a vyřešíme případ v rekordním čase.“

„To by snad stačilo.“

„Proč vůbec sloužíte u milice? Peníze ani žádné zvláštní výhody vám ta práce přece nepřináší.“

Lev se zahleděl na generálův naklánějící se domek.

„Ťapkin spáchal sebevraždu, protože neunesl tíhu své viny,“ poznamenal Něstěrov.

„Jakmile jsme zahájili zatýkání, věděl, že vyslechneme ty děti a vypátráme ho.“

„Jako lékař uměl vyříznout oběti žaludek. Při ohledání mrtvoly Larisy Petrovové vás zmátl falešnými údaji. Byl úchylný a prohnaný.“

„Řekl mi pravdu. Té školačce někdo vyřízl žaludek a zacpal jí ústa rozdrcenou kůrou ze stromu. Stejně tak tomu chlapci pachatel zacpal pusu kůrou a vyřízl mu žaludek. Dívka měla kolem kotníku uvázanou smyčku. Chlapec měl kolem kotníku uvázanou smyčku. Oba zavraždil tentýž muž. A nebyl to doktor Ťapkin. A nebyl to ani Varlam Babinič.“

„Vraťte se domů.“

„Jedna mrtvola se našla v Moskvě. Malý hoch jménem Arkadij. Věk: necelých pět let. Neviděl jsem tělo, ale jak jsem slyšel, našli chlapce nahého, s rozříznutým břichem a pusou plnou hlíny. Domnívám se, že nešlo o hlínu, ale o rozdrcenou kůru ze stromu.“

„Z ničeho nic se objevilo zavražděné dítě i v Moskvě? Jaká náhoda! Nevěřím tomu.“

„Já jsem tomu taky nevěřil. Truchlící rodiče mi říkali, že jejich syna někdo zavraždil, a já jim nevěřil. Tvrdil jsem jim do očí, že je to nesmysl. Kolik dalších zločinů se podařilo zatajit? Neexistuje způsob, jak zjistit pravdu. Náš systém je nastavený tak, že umožňuje pachateli nerušeně vraždit, kolikrát si zamane. A on bude vraždit. Zatímco my budeme zatýkat nevinné lidi jen proto, že se nám nelíbí nebo že s nimi nesouhlasíme, vrah bude znovu a znovu zabíjet.“

Něstěrov svému novému podřízenému nedůvěřoval. Nikdy mu nedůvěřoval – a nehodlal se nechat zatáhnout do žádné kritiky státu. Obrátil se ke Lvovi zády a sáhl po klice domovních dveří.

Lev popadl generála za ramena a otočil si ho zpátky k sobě. Původně měl v úmyslu uvést další argumenty a logicky je zdůvodnit, náhle se mu však nedostávalo slov, a tak Něstěrova praštil. Byl to dobrý, přesně umístěný úder, srazil generálovu hlavu ke straně. Něstěrov ji nezdvihl, jenom se v té poněkud zvláštní poloze mlčky na Lva zahleděl. Lev se snažil promluvit co nejpevnějším hlasem.

„Nic jsme nevyřešili.“

Po tvrdé ráně pěstí se Lev zapotácel a padl na záda. Necítil bolest. Ještě ne. Něstěrov k němu sklouzl pohledem a pak si prohmatal čelist.

„Vraťte se domů.“

Lev vstal ze země.

„Nic jsme nevyřešili.“

Znovu zaútočil. Něstěrov se kryl a vzápětí ránu opětoval. Lev uhnul. Vždycky boxoval docela slušně. Ale generál byl silnější a navzdory své hřmotné postavě i rychlejší. Úder do žaludku Lva ohnul v pase, rána do odkryté části obličeje ho srazila na kolena a roztrhla mu obočí. Napůl omráčený klesl tváří k zemi. Přetočil se na záda a lapal po dechu. Něstěrov se tyčil nad ním.

„Vraťte se domů.“

Místo odpovědi ho Lev kopl do rozkroku. Generál vrávoravě couvl. Lev se vyškrábal na nohy.

„Nic jsme nevyře…“

Lev nestačil větu dokončit. Něstěrov se rozběhl, strhl ho dolů, zůstal na něm ležet a znovu a znovu ho mlátil do břicha i do obličeje. Lev tam jen bezmocně ležel a dostával ránu za ranou. Z pevného sevření se nedokázal osvobodit. Zadýchaný generál se podíval na své krvácející klouby a přestal. Lev se nehýbal. Pravé oko mu zalévala krev prýštící z roztrženého obočí. Něstěrov vstal, potřásl hlavou a zvolna vykročil k domovním dveřím. Cestou si o kalhoty utíral zakrvácené ruce. Už sahal po klice, když se za jeho zády ozvaly jakési zvuky.

Lev mžikal bolestí, ale s námahou se opět vztyčil. Napřáhl roztřesené ruce, chystal se pokračovat v boji. Mírně se kymácel ze strany na stranu, jako by stál v loďce plující po moři. Měl jenom matnou představu, kde je Něstěrov. Hlas se změnil v sípavý šepot.

„Nic… jsme… nevyřešili.“

Generál chvíli pozoroval vrávorajícího Lva a pak se mu se zaťatými pěstmi vydal vstříc, připravený srazit ho k zemi. Lev se rozmáchl k ubohé ráně naslepo. Spíš se jen zapotácel, vzápětí se mu podlomily nohy. Těsně předtím, než se skácel, ho Něstěrov stačil podepřít.

Lev seděl u kuchyňského stolu. Inessa ohřála na kamnech trochu vody a nalila ji do mísy. Kouskem látky, který mu podal Něstěrov, si Lev očistil obličej. Rozseknutý ret a natržené obočí krvácely. Bolest v žaludku polevovala. Když si prohmatal hruď a žebra, neobjevil žádnou zlomeninu. Pravé oko měl tak napuchlé, že se nedalo otevřít. Nicméně tohle všechno byla poměrně nízká cena za probuzení Něstěrovova zájmu. Lev uvažoval, jestli uvnitř domku budou argumenty působit přesvědčivěji než venku a jestli si generál zachová svůj odmítavý postoj i v přítomnosti manželky, navíc s vědomím, že ve vedlejším pokoji spí jejich děti.

„Kolik máte dětí?“

„Dva chlapce,“ odpověděla Inessa.

„Chodí do školy lesem?“

„Chodívali.“

„Teď už ne?“

„Nakázali jsme jim, aby chodili přes město. Trvá to déle, a tak si stěžují. Raději je doprovázím, abych měla jistotu, že neodbočí do lesa. Co se týče zpáteční cesty, nezbývá nám než jim důvěřovat. Oba jsme v práci.“

„Začnou zase chodit lesem? Když jsme dopadli vraha?“

Něstěrov se zvedl, nalil čaj a sklenici postavil před Lva.

„Nedal byste si něco silnějšího?“

„Rád, pokud máte.“

Generál vytáhl načatou láhev vodky a naplnil tři sklenky – pro sebe, pro manželku a pro Lva.

Alkohol přímo sežehl poraněná ústa. Možná jim to bylo ku prospěchu. Něstěrov si sedl a nalil Lvovi podruhé.

„Proč jste přijel do Vualska?“

Lev vyždímal v míse s vodou zkrvavený hadřík a přiložil si jej na opuchlé oko.

„Přijel jsem vyšetřit vraždy těch dětí.“

„To je lež.“

Lev nutně potřeboval získat generálovu důvěru. Už pochopil, že bez jeho pomoci tady nic nesvede.

„Ano, je to lež. Ale v Moskvě skutečně došlo k vraždě. Neměl jsem ji vyšetřovat. Naopak jsem dostal rozkaz, abych celou záležitost smetl ze stolu. V tomhle ohledu jsem dokonale splnil svou povinnost. Jenže potom jsem odmítl udat vlastní manželku jako špionku. Nadřízení to označili za selhání. Následoval trest: přeložení k vualské milici.“

„Opravdu vás tedy degradovali?“

„Ano.“

„Tak proč tohle děláte?“

„Protože někdo zavraždil tři děti.“

„Vy nevěříte, že Larisu zabil Varlam Babinič, podle vás určitě nebyla první obětí. Mám pravdu?“

„Ano. Larisa Petrovová nemohla být první obětí, pachatel vraždil už předtím. Dokonce se nedá vyloučit, že první obětí nebyl ani ten chlapec v Moskvě.“

„Larisa je první zavražděné dítě v našem městě. To můžu odpřisáhnout.“

„Vrah nežije ve Vualsku. Všechny vraždy se odehrály nedaleko železničních stanic. Pachatel cestuje.“

„Cestuje? A přitom zabíjí děti? Co je to za člověka?“

„Nevím. Ale jistá žena v Moskvě ho viděla s obětí. Ta očitá svědkyně by nám ho mohla popsat. Ovšem potřebujeme záznamy o vraždách ze všech velkých měst od Sverdlovska až po Leningrad.“

„Žádná ústřední evidence neexistuje.“

„Proto musíte zajet do každého z těch měst a shromáždit případy jeden po druhém. Buď přesvědčíte místní orgány, aby vám vyhověly, nebo údaje získáte od obyvatel. Prostě se budete vyptávat.“

Bláznivá, nehorázná představa. Něstěrov by se měl rozesmát. Měl by Lva okamžitě zatknout.

„Proč bych měl kvůli vám takhle nesmyslně riskovat?“ zeptal se místo toho.

„Kvůli mně ne. Sám jste viděl, co vrah těm dětem provádí. Udělejte to kvůli lidem, mezi kterými žijeme. Kvůli sousedům, kvůli ženám a mužům, vedle nichž sedíme ve vlaku, kvůli dětem, se kterými se třeba nikdy nepotkáme. Já nemám postavení, abych si mohl vyžádat spisy. Neznám žádné vyšší velitele milice. Vy se s nimi znáte – důvěřují vám. Dokážete záznamy získat. Vyhledáte případy zavražděných dětí, ať už vyřešené nebo nevyřešené. Vzorec je vždycky stejný: Ústa zacpaná rozdrcenou kůrou ze stromů, vyříznutý žaludek, mrtvoly nalezené na veřejných prostranstvích – v lese, u řeky, nejspíš poblíž nádraží, smyčka uvázaná kolem kotníku.“

„A co když nic neobjevím?“

„Jestliže jsem na tři narazil úplnou náhodou, pak jich musí být mnohem víc.“

„Znamenalo by to pro mě obrovské riziko.“

„Ano, znamenalo. A taky byste musel lhát. Skutečný důvod byste nesměl prozradit. Ani svým podřízeným. Nikomu se nedá věřit. A jaké odměny se dočkáte za svou odvahu? Vaše rodina může skončit v gulagu. Vás můžou rovnou zastřelit. Takhle zní moje nabídka.“

Lev natáhl pravici na protější stranu stolu.

„Pomůžete mi?“

Něstěrov přešel k oknu a postavil se vedle manželky. Nepodívala se na něho, zvolna v dlani otáčela sklenkou se zbytkem vodky. Měl generál ohrozit rodinu, domov, úplně všechno, kvůli čemu dřel?

„Ne.“

Jihovýchodní rostovská oblast západně od Gukova

2. DUBNA

Péťa se vzbudil ještě před úsvitem. Posadil se na studené kamenné schody u chalupy a čekal, až se rozední. Pak poprosí rodiče o dovolení a zajde si do města. Po měsících spoření si našetřil dostatečnou částku na nákup dalších poštovních známek, kterými zaplní už poslední stránku svého alba. Prvních několik známek dostal od otce k pátým narozeninám. Nežádal o ně, ale zaujaly ho. Po váhavých začátcích úplně sběratelskému koníčku propadl, filatelie se pro něho stala přímo posedlostí. Během posledních dvou let si hodně známek vyškemral od ostatních rodin pracujících v kolchoze číslo 12, do něhož patřili i jeho rodiče. Dokonce kvůli známkám navázal i pár známostí v nejbližším městě Gukovu. Sbírka se rozrůstala. Péťa si koupil nejlevnější papírové album a v úhledných řadách do něj vlepoval nové přírůstky. Aby album nedoznalo žádné úhony, zhotovil mu na něj otec dřevěnou krabici. Bylo to nezbytné, neboť předtím Péťa nemohl v noci spát a neustále kontroloval, jestli střechou neprosakuje dešťová voda nebo jestli si na těch vzácných stránkách nepochutnávají krysy. A z celé své sbírky měl nejraději ony první čtyři známky, které kdysi dostal od otce.

Čas od času mu rodiče dávali pár kopějek, ačkoliv jim rozhodně nepřebývaly – a Péťa už byl dost velký, aby si uvědomoval, že peněz nikdy není nazbyt. Na oplátku se vždycky snažil odvést v hospodářství nějakou tu práci navíc. Spoření trvalo dlouho, měsíce ubíhaly a po celou dobu mohl Péťa jenom přemýšlet, jaké známky si tentokrát koupí. Včera dostal další drobnou minci. Matka se netvářila příliš nadšeně. Proti známkám sice nic nenamítala, ale tušila, že syn v noci nebude spát. A nemýlila se.

Sotva se na obloze objevilo slunce, Péťa se chvatně vrátil do chalupy. Matka naléhala, aby nejdřív snědl misku ovesné kaše. Spořádal kaši co nejrychleji, vůbec nedbal na výstrahy, že ho bude bolet žaludek. Jakmile dojedl, vyběhl z domu na prašnou cestu, která se mezi poli vinula směrem k městu. Po chvíli zpomalil do svižné chůze. Věděl, že v obchodech ještě nebudou mít otevřeno. Ale užije si i to slastné očekávání.

Gukovský kiosk, kde se prodávaly noviny a také známky, byl dosud zavřený. Péťa neměl hodinky. Ostatně neznal ani přesnou otevírací dobu, ale nijak mu to nevadilo. Připadalo mu vzrušující být ve městě a vědět, že u sebe má dost peněz, aby si mohl koupit známky, a tak bez určitého cíle bloudil ulicemi. Zastavil se na stanici elektrické dráhy, kde uvnitř visely hodiny. Ukazovaly za deset minut osm. Brzy měl projíždět vlak. Péťa se rozhodl, že se na něj podívá, vyšel na nástupiště a posadil se. Električkou, osobním vlakem, který se cestou k Rostovu pozdržel v každé zastávce, už párkrát jel. Rostov navštívil pouze jednou, s rodiči, ale se spolužáky občas nasedli do vlaku jen tak. Jízdenky se totiž téměř nikdy nekontrolovaly.

Právě se chtěl vrátit ke kiosku a koupit si známky, když se vedle něho posadil jakýsi muž. Byl elegantně oblečený a měl černou aktovku, kterou položil na zem a ještě k ní přitiskl nohy, jako by se bál, že mu s ní někdo uteče. Péťa vzhlédl. Muž měl brýle s tlustými hranatými obroučkami, pečlivě učesané černé vlasy a na sobě oblek. Jeho věk Péťa nedokázal odhadnout. Nezdál se příliš starý, dosud nešedivěl. Ale mladý také už nebyl. Zatím si Péti nevšímal. Chlapec se chystal zvednout z lavičky a odejít. A vtom k němu ten muž otočil hlavu a usmál se.

„Kampak cestuješ?“

„Nikam. Abyste rozuměl, nikam nejedu vlakem. Jenom tady tak sedím.“

Péťu vždy učili, že k dospělým se má chovat zdvořile a uctivě.

„To sis vybral dost zvláštní místo.“

„Víte, chci si koupit nějaké známky a v kiosku ještě nemají otevřeno. Ale možná už otevřeli. Půjdu se podívat.“

Po těch slovech se muž k Péťovi otočil celým tělem.

„Ty sbíráš známky?“

„Ano.“

„Když jsem byl ve tvém věku, taky jsem je sbíral.“

Péťa náhle přestal pospíchat. Žádného dalšího sběratele známek neznal.

„Sbíral jste čisté, nebo orazítkované známky? Já sbírám obojí.“

„Měl jsem samé čisté, nepoužité. Kupoval jsem si je v kiosku. Stejně jako ty.“

„Taky bych si přál mít samé čisté. Ale většinou dostávám razítkované. Odlepuju je ze starých obálek.“

Péťa sáhl do kapsy a pochlubil se hrstkou měděných kopějkových mincí.

„Tohle jsem si našetřil za tři měsíce.“

Muž přelétl očima tu nevelkou částku.

„Za tak dlouhou dobu to není moc.“

Péťa znovu pohlédl na své mince. Ten muž má pravdu, pomyslel si, moc peněz to opravdu není. Pak si uvědomil, že nikdy nebude mít o mnoho víc, a jeho nadšení pohaslo. Nikdy se mu nepodaří sestavit opravdu velkou sbírku. Ať bude sebeusilovněji pracovat, bohatší sběratele nikdy nedožene… Zesmutněl a chtěl odejít.

„Nejsi nepořádný?“ zeptal se ho muž, když už se začal zvedat.

„Ne, nejsem.“

„Staráš se o své známky dobře?“

„Ano, dávám na ně pozor. Mám je v albu. Tatínek mi vyrobil dřevěnou krabici a do ní album ukládám, aby bylo v bezpečí. Střechou nám trochu zatéká. A taky se v domě občas objevují krysy.“

„Mít album schované v bezpečí je velmi rozumné. Já jsem to ve tvém věku dělal podobně. Ukládal jsem album do zásuvky.“

Muž jako by o čemsi uvažoval.

„Poslyš, taky mám děti, dvě malé dcery. Ale ani jedna z nich se o známky nezajímá. Navíc jsou dost nepořádné. A mně samotnému už na známky nezbývá čas, jdu z práce do práce. Snad mi rozumíš, i tvoji rodiče jistě hodně pracují.“

„Ano, pracují od rána do večera.“

„Měli by čas sbírat známky?“

„Kdepak.“

„Vidíš, já jsem na tom stejně. A právě mě něco napadlo. Rád bych svou sbírku předal člověku, který by ji dokázal ocenit a dobře o ni pečoval, prostě někomu, jako jsi ty.“

Péťa si zkusil představit, že by vlastnil album zaplněné nepoužitými známkami vydanými kdysi dávno, v době, kdy je tenhle muž sbíral. Byla by to sbírka, o jaké Péťa vždycky snil.

„Tak co? Měl bys zájem?“

„Ano, ano. Uložil bych sbírku do té dřevěné krabice, tam by byla v bezpečí.“

Muž pochybovačně zakroutil hlavou.

„Jenže moje album je velké, možná by se do tvojí krabice vůbec nevešlo.“

„Tak mi otec udělá jinou. Stačí, když ho poprosím. Se dřevem to opravdu umí, pořád něco vyrábí. Je moc šikovný.“

„A skutečně se o známky dobře postaráš?“

„Ano.“

„Slibuješ?“

„Slibuju.“

Muž se usmál.

„Přesvědčil jsi mě. Dostaneš mou sbírku. Bydlím jenom o tři stanice dál. Pojď, koupím ti jízdenku.“

Péťa málem vyhrkl, že jízdenku nepotřebuje, ale rozmyslel si to. Dokud nedostal známky, nebylo by moudré přiznávat, že někdy jel načerno. Mohl by si v očích toho člověka uškodit.

Na dřevěné lavici lokálky pozoroval Péťa oknem les a pohupoval nohama. Podrážkami se skoro dotýkal podlahy. V duchu řešil otázku, jestli má své drobné mince utratit za další známky. Vzhledem k celé sbírce, kterou získá, se to zdálo zbytečné, rozhodl se tedy vrátit peníze rodičům. Bude hezké, když se s nimi podělí o své nečekané štěstí. Náhle muž přerušil jeho úvahy – zlehka mu poklepal na rameno.

„Jsme tady.“

Električka zastavila ve stanici uprostřed lesů, daleko před městem Šachty. Péťa znejistěl. Tahle zastávka sloužila jenom lidem, kteří si vyrazili z města na výlet. V podrostu po nich zůstávaly vyšlapané pěšiny. Ale teď ještě nebyla doba na vycházky. Teprve nedávno roztál sníh. Les působil ponurým a nevlídným dojmem. Péťa se otočil ke svému společníkovi, sklouzl očima po jeho drahých botách a černé aktovce.

„Tady bydlíte?“

Muž zavrtěl hlavou.

„Mám tu svou daču. Nemůžu sbírku nechávat doma. Bojím se, že by ji děti našly a sahaly na známky špinavými prsty. Jenže tu chatu budu muset prodat, rozumíš. Nevím, kde bych potom sbírku uložil.“

Oba vystoupili z vlaku. Nikdo další je nenásledoval.

Muž zamířil do lesa, Péťa šel těsně za ním. Slova o chatě dávala smysl. Péťa sice neznal nikoho natolik bohatého, aby vlastnil daču, ale věděl, že taková obydlí na léto stávají v lesích, u jezer nebo u moře. Muž dál mluvil.

„Samozřejmě by bylo pěkné, kdyby se moje dcery o známky zajímaly, ale bohužel je sbírání vůbec nebaví.“

Péťa uvažoval, jestli by mu neměl říct, že ty dcery možná jenom potřebují trochu času. Sám se přece taky začal sbírání opravdu věnovat až po nějaké době. Ale nebyl hloupý, uvědomoval si, že je pro něho výhodné, když děti toho člověka neprojevují o známky zájem, a raději tedy mlčel.

Muž opustil pěšinu a v podrostu poněkud zrychlil tempo. Dělal dlouhé kroky. Péťa musel téměř běžet, aby mu stačil.

„Promiňte, jak se jmenujete? Rodiče se určitě budou ptát, kdo mi ty známky dal, a tak bych jim chtěl říct vaše jméno.“

„Kvůli rodičům si nedělej starosti. Napíšu jim pár řádek a vysvětlím, jak jsi to album získal. Připojím i svoji adresu pro případ, že by si to chtěli ověřit.“

„Mockrát vám děkuju.“

„Jmenuju se Andrej.“

Po chvíli se muž zastavil, sehnul se a otevřel aktovku. Péťa také zůstal stát. Rozhlížel se, žádnou daču však nikde neviděl. Asi budeme muset jít ještě trochu dál, pomyslel si. Zatímco se vydýchával, zvedl oči k bezlistým větvím vysokých stromů, nad nimiž prosvítal pás šedé oblohy.

Andrej si pozorně prohlížel ležící chlapcovo tělo. Z rány na hlavě se Péťovi řinula krev a stékala po straně tváře. Andrej si klekl a přiložil mu prst ke krku. Nahmatal pulz. Chlapec žil. To bylo dobré. Obrátil Péťu na záda a začal ho odstrojovat jako nějakou panenku. Svlékl mu kabát a košili, zul boty, stáhl ponožky. Posléze přišly na řadu kalhoty a spodní prádlo. Andrej sbalil oblečení do uzlíku, zvedl svou aktovku a vydal se pryč od dítěte. Asi po dvaceti krocích se zastavil vedle padlého stromu. Nechal tam Péťovo oblečení, malou hromádku nejlevnějšího textilu. Položil na zem aktovku, otevřel ji a vyndal z ní klubko hrubého provazu. Vrátil se k chlapci, konec provazu mu ovinul kolem kotníku a uvázal z něj smyčku. Pak zatáhl za chlapcovu nohu, aby smyčku vyzkoušel. Držela pevně. Zvolna se vydal zpátky. Opatrně přitom odvíjel provaz – jako by pokládal zápalnou šňůru vedoucí od dynamitové nálože. Došel k padlému stromu, ukryl se za něj a lehl si na zem.

Vybral si dobré místo. Až se chlapec probere, za tím padlým kmenem ho nezahlédne. Andrej očima přelétl celou délku provazu od své dlaně až k chlapcovu kotníku. V ruce zůstalo ještě dostatečně velké klubko, provaz mohl popouštět nejméně na patnáct kroků. Všechno se zdálo v pořádku, dokonale připravené. Andrejovi se samým vzrušením chtělo močit, ale obával se, aby nepropásl okamžik, kdy se hoch probere. Obrátil se tedy na bok, rozepnul si poklopec a vleže se vymočil. Odsunul se od zvlhlé půdy a zřídil si stanoviště o kousek dál. Chlapec dosud zůstával v bezvědomí. Andrej využil zbývající čas k závěrečným přípravám. Sundal si brýle, vložil je do pouzdra a pouzdro schoval do kapsy. Vidění se rázem rozostřilo. I když Andrej sebevíc mhouřil oči, místo chlapce viděl pouze obrysy, nejasnou skvrnu růžové kůže odrážející se od tmavé půdy. Natáhl ruku, ulomil z nejbližšího stromu suchou větev a začal žvýkat drsnou kůru. Zuby mu rychle zhnědly.

Péťa otevřel oči. Spatřil nad sebou šedou oblohu a holé větve stromů. Hlavu měl lepkavou od krve. Dotkl se rány, podíval se na prsty a rozbrečel se. Chvěl se zimou. Byl nahý. A zmatený. V duchu se ptal, co se stalo. Neodvažoval se posadit, bál se, že vedle sebe uvidí toho muže. Téměř s jistotou tušil, že muž je někde nablízku. Zatím Péťa viděl jenom tu šedou oblohu. Ale rozhodně tady nemohl zůstat – nahý na chladné zemi. Přál si být doma u rodičů. Miloval své rodiče a nepochyboval, že oni ho taky mají moc rádi. Rty se mu třásly. Celé jeho tělo se třáslo. Zkusil se posadit. Rozhlédl se vpravo a vlevo. Zadržoval dech. Muže nikde nespatřil. Podíval se za sebe. Muž zmizel. Péťa se zvedl do podřepu a chvíli očima propátrával les. Všude prázdno. Zhluboka vydechl úlevou: byl tu sám. Nic nechápal. Ani nechtěl nic chápat.

Marně hledal své oblečení. Ztratilo se. Ale oblečení teď nebylo důležité. Vyskočil a rozběhl se. Utíkal ze všech sil, holými chodidly přelamoval spadané větvičky nebo mlaskavě klouzal po půdě promoklé deštěm a roztálým sněhem. Nebyl si jistý, jestli běží správným směrem. Věděl jenom, že se musí dostat pryč.

Náhle mu cosi podtrhlo pravou nohu, jako by ho něčí ruka uchopila za kotník. Péťa ztratil rovnováhu a skácel se obličejem na zem. Nečekal, až popadne dech, přetočil se na záda a ohlédl se. Nikoho neviděl. Musel jsem zakopnout, pomyslel si. Už se chystal zvednout, když si všiml, že má kolem pravého kotníku uvázanou smyčku. Sledoval očima provaz, který se vinul po zemi jako rybářský vlasec a vedl k padlému kmeni vzdálenému asi čtyřicet kroků.

Péťa škubl smyčkou, pokusil se ji uvolnit a sundat z kotníku. Byla však příliš těsně uvázaná a zařezávala se do kůže. Kdosi znovu zatáhl, tentokrát silněji, a vlekl Péťu zády po rozblácené zemi. Pak na okamžik přestal. Péťa vzhlédl. A konečně muže uviděl – stál za stromem a už zase přitahoval Péťu k sobě. Chlapec se chytal větví, zarýval ruce do hlíny. Ale marně. Provaz ho vlekl blíž a blíž k padlému kmeni. Péťa se soustředil na uzel. Nedokázal jej rozvázat. Nedokázal provaz přetrhnout. Nezbývalo mu než snažit se stlačit smyčku dolů, přestože mu rozdírala kůži kolem kotníku. Muž opět zatáhl a provaz se zařízl do masa. Péťa stiskl zuby, aby nevykřikl. Nabral do dlaně bláto a promazal jím smyčku. Právě když muž znovu škubl provazem, podařilo se Péťovi kotník vyprostit. Chvatně vstal ze země a rozběhl se pryč.

Provaz v Andrejově ruce povolil, na jeho konci nikdo nebyl. Andrej opět zatáhl. Zbytečně. Cítil, jak mu rudnou tváře. Mhouřil oči, ale na tak velkou vzdálenost stejně nic neviděl. Vždycky se spoléhal na ten provaz. Že by si vzal brýle? Ne, jako dítě takovou možnost nikdy neměl.

Tenkrát byl ve stejné situaci – klopýtal lesem poloslepý a sám.

Opustil tě. Nechal tě tady samotného.

Andrej vyskočil a přelezl padlý strom. S nosem skoro u země sledoval provaz.

Tak rychle Péťa v životě neutíkal. Dostanu se na železniční zastávku, říkal si. Bude tam čekat vlak. Nastoupím do něj. Vlak se rozjede dřív, než se objeví ten muž. Uniknu mu.

Dokážu to.

Otočil se. Muž se řítil za ním, ale hlavu skláněl těsně k zemi, jako by hledal nějakou ztracenou věc. Navíc běžel nesprávným směrem. Vzdálenost mezi nimi se zvětšovala. Dokážu to, znovu si říkal Péťa. Zachráním se.

Když Andrej s bušícím srdcem dospěl ke smyčce na konci provazu, zastavil se. Co nejvíc mhouřil oči, ale nikoho neviděl. Chlapec byl pryč. Andrej zůstal sám, opuštěný. Vyhrkly mu slzy. A vtom kdesi napravo zaznamenal pohyb. Mihla se tam světlá barva. Barva kůže. Barva nahého chlapce.

Péťa se znovu ohlédl. Doufal, že se vzdálenost mezi ním a mužem ještě zvětšila. Ale muž teď běžel přesně jeho směrem. Uháněl dlouhými kroky, až mu kolem boků vlály šosy saka. Radostně a dychtivě se usmíval. Péťa si všiml jeho podivně zahnědlých zubů a zůstal stát. Pochopil, že není úniku. Celý ochabl, nohy mu začaly podklesávat. Zvedl ruce k hlavě, jako by ho mohly ochránit, a zavřel oči. Představil si, že se přece jen dostal zpátky do náruče rodičů.

Andrej do chlapce narazil v takové rychlosti, že oba upadli. Andrej ležel nahoře, chlapec se pod ním zmítal, zatínal nehty i zuby do látky saka. Andrej hocha pevně svíral, aby mu znemožnil uniknout.

„Pořád ještě žije!“ mumlal téměř nesrozumitelně.

Z pouzdra připevněného k opasku vytáhl dlouhý lovecký nůž a se zavřenýma očima jím píchl pod sebe. Zpočátku bodal zlehka, jenom špičkou nože, způsoboval drobné ranky a naslouchal bolestným výkřikům. Čekal, vychutnával si ty okamžiky. Na břicho se mu přenášely záchvěvy útlého, marně bojujícího tělíčka. Jaký nádherný pocit! Vzrušení sílilo. Andrej bodal hlouběji a rychleji, hlouběji a rychleji, až konečně do své kořisti vnořil čepel až po rukojeť. V té chvíli se dítě už nehýbalo.

O TŘI MĚSÍCE POZDĚJI

Jihovýchodní rostovská oblast

Azovské moře

4. ČERVENCE

Něstěrov seděl s chodidly zabořenými do písku. Tuhle část pláže si oblíbili hlavně lidé z Rostova na Donu, vzdáleného zhruba čtyřicet kilometrů severovýchodním směrem. Ani dnešek nepředstavoval výjimku. Břeh zaplňovala těla, po dlouhotrvající zimě zbavená barvy. Jako by se obyvatelé města probudili ze stavu hibernace. Dokázal by generál podle tvaru postav uhodnout, jakou práci ti lidé vykonávají? Obtloustlejší muži určitě měli důležité postavení. Vypadali na ředitele továren či stranické funkcionáře. A mohli to být i vyšší důstojníci státní bezpečnosti. Takoví nevykopávají dveře bytů, ale podepisují zatykače. Něstěrov se snažil, aby zbytečně neupoutal jejich pozornost. Věnoval se pouze své rodině. Oba synové si hráli v mělké vodě, manželka ležela vedle něho na boku a spala, oči zavřené, ruce složené pod hlavou. Působili dojmem vzorné sovětské rodiny. Ostatně měli veškeré důvody ke spokojenosti – trávili tady dovolenou a dostali k dispozici služební auto milice včetně poukázek na benzin. Byla to odměna za rychlé, diskrétní a úspěšné vyřešení dvou různých případů vraždy. Něstěrov přesně splnil rozkazy. Nadřízené orgány mu doporučily, aby celou věc bral s nadhledem. V duchu si ta slova opakoval a uvědomoval si jejich ironický podtext.

Proces Varlama Babiniče trval dva dny. Obhájce navrhoval uznání nepříčetnosti obžalovaného, ovšem podle předpisů si obhajoba nikdy nesměla povolat vlastní nezávislé odborníky, ale musela se opírat o svědectví týchž znalců jako obžaloba. Ačkoliv Něstěrov nebyl právník, okamžitě pochopil, jak obrovskou výhodu takové uspořádání poskytuje žalobci. V Babiničově případu měla tedy obhajoba prokázat nepříčetnost s pomocí znalce, předem instruovaného obžalobou. Protože v nemocnici číslo 379 nepůsobil žádný psychiatr, vyžádala si obžaloba odborný posudek od jednoho lékaře bez specializace. Dotyčný lékař konstatoval: Varlam Babinič dokáže rozpoznat rozdíl mezi nesprávným a správným, uvědomuje si, že vraždit je nesprávné. Jeho inteligence je sice snížená, nicméně postačuje k pochopení základních norem chování. Obžalovaný ví, že spáchal zločin, koneckonců sám po zatčení řekl: Pěkně jsem si to zavařil.

Obhájce neměl jinou možnost než povolat stejného lékaře a zároveň se pokusit prosadit opačný názor. Soud shledal Varlama Babiniče vinným. Něstěrov obdržel strojopisnou zprávu: sedmnáctiletý odsouzený zemřel vkleče, po střele do týla.

Případ doktora Ťapkina zabral ještě méně času, necelý den. Manželka vypověděla, že byl násilník s úchylnými sklony. Neohlásila to dřív jedině proto, že měla strach o vlastní život a o život novorozeněte. Také před soudem prohlásila, že se zřekla judaistické víry a je odhodlána vychovat z dětí oddané komunisty. Na oplátku za svědectví ji přesídlili do ukrajinského města Šachty, kde bude moct dál klidně žít bez stigmatu manželova zločinu. Vzhledem k tomu, že mimo Vualsk o případu nikdo nic nevěděl, nebylo ani třeba změnit jí jméno.

Jakmile soud oba případy uzavřel, začal projednávat skoro dvě stovky žalob proti mužům obviněným z protisovětského chování. Všem těmto homosexuálům udělil tresty nucených prací od pěti do pětadvaceti let. Aby soudce zvládl tak značné množství procesů co nejrychleji, vypracovával rozsudky podle určitého vzorce – výše trestu závisela na tom, jak si delikvent vedl v zaměstnání a kolik měl dětí, samozřejmě se přihlíželo i k počtu úchylných sexuálních styků a partnerů. Členství v komunistické straně se chápalo jako přitěžující okolnost, neboť obvinění těžkými zločiny stranu pošpinili. A strana je automaticky vyloučila ze svých řad. Přestože soudní líčení se jednotvárně opakovala, Něstěrov je absolvoval všechna, od prvního do posledního. Teprve potom od soudu odešel. A vzápětí si ho pozvali místní straničtí funkcionáři. Srdečně mu blahopřáli: odvedl dobrou práci. Během dvou či tří měsíců – nejpozději do konce roku – téměř jistě dostane nový byt.

Když několik dní po procesech opět nemohl v noci usnout, řekla mu manželka, že podle jejího názoru se dříve nebo později stejně rozhodne Lvovi pomoct. Přála si, aby přestal váhat. Čekal snad na její svolení? Patrně ano. V sázce byl nejen jeho vlastní život, ale osud celé rodiny. Vyptávat se a provádět šetření sice směl, ovšem nikoliv z vlastní iniciativy. Samostatná akce vždycky představovala riziko, neboť vyvolávala dojem, jako by státní instituce selhaly a jednotlivec chtěl dosáhnout lepších výsledků než stát. Na druhé straně byl Něstěrov přesvědčený, že pátrání se dá provést i zcela nenápadně, pod maskou nenuceného rozhovoru mezi kolegy. Pokud by neobjevil žádné podobné případy, žádné vraždy dětí, získal by jistotu, že tvrdé tresty, o něž se do značné míry zasloužil, byly spravedlivé a odpovídaly vině. Ačkoliv Lvovi nedůvěřoval a odmítal jeho pochybnosti, nedokázal uniknout před zcela prostou otázkou, kterou mu ten člověk položil. Měla jejich práce smysl, nebo sloužila pouze jako prostředek k přežití? Jistě, za snahu přežít se nikdo nemusel stydět – většina lidí jenom přežívala. Ale stálo za to vést ubožácký život a nikdy se nedočkat pocitu hrdosti, dokonce ani pocitu, že člověk něčemu či někomu prospěl?

Uplynulých deset týdnů pátral Něstěrov zcela sám, bez jakékoliv Lvovy spoluúčasti. Lva pravděpodobně sledovali agenti MGB, zdálo se tedy moudré co nejvíc omezit osobní kontakty. Generál mu poslal stručný vzkaz – Pomůžu – s pokynem, aby Lev papír okamžitě zničil.

Dostat se k údajům o zločinnosti v jednotlivých služebních obvodech milice nebylo snadné. Něstěrov telefonoval a psal dopisy. Hlavní záležitost zmiňoval jen okrajově, spíš se chlubil výkonností svého oddělení, které neobyčejně rychle vyřešilo ony dva případy. Chtěl kolegy vyprovokovat k podobné sebechvále. Postupně musel podniknout několik soukromých cest vlakem. Navštěvoval různá města, setkával se s veliteli milice. U skleničky vodky krátce mluvil o dotyčných případech a hned potom se začal chvástat jinými úspěchy. Byl to nesmírně neefektivní způsob získávání informací. Tříhodinová pitka často přinesla pouhé dvě minuty užitečného rozhovoru. Po osmi týdnech Něstěrov neobjevil jediný nevyřešený zločin. Tehdy si Lva povolal do kanceláře.

Lev vstoupil dovnitř, zavřel za sebou a sedl si. Něstěrov se nejprve podíval, jestli nikdo nestojí na chodbě, a pak zamkl dveře kanceláře. Vytáhl svinutou mapu Sovětského svazu, rozložil ji na psacím stole a okraje zatížil knihami. Podal si krabičku špendlíků. Dva zapíchl na mapě do Vualska, dva do Molotova, dva do Kirova, dva do Gorkého a dva do Kazaně. Města tvořila souvislou řadu podél železniční trati vedoucí na západ k Moskvě. Samotnou Moskvu Něstěrov nenavštívil, záměrně se jí vyhnul. Obával se, že tamějším důstojníkům milice by každý dotaz připadal podezřelý. Západně od Moskvy mnoho informací nezískal, ale jeden možný případ objevil ve Tveru. V jižním směru označil třemi špendlíky Tulu, dvěma Orjol a opět dvěma Bělgorod. Následovala Ukrajina. Generál si z krabičky vysypal do dlaně nejméně dvacet špendlíků a pokračoval v označování. Tři zapíchl do Charkova a Gorlovky, čtyři do Záporoží, tři do Kramatorska a jeden do Kyjeva. Mimo Ukrajinu označil pěti špendlíky Taganrog a konečně šesti špendlíky Rostov na Donu a jeho okolí.

Lev ohromeně mlčel. Něstěrov jeho reakci dokonale chápal – když ty informace shromažďoval, cítil se úplně stejně. Zpočátku se snažil příliš nevnímat shodné rysy: zohavené trupy obětí, ústa zacpaná čímsi, co důstojníci milice označovali jako hlínu nebo smetí. Ale podobnosti byly příliš nápadné. Smyčky kolem kotníků. Nahá těla, oblečení zanechané na hromádce o kus dál. Místa činu v lesích nebo parcích, často poblíž vlakových nádraží, nikdy v domech, nikdy pod střechou. Žádné oddělení milice se nespojilo s kolegy v dalším městě, přestože k některým zločinům došlo necelých padesát kilometrů od sebe. Nikdo mezi vraždami nehledal souvislost, jakou teď zřetelně ukazovaly špendlíky zapíchnuté do mapy. V každém z případů místní milice usvědčila nějakého opilce, zloděje nebo recidivistu, už dříve odsouzeného za znásilnění, prostě člověka patřícího k nežádoucím elementům, kterým se dalo přičíst jakékoliv provinění.

Na mapě bylo označeno celkem třiačtyřicet vražd. Něstěrov sáhl do krabičky ještě pro jeden špendlík a zapíchl jej do středu Moskvy. Z malého Arkadije se tak stalo dítě číslo 44.

Něstěrov se probudil s otevřenými ústy, tvář ze strany přitisknutou k zemi. Posadil se a smetl ze sebe písek. Slunce zmizelo za mraky. Začal hledat děti, přelétl očima po pláži, po bavících se lidech.

Starší syn, sedmiletý Jefim, seděl nedaleko okraje vodní hladiny. Ale mladšího – teprve pětiletého – Něstěrov nikde neviděl. Otočil se k manželce. Právě krájela na plátky sušené maso, chystala oběd.

„Kde je Vadim?“

Inessa vzhlédla. Okamžitě spatřila staršího syna, ale samotného. Zvedla se, rozhlédla se vlevo, vpravo i dozadu. Teprve teď odložila nůž. Oba manželé se rozběhli za Jefimem a přiklekli k němu.

„Kde máš bratra?“

„Povídal, že jde zpátky k vám.“

„Kdy?“

„Nevím.“

„Zkus si vzpomenout.“

„Myslím, že to není moc dlouho.“

„Říkali jsme, abyste zůstali pohromadě.“

„Povídal, že se chce vrátit za vámi!“

„Nešel do vody?“

„Odešel tamhle, směrem k vám.“

Něstěrov se opět zvedl a zahleděl se na moře. Do vody Vadim určitě nešel, koupání se mu nelíbilo. Zřejmě byl na pláži, někde mezi těmi stovkami lidí. Generálovi hlavou vířily údaje z oné série vražd. Jednu malou dívku pachatel zabil nedaleko oblíbené turistické cesty u řeky, jinou za pomníkem v parku, sotva sto metrů od jejího domova. Něstěrov se sklonil k synovi.

„Vrať se zpátky na naši deku. Zůstaneš tam, i kdyby ti kdokoliv cokoliv říkal. Nehneš se odtud, ani kdyby to byli dospělí a chtěli, abys je poslechl, rozumíš?“

Vzápětí si generál připomenul, kolik dětí se nechalo přemluvit k cestě do lesa, změnil názor a vzal syna za ruku.

„Půjdeš se mnou. Budeme tvého bratra hledat spolu.“

Inessa se vydala po pláži opačným směrem. Něstěrov se rychlými kroky proplétal mezi lidmi, a protože mu Jefim sotva stačil, zvedl ho a nesl. Dorazili k místu, kde pláž končila pásem vysoké trávy a rákosí. Vadima nikde nebylo vidět.

Jefim něco málo věděl o otcově práci. Věděl o dvou dětech zavražděných ve Vualsku, neboť rodiče s ním o nich mluvili. Musel ovšem slíbit, že si všechno nechá pro sebe. Nikdo se kvůli těm zločinům neměl znepokojovat – milice a soud přece oba případy vyřešily a uzavřely. Jefim tedy poznal, že jeho mladší bratr je v nebezpečí. Vadim byl upovídaný, velmi přátelský chlapec. Nikomu nedokázal nic odmítnout. Jefim si uvědomil, že ho měl lépe hlídat, a rozplakal se.

Na protějším konci pláže Inessa volala synovo jméno. Četla spisy související s manželovým pátráním. Přesně věděla, co pachatel zavražděným dětem provedl. Teď se v panice začala sama obviňovat. Nevybídla snad manžela, aby Lvovi pomáhal? Nepovzbuzovala ho, neradila mu, jak co nejúčinněji udržet pátrání v tajnosti? Byl od přírody přímý a otevřený – a tahle věc vyžadovala obezřetnost. Inessa pečlivě pročítala koncepty odesílaných dopisů a navrhovala vložit do textu určité věty pro případ, že by MGB dopisy zachytilo. Když jí manžel ukázal mapu označenou špendlíky, každého z nich se dotkla prstem. Množství vražd ji zdrtilo a té noci spala v posteli s oběma malými syny. Spojit pátrání s dovolenou také napadlo Inessu. K největšímu počtu zločinů došlo na jihu země – a delší výpravu tam Něstěrov mohl podniknout jedině pod záminkou rodinné dovolené. Teprve teď si Inessa plně uvědomila, jaké hrozbě vystavila svoje vlastní děti. Zavedla je do samého středu onoho tajemného zla. Podcenila jeho obrovskou sílu. Žádné děti před ním nebyly v bezpečí. Nakonec se zmocnilo i Vadima.

Nepřestávala zadýchaně vykřikovat synovo jméno. Vyhrkly jí slzy. Obklopili ji lidé, tupě a nechápavě na ni civěli. Prosila je o pomoc.

„Je mu teprve pět. Někdo ho odvedl. Musíme Vadima najít.“

Jedna přísně vyhlížející žena se ji pokusila zastavit.

„Nebojte se, někde tady bude.“

„Vy mi nerozumíte. Hrozí mu nebezpečí.“

„Jaké nebezpečí?“

Inessa odstrčila ženu z cesty a znovu začala křičet.

„Našeho chlapečka odvedli. Prosím, pomozte mi ho hledat.“

Náhle ji za lokty uchopily silné mužské ruce.

„Nechtěla byste se uklidnit?“

„Ne, zabijí ho. Zavraždí. Musíte mi ho pomoct najít.“

Muž se zasmál.

„Tady se nevraždí. Váš chlapeček je dokonale v bezpečí.“

Zmítala sebou, ale muž ji držel pevně. Rozhlížela se po udivených obličejích kolem sebe a dál se zkoušela vyprostit ze sevření.

„Pusťte mě! Musím najít našeho syna!“

Něstěrov se davem prodral k manželce. Předtím s úlevou zjistil, že si mladší syn hraje ve vysokém rákosí, a teď nesl obě děti na rukou. Neznámý silák uvolnil svůj stisk. Inessa se vrhla k Vadimovi a objala ho, ale jenom zlehka a opatrně, jako by jeho hlava byla příliš křehká a mohla se roztříštit. Stáli tam, rodina obklopená nepřátelskými tvářemi. Proč se chovali tak nenormálně? Tak podezřele?

„Já chci pryč,“ zašeptal Jefim.

Opustili dav, chvatně posbírali své věci a zamířili k autu. Na kraji štěrkované silnice parkovala pouze čtyři další auta. Většina výletníků sem dorazila příměstskou tramvají. Něstěrov nastartoval a rozjel se.

Na pláži jakási hubená a mírně prošedivělá žena sledovala odjíždějící auto. Usoudila, že neuškodí podívat se na tuhle rodinu trochu blíž, a zapsala si poznávací značku.

Moskva

5. ČERVENCE

Pokud by Lva zatkli, až do včerejška neexistovalo nic, co by Raisu přímo spojovalo s jeho nepovoleným pátráním. Kdykoliv ho mohla udat a uchovat si tak šanci přežít. Ale tohle teď už neplatilo. Seděla ve vlaku a vybavena falešnými doklady cestovala do Moskvy. Její vina byla nesporná.

Proč vůbec Raisa nastoupila do vlaku, proč se rozhodla Lva doprovázet? Příčilo se to veškerým jejím zásadám, snaze za každou cenu přežít. Proč na sebe Raisa vzala nesmírné riziko, přestože se nabízely alternativy? Mohla zůstat ve Vualsku a nic nepodniknout. Nebo mohla Lva vyzradit agentům MGB a doufat, že si svou zradou zabezpečí budoucnost. Byla by to nepěkná strategie, pokrytecká a opovrženíhodná, ale Raisa přece už ve jménu přežití udělala dost nepěkných věcí, například se provdala za Lva, kterým opovrhovala. Co se změnilo? Ne, láska tady roli nehrála. Lev teď byl jejím partnerem, ovšem nikoliv vyloženě ve smyslu manželského partnerství. Stali se partnery v tomhle pátrání. Měl k ní důvěru. Naslouchal jí – a ne ze zdvořilosti, ale jako sobě rovné. Tvořili tým, měli společný cíl, sjednocovalo je úsilí důležitější než jejich vlastní životy. Raisa náhle překypovala energií, netoužila se vrátit ke svému dřívějšímu pokořujícímu živoření a uvažovala, jak velký díl své duše už v minulosti zaprodala, jen aby uhájila holou existenci.

Vlak zastavil na Jaroslavském nádraží. Lev si nepřestával uvědomovat zvláštní význam skutečnosti, že jedou právě sem, po téže trati, u níž se našla mrtvola malého Arkadije. Vraceli se do Moskvy prvně po svém čtyřměsíčním vyhnanství – a porušovali tím nejpřísnější zákazy. Jejich pátrání i život závisely na tom, aby je MGB neodhalilo. Dopadení znamenalo smrt. Důvodem tak hazardního jednání byla žena jménem Galina Šaporina, jež viděla vraha, očitá svědkyně, která by ho dokázala popsat, odhadnout jeho věk, konečně dát neznámému alespoň přibližnou podobu. Zatím Lev ani Raisa neměli sebemenší představu, jakého muže vlastně hledají. Netušili, jestli je mladý nebo starý, hubený nebo tělnatý, ošumělý nebo vybraně oblečený. Prostě to mohl být kdokoliv.

Ale nešlo pouze o rozhovor s Galinou. Raisa se navíc nabídla, že promluví se svým někdejším kolegou Ivanem. Měl přístup k cenzurovaným a zakázaným západním publikacím, časopiseckým článkům, novinám i samizdatovým překladům. Snad znal také zahraniční studie zabývající se obdobnými zločiny: náhodnými, mnohočetnými a ritualizovanými vraždami. Raisa o takových pachatelích příliš nevěděla. Kdysi slyšela o Američanovi Albertu Fishovi, který vraždil děti a pojídal je. Slyšela také o doktoru Pettiotovi, který za druhé světové války ve Francii sliboval Židům bezpečný úkryt, vlákal je do svého sklepa, ale tam je zabil a oloupil. Mrtvoly spaloval v peci. Nebyla to pouze sovětská propaganda líčící vrahy jako typické jevy prohnilé západní civilizace, demoralizované společnosti a zvrhlé politiky? Každopádně z hlediska jejich pátrání pokládala Raisa tyhle závěry za nepoužitelné. Podle nich by totiž museli hledat cizince, člověka, jehož charakterové vlastnosti utvářel život v kapitalistické společnosti. Přitom bylo zjevné, že vrah se bez nejmenších překážek pohybuje po celé zemi, mluví rusky a umí si získat sympatie dětí. Pachatel prostě působil uvnitř sovětského systému. Všechno, co dosud slyšeli o zločinech takového typu, se zdálo buď lživé, nebo nepodstatné. Museli pustit z hlavy zakořeněné představy a začít s čistým stolem. A Raisa byla přesvědčená, že díky Ivanovu přístupu k citlivým informacím získají zcela nový náhled.

Lev sice uznával, že četba zahraničních materiálů by mohla být přínosná, zároveň se však snažil omezit spolupráci na co nejmenší počet lidí. Hlavní cíl viděl v rozhovoru s Galinou Šaporinou, Ivan zůstával až na druhém místě. Lev si dokonce nebyl jistý, jestli Raisin bývalý učitelský kolega stojí za to riziko. Nicméně si uvědomoval, že jeho postoj ovlivňují osobní důvody. Žárlil na Ivanův vztah k Raise? Ano, žárlil. Přál si, aby se na pátrání podílel Ivan? Rozhodně ne.

Lev se díval z okna vlaku a čekal, až vystoupí všichni cestující. Železniční stanice hlídali civilně oblečení i uniformovaní příslušníci MGB. Veškeré významné dopravní uzly se považovaly za místa ohrožená nepřátelskými špiony. Strážní budky stály i u silnic. Pod nepřetržitým dozorem byly přístavy a přístavní města. A nejvyšší stupeň ochrany měla Moskva. Lev s Raisou se tedy pokoušeli proklouznout do nejstřeženějšího města v zemi. Spoléhali na jedinou výhodu: Vasilij určitě nepředpokládal, že by byli natolik lehkomyslní, aby podnikli tak riskantní dobrodružství. Těsně předtím, než vystoupili z vagonu, se Lev otočil k Raise.

„Jestli zachytíš něčí pohled, ať už půjde o uniformovanou stráž nebo o zdánlivého civilistu, neodvracej hned oči. Neusmívej se, negestikuluj. Prostě to chviličku vydrž a pak se podívej jinam.“

Sestoupili na peron. Nenesli žádná objemná zavazadla. Velké rance a kufry častěji přitahovaly pozornost. Neloudali se, ale ani nepospíchali. Lev byl rád, že všude kolem proudí davy lidí. Přesto cítil, jak mu límeček u košile vlhne potem. Zdálo se velmi nepravděpodobné, že by je tady některý z agentů hledal, alespoň Lev se o tom snažil sám sebe přesvědčit. Možnému sledování snad zabránili už ve Vualsku. Rozhodli se vzít si společně dovolenou na pěší túru do hor. Samozřejmě museli podat žádost. Vzhledem ke svému nízkému postavení dostali jenom pár dní. V krajní časové tísni vyrazili do lesa a putovali v půlkruhu, aby se ujistili, že je nikdo nešpehuje. Jakmile se přesvědčili, že jsou opravdu sami, vrátili se k okraji lesa poblíž nádraží. Svlékli ze sebe zablácené oblečení, spolu s tábornickými potřebami je ukryli ve vykopané jámě a počkali na vlak do Moskvy. Nastoupili doslova v poslední minutě. Pokud se nic nezvrtne, získají výpověď očité svědkyně, odjedou zpátky do Vualska, v lese vyloví z úkrytu tábornické potřeby a znovu si na sebe vezmou své zablácené oblečení. Do města se vrátí severní lesní stezkou.

Už došli téměř k východu z nádraží, když se za nimi ozval mužský hlas.

„Vaše doklady!“

Lev se bez váhání otočil. Neusmíval se, nesnažil se tvářit uvolněně. S příslušníkem, který je zastavil, se naštěstí neznali. Beze slova mu podal svoje doklady. Raisa udělala totéž.

Lev pozoroval mužovu tvář. Příslušník byl vysoký, statný. Jeho oči se zdály netečné a pohyby téměř líné. Prováděl pouze rutinní kontrolu, nicméně doklady byly falešné – a padělek se v nejlepším případě dal označit za ucházející. Takové doklady by Lva v dobách, kdy působil jako agent, rozhodně neoklamaly. Zhotovil je Něstěrov, Lev mu odborně radil. Oba se velmi snažili, ale čím usilovněji pracovali, tím víc si uvědomovali nedostatky falzifikátů: papír zeslabený gumováním, rozpitý inkoust, stopy po dvojím otisku razítka. Lev se teď sám divil, jak vůbec mohl na tyhle doklady spoléhat. Ale vlastně se na ně příliš nespoléhal. Prostě doufal, že je nikdo nebude kontrolovat.

Agent doklady soustředěně studoval. A Raisa náhle pochopila, že ten člověk skoro neumí číst. Snažil se to zamaskovat předstíranou důkladností. Raisa však zažila spousty dětí, které se potýkaly se stejným problémem. Muž přebíhal očima po řádcích a mimoděk přitom pohyboval rty. Kdyby Raisa něčím prozradila, že zná jeho slabinu, nepochybně by se rozzuřil, dál se tedy tvářila ustrašeně. Pocit, že se ho obávají, jistě agenta uklidňoval. Muž bedlivě sledoval i jejich výraz. Dokumenty mu nepřipadaly podezřelé, spíš ho zajímalo, jestli se ho dvojice nepřestává bát. Spokojený, že stále dokáže vzbuzovat strach, klepl doklady o dlaň a potřásl hlavou. Dával najevo, jakou moc má nad životy těch ubožáků.

„Ukažte mi zavazadla.“

Lev s Raisou otevřeli kufříky. Měli v nich jenom rezervní prádlo a pár toaletních potřeb. Příslušník už se začínal nudit. Pokrčil rameny. Na oplátku se mu uctivě uklonili a zamířili k východu. Opět se snažili příliš nepospíchat.

TÉHOŽ DNE

Přestože Lev zastavil vyšetřování vraždy Fjodorova syna a dokonce Fjodora výhrůžkami přinutil mlčet, teď se ho v téže záležitosti chystal požádat o pomoc. Neznal adresu Galiny Šaporiny a potřeboval tedy, aby ho Fjodor zavedl do jejího bytu. Navíc Lev ani nevylučoval, že si přesně nepamatuje její jméno. Tehdy té ženě nevěnoval příliš pozornosti – a mezitím se odehrálo mnoho jiných událostí. Bez Fjodora měl jen mizivou naději, že svědkyni najde.

Předem počítal s pokořením a opovržením, se ztrátou důstojnosti. Byl připravený snést cokoliv, hlavně když získá výpověď očité svědkyně. Předpokládal, že ačkoliv je Fjodor příslušníkem MGB, důležitější pro něho bude synova památka. Ale překoná touha po spravedlnosti nenávist, kterou Fjodor ke Lvovi pociťoval? Ovšem celkově vzato zhodnotil Lev před čtyřmi měsíci situaci správně. Neschváleným vyšetřováním synovy smrti by Fjodor vážně ohrozil sám sebe i svou rodinu. Třeba mezitím dospěl ke stejnému závěru a navíc se z něj poučil. Lepší chránit živé, tedy lepší udat Lva a dosáhnout tak bezpečí a zároveň odplaty. Jak se rozhodne? Lev zaklepal na dveře. Brzy bude znát odpověď.

Dveře bytu ve čtvrtém patře obytného bloku číslo 18 otevřela postarší žena, která tenkrát Lvovi odporovala a odvážila se nazvat vraždu vraždou.

„Jmenuju se Lev a tohle je moje manželka Raisa.“

Stařena si Lva pamatovala. Sežehla ho očima plnýma nenávisti. Pak pohlédla na Raisu.

„Co chcete?“

„Přišli jsme kvůli vraždě malého Arkadije,“ odpověděla Raisa velmi tiše.

Stará žena je dlouho mlčky pozorovala.

„Spletli jste si adresu,“ promluvila konečně. „Tady nedošlo k žádné vraždě malého chlapce.“

Chystala se zavřít dveře. Lev mezi ně strčil nohu.

„Měla jste pravdu.“

Lev očekával, že ho stará žena zahrne zlobnými výčitkami. Místo toho se rozplakala.

Fjodor s manželkou a stařenou, svou matkou, tam stáli těsně vedle sebe. Připomínali trojku, mimořádný občanský tribunál. Sledovali, jak si Lev svléká kabát a odkládá jej na židli. Stáhl si svetr a rozepnul košili. Vespod měl na těle přilepené nejdůležitější shromážděné důkazy: fotografie, popisy míst činu, výpovědi, mapky zachycující výskyt vražd.

„Tyhle materiály se nepřenášejí snadno, musel jsem být hodně opatrný. Jsou tu podrobné údaje o více než čtyřiceti vraždách spáchaných v západní části země. Všechny ty děti, chlapce i dívky, pachatel zabil téměř přesně stejným způsobem. Tedy způsobem, jakým podle mého názoru zavraždil také vašeho syna.“

Lev odlepil papíry z hrudi. Ty nespodnější navlhly potem. Fjodor je vzal do rukou. Manželka a matka mu nahlížely přes rameno. Vzápětí už si všichni tři vzájemně materiály předávali a se zaujetím je mlčky pročítali. Jako první přerušila ticho Fjodorova manželka.

„A co uděláte, až vraha dopadnete?“

Kupodivu tuhle otázku dosud Lvovi nikdo nepoložil. A sám se zatím soustředil pouze na to, jestli pachatele lze vůbec dopadnout.

„Zabiju ho.“

Když předtím Lev objasnil podstatu svého soukromého vyšetřování, neztrácel Fjodor čas urážkami či výčitkami. Zjevně ho ani nenapadlo, že by Lvovi a Raise odmítl pomoc. Nepochyboval o jejich upřímnosti a nedělal si starost s možnými následky. Stejně uvažovaly i jeho manželka a matka – nic alespoň nenasvědčovalo, že by měly opačný názor. Fjodor projevil ochotu okamžitě se Lvem a Raisou zajít do bytu Galiny Šaporiny.

Zvolit nejkratší cestu znamenalo překročit železniční koleje právě v místech, kde se našla Arkadijova mrtvola. Na širokém prostoru, z obou stran lemovaném hustým křovím a stromy, tu souběžně probíhalo několik tratí. Ten podivný, až přízračně liduprázdný kus krajiny uprostřed velkoměsta ve Lvovi vzbuzoval tíseň. Utíkal chlapec přes tyhle pražce, pronásledovaný vrahem? Upadl na zem, vstal a znovu se zoufale pokusil uniknout? Přeřítil se kolem vlak, aniž si Arkadije někdo všiml? Lev byl rád, když měli koleje za zády.

Nedaleko domu Fjodor navrhl, aby Lev zůstal venku. Už jednou Galinu dost vyděsil. Nemohli riskovat, že by se ze strachu opět bála promluvit. Lev souhlasil. Ke Galině se vydali Raisa s Fjodorem.

Vyšli po schodech k bytu a zaklepali. Zevnitř se ozývaly hrající si děti. Raisu to potěšilo. Samozřejmě se nedomnívala, že vážnost případu dokáže pochopit jedině žena, která je matkou, ale doufala, že Galina si snad uvědomí nebezpečí hrozící i jejím vlastním dětem a neodmítne spolupracovat.

Dveře otevřela vyhublá žena po třicítce, nabalená jako v největších mrazech. Zdála se nemocná. Její oči nervózně přelétaly od Raisy k Fjodorovi a zpátky. Fjodor ji poznal.

„Galino, pamatujete si na mě? Já jsem Fjodor, otec Arkadije, toho zavražděného chlapce. A tohle je moje přítelkyně Raisa. Žije ve Vualsku, městě pod Uralem. Galino, přišli jsme za vámi, protože člověk, který zabil mého malého syna, vraždí dál – jiné děti v jiných městech. Proto Raisa přijela do Moskvy. Musíme spojit svoje síly. Potřebujeme vaši pomoc.“

Galina odpověděla sotva slyšitelným šepotem.

„Jak bych vám mohla pomoct? Nic nevím.“

Raisa takovou námitku očekávala.

„Nebojte se, Fjodor tu není jako příslušník MGB. Jsme prostě skupina otců a matek, obyčejných občanů znepokojených těmi zločiny. Vaše jméno se neobjeví v žádných spisech. Žádné spisy totiž neexistují. Už nikdy nás neuvidíte, nikdy o nás neuslyšíte. Potřebujeme se jen dozvědět, jak ten muž vypadá. Jak je starý? Je vysoký? Jakou barvu mají jeho vlasy? Jak chodí oblečený – elegantně, nebo spíš ošuměle?“

„Ale ten muž, kterého jsem viděla, s sebou neměl dítě. Říkala jsem vám to.“

Fjodor si opět vzal slovo.

„Galino, buďte tak hodná a pusťte nás na chvilku dovnitř. Přece se nebudeme bavit na chodbě.“

Žena odmítavě zavrtěla hlavou.

„Nemůžu vám pomoct. Nic nevím.“

Fjodor začínal být rozčilený. Raisa se dotkla jeho paže, aby ho umlčela. Museli zůstat klidní, nesměli ženu vyděsit. Nejdůležitější teď byla trpělivost.

„Dobrá, Galino. Všechno je v pořádku. Neviděla jste žádného muže s dítětem. Fjodor říkal, že jste viděla muže, který nesl brašnu na nářadí. Je to tak?“

Žena přikývla.

„Můžete nám ho popsat?“

„Ale dítě s sebou neměl.“

„Rozumím. Žádné dítě s ním nebylo. To jste řekla zcela jasně. Měl jenom brašnu na nářadí. Ale jak vypadal?“

Galina se zamyslela. Raisa skoro ani nedýchala, cítila, že by mohlo dojít ke zlomu. Nepotřebovali zaznamenanou a podepsanou výpověď. Stačil by jim pouhý popis, ústní sdělení, jaké se dalo snadno popřít. Chtěli jenom nějakých třicet vteřin Galinina času.

„Když nám povíte, jak ten muž s brašnou na nářadí vypadal, nijak si tím neuškodíte. Za popis železničáře se nikdo nemůže dostat do potíží,“ ozval se náhle Fjodor.

Raisa strnula. Fjodor se dopustil velké chyby. Nemluvil pravdu – za popis železničáře se lidé mohli dostat do potíží. Ostatně mohli se dostat do potíží za mnohem bezvýznamnější maličkosti. Nejbezpečnější vždycky bylo mlčet, nic nedělat, nic neprozrazovat. Galina zavrtěla hlavou a o krok ustoupila.

„Je mi líto, byla už tma. Moc dobře jsem ho neviděla. Měl brašnu, víc si nepamatuju.“

Fjodor položil ruku na dveře, které se žena chystala zavřít.

„Ne, Galino, počkejte prosím…“

Galina znovu zavrtěla hlavou.

„Odejděte.“

„Prosím. Jenom okamžik…“

Žena připomínala zpanikařené zvířátko. Její hlas se změnil v úzkostný pronikavý vřískot.

„Jděte pryč!“

Zavládlo ticho. Zmlkly i děti hrající si v bytě. Objevil se Galinin manžel.

„Co se to tady děje?“

V chodbě se začaly otvírat dveře bytů. Lidé civěli, pozorovali, ukazovali prstem. Galina se ještě víc vyplašila. Raisa s pocitem, že se jim situace vymyká z rukou a ztrácejí jedinou očitou svědkyni, přistoupila ke Galině a objala ji, jako by se chtěla rozloučit.

„Jak vypadal?“

Tiskla tvář k její tváři a se zavřenýma očima čekala. Doufala. Vnímala Galinin dech. Ale Galina neodpověděla.

Rostov na Donu

TÉHOŽ DNE

Kočka se uvelebila na okenním parapetu, zvolna švihala ocasem ze strany na stranu a chladnýma zelenýma očima sledovala Naďu, jako by zvažovala, jestli se na ni nemá vrhnout. Snad v ní viděla jenom přerostlou krysu. Kočka byla starší než Naďa. Dívce bylo šest, kočce osm nebo devět. Tím by se možná vysvětlovalo, proč se kočka chovala tak nadřazeně. Podle otce okolí přímo zamořily krysy, a proto tady kočky hrály nezastupitelnou roli. Do jisté míry to byla pravda. Naďa už viděla spousty krys, velkých a pořádně troufalých. Ale ještě nezažila, aby tahle kočka nějakou krysu ulovila. Tahle kočka totiž nesmírně zlenivěla, otec ji dokonale rozmazlil. Jak se může pokládat za důležitější než já? ptala se v duchu dívka. Nikdy nedovolí, abych se jí dotkla… Když kolem ní jednou Naďa procházela a pohladila ji po hřbetě, kočka sebou škubla, zasyčela a s naježenými chlupy uskočila do rohu, jako by dívka spáchala obrovský zločin. Tím pokusy o spřátelení skončily. Jestli mě ta kočka hodlá nenávidět, pomyslela si Naďa, já ji budu nenávidět dvakrát tolik.

Už nedokázala zůstat dál v domě s kočkou, která na ni tak zahlíží, a rozhodla se vypravit ven, přestože bylo dost pozdě a v kuchyni se právě připravovala večeře. Naďa dobře věděla, že svolení k procházce by nedostala, raději se tedy vůbec neptala, obula si boty a vyklouzla z domovních dveří.

Společně s mladší sestrou, matkou a otcem bydleli poblíž břehu Donu, na prašné předměstské ulici plné výmolů a nevábných cihlových baráčků. O kousek výš vtékaly do řeky splašky z továrny a městské kanalizace. Naďa se občas posadila do trávy a sledovala vodní hladinu pokrytou lesklými olejovými skvrnami, odpadky a různobarevnými chemikáliemi. Podél řeky vedla na obě strany vyšlapaná pěšina. Naďa se vydala po proudu, směrem ven z města. Už se smrákalo, ale kráčela s jistotou. Uměla se orientovat v krajině, a pokud si pamatovala, ještě nikdy se neztratila, nikdy nezabloudila. Uvažovala, jaké zaměstnání by si s tak skvělým orientačním smyslem měla zvolit, až vyroste. Docela ráda by pilotovala bojové letadlo. Řídit vlak by nechtěla – strojvedoucí přece nemusí hledat cestu, prostě jede po kolejích. Otec jí vyprávěl o ženách, které za války létaly s bombardéry. To se jí líbilo, hned zatoužila stát se jednou z nich, dočkat se své fotografie v novinách, s Leninovým řádem připnutým na blůze. Tím by určitě vzbudila otcovu pozornost. Byl by na dceru hrdý a přestal by se zajímat o tu pitomou kočku.

Šla pěšinou, pobrukovala si, spokojená, že se dostala z domu, pryč od kočky. A náhle se zastavila. Spatřila siluetu muže kráčejícího proti ní. Zdál se vysoký, ale v šeru o mnoho víc neviděla. Nesl jakousi aktovku. Cizí lidé obvykle Naďu nelekali. Proč by se jich taky měla bát? Nedávno však matka udělala cosi velmi zvláštního: posadila se k Nadě a její sestře a varovala je, aby nemluvily s nikým, koho neznají. Dokonce jim řekla, že raději mají vypadat jako nevychované, ale rozhodně nesmějí cizího člověka poslechnout, ať už by po nich něco chtěl, nebo je někam lákal. Naďa se ohlédla. Zatím se příliš nevzdálila od jejich domu. Kdyby se rozběhla zpátky, dorazila by domů za necelých deset minut. Jenže si přála dojít až ke svému oblíbenému stromu. Vždycky na něj vyšplhala a v jeho koruně potom snila. Jestli to nedokážu, říkala si teď v duchu, jestli nedojdu k tomu stromu, celá procházka ztratí smysl… Představila si, že dojít ke stromu je bojový úkol. Nemohla se vzdát před cílem. Bleskurychle se rozhodla beze slova toho muže minout. Pokud by ji oslovil, prohodila by dobrý večer, ale vůbec by se nezastavila.

Odhodlaně pokračovala v cestě. Muž se blížil. Nezrychloval? Budilo to takový dojem. V houstnoucím šeru mu Naďa neviděla do tváře, navíc zastíněné kloboukem. Přesunula se k samému okraji pěšiny, aby se mohli minout v dostatečné vzdálenosti. Zbývalo posledních pár metrů. Naďa se začala bát. Pociťovala nevysvětlitelné nutkání chvatně kolem muže proběhnout. Sama nechápala proč. Dávala to za vinu matce. Ale ženy pilotující bojové letouny se nikdy nebály. Rozběhla se.

„Dobrý večer,“ křikla, aby se snad ten cizí člověk neurazil.

Andrej ji volnou rukou popadl kolem pasu, jako pírko ji zvedl ze země tak vysoko, že se jejich tváře téměř dotýkaly, a pohlédl jí do očí. Vyděsila se, ani nedýchala, drobné tělíčko ztuhlé napětím.

A vzápětí se začala smát. Probrala se z překvapení, objala otce a přitiskla se k němu.

„Vylekal jsi mě.“

„Co děláš tak pozdě venku?“

„Chtěla jsem se projít.“

„A matka ví, že jsi šla ven?“

„Ano, ví.“

„Nevymýšlíš si?“

„Kdepak. Proč jsi přišel z téhle strany? Nikdy se tudy nevracíš. Kde jsi byl?“

„Pracoval jsem. Vyřizoval jsem něco v jedné vesnici za městem. A zpátky se odtud člověk dostane jen pěšky. Ale cesta trvá sotva dvě hodiny.“

„Asi tě už bolí nohy.“

„No, trochu ano.“

„Můžu ti nést aktovku?“

„Podívej, přece nesu tebe, ne? I když ti dám do ruky svou aktovku, pořád ponesu stejnou váhu.“

„Tak půjdu sama a ponesu ji.“

„Nedělej si starosti, zvládnu vás obě, tebe i aktovku.“

„Tati, jsem moc ráda, že už jsi doma.“

Protože měl stále v náručí dceru, musel do dveří strčit aktovkou, aby je otevřel. Vstoupil do kuchyně. Mladší dcerka ho s bouřlivým nadšením přiběhla uvítat. Sledoval, jak se rodina raduje z jeho příchodu. Kdykoliv odjel, manželka i dcery pokládaly za samozřejmé, že se opět vrátí.

Naďa pozorovala kočku, zjevně žárlící na pozornost, kterou otec věnoval svým dětem. Zvíře seskočilo z parapetu, připlížilo se k nim a lísavě se otci otřelo o nohy. Jakmile Andrej postavil dceru na podlahu, jakoby náhodou šlápla kočce na tlapku. Zvíře zavřísklo a uteklo. Než si Naďa stačila vychutnat alespoň chvilkový pocit zadostiučinění, otec se k ní sklonil do podřepu, popadl ji za zápěstí a hněvivě se na ni zahleděl přes své hranaté brýle s velmi silnými skly.

„Už nikdy se jí ani nedotkneš, to si pamatuj.“

Nadě málem vyhrkly slzy. Ale jenom si skousla dolní ret. Už věděla, že pláč na otce neplatí.

Andrej pustil dceřino zápěstí a napřímil se. Chvěl se rozčilením. Sklouzl očima k manželce. Zatím se vůbec nepohnula, ale usmála se na něho.

„Najíš se s námi?“

„Musím si uklidit věci. Jíst nebudu.“

Manželka se ho nepokusila obejmout či políbit – ne před dětmi. V tomhle byl neoblomný. Respektovala jeho vůli.

„Dařila se ti práce?“

„Chtějí, abych za několik dní zase odjel. Zatím nevím, na jak dlouho.“

Kuchyň mu náhle už připadala příliš těsná, rázně ukončil rozhovor a zamířil ke dveřím vedoucím do sklepa. Kočka ho nedočkavě následovala, ohon vysoko zdvižený.

Dveře za sebou zamkl a sešel po schodech. O samotě se hned cítil lépe. Původně tady dole bydlel starší manželský pár, ale žena zemřela a muž se odstěhoval k synovi. Další rodinu sem už bytový úřad neposlal. Byla to nevlídná suterénní místnost vyhloubená nedaleko říčního břehu. Cihly zůstávaly trvale zvlhlé a v zimě tu mrzlo. Buržujku, plechová kamínka na dřevo, museli ti staří manželé roztápět nepřetržitě osm měsíců v roce. Ovšem vedle četných nevýhod měl sklepní pokojík i jednu velkou výhodu: nabízel Andrejovi dokonalé soukromí. V rohu stála židle a bylo tu i skromné lůžko, které patřívalo oné postarší manželské dvojici. Během léta tu Andrej občas přespal. Teď rozsvítil plynovou lampu. Netrvalo dlouho a otvorem vedle roury od kamínek se dovnitř protáhla další kočka.

Otevřel aktovku. Kromě úředních papírů a zbytku oběda se tam skrývala větší sklenice uzavřená víčkem. Chvatně víčko odšrouboval a vyjmul obsah sklenice. Ve starém čísle Pravdy nasáklém krví byl zabalený žaludek dívky, kterou Andrej před několika hodinami zavraždil. Rozbalil papír a pečlivě zkontroloval, jestli nikde k masu nezůstal přilepený kousek novin. Položil žaludek na plechový talíř, rozkrájel maso na proužky a pak ještě na kostičky. Když skončil, zatopil v buržujce. Než se kamínka natolik rozehřála, aby se na nich dalo opéct maso, shromáždilo se kolem Andreje šest koček. Začal kostky masa opékat, čekal, až zhnědnou. Potom je shrábl zpátky na plechový talíř. Stál tam a sledoval kočky u svých nohou, bavil se, vychutnával si tu chvíli. Držel v ruce jídlo, trápil kočky, poslouchal, jak toužebně mňoukají. Byly zoufale vyhládlé a z vůně opečeného masa úplně šílely.

Konečně se divadýlka nabažil a položil pokrm na podlahu. Kočky se nahrnuly kolem talíře a pustily se do jídla. Předly blahem.

Nahoře Naďa upřeně pozorovala dveře vedoucí do sklepa. Uvažovala, co je to za otce, když před dětmi dává přednost kočkám. Přitom se doma zdrží jenom dva dny. Ne, zlobit se na otce by nebylo správné. Nechtěla ho obviňovat – za všechno mohly ty kočky. Náhle ji něco napadlo. Zabít kočku by nemělo být těžké. Obtížnější bude vyváznout bez trestu.

TÉHOŽ DNE

V ulici Vorovského se Raisa a Lev zařadili do fronty před obchodem s potravinami. Fronta byla tak dlouhá, že by trvalo hodiny, než by se vůbec dostali dovnitř a objednali si zboží. Pak by vystáli další frontu u pokladny a ještě další u přepážky, kde se zakoupené potraviny vydávaly. Dohromady mohli v těch třech frontách strávit čtyři hodiny a celkem nenápadně čekat, až se domů vrátí Ivan.

Galinu Šaporinu se nepodařilo přesvědčit, aby promluvila, hrozilo tedy nebezpečí, že z Moskvy odjedou s prázdnou. Galinin manžel vystrčil Raisu z bytu a zabouchl dveře. Nemělo smysl zkoušet tu ženu znovu kontaktovat. Na chodbě civěli zvědaví sousedé, mezi nimi jistě také informátoři. A kromě toho třeba už státní bezpečnosti všechno ohlásili Galina a její manžel. Lev to ovšem nepokládal za pravděpodobné. Podle jeho názoru se Galina řídila zásadou, že nejbezpečnější je do ničeho se neplést. Udáním by na sebe zbytečně upozornila a možná by se ani sama nevyhnula podezření. Ale tohle byla jenom slabá útěcha. Zatím dosáhli jediného úspěchu: zapojili do svého pátrání Fjodora a jeho příbuzné. Lev požádal Fjodora, aby jakékoliv informace, které získá, zasílal Něstěrovovi, neboť dopisy adresované Lvovi prohlíží MGB. Každopádně se ani o krok nepřiblížili k určení typu pachatele, po kterém pátrali.

Vzhledem k okolnostem Raisa naléhala, aby se poradili s Ivanem. Nabízela se snad jiná varianta, pokud jejich cesta do Moskvy neměla skončit fiaskem? Lev zdráhavě souhlasil. Raise se nepodařilo poslat Ivanovi předem vzkaz. Dopis ani telefonát samozřejmě nepřicházely v úvahu. Nezbylo než zariskovat a doufat, že ho zastihnou doma. Jak Raisa věděla, Ivan jen málokdy opouštěl Moskvu – a rozhodně ne na delší dobu. Dovolenou nikdy netrávil mimo město, příroda ho nezajímala. Raisu napadal jediný důvod možné Ivanovy nepřítomnosti: zatčení. Ale raději si takovou představu ani nepřipouštěla. I když se těšila, že ho opět uvidí, nedělala si zbytečné iluze – nebude to nijak příjemné setkání. Doprovázel ji Lev, kterého Ivan nenáviděl, stejně jako nenáviděl veškeré příslušníky MGB. Bez výjimky. Žádní slušní pracovníci ministerstva státní bezpečnosti pro něho neexistovali. Nicméně největší starost jí nepůsobil Ivanův odpor ke Lvovi. Spíš tu šlo o její náklonnost k Ivanovi. Přestože v sexuálním slova smyslu Raisa Lva nikdy nepodvedla, téměř ve všech ostatních směrech ho s Ivanem podváděla – intelektuálně a emocionálně, dokonce manžela před Ivanem zcela běžně kritizovala. Vytvořila si přátelský vztah s člověkem, který ostře odsuzoval všechno, čemu Lev věřil. Svést tyhle dva muže dohromady se zdálo až zrůdné. Chtěla Ivanovi co nejrychleji říct, že Lev už není stejný jako dřív, že se změnil, že jeho slepá víra v politický systém se definitivně zhroutila. Chtěla vysvětlit, že se sama v manželovi mýlila. Chtěla, aby oba pochopili, že je mezi nimi mnohem menší rozdíl, než si uvědomovali. Ovšem naděje na úspěch byla dost mizivá.

Lev se na setkání s Raisiným duchovním spřízněncem vůbec netěšil. Bude muset sledovat, jak to mezi nimi jiskří, bude se muset dívat do tváře muže, za jakého by se asi Raisa provdala, kdyby si mohla vybrat. Tahle rána nepřestávala pálit. Bolela víc než ztráta postavení, víc než ztráta důvěry v režim. Až příliš hluboce věřil v lásku. Snad se k ní přimykal, protože v lásce spatřoval jakousi protiváhu drsné podstaty své práce. Možná podvědomě potřeboval věřit v lásku, aby sám sebe polidštil. Tím by se vysvětlovala i jeho úporná snaha za všech okolností zdůvodnit a omluvit Raisin chlad. Odmítal si připustit, že by ho manželka nesnášela. Nad jejím odměřeným chováním zavíral oči a naopak si blahopřál, že získal všechno, po čem toužil. Když rodičům řekl, že o takové manželce vždycky snil, nelhal. Opravdu byla spíš snem, nádhernou představou. A sama se přizpůsobila, chytře s ním hrála hru na šťastné manželství. Přitom se po celou tu dobu bála o vlastní život a se svými skutečnými pocity se svěřovala Ivanovi.

Snová představa se před několika měsíci rozplynula. Ale proč se jizvy dál otevíraly? Proč se Lev nedokázal svých vzdušných zámků vzdát podobně, jako se zbavil oddanosti k MGB? Oddanost k MGB se týkala jeho práce – a Lev ji prostě nahradil jiným pracovním zápalem, soukromým pátráním. Ale koho jiného by měl milovat? Nikdo další nikdy neexistoval. A navíc se Lev dosud upínal k bláhové naději, spíš pouhému blouznění, že by ho snad Raisa přece jen mohla milovat. Ačkoliv už nespoléhal na své pocity, které ho v minulosti tak oklamaly, připadalo mu, že jsou si teď s Raisou bližší než kdykoliv dřív. Šlo jenom o důsledek jejich nebezpečného tajného pátrání? Jistě, nelíbali se, nespali spolu. Od chvíle, kdy Raisa manželovi prozradila pravdu o jejich vztahu, se to jaksi nehodilo. Lev si tehdy s hořkostí uvědomil, že veškeré jejich milostné zážitky pro Raisu nic neznamenaly, anebo hůř, byly jí nepříjemné. Přesto se nemohl smířit s představou, že je drží pohromadě pouze okolnosti – Ty máš mě. Já mám tebe. Spíš dával přednost myšlence, že okolnosti jsou tím, co je rozděluje. Lev kdysi ztělesňoval politický režim, jímž Raisa opovrhovala. Teď už jednal jen sám za sebe, ztratil autoritu. Systém, který Raisa tak nenáviděla, ho odvrhl.

Dostali se téměř ke dveřím obchodu, když náhle uviděli, že se z protější strany ulice blíží Ivan. Nezavolali na něho, nevystoupili z řady, nijak na sebe neupozorňovali. Prostě se dívali, jak Ivan vchází do domu, kde bydlel. Raisa se chystala opustit frontu, Lev ji však nenápadným gestem zadržel. Koneckonců Ivan byl svým způsobem disident, třeba ho sledovali agenti MGB. Lva napadlo, jestli ona špionážní dutá mince nepatřila Ivanovi. Ale jak se ocitla mezi Raisiným prádlem? Svlékala se snad Raisa v Ivanově bytě a potom omylem minci odnesla? Lev tu představu zaplašil – nechtěl se nechat poplést žárlivostí.

Přelétl očima ulici. Nezahlédl žádné agenty zaujímající pozice kolem domu. Nabízelo se tu několik obvyklých míst: foyer kina, tahle fronta před potravinářským obchodem, zastřešené domovní vchody. Ovšem hlídat budovu nebylo snadné ani pro dobře vycvičené agenty. Znamenalo to jenom tak někde osamoceně a nečinně postávat. Po několika minutách získal Lev jistotu, že Ivana nikdo nesleduje. Aniž se namáhali uvést důvod nebo sehrát pantomimickou scénku o zapomenuté peněžence, opustili frontu právě ve chvíli, kdy měli konečně vstoupit do obchodu. Vypadalo to podezřele, ale jak Lev správně předpokládal, ostatní čekající raději předstírali, že si ničeho nevšimli.

V činžovním domě Lev s Raisou vyšli po schodech. Raisa zaklepala na dveře. Uvnitř se ozvaly kroky a vzápětí nervózní hlas.

„Ano?“

„Ivane, to jsem já, Raisa.“

Zachrastil bezpečnostní řetízek. Ivan opatrně pootevřel dveře. Jakmile spatřil Raisu, jeho podezíravost se rozplynula. Usmál se, Raisa mu úsměv oplatila.

Lev stál v šeru chodby o pár kroků dál a mlčky pozoroval to setkání. Oba přátelé a někdejší kolegové dávali najevo upřímnou radost. Ivan otevřel dveře dokořán, přistoupil k Raise a objal ji, zřejmě šťastný, že zůstala naživu.

Teprve teď uviděl Lva. Úsměv zmizel, jako když ze stěny spadne obraz. Ivan pustil Raisu. Náhle zneklidněl. Pátral v její tváři, snažil se zjistit, jestli se nejedná o léčku. Raisa vycítila jeho obavy.

„Musíme ti toho spoustu vysvětlit,“ prohodila.

„Proč jste přišli?“

„Raději si promluvíme uvnitř.“

Její slova ho patrně nepřesvědčila. Raisa zlehka vzala přítele za loket.

„Prosím tě, důvěřuj mi.“

Ivanův byt se zdál nevelký, ale pěkně zařízený. Naleštěné parkety. Hodně knih, na první pohled samá schválená a doporučovaná literatura: Gorkij, politické traktáty, Marx. Dveře do ložnice byly zavřené, v obývacím pokoji nestálo žádné lůžko.

„Jsme tady sami?“ zeptal se Lev.

„Děti jsou u mých rodičů. Manželka leží v nemocnici. Má tuberkulózu.“

Raisa se znovu dotkla jeho lokte.

„To je mi moc líto, Ivane.“

„Mysleli jsme, že vás oba zatkli. Bál jsem se nejhoršího.“

„Měli jsme štěstí. Jenom nás přesídlili do jednoho města západně od Uralu. Lev mě odmítl udat.“

Ivan nedokázal skrýt údiv. Zatvářil se, jako by nic podobného od Lva nikdy nečekal. Lev dotčeně mlčel. Ivanovy oči se do něho přímo propalovaly.

„Proč jste ji odmítl udat?“

„Raisa není špionka.“

„Odkdy vám záleží na pravdě?“

Raisa se pokusila přerušit začínající hádku.

„Teď to snad nebudeme rozebírat.“

„Promiň, ale tohle je důležité. Pořád sloužíte u MGB?“

„Ne. Degradovali mě a přeložili k milici.“

„Degradovali vás? To jste dopadl celkem dobře.“

V Ivanových slovech zaznívaly pochybnosti. A obvinění.

„Jde o prozatímní stav, po degradaci a vysídlení se určitě dočkám dalšího stupně trestu.“

„Nikdo nás nesledoval. Tím jsme si jistí,“ poznamenala Raisa ve snaze Ivana uklidnit.

„Stále ale nechápu, proč jste podnikli celou tu dlouhou cestu do Moskvy?“

„Potřebujeme pomoc.“

V Ivanově obličeji se objevil zmatený výraz.

„Ode mě? V čem bych vám já mohl pomoct?“

Lev si svlékl kabát, svetr i košili a odtrhl důkazní materiály přilepené k hrudi. Krátce shrnul případ a podal papíry Ivanovi. Ivan si je vzal, ale nepodíval se do nich. Usadil se do křesílka a papíry položil na stolek vedle sebe. Po chvíli se opět zvedl, sáhl po dýmce a začal ji pečlivě nacpávat.

„Jestli jsem to správně pochopil, milice ty vraždy oficiálně nevyšetřuje.“

„Všechny ty vraždy vyřešila špatně, ututlala je nebo za pachatele označila nějaké duševně nemocné, politické nepřátele, opilce, tuláky. Nikoho nenapadlo hledat mezi jednotlivými případy souvislost.“

„A vy dva na tom teď pracujete spolu…?“

Raisa se začervenala.

„Ano, pracujeme spolu.“

„Ty mu věříš?“

„Ano, věřím.“

Lev musel mlčky přihlížet, zatímco Ivan tu přímo před ním zpovídal jeho manželku a zpochybňoval pevnost jejich vztahu.

„A hodláte tu sérii zločinů společně vyřešit?“

„Pokud to nedokážou státní orgány, musí se věci chopit sami občané,“ odpověděl Lev.

„Tohle je řeč opravdového revolucionáře. Až na to, Lve, že vy jste po celý svůj život vraždil, ať už ve válce, nebo v míru. Zabíjel jste Němce, zabíjel jste Rusy, zabíjel jste každého, koho vám stát označil za nepřítele. A já bych teď měl uvěřit, že jste odvrhl oficiální linii a začal používat vlastní mozek? Ne, nevěřím tomu. Myslím, že jde o léčku. Je mi líto, Raiso, ale jak se zdá, Lev si chce jenom vysloužit návrat k MGB. Oklamal tě. A rád by jim vydal i mě.“

„Křivdíš mu, Ivane. Podívej se na ty důkazy. Nejsou podvržené, ale pravé.“

„Už dávno nevěřím žádným důkazům sepsaným na papíře. A ty bys jim taky neměla věřit.“

„Viděla jsem jednu z těch obětí. Byl to chlapec, měl rozříznuté břicho a pusu plnou rozdrcené kůry. Byla jsem tam, Ivane, a viděla jsem ho. Takové hrozné věci někdo provedl dítěti. A provádí je znovu a znovu. Milice pachatele rozhodně nedopadne. Já vím, máš právo nás podezírat. Bohužel ti to podezření neumím vyvrátit. Jestli mi nedůvěřuješ, pak se omlouvám, že jsem se na tebe obrátila.“

Lev vykročil ke stolku a chystal se vzít si papíry zpátky. Ivan na ně položil ruku.

„Dobrá, prohlídnu si je. Zatáhněte závěsy. A oba si sedněte, trochu mě znervózňujete.“

V pokoji odděleném od okolního světa se Lev s Raisou posadili k Ivanovi a vyložili mu podrobnosti případu. Uvedli veškeré informace, které pokládali za užitečné. Lev potom shrnul vlastní závěry.

„Vrah dokáže děti přesvědčit, aby s ním dobrovolně šly. Šlápoty ve sněhu vedly souběžně, chlapec tedy souhlasil s vycházkou do lesa. Typ zločinu sice zdánlivě ukazuje na nepříčetného pachatele, ale blázen v obvyklém slova smyslu by vykřikoval nesmysly nebo nesouvisle mumlal a spíš by ty děti vylekal.“

Ivan přikývl.

„Ano, souhlasím.“

„A protože je krajně obtížné pohybovat se po naší zemi bez úředně schválených důvodů, musí mít zaměstnání, jaké vyžaduje, aby cestoval. Musí mít patřičné doklady. Určitě se plně začlenil do naší společnosti, jde o řádného a dokonce váženého občana. Otázka, na kterou neznáme odpověď, zní…“

„Proč vraždí?“

„Ano. Jak ho mám dopadnout, když nechápu, proč ty odporné zločiny páchá? Nedokážu si o něm utvořit žádnou představu. Co je to za člověka? Je mladý, nebo starý? Bohatý, nebo chudý? Prostě zatím vůbec netušíme, po jakém člověku pátráme. Víme o něm jenom to nejzákladnější: je někde zaměstnaný a navenek působí normálním dojmem. Ale takový popis odpovídá kdekomu.“

Ivan kouřil dýmku a srovnával si v hlavě všechno, co právě vyslechl.

„Obávám se, že vám nepomůžu.“

Raisa se předklonila.

„Ale máš přece západní literaturu o podobných zločinech, o vraždách bez obvyklého motivu, ne?“

„A k čemu vám bude? Možná bych našel pár takových článků. Jenže by nestačily, abyste si udělali představu, o jakého člověka jde. Ze dvou nebo tří výtvorů západních bulvárních žurnalistů ani zdaleka nesestavíte portrét svého pachatele.“

Lev zklamaně protáhl obličej. Celá výprava byla zbytečná. A co hůř: zřejmě si dali nesplnitelný úkol. K úspěšné práci na téhle sérii zločinů měli žalostně málo materiálního stejně jako intelektuálního vybavení.

Ivan pokuřoval a sledoval jejich reakce.

„Počkat, znám člověka, který by vám snad dokázal pomoct. Je to profesor Zavzajez, penzionovaný psychiatr a bývalý příslušník MGB, specialista na výslechy. Oslepl. A slepota způsobila zásadní změnu jeho přesvědčení. Ano, teprve když oslepl, doopravdy prohlédl. Aktivně se zapojil do ilegální činnosti. Povíte mu všechno, co jste řekli mně, a třeba vám pomůže.“

„Dá se mu důvěřovat?“

„Já osobně mu důvěřuju.“

„Co by pro nás konkrétně mohl udělat?“

„Přečtete mu tyhle dokumenty, popíšete fotografie. Jako psychiatr patrně bude schopen trochu vám přiblížit osobu pachatele, odhadnout věk, zázemí a tak podobně.“

„Kde bydlí?“

„Je velmi opatrný, nedovolí, abyste ho navštívili doma. Pokud se vůbec rozhodne, přijde sem. Vynasnažím se ho přesvědčit, ovšem nic nezaručuju.“

Raisa se usmála.

„Děkuju ti.“

Také Lva ten náhlý obrat potěšil. Odborník mu připadal mnohem užitečnější než nějaké novinářské žvásty. Ivan se zvedl ze židle, odložil dýmku a zamířil k prádelníku, na němž stál telefon.

Telefon.

Ten člověk měl telefon – doma, ve svém útulném, pěkně zařízeném bytě. Lev si důkladněji prohlédl pokoj. Něco tu skřípalo. Tohle nebyl rodinný byt. Jak to, že si Ivan žil v takovém přepychu? A jak se mu podařilo uniknout zatčení? Když MGB poslalo do vyhnanství Lva s Raisou, okamžitě mělo Ivana zadržet. Vedlo na něho sledovací spis, Vasilij přece Lvovi ukazoval fotografie. Jak by Ivan mohl vyváznout bez úhony?

Ivan zatím už vytočil číslo a hovořil.

„Profesore Zavzajezi, tady Ivan Žukov. Potřeboval bych, abyste mi pomohl vyřešit jeden zajímavý problém. Nechci o něm mluvit do telefonu. Měl byste chvilku času? A mohl byste ke mně zajít? Ano, raději hned.“

Lev ještě víc zpozorněl. Proč ho Ivan oslovil profesore, když si údajně byli tak blízcí? Určitě se jednalo o domluvené znamení. Tohle vypadá špatně, pomyslel si Lev. Moc špatně.

Prudce vyskočil, židle odlétla stranou. Vrhl se přes pokoj a popadl telefon, šňůru Ivanovi pevně omotal kolem hrdla. Stál teď za ním, vmáčknutý do rohu místnosti, a dál utahoval šňůru. Ivan vůbec nestačil zareagovat, dusil se, nohy mu podklouzávaly na naleštěné podlaze. Ohromená Raisa vstala ze židle.

„Lve!“

Lev jí prstem přiloženým ke rtům naznačil, aby mlčela. Se šňůrou stále obtočenou kolem Ivanova krku zvedl sluchátko.

„Profesor Zavzajez?“

V telefonu se ozvalo cvaknutí. Zavěsili. Nepochybně už vyráželi na cestu.

„Lve, pusť ho!“

Lev naopak ještě silněji utáhl šňůru. Ivanův obličej už začínal fialovět.

„Ivan je tajný agent. Jen se podívej, jak si žije. Podívej se na jeho byt. Žádný profesor Zavzajez neexistuje. Byl to jen kontakt na státní bezpečnost. Už sem jedou, aby nás zatkli.“

„Lve, děláš chybu. Já Ivana dobře znám.“

„Vydává se za disidenta, ale ve skutečnosti hledá nepřátele režimu a shromažďuje proti nim důkazy.“

„Lve, určitě se mýlíš.“

„Kolikrát ti mám opakovat, že žádný profesor neexistuje? Raiso, už sem jedou. Nezbývá nám moc času!“

Ivan zoufale hmatal po šňůře. Raisa zavrtěla hlavou, vsunula prsty pod šňůru a trochu ji uvolnila.

„Lve, musíš mu dovolit, aby se obhájil.“

„Nepozatýkali snad všechny tvoje přátele? Úplně všechny, kromě Ivana? Odkud myslíš, že se MGB dozvědělo o Zoje? Kdepak, nezatkli ji kvůli modlitbám. To byla jenom zástěrka.“

Ivan se v marné snaze osvobodit kácel k zemi a visel Lvovi na rukou plnou vahou svého těla. Lev už pomalu ztrácel sílu.

„Raiso, se mnou ses o svých přátelích nikdy nebavila. Neměla jsi ke mně důvěru. Komu jsi svěřovala všechna svoje tajemství? Přemýšlej!“

Raisa se zahleděla na Lva a pak na Ivana. Manžel nelhal: všichni její přátelé byli mrtví nebo uvěznění. Všichni – kromě Ivana. Zakroutila hlavou, odmítala tomu uvěřit, odmítala se smířit s onou všeobecnou paranoiou, kterou záměrně šířil stát a v jejímž duchu i sebenesmyslnější obvinění stačilo, aby člověk přišel o život. Náhle si všimla, jak Ivan natahuje ruku k prádelníku. Pustila šňůru.

„Lve, ještě počkej!“

„Už nemáme čas!“

„Počkej!“

Otevřela horní zásuvku a chvatně ji přehrábla. Uvnitř ležel nůž na otevírání dopisů, dlouhý a ostrý. Po něm tedy Ivan sahal, chtěl se jím bránit. Tohle by mu nezazlívala. Vzadu za knihou spatřila knížku, Ivanův výtisk románu Komu zvoní hrana. Proč zakázanou literaturu lépe neukryl? Raisa vzala knihu do rukou. Našla v ní vložený list papíru, seznam lidí, kteří si román vypůjčili. Některá jména včetně jejího byla proškrtnutá. Druhá strana listu obsahovala seznam lidí, kterým Ivan teprve hodlal knihu půjčit.

Otočila se k Ivanovi a chvějící se rukou mu přidržela papír před očima. Nabízelo se snad nějaké nevinné vysvětlení? Dobře věděla, že nikoliv. Žádný opravdový disident nebyl tak hloupý, aby si pořizoval seznamy. Ivan knihu půjčoval a každého, kdo si ji přečetl, ohlásil státní bezpečnosti.

Lev už měl co dělat, aby Ivana udržel.

„Raiso, teď se chvilku nedívej.“

Obrátila se a přešla na opačnou stranu místnosti, knížku dosud v rukou. Slyšela, jak Ivanovy nohy kopají do nábytku.

TÉHOŽ DNE

Vzhledem k tomu, že Ivan byl agentem státní bezpečnosti, bude jeho smrt okamžitě zařazena do kategorie odporných vražedných zločinů, jakých se dopouštějí osoby nepřátelské režimu, protisovětské živly. Pachatel musel být neuvědomělý a nebezpečný vyvrhel, což znamenalo zahájit rozsáhlé vyšetřování. Takový případ nebylo nutné utajovat. Naštěstí pro Lva a Raisu měl Ivan nepochybně mnoho nepřátel. V rámci své celoživotní práce zrazoval spoluobčany. Lákal je slibem zakázané literatury, stejně jako lovec láká kořist návnadou. Zakázané literární materiály mu poskytovalo MGB.

Ještě než opustili jeho byt, sebrala Raisa onen seznam, zmačkala ho a schovala do kapsy. Lev chvatně posbíral papíry a fotografie týkající se pátrání. Netušili, jak dlouho asi potrvá státní bezpečnosti, než se po Ivanově telefonátu dostaví na místo. Otevřeli dveře bytu, seběhli ze schodů a pak beze spěchu vykročili od domu. Teprve na konci ulice se nenápadně ohlédli. Agenti právě vcházeli do budovy.

Nikdo v Moskvě neměl důvod k domněnce, že by se tu Raisa a Lev mohli objevit. Neocitnou se mezi prvními podezřelými. Pokud příslušníky pověřené vyšetřováním vůbec taková souvislost napadne, zeptají se vualského oddělení MGB a dozvědí se, že dotyční si vzali krátkou dovolenou a tráví ji pěší túrou po horách. Situaci by zkomplikoval eventuální svědek, schopný popsat ženu a muže, kteří vešli do Ivanova bytu. Potom by MGB zkoumalo jejich alibi důkladněji. Nicméně Lev dobře věděl, že všechny tyhle skutečnosti nejsou příliš důležité. I kdyby neexistoval jediný důkaz, i kdyby s Raisou opravdu podnikli pěší túru do hor, tahle vražda snadno mohla posloužit jako záminka k jejich zatčení. MGB ke svým akcím důkazy nepotřebovalo.

Chtít za těchto okolností navštívit rodiče se zdálo jako čiré bláznovství. Ale nejbližší vlak do Vualska jel až v pět hodin ráno. A navíc si Lev uvědomoval, že další možnost promluvit s otcem a matkou patrně už mít nebude. Od nuceného odjezdu z Moskvy s nimi sice ztratil jakékoliv spojení a nesměl se o nich absolutně nic dozvědět, před několika týdny však získal jejich adresu. Jak věděl, jednotlivá rezortní ministerstva měla sklon působit poměrně samostatně, poslal tedy dotaz ohledně Anny a Stěpana ministerstvu pro bytové hospodářství a doufal, že úředníci věc automaticky nepostoupí MGB. Pro jistotu uvedl falešné jméno, formuloval dotaz jako služební záležitost a zahrnul do něj víc lidí včetně Galiny Šaporiny. S ostatními jmény neuspěl, ale adresu rodičů kupodivu dostal. Vasilij patrně podobný pokus očekával – dokonce nejspíš vydal pokyn, aby Lvovi tu adresu sdělili. Vytušil, že právě rodiče budou pro Lva ve vyhnanství představovat slabinu. A pokud hodlal přistihnout Lva při porušení rozkazů, pak se rodiče nabízeli jako dokonalá past. Na druhé straně bylo dost nepravděpodobné, že by MGB rodiče po čtyři měsíce nepřetržitě sledovalo. Spíš na ně donášela rodina, s níž museli sdílet byt. Lev se tedy potřeboval k rodičům dostat tak, aby ho ona rodina nezahlédla ani nezaslechla, aby o něm vůbec nevěděla. Na utajení záviselo bezpečí všech. Jestli příslušníci MGB dopadnou Lva s Raisou, obviní je z vraždy Ivana a celá Lvova rodina zemře, možná ještě než skončí noc. Lev s takovým rizikem počítal. Ale chtěl se rozloučit.

Došli do Voroncovské ulice. Dům, který hledali, byl starý, z předrevolučních dob, uvnitř později rozkouskovaný na stovku miniaturních bytů, vzájemně oddělených jenom potrhanými prostěradly visícími na šňůrách. Scházelo tu základní příslušenství: vodovod, záchody. Lev si všiml plechových rour vyčuhujících z oken. Odváděly kouř z kamínek na dřevo, které představovaly nejdostupnější, nejlacinější a také nejšpinavější způsob vytápění. Raisa a Lev pozorovali budovu z bezpečné vzdálenosti. Vyčkávali. Na obnaženou kůži krku jim neustále dosedali komáři a od jejich zabíjení měli zanedlouho ruce tečkované vlastní krví. Lev věděl, že by tam mohl stát nekonečné hodiny a stejně by nezjistil, jestli na ně nečíhá nastražená past. Prostě to musel zkusit. Otočil se k Raise.

„Počkám tady,“ řekla, ještě než stačil promluvit.

Hluboce se styděla. Proč tak bezmezně důvěřovala Ivanovi? Hodnotila ho jenom na základě jeho znalostí zakázaných knih a časopisů, jeho úvah o západní kultuře, jeho údajných plánů, jak pomoct předním disidentským spisovatelům propašovat jejich díla na Západ. Byly to samé lži. Kolik asi oponentů režimu nalákal? Kolik rukopisů nechal spálit, takže navždy zmizely ze světa? Kolik umělců a svobodomyslných lidí jeho vinou čekisté pozatýkali? Oblíbila si ho pro vlastnosti, jimiž se výrazně lišil od Lva. Ale ty rozdíly se náhle proměnily v pouhý převlek, pouhou masku. Disident byl ve skutečnosti policista. A ze skutečného policisty se stal kontrarevolucionář. Disident ji zradil, policista zachránil. Netroufala si jít se rozloučit se Lvovými rodiči, stát vedle něho jako oddaná a milující manželka. Lev ji vzal za ruku.

„Rád bych, abys mě doprovodila.“

Domovní dveře nebyly zamknuté. V horkém zatuchlém ovzduší se oba začali potit, oblečení se jim lepilo na záda. Vyšli po schodech k bytu číslo 27 – a tady narazili na zamčené dveře. Lev si uměl poradit, v minulosti získal bohaté zkušenosti. Ovšem staré zámky obvykle daly víc práce než ty modernější. Lev špičkou vyskakovacího nože odšrouboval vnější kryt zámku. Vsunul do mechanismu čepel nože. Páčil, ale zámek stále odolával. Lev si otřel pot z čela a se zavřenýma očima chvíli oddychoval. Pak si osušil dlaně o kalhoty. Komárů si už nevšímal – nechal je, ať se krmí. Soustřeď se. Zámek s tlumeným cvaknutím povolil.

Trochu světla dovnitř proudilo jenom oknem s výhledem na ulici. Místnost čpěla pachem spících lidí. Lev s Raisou čekali, až se jejich oči přizpůsobí šeru. Rozeznali obrysy tří postelí. Ve dvou z nich ležely dospělé dvojice. V menší posteli, jak se zdálo, spaly tři děti. Další dvě malé děti spaly v kuchyňském koutě na podlaze pod stolem – jako psi. Lev se opatrně přiblížil ke spícím dospělým. Své rodiče mezi nimi neviděl. Dostal snad nesprávnou adresu? K takovým přehmatům běžně docházelo i v úředním styku. Nebo mu špatnou adresu poslali záměrně?

Spatřil siluetu dalších dveří. Zvolna k nim zamířil. Dřevěná podlaha skřípala při každém jeho kroku. Raisa šla těsně za ním, ale mnohem tišeji. Pár v nejbližší posteli se pohnul. Lev se zastavil. Čekal. Teprve když se spáči opět zklidnili, pokračoval v cestě. Raisa ho následovala. Lev stiskl kliku.

Tahle místnost neměla okna, halila ji neproniknutelná tma. Dveře Lev musel nechat pootevřené, aby vůbec něco viděl. Konečně rozpoznal dvě postele postavené tak, že mezi nimi zůstávala jenom nevelká mezera. Neoddělovalo je ani žádné zavěšené špinavé prostěradlo. V jedné posteli ležely dvě děti, ve druhé spala dvojice dospělých. Lev se naklonil blíž. Byli to jeho rodiče, na úzkém lůžku těsně přimáčknutí jeden k druhému. Lev se napřímil a vrátil se k Raise.

„Zavři dveře,“ zašeptal.

Ve tmě Lev dotápal k posteli a skrčil se vedle rodičů do podřepu. Naslouchal jejich dechu, vděčný za tu milosrdnou tmu. Plakal. Místnost, ve které teď museli žít, byla menší než koupelna v jejich dřívějším bytě. Postrádali tu jakékoliv soukromí, neměli možnost někam se zavřít a uniknout tak před tou cizí rodinou. MGB je sem poslalo umřít. Umřít v ponižujících podmínkách. Tentýž cíl sledovala Lvova degradace.

Přesně ve stejném okamžiku jim dlaněmi zakryl ústa. Rodiče se probudili, vyděšení a napjatí.

„To jsem já, Lev. Zůstaňte zticha,“ upozornil je Lev šeptem.

Teprve pak sejmul dlaně z jejich úst. Napětí v tělech rodičů polevilo. Lev slyšel, jak si oba sedají. Na obličeji ucítil matčiny ruce. Ve tmě se ho dotýkala jako slepá. Nahmátla jeho slzy a prsty jí znehybněly.

„Lve…“ hlesla tichounce.

Vzápětí se připojila i otcova ruka. Lev si je obě přitiskl k tváři. Přísahal jsem, že se o rodiče postarám, a zklamal jsem je, pomyslel si. Dokázal ze sebe vypravit pouhá dvě slova.

„Omlouvám se.“

„Nemáš se za co omlouvat. Nebýt tebe, takhle bychom žili po celý život,“ odpověděl otec.

Ozvala se matka, v duchu zřejmě probírala všechny otázky, které synovi chtěla položit.

„Báli jsme se, že už jsi po smrti. Říkali nám, že vás oba zatkli.“

„Lhali vám. Poslali nás do Vualska. Nezavřeli mě, jenom degradovali. Teď sloužím u milice. Mockrát jsem vám psal, žádal jsem, aby pošta dopisy zaslala na novou adresu, ale MGB je určitě zachytilo a zničilo.“

Děti ve vedlejší posteli se zavrtěly, dřevěné lůžko skřípalo. Všichni zmlkli. Lev čekal, dokud neuslyšel, jak děti zhluboka oddechují.

„Je tu se mnou Raisa.“

Zvedl k ní dlaně rodičů. Všichni čtyři se teď vzájemně drželi za ruce.

„A co děťátko?“ zeptala se matka.

„Žádné není.“

Lev si nepřál setkání komplikovat.

„Potratila,“ dodal tedy.

Raise se dojetím zachvěl hlas.

„Je mi to líto.“

„Ty za nic nemůžeš.“

„Jak dlouho zůstanete v Moskvě?“ ozvala se opět Anna.

„Můžeme se zítra sejít?“

„Kdepak, vůbec tu nemáme být. Jestli nás dopadnou, okamžitě nás zatknou. A vás taky. Odjíždíme prvním ranním vlakem.“

„Tak si půjdeme popovídat ven.“

Lev tu možnost zvážil. Těžko by se dostali z bytu, aniž by probudili některého z členů cizí rodiny.

„Nemůžeme riskovat, že by se vzbudili. Musíme si promluvit tady.“

Chvíli opět všichni mlčeli. Ve tmě se pevně tiskly čtyři páry rukou. Pak si Lev povzdechl.

„Musím vám obstarat lepší bydlení.“

„Ne, Lve. Poslouchej. Často ses choval, jako by sis naši lásku potřeboval zasloužit tím, co pro nás uděláš. Dokonce už v dětství. Ale tak to není. Teď musíte oba myslet na svůj vlastní život. My jsme staří. Nezáleží na tom, jak a kde bydlíme. Při životě nás držela jenom naděje, že od tebe ještě dostaneme nějakou zprávu. Asi se už víckrát nesetkáme – a nezbývá nám než se s tím smířit. Nesmíme si dělat marné plány. Prostě využijeme příležitost a rozloučíme se. Lve, mám tě moc ráda a jsem na tebe hrdá. Přála bych ti, abys mohl sloužit lepší vládě.“

Anna mluvila tichým, zcela klidným hlasem.

„Máte jeden druhého. Milujete se. Věřím, že vás čeká hezký život. Jednou budete vy i vaše děti žít v jiných poměrech. Rusko se změní. Jsem o tom upřímně přesvědčená.“

Lev jí tu naivní představu nevymlouval.

Stěpan mu do dlaně vtiskl jakousi obálku.

„Tohle je dopis, který jsem ti napsal už před měsíci. Nemohl jsem ti ho osobně předat, protože tě poslali pryč. A poště jsem ho svěřit nechtěl. Přečti si ty řádky až ve vlaku. Slib mi, že dřív dopis neotevřeš. Slibuješ?“

„O co jde?“

„Já i tvoje matka jsme pečlivě zvažovali každé slovo. V dopise je všechno, co jsme ti chtěli říct, ale z nejrůznějších důvodů jsme se k tomu nikdy nedostali. Najdeš tam věci, o kterých jsme spolu už dávno měli mluvit.“

„Otče…“

„Vezmi si ten dopis, Lve. Je to pro nás důležité.“

Lev schoval obálku do kapsy. Pak se všichni čtyři ve tmě naposledy objali.

6. ČERVENCE

Lev zamířil k vlaku. Raisa šla vedle něho. Nepostává na peronu víc příslušníků než obvykle? ptal se v duchu. Je možné, že by po nás už pátrali? Raisa kráčela příliš rychle. Zlehka se dotkl jejího lokte. Zpomalila. Dopis od rodičů měl ukrytý na hrudi – společně s dokumenty týkajícími se případu sériových vražd. Konečně se přiblížili ke svému vagonu.

Nastoupili do přeplněného vlaku.

„Zůstaň tady,“ požádal Lev Raisu šeptem.

Přikývla. Vešel do těsného prostoru toalety, zamkl za sebou a přiklopil víko záchodové mísy, aby trochu zmírnil odporný zápach. Svlékl si blůzu, rozepnul košili a odlepil tenký bavlněný sáček s dokumenty. Látka nasákla potem, inkoust z papírů se otiskl na kůži.

Lev vyjmul dopis. Obracel v ruce pomačkanou zamazanou obálku bez adresy a jména. Uvažoval, jak se asi rodičům podařilo utajit ji před těmi cizími lidmi, kteří nepochybně prohledali veškerý jejich skromný majetek. Matka nebo otec zřejmě dnem i nocí skrývali dopis na vlastním těle.

Vlak se rozjel, opouštěli Moskvu. Lev dodržel slib, teď už si dopis mohl přečíst. Ještě počkal, než za obzorem zmizelo nádraží, pak otevřel obálku a rozložil papír. Poznal otcův rukopis.

Lve, tvoje matka ani já ničeho nelitujeme. Máme tě rádi. Vždycky jsme předpokládali, že s tebou jednoho dne celou tu záležitost otevřeně probereme. K našemu údivu takový den nikdy nepřišel. Stále jsme čekali, až budeš připravený a začneš o tom mluvit sám. Ale nikdy jsi to neudělal, dál ses tvářil, jako by se nic takového nikdy nestalo. Možná pro tebe bylo snazší, aby ses naučil zapomínat. Proto jsme mlčeli. Mysleli jsme, že takhle se vyrovnáváš s minulostí. A jestli ses to snažil vymazat z paměti, my dva jsme se k tomu nechtěli znovu vracet, nechtěli jsme ti způsobit bolest a zármutek. Zkrátka jsme spolu žili šťastně a spokojeně a nepřáli jsme si tu pohodu zničit. Bylo to od nás zbabělé.

Opakuju – tvoje matka i já tě máme moc rádi a ničeho nelitujeme.

Lve…

Lev přestal číst. Odvrátil hlavu. Ano, pamatoval si, co se kdysi dávno stalo. Věděl, jak bude dopis pokračovat. Rodiče měli pravdu: celý život se snažil zapomenout. Složil dopis a pak jej pečlivě roztrhal na drobné kousíčky. Otevřel okénko a vyhodil útržky ven. Vítr ty nepravidelné čtverečky papíru zachytil, zvedl je do výšky a vzápětí rozvál na všechny strany.

Jihovýchodní rostovská oblast

Šestnáct kilometrů severně od Rostova na Donu

TÉHOŽ DNE

Poslední den dovolené strávil Něstěrov návštěvou města Gukovo. Teď seděl v električce a vracel se do Rostova. Přestože noviny těm děsivým zločinům nevěnovaly ani zmínku, zprávy o zavražděných dětech kolovaly mezi lidmi ve formě šeptaných pověstí. Jednotlivá místní oddělení milice zatím odmítala vidět v každé z vražd cokoliv jiného než další izolovaný případ. Nicméně lidé mimo milici, nezatížení žádnými úředně povolenými názory na povahu zločinu, si začali ta úmrtí spojovat. Rychle se šířily nejrůznější dohady. Něstěrov například slyšel o divoké šelmě, která zabíjí děti v lesích kolem města Šachty. Na jiných místech se mluvilo o jiných vraždících zvířatech, po celé oblasti si občané předávali spoustu nadpřirozených vysvětlení. Jistá vyděšená matka generálovi tvrdila, že ta bestie je napůl člověk a napůl zvíře, vlastně dítě vychované medvědy, které teď nenávidí normální děti a loví je jako svou potravu. Obyvatelé jedné vesnice byli přesvědčení, že jde o mstivého lesního ducha, a konali složité obřady ve snaze zmírnit démonův hněv.

Lidé žijící v rostovské oblasti neměli nejmenší tušení, že podobné zločiny někdo páchá i ve městech vzdálených stovky kilometrů. Vraždy dětí považovali za svou morovou ránu, za výlučně zdejší hrůzné zlo. Něstěrov s nimi do určité míry souhlasil. Nepochyboval, že se ocitl v epicentru oněch zločinů. Počet vražd tady byl mnohem vyšší než kdekoliv jinde. V nadpřirozená zjevení sice generál nevěřil, ale docela by se přikláněl k nejrozšířenějšímu názoru, podle něhož tady Hitler jako závěrečnou pomstu nechal speciálně vycvičené nacistické vojáky s jediným rozkazem: zabíjet ruské děti. Dotyční záškodníci si osvojili ruský způsob života, vmísili se do společnosti a teď systematicky vyvražďují děti. Tomu by odpovídaly všechny typické rysy – množství vražd, zeměpisné rozložení, zvířecké a současně rituální zohavení mrtvol, nepřítomnost sexuálního motivu. Nešlo tedy o jednoho vraha, ale o mnoho, snad až deset či dvanáct pachatelů. Každý z nich jednal nezávisle na ostatních, cestoval do různých měst a zabíjel náhodně vybrané oběti. Teorie vyvolala takový poprask, že někteří místní velitelé milice, kteří se předtím chlubili stoprocentní úspěšností při řešení zločinů, začali vyslýchat všechny občany, kteří uměli německy.

Něstěrov se zvedl, aby si protáhl nohy. Trávil v pomalé lokálce už celé tři hodiny a nebyl zvyklý sedět tak dlouho na jednom místě. Prošel se vagonem a pak otevřel okno. Zamyšleně pozoroval blížící se světla města. Když se doslechl o vraždě malého Péti, který žil v kolchoze nedaleko Gukova, rozhodl se tam ráno zajet. Chlapcovy rodiče našel snadno. Představil se falešným jménem, ale pravdivě jim vyložil, že vyšetřuje celou sérii obdobných případů zavražděných dětí. Oba Péťovi rodiče patřili k zastáncům teorie o nacistických záškodnících. Dodali, že Němcům třeba pomáhali ukrajinští zrádci. Díky nim diverzanti pronikli do sovětské společnosti a teď namátkově vraždí. Chlapcův otec Něstěrovovi ukázal Péťovo album známek, které uchovávali v krabici pod postelí jako nejvzácnější památku na svého syna. Ani jeden z rodičů se při pohledu na ty známky nedokázal ubránit slzám. Chlapcovu mrtvolu vidět nesměli, ale doslechli se, co se mu stalo. Jeho tělo bylo zohavené, potrhané jako od divoké zvěře, v puse měl nacpané smetí, snad aby vrah svou oběť ještě víc potupil. Péťův otec bojoval ve Velké vlastenecké válce a věděl, že nacističtí vojáci dostávali drogy podporující surovost a nelítostnost. Byl si jistý, že tihle zabijáci jednali pod vlivem nějaké drogy, vynalezené v nacistickém Německu. Možná dokonce potřebovali pít dětskou krev a bez ní by nepřežili. Proč by jinak páchali tak odporné zločiny? Něstěrov nevěděl, jak by zoufalé rodiče utěšil. Pouze jim slíbil, že viníka určitě dopadne.

Električka dorazila do Rostova. Něstěrov z vlaku vystupoval s vědomím, že se mu zřejmě podařilo najít ohnisko všech těch zločinů. Než ho před čtymi roky přeložili do Vualska, sloužil u rostovské milice, a tak mu nedělalo potíže získat informace. Podle jeho nejnovějších propočtů se za velmi podobných okolností stalo obětí vraždy padesát sedm dětí. Ke značnému počtu zločinů došlo právě v téhle oblasti. Bylo vůbec možné, aby celou západní polovinu země zamořili nacističtí diverzanti? Za války wehrmacht okupoval poměrně obrovskou část Sovětského svazu. Sám Něstěrov bojoval na Ukrajině a přesvědčil se, kolika znásilnění a vražd se dopouštěli příslušníci ustupující německé armády. Nicméně se rozhodl prozatím se nepřiklánět k žádné z teorií, a odsunul tedy i tohle vysvětlení stranou. Lvova moskevská výprava by do spekulací o vrahově totožnosti měla vnést jistou dávku profesionality. Něstěrovovým úkolem bylo shromáždit fakta týkající se vrahova působiště.

Během dovolené generálova rodina bydlela v bytě jeho matky na Novém sídlišti, budovaném v rámci jedné z akcí poválečné výstavby a provázeném všemi obvyklými nedostatky. Stavělo se, aby se splnil plán, kvalita nehrála roli. Domy chátraly ještě před dokončením. Scházel jim vodovod, scházela jim kanalizace, podmínkami se spíš podobaly Něstěrovovu domku ve Vualsku. Generál s manželkou jeho matce nalhali, že se konečně přestěhovali do nového bytu. A matka se radovala, jako by sama také dostala nový byt… Něstěrov se podíval na hodinky. Odcházel v šest ráno a teď bylo skoro devět večer. Obětoval patnáct hodin, ale žádnou klíčovou informaci se nedozvěděl. Čas vypršel. Zítra se celá rodina vrátí domů.

Vešel na dvorek před matčiným domem. Na šňůrách viselo vyprané prádlo. Uviděl i několik svých košil. Letmo se jich dotkl. Už stačily uschnout. Propletl se mezi rozvěšeným prádlem, pak zamířil ke dveřím matčina bytu a vstoupil do kuchyně.

Inessa seděla na stoličce, obličej zkrvavený, ruce spoutané. Za ní stál muž, kterého Něstěrov neznal. Aniž by uvažoval, co se tu děje, vrhl se vpřed. Bylo mu lhostejné, že ten člověk na sobě má uniformu. Hodlal ho zabít a zuřivě se rozmáchl pěstí. Než stačil udeřit, paži mu ochromila prudká bolest. Otočil hlavu a spatřil asi čtyřicetiletou ženu. V dlani svírala obušek. Její tvář už někde zahlédl. Náhle si vzpomněl – předevčírem ji viděl na pláži. Teď ve druhé ruce téměř nedbale držela pistoli, zjevně si vychutnávala svou moc. Žena kývla na příslušníka. Přešel doprostřed místnosti a hodil Něstěrovovi k nohám štos papírů. Na podlahu dopadly důkazní materiály shromážděné za uplynulé dva měsíce – fotografie, popisy míst činu, mapky, prostě veškeré údaje o případech zavražděných dětí.

„Generále Něstěrove, jste zatčen.“

Vualsk

7. ČERVENCE

Lev s Raisou vystoupili z vlaku. Předstírali, že si urovnávají zavazadla, a počkali na peronu, dokud všichni cestující nezmizeli v nádražní hale. Bylo dost pozdě, ale ještě se úplně nesetmělo. Věděli, že takhle sami na nástupišti jsou příliš nápadní, chvatně tedy přes koleje vyrazili do lesa.

Brzy se dostali na místo, kde před odjezdem ukryli svoje věci. Zastavili se. Lev se zahleděl do korun stromů a vydýchával se. Uvažoval o svém rozhodnutí zničit ten dopis. Rodiče by patrně byli zklamaní. Chápal, proč potřebovali vyjádřit svoje myšlenky a pocity. Dávno toužili smířit se s minulostí.

Naučil ses vymazávat všechno z paměti, abys v noci vůbec mohl spát?

Tohle mu před časem vyčetla Raisa a nemýlila se. Měla víc pravdy, než tušila.

Teď se zlehka dotkla jeho paže.

„Není ti nic?“

Už ve vlaku se ho ptala, co mu to rodiče napsali. Nejprve jí chtěl nalhat cosi o nezajímavých osobních a rodinných záležitostech. Ale poznala by, že jí lže. Raději tedy popravdě přiznal, že dopis roztrhal na stovku kousků, které vyhodil z okna. Ne, nechtěl jej číst. Rodiče mohli být klidní, zbavili své duše tíživého břemene. Raisa naštěstí Lvovo poněkud podivné vysvětlení nijak nezpochybňovala. Už se o dopise vůbec nezmínila.

Rukama odhrabali hlínu a listí a vytáhli ze skrýše svoje věci. Svlékli ze sebe šaty, v nichž jeli do Moskvy, a chystali se převléknout do turistické výbavy, nezbytné součásti svého maskování. Chvíli tam stáli, osamocení a nazí. Hleděli na sebe. Snad svou roli sehrálo nebezpečí, snad nabízející se příležitost, každopádně Lev po Raise náhle zatoužil. Ale netušil, jaké city k němu chová. Čekal, váhal, bál se učinit první krok. Jako by se spolu dosud nikdy nepomilovali. Jako by pro ně taková situace znamenala zcela nečekanou změnu. Jako by nevěděli, kde jsou hranice, co ještě smějí a co už ne. Raisa se k němu naklonila a dotkla se jeho ruky. To stačilo. Objal manželku, přitiskl ji k sobě a políbil. Společně lhali, společně zrazovali všemocný stát, společně i zabíjeli. Stala se z nich dvojice zločinců, vyvržených a pronásledovaných světem. Přišel čas potvrdit tenhle nový vztah tělesnou láskou. Kdyby tu tak mohli zůstat věčně! Kdyby si, ukrytí v lese, mohli navždy vychutnávat ty vzácné šťastné okamžiky!

Lesní stezkou se vraceli do města. Došli k Bazarovově restauraci a vstoupili dovnitř. Lev skoro nedýchal. Čekal, kdy ho něčí ruce popadnou za ramena. Ale žádní tajní agenti a uniformovaní příslušníci se neobjevili. Lev s Raisou byli v bezpečí, alespoň pro dnešek. Bazarov stál v kuchyni, a když je slyšel přicházet, ani se neotočil.

Nahoře odemkli pokoj. Pode dveře jim kdosi zastrčil vzkaz. Lev odložil zavazadla na postel a zvedl papír z podlahy. Vzkaz byl od Něstěrova a měl dnešní datum.

Lve, jestli jste se vrátil přesně podle plánu, zajděte dneska večer v devět do mé kanceláře. Přijďte sám. Vezměte s sebou veškeré dokumenty týkající se věci, kterou jsme spolu probírali. Lve, je nesmírně důležité, abyste se neopozdil.

Lev se podíval na hodinky. Měl půl hodiny času.

TÉHOŽ DNE

Ani na velitelství milice Lev nehodlal riskovat. Ukryl své důkazní materiály mezi úřední písemnosti. Černá látková roleta na zasklených dveřích generálovy kanceláře mu znemožňovala nahlédnout dovnitř. Sklouzl očima k hodinkám – opozdil se o dvě minuty. Nechápal, proč by dochvilnost právě teď měla hrát takovou roli. Zaťukal na dveře. Téměř vzápětí se otevřely, jako by za nimi Něstěrov už čekal. S udivující, nevysvětlitelnou naléhavostí vtáhl Lva do místnosti a okamžitě za ním zavřel.

Generál se pohyboval s neobvyklou netrpělivostí. Desku jeho stolu pokrývaly dokumenty související s případem sériových vražd. Vzal Lva kolem ramenou. Mluvil tiše a v rychlém tempu.

„Poslouchejte pozorně. Nepřerušujte mě. V Rostově mě zatkli. Musel jsem se přiznat. Nic jiného mi nezbývalo. Měli moji rodinu. Pověděl jsem jim všechno. Doufal jsem, že je snad přesvědčím, aby nám pomohli. Tedy aby se případ začal vyšetřovat na oficiální úrovni. Hlásili to do Moskvy. A v Moskvě nás obvinili z protisovětské agitace. Považují naše pátrání za vaši osobní vendetu, za boj, který ze msty vedete proti státu. Veškerá naše zjištění odmítli jako rafinované dílo západní propagandy. Vůbec nepochybují, že vy a vaše manželka jste špioni. Dostal jsem nabídku: nechají moji rodinu být, pokud jim vydám vás a taky všechny informace, které jsme shromáždili.“

Lvovi se zhroutil svět. Jistě, věděl o neustále hrozícím nebezpečí, ale nečekal, že katastrofa nastane tak brzy.

„Kdy si pro mě přijdou?“

„Za chvíli. Budovu obklíčili agenti. Za čtvrt hodiny sem vpadnou. Zatknou vás přímo tady v kanceláři a do posledního kousku zabaví naše důkazní materiály. Ten čas mi poskytli, abych se od vás dozvěděl, co jste zjistil v Moskvě.“

Lev o krok couvl a podíval se na hodinky. Bylo pět minut po deváté.

„Lve, poslouchejte. Ještě můžete uniknout. Ale jestli se to má podařit, nepřerušujte mě a na nic se neptejte. Vymyslel jsem plán. Omráčíte mě mou pistolí. Pak odsud odejdete o patro níž a schováte se v kancelářích napravo od schodů. Slyšíte, Lve? Musíte se soustředit. Dveře dole jsou odemčené. Vejdete dovnitř, nerozsvítíte a zamknete za sebou.“

Lev ho však neposlouchal. Myslel jenom na manželku.

„A co Raisa?“

„Právě teď ji zatýkají. Je mi to moc líto, ale už jí nepomůžete. Soustřeďte se, Lve, jinak všechno ztratíme.“

„Všechno jsme ztratili v okamžiku, kdy jste začal vypovídat.“

„Stejně už všechno věděli. Objevili u mě ty důkazní materiály. Co jsem měl dělat? Nechat zabít svou rodinu? Teď jde o vás, Lve. Můžete se tady se mnou hádat, nebo můžete uniknout.“

Lev Něstěrova vůbec nevnímal. Přecházel po kanceláři. Marně se snažil vyrovnat s krutou situací. Raisu zatkli… Oba sice očekávali, že taková chvíle přijde, ale uvažovali o ní pouze v jakési abstraktní rovině, neuvědomovali si, co pro ně bude opravdu znamenat. Při pomyšlení, že Raisu už nikdy neuvidí, se Lev dusil zármutkem. Před necelými dvěma hodinami tam v lese opět našli jeden druhého. A teď byl jejich znovuzrozený vztah u konce.

„Lve!“

Co by si přála Raisa? Nechtěla by, aby se utápěl v sentimentálních vzpomínkách. Chtěla by, aby uspěl. Aby unikl agentům MGB. Aby poslechl Něstěrova.

„Lve!“

„Tak dobrá, jaký je ten váš plán?“

„Jak jsem říkal,“ chrlil už ze sebe Něstěrov vzápětí, „omráčíte mě mou pistolí, sejdete o patro níž a schováte se v kancelářích napravo od schodiště. Zůstanete tam, dokud agenti nevtrhnou do budovy. Poběží kolem vás, budou mířit výš, do téhle kanceláře. Jakmile vás minou, sestoupíte do přízemí a některým z oken na zadní straně se dostanete ven. Stojí tam zaparkované auto. Tady jsou klíčky: ukradl jste mi je. Musíte odjet z města. Nikoho nehledejte, nikde se nezastavujte, prostě ujíždějte pryč. Získáte náskok. Agenti si budou myslet, že prcháte pěšky a snažíte se ukrýt někde ve městě. Než si uvědomí, že jste se zmocnil auta, budete volný.“

„Volný? A k čemu?“

„Abyste vyřešil ty zločiny.“

„Výprava do Moskvy skončila fiaskem. Očitá svědkyně odmítla mluvit. Pořád nemám nejmenší představu, po jakém člověku vlastně pátrám.“

Něstěrov se zatvářil překvapeně.

„Lve, vy to dokážete, spoléhám na vás. Musíte se vydat do Rostova na Donu. Jsem pevně přesvědčený, že právě tam je ohnisko těch zločinů, tam tedy zaměřte svoje úsilí. V Rostově a okolí se mezi lidmi šíří různé dohady. Podle jedné teorie děti vraždí skupina bývalých nacistických…“

Lev ho přerušil.

„Ne. Jde o zločiny jediného pachatele. Vraždí sám. Má řádné zaměstnání a navenek působí normálním dojmem. Pokud se nemýlíte a ohnisko zločinů je skutečně v Rostově, pak tam vrah pravděpodobně bydlí a pracuje. S dalšími místy činu ho spojuje zaměstnání. V rámci zaměstnání totiž cestuje. A na cestách vraždí. Až zjistíme, čím se živí, dopadneme ho.“

Lev se podíval na hodinky. Do okamžiku, kdy bude muset odejít, zbývaly pouhé minuty. Něstěrov vzal do rukou mapu.

„Jak spolu souvisí Rostov a Vualsk? Na východ od těchhle měst k žádným vraždám dětí nedošlo. Alespoň o žádných nevíme. Jaké vysvětlení se nabízí? Vualsk představuje cíl pachatelových služebních cest.“

Lev souhlasně přikývl.

„Ve Vualsku je automobilka. A potom už jen pila, jiné významnější průmyslové závody tu nejsou. Zato Rostov má spoustu továren.“

Něstěrov znal obě města lépe než Lev.

„Úzké pracovní vztahy spolu udržují automobilka a Rostělmaš.“

„Jaký Rostělmaš?“

„Továrna vyrábějící traktory. Obrovská, největší v SSSR.“

„Dodávají si vzájemně součástky?“

„Automobilka dostává z Rostělmaše pneumatiky pro GAZ-20 a na oplátku posílá součástky do traktorových motorů.“

Mohla tohle být hledaná souvislost? K vraždám dětí docházelo kolem železničních tratí vedoucích z jihu na západ, stanice za stanicí. Lev vzal v úvahu generálovu informaci.

„Jestliže automobilka dodává Rostělmaši součástky, pak musí Rostělmaš zaměstnávat zásobovače,“ poznamenal. „Člověka, který často cestuje do Vualska a zajišťuje přesné množství a termíny.“

„Tady zatím máme jenom dvě vraždy dětí, navíc poměrně nedávné. Ale továrny spolupracují už delší dobu.“

„Vraždy na severu země jsou ještě čerstvější. Znamená to, že pachatel právě dostal tu práci. Nebo že ho teprve teď začali vysílat na tuhle trasu. Potřebujeme pracovní záznamy zaměstnanců Rostělmaše. Pokud jsme na správné stopě, porovnáním těch záznamů s místy vražd najdeme pachatele.“

Byli velmi blízko. Kdyby mohli jednat zcela svobodně, bez obav a bez utajení, odhalili by vraha do konce týdne. Ale neměli podporu státu, právě naopak. A místo týdne jim zbývala pouhá chvilka. Hodinky ukazovaly jedenáct minut po deváté. Lev musel zmizet. Vzal si jediný dokument: seznam vražd doplněný o časové a místopisné údaje. Nic víc nepotřeboval. Složil papír a schoval jej do kapsy. Pak zamířil ke dveřím. Něstěrov ho zastavil. V ruce držel svou pistoli. Lev od něho zbraň přijal, ale zaváhal.

„Musíte to udělat, nebo moje rodina zemře,“ řekl mu generál naléhavým tónem.

Lev Něstěrova udeřil kovovou pažbou pistole do spánku, rozsekl mu kůži a srazil ho na kolena. Generál byl ale stále ještě při vědomí. Vzhlédl.

„Hodně štěstí. A teď mě prašťte pořádně.“

Lev znovu zvedl zbraň. Něstěrov zavřel oči.

Lev chvátal na chodbu. U schodiště si uvědomil, že zapomněl sebrat klíčky od auta. Zůstaly ležet na stole. Otočil se, chodbou proběhl zpátky do kanceláře, překročil bezvědomého Něstěrova a popadl klíčky. Už se opožďoval. Devět patnáct: agenti právě vnikali do budovy. A Lev byl v generálově kanceláři, přesně tam, kde ho chtěli mít. Vyběhl ze dveří a vzápětí už pádil po schodech dolů. Slyšel kroky spěchající nahoru. Ve třetím patře odbočil vpravo a stiskl kliku nejbližší kanceláře. Jak Něstěrov slíbil, nebyla zamčená. Lev vklouzl dovnitř a zamkl za sebou dveře. Agenti se řítili do horního patra.

Lev vyčkával. Nerozsvítil. V šeru za staženými žaluziemi ho zvenku nikdo nemohl vidět. Naslouchal dusotu těžkých bot. Odhadoval, že po schodech běží nejméně čtyři agenti. Lákalo ho zůstat v téhle místnosti – za zamčenými dveřmi, v dočasném bezpečí. Okna vedla na náměstí. Opatrně vyhlédl ven. U hlavního vchodu postával hlouček mužů. Lev odstoupil od okna. Musel se dostat do přízemí a pak dozadu. Odemkl dveře a vykoukl na chodbu. Zdála se prázdná. Zavřel za sebou a vyrazil ke schodům. Kdesi pod ním se ozvaly hlasy. Rozběhl se ke druhému schodišti. Tady nikoho neviděl ani neslyšel. Jakmile zamířil dolů, z nejvyššího patra uslyšel výkřiky: agenti našli Něstěrova.

Do budovy se nahrnula druhá vlna agentů, zburcovaná voláním kolegů. Zkusit seběhnout až do přízemí představovalo příliš velké riziko. Lev se vzdal generálova původního plánu a zůstal v prvním patře. Zbývalo jenom pár okamžiků, než agenti překonají zmatek a rozdělí se do pátracích čet. Protože přízemí už nepřicházelo v úvahu, zamířil Lev tryskem k záchodům v zadní části budovy. Otevřel vysoko umístěné okno. Bylo velmi úzké. Vysoukat se jím mohl jedině hlavou dopředu. Rozhlédl se. Žádné příslušníky neviděl. Od země ho dělilo zhruba pět metrů. Protáhl se oknem. Chvilku za nohy visel nad zemí. Neměl se čeho zachytit. Nezbývalo mu než uvolnit nohy zaklesnuté v okenním rámu a rukama si chránit hlavu.

Dopadl dlaněmi na chodník, málem si zlomil zápěstí. Uslyšel křik a podíval se nahoru. Jeden agent se vykláněl z okna v nejvyšším poschodí. Už o mně vědí, pomyslel si Lev. Přes prudkou bolest v zápěstích se zvedl a uháněl do postranní ulice, kde mělo čekat zaparkované auto. Zarachotily výstřely. Těsně vedle hlavy se mu rozprskla cihlová tříšť. V běhu se přikrčil. Ulici dál zkrápěla palba z mnoha zbraní. Odbočil za roh a dostal se mimo dostřel.

Parkovalo tam auto, připravené k odjezdu. Skočil za volant a vsunul klíček do zapalování. Motor zaburácel – a ztichl. Lev znovu otočil klíčkem. Marně. Ale na třetí pokus auto nastartovalo. Lev zařadil rychlost a zvolna se rozjel. Snažil se, aby pneumatiky nezaskřípěly. Bylo životně důležité, aby si ho agenti nevšimli. Ulicemi jezdilo velmi málo aut. Lev musel doufat, že služební vůz milice budou příslušníci pokládat za součást pátrací akce a neodváží se ho zastavit.

Provoz byl prakticky nulový. Lev jel příliš rychle a divoce. Něstěrov se mýlil, říkal si. Nedokážu dojet až do Rostova. Především na těch několik set kilometrů nemám dost benzinu a žádný další si nemůžu opatřit. A jakmile agenti zjistí, že prchám autem, uzavřou veškeré silnice. Musím se dostat co nejdál, pak se zbavím vozu, někde jej ukryju, budu pokračovat pěšky venkovem a pak nastoupím do vlaku. Dokud to opuštěné auto nenajdou, snáze jim uniknu bez něj.

Přidal plyn a po jediné hlavní silnici protínající město vyrazil západním směrem. Letmo se podíval do zpětného zrcátka. Pokud se agenti domnívali, že Lev se pokouší zmizet pěšky, a rozhodli se pečlivě prohledat domy sousedící s velitelstvím milice, měl by nejméně hodinový náskok. Opět přidal plyn, tentokrát se dostal na osmdesátikilometrovou rychlost, nejvyšší, jaké mohlo auto dosáhnout.

Náhle před sebou spatřil zaparkované milicionářské auto, obklopené hloučkem uniformovaných mužů: silniční zátaras. Přece jen tedy nehodlali nic riskovat. A jestliže silnici zablokovali tady, nepochybně ji střežili i v opačném, východním směru. Uzavřeli celé město. Lvovi zbývala jediná naděje – v dostatečné rychlosti najet do auta stojícího napříč uprostřed silnice. Náraz by měl vůz odhodit stranou a zároveň poškodit, aby agenti nemohli Lva okamžitě začít pronásledovat. Ovšem i potom bude situace krajně zoufalá. Náskok se zkrátí na pouhých několik minut.

Agenti spustili palbu. Střely s jiskřením klouzaly po kapotě. Jedna z kulek roztříštila přední sklo. Lev se za volantem přikrčil, takže už neviděl na silnici. Ale vůz se řítil ke svému cíli, stačilo jenom udržovat směr. Kulky dál rozbíjely přední sklo, na Lva se sypaly střepy. Přesto ještě věřil v úspěch a připravoval se na srážku.

Vtom auto podkleslo a prudce se stočilo ke straně. Agentům se podařilo prostřelit pneumatiky. Lev se na sedadle opět napřímil a pokusil se udržet volant, auto však neovladatelně směřovalo vlevo. Vzápětí se převrátilo na bok. Z oken vypadlo roztříštěné sklo.

Lev teď byl přimáčknutý ke dveřím, od vozovky ho oddělovaly pouhé milimetry. Plech skřípavě klouzal po silnici. Sršely jiskry. Pak auto přední částí narazilo do vozu tvořícího zátaras, překulilo se na střechu a odlétlo ze silnice. Náraz Lva odhodil ode dveří ke střeše. Tam ležel celý zkroucený, dokud auto konečně nezastavilo.

Lev otevřel oči. Nevěděl, jestli se může hýbat, a neměl dost síly, aby to zjistil. Upřeně zíral na noční oblohu. Jen velmi pomalu se mu vracela schopnost uvažovat. Už nebyl v autě. Někdo ho musel vytáhnout… Pak se nad ním objevil čísi obličej. Zakrýval hvězdy, pozoroval Lva. Lev s námahou zaostřil pohled na tu mužskou tvář.

Byl to Vasilij.

Rostov na Donu

TÉHOŽ DNE

Aron byl přesvědčený, že služba u milice by mohla být vzrušující nebo alespoň zajímavější než práce v kolchozu. Věděl, že jako milicionář si moc nevydělá, ovšem značnou výhodu představovala malá konkurence. Zaměstnání se mu nehledalo snadno. Ne, Aron nebyl neschopný. Ve škole dobře prospíval. Ale bohužel se narodil se zdeformovaným horním rtem. Přesně takhle se vyjádřil lékař: máš zdeformovaný ret a s tím se nedá nic dělat. Vypadalo to, jako by někdo Aronovi část horního rtu vyřízl a okraje sešil dohromady. Ret se uprostřed odchlipoval vzhůru a odhaloval přední zuby. Ústa pak budila dojem jakéhosi trvalého úšklebku. Přestože vada nijak nesnižovala Aronovu pracovní výkonnost, výrazně ovlivňovala jeho možnosti najít si práci. Milice se zdála být dokonalým řešením. Jistě, Aron se nevyhne šikaně, kolegové se mu budou za zády vysmívat, ale na tohle už si dávno zvykl. Všechno vydrží, jenom když bude moct při práci používat mozek.

A teď byla noc, Aron se krčil v křoví a pokousaný komáry sledoval, jestli na autobusové zastávce neprobíhá žádná neobvyklá činnost.

Neřekli mu, proč má zastávku sledovat, ani mu nevysvětlili, co vlastně pojem neobvyklá činnost přesně znamená. Ve svých dvaceti letech patřil na okrsku k nejmladším příslušníkům, napadlo ho tedy, že se možná jedná o nějaký zasvěcovací rituál nebo o zkoušku, která prověřuje ochotu plnit rozkazy. Poslušnost se u milice oceňovala víc než cokoliv jiného.

Zatím se kolem zastávky pohybovala pouze jediná osoba: velmi mladá, snad čtrnáctiletá dívka. Chovala se, jako by byla starší. Zdála se podnapilá. Měla rozepnutou blůzku a neustále si uhlazovala sukni a pohrávala s vlasy. Co na té zastávce pohledává? ptal se v duchu Aron. Další autobus přece pojede až ráno.

Objevil se jakýsi muž. Vysoký, v dlouhém kabátě a s kloboukem na hlavě. Skla v jeho brýlích byla tlustá jako dno lahve. Nesl aktovku. Zastavil se u tabule s jízdním řádem a začal si v něm ukazovat prstem. Spoře oděná dívka okamžitě zpozorněla jako pavouk číhající v rohu pokoje a zamířila k muži. Nevšímal si jí, dál studoval jízdní řád. Párkrát ho obešla, letmo se dotkla jeho aktovky, ruky, kabátu. Muž ještě chvíli ty pokusy ignoroval, až se konečně přestal věnovat jízdnímu řádu a pozorně se zahleděl na dívku. Hovořili spolu. Aron neslyšel, co říkají. Dívka nejdřív nesouhlasně vrtěla hlavou, potom pokrčila rameny. Dohodli se. Muž se otočil na druhou stranu a upřeně se zahleděl do křoví za stříškou zastávky. Vypadalo to, že se dívá přímo na Arona. Viděl ho snad? Pravděpodobně nikoliv, muž stál ve světle pouliční lucerny, Aron se krčil ve stínu. Vzápětí muž s dívkou vykročili směrem ke křoví, přímo k místu, kde se Aron schovával.

Mladý milicionář znejistěl a chvatně překontroloval své stanoviště. Kdepak, nemohli ho vidět, nic nezanedbal. Ale i kdyby ho zahlédli, proč by k němu šli? Už je od něho dělilo pouhých několik metrů. Slyšel jejich rozmluvu. Čekal, přikrčený těsně u země. Ale minuli ho a pokračovali k lesu.

Aron se napřímil.

„Stát!“

Muž ztuhl a celý se nahrbil. Otočil se. Aron se pokusil o autoritativní tón.

„Co tady vy dva děláte?“

Dívka se tvářila spíš bezstarostně než vylekaně.

„Procházíme se. Co se vám to stalo s pusou? Krasavec teda nejste.“

Aron v rozpacích zrudl. Dívka na něho civěla se zjevným znechucením. Dopřál si chvilku, aby se vzpamatoval.

„Domlouvali jste se o souloži. Na veřejném místě. Jste prostitutka.“

„Nesmysl, šli jsme se projít.“

„Nic špatného jsme neprovedli,“ dodal muž tichým, až dojemně rozechvělým hlasem. „Jenom jsme si povídali.“

„Ukažte mi doklady.“

Muž přistoupil blíž. Lovil z náprsní kapsy saka doklady. Dívka zůstala stát opodál. Nezdála se zastrašená. Zřejmě takové kontroly zažila už vícekrát a okázale dávala najevo lhostejnost. Aron prohlédl mužovy doklady. Byly v pořádku. Muž se jmenoval Andrej.

„Otevřete tu aktovku.“

Andrej váhal. Silně se potil. Dopadli mě, pomyslel si. Nikdy si neuměl představit, že se to stane. Že jeho plán jednou selže. Zvedl aktovku a rozepnul přezku. Mladý milicionář nakoukl dovnitř, letmo rukou prozkoumal obsah. Andrej klopil hlavu. Čekal. Když opět vzhlédl, příslušník držel v rukou jeho nůž – dlouhý nůž s vroubkovanou čepelí. Andrejovi málem vyhrkly slzy.

„Proč u sebe nosíte takový nůž?“

„Víte, hodně cestuju. Často musím jíst ve vlaku. Nožem si krájím salám. Je to levný tuhý salám, ale manželka jiný odmítá kupovat.“

Andrej opravdu nůž používal při obědech a večeřích. Příslušník v aktovce našel půl šišky salámu. Levného a tuhého. Na okraji byly stopy po vroubkované čepeli.

Aron vzal do ruky sklenici se šroubovacím uzávěrem, čistou a prázdnou.

„A na co máte tohle?“

„Některé vzorky součástek, které v rámci své práce převážím, jsou velmi křehké, jiné zase špinavé. Ta sklenice se na ně výborně hodí. Poslyšte, soudruhu milicionáři, uvědomuju si, že jsem s tou dívkou neměl chodit. Nevím, co mě to napadlo. Zašel jsem si na zastávku zjistit, kdy mi zítra jede autobus, a děvče mě samo oslovilo. Vždyť to znáte, člověk občas udělá chybu. Prostě jsem neodolal. Podívejte se do postranní přihrádky v aktovce, mám tam stranickou legitimaci.“

Aron legitimaci našel. V přihrádce byla i fotografie mužovy manželky a dvou malých dcer.

„Moje dcerky. Takže to snad necháme být, co říkáte, soudruhu? Za všechno může to děvče. Jinak bych se touhle dobou už vracel domů.“

Slušný občan, který na chvíli podlehl svodům opilé a určitě zhýralé holky. Choval se zdvořile. Necivěl na Aronův ret, odpustil si urážlivé poznámky. Jednal s Aronem jako se sobě rovným, přestože byl starší, navíc člen Strany, a také měl lepší zaměstnání. Ano, trestnou činnost páchala ta dívka, muž se stal spíš obětí.

Ještě před chvílí se Andrej obával, že past zaklapla, ale teď si připadal téměř volný. Fotografie rodiny mu už nejednou prokázala neocenitelné služby. Občas s její pomocí přesvědčil zdráhající se dítě, aby mu – otci dvou roztomilých holčiček – důvěřovalo. V kapse u kalhot měl klubko hrubého pevného provazu. Ale dnes večer ne, pomyslel si Andrej. Do budoucna to bude chtít víc trpělivosti. A rozhodně už nebudu zabíjet ve městě, kde bydlím.

Aron se chystal muže propustit. Zatímco vracel fotografii a stranickou legitimaci zpátky do aktovky, zahlédl v přihrádce ještě něco dalšího: novinový výstřižek přeložený napůl. Vytáhl jej a rozložil.

Andrej trpěl – musel sledovat, jak se idiot s odpudivě rozchlípeným rtem špinavými prsty dotýká vzácného kousku papíru. Málem se neovládl a vyškubl mu jej z rukou.

„Mohl byste mi prosím ten výstřižek vrátit?“

V mužově hlase poprvé zaznělo rozčilení. Proč pro něho byl ten papír tak důležitý? Aron si jej pozorně prohlédl: výstřižek z novin starých několik let, tiskařská čerň už značně vybledla. Žádný titulek ani jiný text, z něhož by se dalo zjistit, o které noviny šlo. Pouze snímek pořízený během Velké vlastenecké války. Hořící německý tank. Kolem rudoarmějci se samopaly triumfálně zdviženými nad hlavu. Na zemi u jejich nohou mrtví němečtí vojáci. Prostě jeden z mnoha propagandistických snímků symbolizujících vítězství. Aron se svým zdeformovaným horním rtem dokonale chápal, proč právě tuhle fotografii otiskli v novinách. Rudoarmějec uprostřed skupiny byl pohledný muž s podmanivým úsměvem.

Moskva

10. ČERVENCE

Lvův obličej byl oteklý citlivý na sebemenší dotek. Pravé oko zůstávalo zavřené, skryté pod záhyby napuchlé kůže. Z jedné strany hrudníku vystřelovala prudká bolest, jako by Lev měl několik žeber polámaných. Na místě nehody mu agenti poskytli základní ošetření, ale jakmile zjistili, že je mimo ohrožení života, naložili ho na korbu nákladního auta – samozřejmě s ozbrojenou stráží. Po celou zpáteční cestu do Moskvy vnímal každý výmol na silnici jako ránu do břicha a bez utišujících léků několikrát omdlel. Strážní se obávali, aby během jejich služby nezemřel, a vždycky ho pažbami svých zbraní vrátili k vědomí. Lev si ovšem uvědomoval, že tohle utrpení je pouhý začátek.

Neunikla mu ta ironie osudu: skončil připoutaný k židli ve sklepní výslechové cele na Lubjance. Nicméně podobný obrat štěstěny nebyl nijak vzácný. Z ochránce státu se rázem stal nebezpečný politický vězeň. Takhle se tedy cítili nepřátelé vlasti…

Dveře se otevřely. Lev zvedl hlavu. Uvažoval, kdo je ten člověk se šedavou pletí a zažloutlými zuby. Některý bývalý kolega, tolik si ještě pamatoval. Ale nedokázal si vybavit jeho jméno.

„Nevzpomínáte si na mě?“

„Ne.“

„Jsem doktor Zarubin. Párkrát jsme se viděli. Před časem jsem vás navštívil, když jste onemocněl. Je mi líto, že se s vámi setkávám za tak nepříznivých okolností. Samozřejmě nekritizuju způsob, jakým se s vámi zachází. Všechna ta opatření jsou nezbytná a v souladu se zákony. Jen jsem chtěl říct, že bych si přál, abyste se neprovinil.“

„Čím jsem se podle vás provinil?“

„Vlastizradou.“

Lékař Lvovi prohmatal žebra. Při každém jeho doteku musel Lev zatnout zuby.

„Žebra nejsou zlomená, ale pouze naražená, což se uvádí také v hlášení. Jistě, bolí to. Ale žádná z vašich zranění nevyžadují chirurgický zákrok. Dostal jsem příkaz vyčistit vám tržné rány a vyměnit obvazy.“

„Aha, ošetření před mučením, zdejší žertík. Kdysi jsem jednoho člověka zachránil před jistou smrtí, jenom abych ho mohl přivést sem. Měl jsem tenkrát Brodského nechat, aby se v té řece utopil.“

„Člověka, o kterém mluvíte, neznám.“

Lev zmlkl. Když se vymění role, kdokoliv může litovat svých činů, uvědomil si. Jasněji než dřív teď chápal, že jeho jediná naděje, jak se vykoupit z minulosti, mu proklouzla mezi prsty. Vrah dětí bude zabíjet dál, nepolapitelný nikoliv díky vlastní schopnosti unikat, ale vinou režimu, který odmítá připustit, že by takoví lidé vůbec existovali, a tím mu zaručuje dokonalou ochranu.

Lékař dokončil svou práci. Taková odborná pomoc měla zajistit, aby zlepšený zdravotní stav vyslýchanému umožnil plně vnímat bolest během mučení, které bude následovat. Doktor Zarubin se sklonil.

„Teď se jdu věnovat vaší půvabné manželce,“ zašeptal Lvovi do ucha. „Je spoutaná ve vedlejší cele, absolutně bezbranná – a jenom vaší vinou. Můžete za všechno, co s ní provedu. Přinutím ji nenávidět den, kdy se do vás zamilovala. Přinutím ji, aby to co nejhlasitěji vykřikla.“

Lvovi chvíli trvalo, než pochopil smysl těch slov. Jako by naslouchal neznámé cizí řeči. Nepociťoval k lékaři zášť. Skoro ho neznal. Proč Zarubin mluvil o Raise tak výhrůžně? Lev se pokusil vstát a vrhnout se na něho. Byl však pevně připoutaný k židli. A židle byla přišroubovaná k podlaze.

Doktor Zarubin mimoděk couvl. Připomínal člověka, který příliš přiblížil hlavu ke lví kleci. Sledoval, jak se Lev marně vzpíná v poutech: vystupující žíly na krku, zrudlá tvář, žalostně opuchlé oko. Bylo to zábavnější než pozorovat mouchu lapenou pod sklenicí. Zdálo se, že vězeň dosud nepochopil skutečnou hloubku svého neštěstí.

Bezmocnost

Lékař zvedl svou brašnu a čekal, až stráž otevře dveře cely. Předpokládal, že Lev za ním něco zavolá, snad mu pohrozí zabitím. Alespoň v tomhle ohledu se však zklamal.

Přešel sklepní chodbou několik metrů k vedlejší cele. Její dveře byly otevřené. Zarubin vstoupil dovnitř. Raisa tam seděla pevně spoutaná stejně jako její manžel. Lékař už se těšil. Až ho žena pozná, uvědomí si, že tehdy měla přijmout jeho návrh. Teď mohla být v bezpečí. Umění přežít rozhodně neovládala tak dobře, jak se původně domníval. Nedokázala využít své výjimečné krásy, raději zvolila věrnost manželovi. Třeba věřila v posmrtný život, v nebesa, která ji za mravní čistotu bohatě odmění. Tady ovšem podobné zásady neměly žádnou cenu.

Těšil se, jak bude Raisa litovat. Jak bude škemrat.

Pomozte mi.

Přijme jakékoliv podmínky, říkal si. Můžu po ní chtít, co mě napadne, můžu s ní jednat jako s děvkou, ochotně se podvolí a ještě bude prosit o další pozornosti. Bude mi ležet u nohou… Otevřel mřížku ve zdi. Vypadala jako součást větracího systému, jejím účelem však bylo přenášet zvuk z jedné cely do druhé. Lékař si přál, aby Lvovi neuniklo jediné slovo.

Raisa upřeně hleděla na Zarubina.

Jaká škoda, že jste tenkrát nesouhlasila s mou nabídkou, snažil se zřejmě vyjádřit svým posmutnělým, lítostivým výrazem.

Odložil lékařskou brašnu a začal Raisu prohlížet, přestože neměla žádná zranění.

„Musím vás celou důkladně vyšetřit. Kvůli hlášení, chápete.“

Raisu zatkli celkem bez rozruchu. Agenti obklíčili dům, vstoupili dovnitř a nasadili jí pouta. Když ji odváděli, restauratér Bazarov zlomyslně vykřikoval, že by si zasloužila ten nejtvrdší trest. Vzápětí se ocitla na korbě nákladního auta. Netušila, co se stalo se Lvem. Teprve později zaslechla zmínku o jeho dopadení. Podle spokojeného tónu ozývajícího se v hlasech příslušníků si domyslela, že se Lev alespoň pokusil o útěk.

Zatímco jí teď lékařovy ruce nestoudně šmátraly po těle, strnule se dívala přímo před sebe, jako by tam nebyl. Ale občas k němu přece jen sklouzla pohledem. Viděla ruce, hustě porostlé chlupy, čisté a pečlivě ostříhané nehty. Strážný stojící za ní se rozesmál přihlouplým dětinským smíchem. Soustředila se na představu, že její tělo je absolutně nedostupné: ať Zarubin prováděl cokoliv, vlastně se jí vůbec nedotýkal. Nicméně držet se té představy bylo velmi obtížné. Lékařovy prsty záměrně pomalu přejížděly po vnitřní straně Raisiných nohou a sunuly se stále výš. Do očí se jí hrnuly slzy. Zamžikala, aby se jich zbavila. Zarubin se k ní naklonil, obličejem se otřel o její obličej. Políbil ji na tvář, vsál do úst kůži, jako by Raisu spíš kousal.

Dveře se otevřely, do cely vešel Vasilij. Lékař se rychle napřímil a ustoupil od Raisy. Vasilij se zamračil.

„Není zraněná. Nemáte tady co dělat.“

„Jen jsem chtěl zjistit její zdravotní stav.“

„Můžete jít.“

Zarubin sebral svou lékařskou brašnu a zmizel. Vasilij uzavřel mřížku ve zdi a sklonil se vedle Raisy do podřepu. Zahleděl se na její slzy.

„Jste silná. Možná věříte, že dokážete vzdorovat. Za žádnou cenu nechcete zradit manžela. Chápu vás.“

„O tom pochybuju.“

„Máte pravdu, ve skutečnosti vás opravdu nechápu. Ale poradím vám: bude pro vás lepší, když mi rovnou všechno povíte. Považujete mě za netvora. Ale víte, od koho jsem se naučil tu předchozí větu? Od vašeho manžela. Říkával ji lidem předtím, než podstoupili mučení, někdy přímo v téhle cele. A pokud vás to zajímá, myslel svoje slova upřímně.“

Raisa upřeně pozorovala Vasilijovy zdánlivě pohledné rysy a stejně jako před několika měsíci na nádraží uvažovala, proč na ni ten člověk působí tak odpudivě. Jeho oči jako by byly mrtvé. Nikoliv bez života, nikoliv bez inteligence. Jenom z nich čišel mráz.

„Všechno vám povím.“

„Ale bude to stačit?“

Lev si uvědomoval, že by měl šetřit síly. Chvíle, kdy je bude skutečně potřebovat, dosud nenastala. V minulosti viděl spousty zatčených, kteří plýtvali energií – tloukli pěstmi do dveří, vykřikovali, neúnavně přecházeli po maličké cele. Tenkrát se pokaždé v duchu ptal, jak je možné, že nechápou marnost svého odporu. Porozuměl jim teprve teď, když se dostal do stejné situace. Jeho tělo se nezávisle na logice či rozumu odmítalo smířit s uvězněním. Lev prostě nedokázal nečinně sedět a čekat. Vzpínal se v poutech, až mu krvácela zápěstí. Cosi v něm věřilo, že je schopen vyprostit se z těch želez, ačkoliv sám kdysi sledoval podobné zoufalé pokusy stovek mužů a žen. Pro mlhavou vidinu útěku zcela přehlížel skutečnost, že taková naděje často představuje větší nebezpečí než nejtvrdší výslechové metody.

Do cely vstoupil Vasilij. Gestem požádal strážného, aby mu naproti Lvovi postavil židli. Strážný poslechl, ale umístil ji zbytečně daleko. Vasilij židli zvedl a přesunul mnohem blíž. Když se posadil k zatčenému, jejich kolena se téměř dotýkala. Pozorně sledoval, jak se Lev celým tělem vzpíná v poutech.

„Klid, tvojí manželce se nic nestalo. Je tady vedle.“

Vasilij kývl na strážného a mávl směrem k mřížce. Strážný mřížku otevřel.

„Raiso, povězte něco manželovi. Má o vás starost,“ zavolal Vasilij.

Raisin hlas zazněl jako vzdálená ozvěna.

„Lve?“

Lev se přestal vzpínat. Ale než stačil odpovědět, strážný mřížku zabouchl. Lev pohlédl na Vasilije.

„Není nutné, abyste nás mučili. Přece víš, kolikrát jsem tyhle výslechy viděl. Chápu, že nemá smysl zapírat. Ptej se, odpovím na každou otázku.“

„Ale já už jsem se všechno dozvěděl. Četl jsem materiály, které jsi shromáždil. Mluvil jsem s generálem Něstěrovem. Moc se strachoval, aby jeho děti nevyrůstaly v sirotčinci. Raisa jeho výpověď do posledního detailu potvrdila. Mám na tebe jediný dotaz. Proč?“

Lev nechápal. Svůj boj však definitivně vzdal. Rád by tomu člověku vyhověl. Promluvil jako dítě k učiteli.

„Promiň mi prosím, chci odpovědět, ale nerozumím otázce. Ptáš se proč…?“

„Proč jsi i to málo, co jsme ti ponechali, riskoval kvůli nějaké svojí fantasmagorii?“

„Máš na mysli ty vraždy?“

„Všechny ty případy vražd byly vyřešeny.“

Lev mlčel.

„Ty tomu nevěříš, viď? Jsi přesvědčený, že jeden pachatel nebo snad skupina pachatelů po celé zemi náhodně a bez jakéhokoliv důvodu vraždí ruské chlapce a dívky.“

„Mýlil jsem se. Vytvořil jsem si takovou teorii. Nesprávnou teorii. Odvolávám ji. Podepíšu, že ji odvolávám. Podepíšu výpověď, kde v plném rozsahu přiznám vinu.“

„Uvědomuješ si, že jsi spáchal nejtěžší zločin protisovětské agitace. Vlastně jsi šířil západní propagandu. Tomu bych, Lve, rozuměl. Pokud pracuješ pro Západ, jsi obyčejný zrádce. Možná ti slíbili peníze, významné postavení, prostě všechno, co jsi ztratil. Ano, to by se dalo pochopit. Ale je to opravdu tak?“

„Není.“

„Právě tohle mi dělá starosti. Podle tvého původního názoru spolu tedy ty vraždy souvisely, nešlo o činy žádných úchylných individuí, tuláků, opilců a podobných vyvrhelů. Abych byl upřímný, taková představa mi připadá šílená. Pracoval jsem s tebou. Sledoval jsem, jak umíš být důsledný a metodický. A přiznám se, dokonce jsem tě obdivoval. Kdysi, totiž než jsi ztratil hlavu kvůli manželce. A tak mě zpráva o tvých nových dobrodružstvích hodně překvapila.“

„Vytvořil jsem si teorii. Byla nesprávná. Nevím, co bych k tomu ještě dodal.“

„Proč by měl někdo chtít zabíjet tyhle děti?“

Lev upřeně hleděl na muže před sebou, na člověka, který se chystal popravit dvě malé holčičky jen proto, že se jejich rodiče znali s veterinářem. Klidně, bez váhání by je střelil do týla. A přesto teď svou otázku myslel zcela vážně.

Proč by měl někdo chtít zabíjet tyhle děti?

Vasilij vraždil v měřítku srovnatelném s pachatelem, jehož se Lev snažil dopadnout. Možná byl rozsah jeho vražd ještě mnohem větší. A takový chladnokrevný zabiják si teď marně lámal hlavu nad logikou právě těchhle zločinů. Divil se snad, proč se člověk, který má chuť zabíjet, jednoduše nedá do služeb MGB nebo se nestane dozorcem v gulagu? Pak by Lev jeho postoj chápal. Režim nabízel řadu možností, jak uplatnit sklony k brutalitě a zabíjení. Nebylo nutné volit nezákonné cesty. Ovšem Vasilije trápilo něco jiného.

Tyhle děti.

Jeho zmatek vyvolávala skutečnost, že ony zločiny zjevně postrádaly motiv. Jistě, vraždy dětí nebyly nevysvětlitelné. Ale jaký z nich plynul užitek? Jaké důvody k nim vedly? Stát nepotřeboval ty děti zabíjet. Jejich smrt neposloužila šťastnější budoucnosti, nepřinesla žádný hmotný zisk. Tohle Vasilijovi vrtalo hlavou.

„Vytvořil jsem si teorii. Byla nesprávná,“ zopakoval Lev.

„Přeložení z Moskvy, od složek, kterým jsi tolik let oddaně sloužil, pro tebe patrně znamenalo větší otřes, než jsme očekávali. Koneckonců jsi vždycky měl svou hrdost. Tak potupná degradace nepochybně zanechala stopy na tvém duševním zdraví. Proto bych ti, Lve, rád pomohl.“

Vasilij vstal ze židle. Zvažoval situaci. Po Stalinově smrti dostala státní bezpečnost příkaz upustit od násilí, až dosud běžně používaného během výslechů zatčených osob. Vasilij, zběhlý v umění přežít, se rychle přizpůsobil. Jenže teď měl v rukou Lva. Mohl odejít a nechat nenáviděného nepřítele jen tak? Uspokojil by ho sebepřísnější trest, který soud Lvovi vyměří? Vasilij se otočil ke dveřím a náhle si uvědomil, že ta zášť představuje nebezpečí i pro něho samotného, nejen pro Lva. Cítil, jak jeho obvyklá ostražitost ustupuje před čímsi hluboce osobním. Trochu se to podobalo chtíči. Chtíči, jakému nelze odolat. Vasilij mávl na strážného.

„Sežeňte doktora Chvostova.“

Přes pozdní dobu Chvostova nezaskočilo, že ho náhle povolali do práce. Spíš byl zvědavý, o co tak důležitého se může jednat. Potřásli si s Vasilijem pravicí. Pak si psychiatr vyslechl stručné shrnutí situace. Rychle pochopil, že je nezbytné chránit se před obviněním z fyzického násilí. Vasilij se totiž o Lvovi zásadně zmiňoval jako o pacientovi, nikoliv jako o zatčeném. Mluvil o pacientových komplikovaných bludech týkajících se jakéhosi sériového vraha dětí. Chvostov přikázal strážnému, aby Lva odvedl do ošetřovny. Docela se těšil, až odhalí, co se za těmi údajnými bludy skrývá.

Nevelká čisťounká ordinace vypadala přesně stejně, jak si ji Lev pamatoval. Červené kožené křeslo, přišroubované k podlaze z bílých dlaždic, prosklená skřínka plná lékovek a kelímků, pečlivě označených bílými štítky s úhlednými černými popiskami, dokonale srovnaný výběr ocelových chirurgických nástrojů, pronikavý pach dezinfekce. Lva posadili do téhož křesla jako tehdy Anatolije Brodského, zápěstí, kotníky a krk mu připoutali týmiž koženými řemeny. Doktor Chvostov natáhl do injekční stříkačky kafrový olej. Odřízl Lvovi rukáv košile a našel žílu. Nebylo třeba cokoliv vysvětlovat. Lev už všechno znal. Sám otevřel ústa a čekal na gumový roubík.

Vasilij tam stál a rozechvělý vzrušením sledoval přípravy. Doktor Chvostov Lvovi postupně vstříkl do žíly dávku oleje. Uplynulo několik vteřin. Lev obrátil oči v sloup. Celé jeho tělo se začalo třást. O tomhle okamžiku Vasilij sníval, snad tisíckrát jej v duchu plánoval. Lev teď vypadal směšně, bezmocně, k politování.

Čekali, až pominou nejprudší fyzické reakce. Potom Chvostov souhlasně pokývl.

„Zkuste, co vám poví.“

Vasilij přistoupil blíž a uvolnil gumový roubík. Lev si do klína vyzvrátil chuchvalce hlenů a slin. Hlava mu bezvládně klesla.

„Postupujte jako jindy. Nejdřív pokládejte jednoduché otázky.“

„Jak se jmenuješ?“

Lvovi se zakymácela hlava ze strany na stranu, z úst vytekly další sliny.

„Jak se jmenuješ?“

Žádná odpověď.

„Jak se jmenuješ?“

Lev pohnul rty. Cosi vyslovil, Vasilij mu však nerozuměl. Sklonil se těsně k němu.

„Jak se jmenuješ?“

Lev jako by se pokoušel zaostřit pohled. Konečně se podíval přímo před sebe.

„Pavel.“

TÉHOŽ DNE

Jak se jmenuješ?

Pavel.

Otevřel oči a zjistil, že stojí uprostřed lesa, po kotníky ve sněhu, nad hlavou jasně zářící měsíc. Měl na sobě kabát z hrubých pytlů od obilí sešitých s takovou péčí, jako by to byla nejjemnější kůže. Zvedl nohu. Místo boty měl k chodidlu připevněný kus pneumatiky, omotaný hadry a převázaný provázky. Sklouzl očima k rukám. Byly to ruce dítěte.

Ucítil, že ho někdo tahá za kabát. Otočil se a spatřil za sebou malého kluka, oblečeného ve stejných hrubých pytlech. Kluk měl na nohou tytéž gumové pruhy omotané spoustou hadrů, držících pohromadě díky provázkům. Krátkozrace mhouřil oči. Z nosu mu tekly hleny. Jak jen se jmenoval? Nemotorný, oddaný a hloupoučký – ano, jmenoval se Andrej.

Vtom se rozvřískala vyhublá černobílá kočka. Zmítala se ve sněhu, marně se bránila jakýmsi neviditelným silám, které ji vlekly mezi stromy. Její tlapku ovíjela smyčka. Někdo poškubával provazem a táhl kočku po sněhu. Pavel se za ní rozběhl. Ale zmítající se vlečená kočka mu stále unikala. Zrychlil tempo. Ohlédl se a uviděl, že Andrej mu nestačí a zůstává pozadu.

Náhle se Pavel zastavil. Přímo před ním se tyčil jeho otec Stěpan – ne jako mladý muž, ale jako zestárlý člověk z oné smutné scény loučení v Moskvě. Stěpan v ruce držel konec provazu. Zvedl ze sněhu kočku, zlomil jí vaz a strčil ji do velkého pytle od obilí.

„Otče?“ promluvil Pavel.

„Nejsem tvůj otec.“

* * *

Opět otevřel oči. Tentokrát byl uvnitř toho pytle na obilí, hlavu měl zakrvácenou, v ústech mu úplně vyschlo. Kdosi ho odnášel, chlapec cítil nárazy do zad dospělého muže. Hlava ho bolela, až se mu dělalo špatně. Něco bylo pod ním. Sáhl dolů a nahmátl mrtvou kočku. Vyčerpaně zavřel oči.

Probralo ho teplo pece. Už se nekrčil v obilném pytli. Ležel na hliněné podlaze v chalupě. Stěpan, teď jako mladý – onen vychrtlý, surový muž z lesa –, seděl vedle pece a v náručí držel mrtvolu malého chlapce. Po mužově boku seděla Anna, také mladá. Chlapec ve Stěpanově náruči připomínal spíš přízrak než dítě. Povislá tenká kůže, vystupující kosti, obrovské oči. Stěpan s Annou plakali. Anna hladila mrtvého chlapce po vlasech.

„Lve,“ zašeptal Stěpan po chvíli.

Ten mrtvý hoch byl Lev Stěpanovič.

Konečně se Anna otočila, oči zarudlé.

„Jak se jmenuješ?“ zeptala se.

Neodpověděl. Nevěděl, jak se jmenuje.

„Odkud jsi?“

Ani tohle nevěděl.

„Jak se jmenuje tvůj otec?“

Nedokázal si vůbec na nic vzpomenout.

„Najdeš cestu domů?“

Nevěděl, kde má domov.

„Pochopil jsi, proč jsi tady?“ pokračovala Anna.

Zavrtěl hlavou.

„Měl jsi zemřít, aby náš syn mohl žít. Rozumíš tomu?“

Nerozuměl.

„Ale syna se nám už nepodařilo zachránit,“ řekla Anna. „Umřel, než se manžel vrátil z lovu. A protože je syn mrtvý, můžeš odejít.“

Odejít? Ale kam? Nevěděl, kde je. Nevěděl, odkud je. Nevěděl, kdo je. Veškeré jeho vzpomínky se rozplynuly.

Anna vstala, přešla k němu a vzala ho za ruku. S námahou se zvedl z hliněné podlahy. Cítil se nesmírně slabý, točila se mu hlava. Jak dlouho byl v tom obilném pytli? Jak dalekou cestu urazili? Připadalo mu, že snad trvala celé dny. Potřeboval se co nejdřív najíst, jinak mu hrozila smrt. Anna mu podala hrnek teplé vody. První doušek málem vyzvrátil, ale druhý už chutnal lépe. Anna odvedla chlapce ven. Tam spolu seděli, zabalení do několika přikrývek. Únavou usnul Anně na rameni. Když se probudil, Stěpan právě vycházel ze dveří.

„Hotovo.“

Vrátili se do chalupy. Mrtvola dítěte mezitím zmizela. Na peci bublal a lákavě voněl objemný hrnec. Anna chlapce posadila blízko pece. Přijal misku, kterou mu Stěpan vrchovatě naplnil. Na kouřící hladině plavaly rozdrcené žaludy, jasně bílé chrupavky a kousky masa. Stěpan s Annou ho pozorovali.

„Měl jsi umřít, aby přežil náš syn,“ řekl Stěpan. „Ale protože zemřel, budeš žít.“

Nabízeli mu vlastní tělo a krev. Nabízeli mu svého syna. Zvedl misku a přivoněl k ní. Už velmi, velmi dávno se nezasytil. Tekly mu sliny. Podlehl pudu sebezáchovy a pustil se do jídla.

Stěpan dál mluvil.

„Zítra se vydáme do Moskvy. Tady už nedokážeme přežít ani den. Ve městě mám strýce, třeba nám pomůže. Tohle bylo naše poslední jídlo před cestou. Bez toho jídla by se dlouhá cesta nedala vydržet. Jestli chceš, pojď s námi. Nebo tu zůstaň a zkus se vrátit domů.“

Jak by tu mohl zůstat? Neznal svoji totožnost. Netušil, odkud je. Co když si nikdy nevzpomene? Co když se mu vůbec nic nevybaví? Kdo se o něho postará? Co si počne? Raději by měl jít s těmi lidmi. Zdáli se laskaví. Měli jídlo. A měli plán, jak přežít.

„Chci jít s vámi.“

„Určitě?“

„Ano.“

Já jsem Stěpan. Moje manželka se jmenuje Anna. Jak se jmenuješ ty?

Žádné jméno ho nenapadalo. Kromě jediného. Toho, které předtím zaslechl. Mohl to jméno vyslovit? Nebudou se na něho zlobit?

„Jmenuju se Lev.“

11. ČERVENCE

Raisu hrubě postrčili směrem k řadě stolů. U každého pracovali dva příslušníci. Jeden seděl a kontroloval doklady, druhý prohledával vězně: muže i ženy bez rozdílu stejně neurvalým způsobem. Nikdo nevěděl, na kterém ze stolů jsou právě jeho doklady. Raisu strážní dotlačili k jednomu stolu a vzápětí ji poslali k jinému. Vyšetřování jejího případu proběhlo tak rychle, že se papíry opozdily. Představovala drobnou komplikaci a strážný ji tedy odvedl stranou. Stala se tu jedinou vězenkyní s vlastní eskortou a vynechala úvodní část procedury. Ony pozdržené dokumenty obsahovaly údaje o spáchaném zločinu a rozsudek. Všude kolem ní vězni otupěle poslouchali, čím se provinili. AKA, KRRD, PŠ, SVPŠ, KRM, SOE, SVE – tyhle nerozluštitelné šifry rozhodovaly o zbytku odsouzencova života. Samotné rozsudky příslušníci vynášeli profesionálně neúčastným tónem:

Pět let! Deset let! Dvacet pět let!

Lhostejnost a bezcitnost ozbrojenců Raisa celkem chápala – byli přepracovaní, museli zvládnout tolik lidí, odbavit tolik vězňů. Všimla si, že téměř všichni vězňové reagovali po vyslechnutí rozsudku jaksi užasle, nevěřícně. Připadali si jako ve snu, jako uvržení do jiného, neskutečného světa, jehož zákony neznali. Jaká pravidla tu platila? Co tady lidé jedli? Směli se mýt? Jaké oblečení nosili? Měli vůbec nějaká práva? Proměnili se v novorozence, ovšem nikdo je nechránil, nikdo jim neposkytl žádné poučení.

Strážný popadl Raisu za loket a vyvedl ji z odbavovací místnosti na peron. Ale do vlaku nenastoupila. Čekala, zatímco všichni ostatní vězni postupně zaplňovali dobytčí vagony, přizpůsobené k transportu odsouzenců do gulagů. Nástupiště sice patřilo ke Kazaňskému nádraží, bylo však umístěné tak, že očím normálních cestujících zůstávalo dokonale skryté. Ze sklepní cely na Lubjance sem Raisu převáželi v černém nákladním autě s nápisem OVOCE A ZELENINA. Pochopila, že spíš než o krutý žertík se jedná o marnou snahu režimu utajit obrovský rozsah zatýkání. Existoval snad jediný člověk, který by nevěděl o žádném zatčeném ve svém nejbližším okolí? Přesto MGB dál horlivě hrálo své maskovací šarády, které nikoho neoklamaly.

Nástupištěm prošlo několik tisíc lidí. Strážní je naháněli do vagonů, jako by se pokoušeli překonat nějaký podivný rekord: stovky vězňů vmačkávali do prostoru, jaký už na první pohled mohl stačit nejvýš pro třicet nebo čtyřicet osob. Jenže pravidla starého světa tady přestala platit, připomenula si Raisa. Tohle byl nový svět a řídil se novými pravidly, prostor pro třicet teď znamenal prostor pro tři sta. Lidé mezi sebou nepotřebovali mít mezery. V novém světě se i prostor stal cennou komoditou, jakou se nesmělo plýtvat. Systém přepravy lidí se nijak nelišil od systému přepravy obilí: naložit a počítat s pětiprocentní ztrátou.

Byli tu lidé nejrůznějšího věku, někteří v oblecích šitých na zakázku, ale většinou v potrhaných hadrech. Manžela Raisa nezahlédla. Před odjezdem do gulagů MGB obvykle rozdělovalo příbuzné a každého z členů rodiny posílalo na opačný konec země. Režim se rád chlubil, že zpřetrhává přežilé svazky. Důležitý byl jen vztah občana ke státu. I Raisa kdysi tuhle poučku mnohokrát opakovala svým žákům. Předpokládala tedy, že Lva pošlou do jiného tábora. Proto ji překvapilo, když ji strážný na peronu zastavil a přikázal jí, aby čekala. Čekat na nástupišti musela už tenkrát, před odjezdem do vyhnanství ve Vualsku. Projevil se tu Vasilijův zvláštní povahový rys. Vasilij si zřejmě toužil co nejvíc vychutnat jejich ponížení. Nestačilo mu, že trpěli. Chtěl sedadlo v první řadě.

Také teď Raisa viděla Vasilije přicházet. Vedl jakéhosi staršího muže se shrbenými zády. Teprve když se přiblížili na vzdálenost necelých pěti metrů, poznala v tom muži svého manžela. Upřeně na Lva zírala. Zaskočilo ji, jak se změnil. Zdál se křehký a bezmocný, zestárlý o deset let. Co mu to provedli? Vasilij ho pustil – a Lev málem upadl. Raisa ho podepřela. Zahleděla se mu do očí. Poznal ji. Položila mu ruku na tvář, dotkla se jeho čela.

„Lve?“

Musel vynaložit velké úsilí, aby odpověděl. Konečně roztřesenými rty vyslovil její jméno.

„Raiso.“

Otočila se k Vasilijovi, který všechno pozorně sledoval. Zlobilo ji, že jí vyhrkly slzy. Ano, přesně tohle si Vasilij přál. Otřela si oči. Ale zastavit slzy se jí nepodařilo.

Nicméně Vasilij se nedokázal ubránit jistému zklamání. Dosáhl toho, o čem dávno snil. Úspěch překonal jeho nejsmělejší představy. Ale svým způsobem podobný triumf očekával – a teď nastával vrcholný okamžik, gesto laskavosti.

„Manželské páry obvykle rozdělujeme,“ oslovil Vasilij Raisu. „Ale napadlo mě, že byste asi rádi podnikli tuhle cestu společně. Berte to jako drobnou ukázku mé velkorysosti.“

Samozřejmě myslel svá slova ironicky a zlovolně, přesto mu však vázla v hrdle a nepřinášela žádné uspokojení. Naopak si uvědomoval, jak teatrálně se chová. Náhle mu scházel skutečný protivník. Muž, kterého se tak dlouho snažil zničit, před ním stál zesláblý, zlomený, definitivně poražený. Místo aby se Vasilij cítil vítězoslavně, připadal si, jako by v něm cosi odumřelo. Předčasně ukončil připravenou řeč a mlčky se na Lva zahleděl. Co měly ty překvapující pocity znamenat? Snad nějaké sympatie k nepříteli? Nesmysl. Přece Lva hluboce nenáviděl.

Raisa už tenhle Vasilijův pohled zažila. Nevyjadřoval profesionální odsuzující postoj, ale spíš chorobnou posedlost, jaká někdy lidi ovládne, když se neopětovaná láska zvrhne v zavilou zášť. Raise rozhodně nebylo Vasilije líto, předpokládala však, že i v jeho duši kdysi dávno býval alespoň náznak lidskosti. Vasilij gestem přikázal strážnému, aby Lva s Raisou postrčil k vlaku.

Raisa pomohla Lvovi do vagonu. Nastoupili jako poslední. Posuvné dveře se za nimi s rachotem zavřely. Na manželskou dvojici v šeru upřeně zíraly stovky očí.

Vasilij stál na peronu, ruce za zády.

„Je všechno zařízené?“

Strážný přikývl.

„Ani jeden z nich nedojede živý.“

Sto kilometrů východně od Moskvy

12. ČERVENCE

Raisa a Lev se krčili v zadní části vagonu, kam se dostali poté, co včera nastoupili. Jako poslední z vězňů se museli spokojit s jediným volným koutem. Výhodnější místa, hrubé dřevěné lavice, které ve třech patrech lemovaly stěny, dávno trestanci obsadili. Na oněch lavicích, něco málo přes třicet centimetrů širokých, leželi po třech, přimáčknutí k sobě tak těsně, že to připomínalo pohlavní akt. Ale ta děsivá blízkost v sobě nic sexuálně přitažlivého neměla. Lvovi s Raisou nezbývalo než uchýlit se do prostoru poblíž díry vyříznuté v prknech podlahy a sloužící jako záchod pro celý vagon. Otvor neoddělovala žádná přepážka, všichni museli vykonávat potřebu před zraky ostatních. Lev a Raisa byli asi čtvrt metru od té díry.

Zpočátku se Raisy v odporně páchnoucí tmě zmocňoval nezvladatelný vztek. Takové ponížení nebylo jenom nespravedlivé a hnusné, bylo zlovolné až za hranicí normálního chápání. Jestliže směřovali do táborů nucených prací, proč to vypadalo, jako by jeli na popravu? Rychle si však podobné úvahy zakázala. Pokud chtěli přežít, nesměli se zbytečně rozčilovat. Znovu si připomenula:

Nový svět, nová pravidla.

Nemohla svou situaci srovnávat s minulostí. Vězni ztratili veškerá práva. Neměli se čeho dovolávat.

I bez hodinek a bez možnosti vyhlédnout ven Raisa poznala, že je poledne. Kovovou střechu rozpalovalo slunce. Počasí jako by spolupracovalo se strážnými, nepolevujícím žárem surově trestalo stovky ubohých těl. Vlak se vlekl tak pomalu, že úzkými škvírami v dřevěných stěnách dovnitř nepronikal téměř žádný vítr. A té trochy vánku, která se přece jen do vagonu dostala, si užili pouze šťastlivci sedící na lavicích.

Jakmile se Raisa vzdala marného vzteku, nesnesitelné podmínky – zápach a žár – se proměnily ve snesitelné. Přežít znamenalo přizpůsobit se. Jeden z vězňů, muž středního věku, se zřejmě rozhodl tahle nová pravidla nepřijmout. Raisa nevěděla, kdy přesně zemřel. Nezpůsobil sebemenší rozruch. Nikdo si ho nevšímal, nikdo nic neřekl. Až včera večer, když vlak zastavil a všichni vystoupili pro příděl malého hrnku vody, kdosi zvolal, že jeden člověk je mrtvý. Zatímco Raisa procházela kolem nehybného těla, pomyslela si: prostě usoudil, že nový svět pro něho není, rezignoval, přestal o cokoliv usilovat, vypnul se, jako se vypíná stroj. Příčina smrti? Beznaděj, nezájem přežít, pokud tohle bylo všechno, pro co by žít měl. Mrtvolu strážní vyhodili z vlaku. Chvíli se kutálela po náspu a pak zmizela z dohledu.

Raisa se otočila ke Lvovi. Zatím většinou jenom spal, opřený o její rameno jako malé dítě. Kdykoliv se probudil, zůstával tichý a klidný, nerozčiloval se, na nic si nestěžoval. Jeho myšlenky zřejmě bloudily úplně jinde. Vraštil obočí, jako by se úporně snažil cosi pochopit. Prohlédla jeho tělo, pátrala po známkách mučení. Objevila velkou modřinu na paži a zarudlé kruhy kolem zápěstí a kotníků. Takže musel být delší dobu spoutaný. Netušila, čím prošel, ale patrně se jednalo spíš o psychické a chemické metody než o běžné pálení a bití. Hladila ho, držela za ruku a líbala. Jiný lék mu nabídnout nemohla. Vyzvedla pro něho kousek černého chleba a plátek sušené nasolené ryby, jediné jídlo, které mezi ně do téhle chvíle strážní rozdělili. Ryba byla plná drobných křupavých kostiček a bílých krystalků soli. Mnozí z vězňů ji drželi v rukou, zoufale hladoví a současně zdrcení představou, že ji musí sníst bez doušku vody. Žízeň trýznila hůř než hlad. Raisa setřela co nejvíc krystalků a pak Lva krmila malými kousky ryby a chleba.

Lev si sedl a poprvé od nástupu do vlaku promluvil – téměř neslyšně. Raisa se k němu sklonila, aby jeho slova vůbec zachytila.

„Oksana byla dobrá matka. Milovala mě. Opustil jsem je. Rozhodl jsem se, že se k nim už nevrátím. Můj mladší bratr by pořád jenom hrál karty. Říkával jsem mu, že na hraní nemám čas.“

„Co je to za jména, Lve? Kdo je Oksana? A kdo je tvůj bratr? O kom to mluvíš?“

„Matka nedovolila, aby odvezli kostelní zvon.“

„Anna? Mluvíš o Anně?“

„Anna není moje matka.“

Raisa kolébala v náručí manželovu hlavu a s obavami uvažovala, jestli se nepomátl. Když se rozhlédla po vagonu, uvědomila si, jak snadným cílem násilí se takhle zesláblý Lev stal.

Téměř všichni vězni se zdáli příliš vyděšení, aby mohli představovat hrozbu. Výjimku tvořila pětice mužů usazených na horní lavici v protějším rohu. Na rozdíl od ostatních vyděděnců se tvářili celkem spokojeně, drsné prostředí je zřejmě nijak nedeprimovalo. Raisa si domyslela, že jde o profesionální zločince, kteří za loupeže či přepadení dostávali mnohem kratší tresty než političtí odsouzenci – učitelé, ošetřovatelky, lékaři, spisovatelé, tanečníci. V gulazích se opravdoví kriminálníci cítili jako doma. Pravidla nového světa jim vyhovovala, ovládali je lépe než ta, která platila ve starém světě. Jejich nadřazenost vyplývala nejenom ze zjevné fyzické síly – jak si Raisa všimla, část moci jim dávali i strážní. Hovořili s nimi jako se sobě rovnými, nebo alespoň jako s lidmi. Ostatní vězňové se jich báli. Uvolňovali jim cestu. Zločinci klidně opouštěli lavici, aby si došli na záchod či pro vodu, a nikdo se neodvážil obsadit jejich místo. Jednoho muže, kterého vůbec neznali, požádali o boty. Když se zeptal, proč by jim je měl dávat, stroze mu vysvětlili, že je prohrál v sázce. Raisa byla ráda, že se oběť nepokoušela odporovat.

Nový svět, nová pravidla.

Muž odevzdal boty a výměnou dostal rozedrané křápy.

Vlak zvolna zastavil. Z vagonů zaznělo volání po vodě. Strážní je ignorovali.

„Vodu! Vodu! Vodu!“ opakovali po nich posměšným tónem.

Jako by jim takový požadavek připadal nepochopitelný a komický. Zdálo se, že všichni strážní se shlukli právě kolem vagonu se Lvem a Raisou. Zasunovací dveře se otevřely. Ozvaly se rozkazy, aby vězni zůstali uvnitř. Potom strážní vyvolali onu zločineckou pětici. Muži seskočili z lavice mrštně jako zvířata v džungli a mezi vězni se prodrali ven.

Tohle nevypadalo dobře. Raise se zrychlil dech. Sklonila hlavu a čekala. Netrvalo dlouho a zaslechla, jak se zločinci vracejí. Pomalu zvedla hlavu. Muži šplhali zpátky do vagonu. Všech pět na ni upřeně zíralo.

TÉHOŽ DNE

Raisa vzala do dlaní Lvův obličej.

„Lve.“

Muži se k ní blížili. Neměla kam ustoupit. V přeplněném vagonu by se nanejvýš mohla pokusit proplazit mezi vězni ležícími na podlaze.

„Lve, slyšíš mě? Je zle.“

Nepohnul se. Nevnímal ji. Zřejmě vůbec nezaznamenal hrozící nebezpečí.

„Lve, prober se, moc tě prosím.“

Všechno bylo marné. Zvedla se. Stála čelem k blížícím se mužům. Nic jiného jí nezbývalo. Lev za ní zůstal schoulený na podlaze vagonu. Měla jediný plán: vzdorovat co nejdéle.

Vůdce, nejvyšší z chlapů, k ní přistoupil a popadl ji za loket. Očekávala ten pohyb a volnou rukou praštila muže do oka. Neostříhanými špinavými nehty mu rozdrásala kůži. Spíš mu měla oko vydloubnout, ale napadlo ji to příliš pozdě. Drobné poranění muže pouze rozzuřilo. Strhl ji dolů k podlaze. Raisa dopadla na ležící vězně, kteří se chvatně klidili stranou. Tahle věc se jich netýkala, nehodlali Raise pomoct. Mohla se spolehnout jenom sama na sebe. Chtěla se odplazit z dosahu útočníků, ale zjistila, že se nedokáže posunout ani o pár centimetrů. Někdo pevně svíral její kotníky. Vzápětí ji další silné ruce nazdvihly a převrátily na záda. Jeden z chlapů si klekl a přitiskl jí obě paže k podlaze. Vůdce jí surově roztáhl nohy. V ruce držel úlomek rozeklaného ocelového ostří připomínající obrovský zub.

„Až si s tebou užiju, zopakuju to tímhle.“

Mávl jí úlomkem před očima. Raisa pochopila, že jej právě dostal od strážných. V zoufalství se pokusila otočit hlavu směrem ke Lvovi. Ale nezahlédla ho.

Lvovy myšlenky mezitím opustily les, kočku, vesnici i bratra. Manželka byla ve smrtelném nebezpečí. Situace ho udivovala, nechápal, proč ho ti chlapi ignorují. Možná jim řekli, že nic nevnímá, a nepředstavuje tedy žádné nebezpečí. Ať už ke své přezíravosti měli jakékoliv důvody, dokázal se zvednout z podlahy, aniž by zareagovali. Vůdce tlupy si klidně rozepínal kalhoty. Když si konečně všiml Lva, dělila ho od něho sotva délka paže.

Vůdce se ušklíbl, pootočil se, švihl pěstí a ze strany Lva praštil do obličeje. Lev se nijak nebránil ani neuskočil. Prostě se skácel na podlahu a s rozseknutým rtem tam zůstal ležet. Chlapi se pobaveně smáli. Jejich smích Lvovi nevadil. A bolest mu dokonce prospěla: vzpamatoval se. Ti muži oplývali sebedůvěrou, příliš se spoléhali na svou sílu, ale scházel jim jeho výcvik. Lev předstíral, že je těžce otřesený. S námahou a nemotorně se vztyčil – zády ke zločincům. Nabízel se jako lákavý terč. Jeden z mužů návnadu spolkl. Lev ho zaslechl a ohlédl se přes rameno. Spatřil chlapa s ocelovým úlomkem v napřažené ruce. Byl to vůdce tlupy a chystal se Lva zabít.

Lev provedl nacvičený bleskurychlý úkrok stranou. Než stačil překvapený zločinec zareagovat, Lev ho hranou dlaně sekl do ohryzku. Muž zalapal po dechu. Lev ho chytil za ruku, vykroutil mu z ní ocelový úlomek a rozeklaným ostřím prudce muže bodl do svalnatého krku. Vzápětí bodl znovu, tentokrát ostří vnořil co nejhlouběji, aby přeťalo veškeré šlachy, žíly a tepny. Když úlomek vytáhl z rány, muž se s rukou přitisknutou ke krku zhroutil.

Nejbližší člen tlupy se vrhl vpřed, prsty připravené sevřít Lvovi hrdlo. Lev mu to dovolil, zároveň však vrazil ocelový úlomek do útočníkova břicha a vzápětí ostří stočil do strany. Muž chroptěl, ale Lev dál pohyboval rozeklaným úlomkem, řezal kůži, svalové tkáně i vnitřnosti. Smrtelně zraněný muž přestal Lva škrtit, jakoby s údivem chvíli pozoroval své krvácející břicho a potom pomalu klesl na kolena.

Lev se otočil ke zbývajícím třem chlapům. Náhle o bitku ztratili zájem. Ať už měli slíbené cokoliv, za takové riziko jim to nestálo. Možná jim strážní nabídli větší příděly nebo lehčí práci v gulagu. Jeden z mužů patrně pochopil vůdcův pád jako příležitost k vlastnímu vzestupu a ujal se velení.

„Klid, nic proti tobě nemáme.“

Lev mlčel. V zakrvácené dlani svíral ocelový úlomek. Zločinci se stáhli, své mrtvé a raněné nechali na místě. Neúspěch rychle pustili z hlavy.

Lev pomohl Raise vstát. Objal ji.

„Odpusť…“

Přerušil ho zraněný muž volající o pomoc. První ze zločinců, ten s rozříznutým hrdlem, už zemřel. Ale druhý muž byl dosud naživu a při vědomí. Tiskl si dlaně k břichu. Lev zhodnotil jeho stav. Vypadalo to na dlouhé pomalé umírání v krutých bolestech. Jistě, nezasloužil si milosrdnou rychlou smrt. Ale proč by měli ostatní vězni trpět jeho křikem? Lev se sklonil do podřepu, sevřel muži krk a uškrtil ho.

Vrátil se k manželce.

„Ti chlapi nás měli zabít na příkaz, který dostali od strážných,“ zašeptala.

Lev její slova pár vteřin zvažoval.

„Zbývá nám jediná možnost. Útěk,“ řekl po chvíli.

Vlak zpomaloval. Jakmile zastaví, strážní otevřou dveře vagonu a budou předpokládat, že Lev a Raisa jsou po smrti. Až zjistí, že mrtví jsou naopak dva z najatých vrahů, začnou se vyptávat, kdo je zabil. Některý vězeň téměř určitě promluví, přiměje ho k tomu strach z mučení nebo touha po odměně. Každopádně strážní budou mít dostatečnou záminku k popravě Lva a Raisy.

Lev se rozhlédl kolem sebe. Viděl těhotné ženy, muže středního věku i muže příliš staré, aby přežili gulag, viděl otce, bratry a sestry, obyčejné nevýrazné lidi, jaké sám tolikrát zatýkal a odvážel na Lubjanku. Teď je musel požádat o pomoc.

„Moje jméno není důležité. Před svým zatčením jsem vyšetřoval více než čtyřicet případů zavražděných dětí. K těm vraždám došlo na obrovském území – od Uralu až k Černému moři. Oběťmi jsou chlapci i děvčata. Uvědomuju si, jak neuvěřitelné vám takové zločiny můžou připadat. Někteří mě snad rovnou označíte za lháře. Ale já jsem na vlastní oči viděl oběti a vůbec nepochybuju, že je má na svědomí jediný pachatel. Nevraždí pro peníze, nevraždí ze sexuálních či jakýchkoliv jiných důvodů, které bych dokázal vysvětlit. Zabíjí náhodně vybrané děti v nejrůznějších městech. A nepřestane je zabíjet. Provinil jsem se tím, že jsem se ho pokoušel dopadnout. Teď mě ovšem zavřeli a pachatel může pokračovat. Může dál vraždit. Nikdo jiný po něm nepátrá. Musíme s manželkou utéct, abychom ho zastavili. A bez vaší pomoci se nám útěk nepodaří. Jestli přivoláte strážné, znamená to pro nás okamžitou smrt.“

Ve vagonu zavládlo ticho. Vlak už téměř stál. Za několik minut strážní otevřou zasunovací dveře a vstoupí dovnitř, v rukou zbraně připravené ke střelbě. Kdo by něco vyčítal vězni, který před hlavněmi samopalů prozradí pravdu?

„Já jsem z Rostova. Slyšela jsem o těch vraždách,“ zvolala náhle žena, usazená na jedné z lavic. „Děti měly vyříznutý žaludek. Ty zločiny prý spáchala skupina západních špionů, kteří pronikli do naší země.“

Lev se k ní otočil.

„Podle mého přesvědčení vrah žije a pracuje přímo ve vašem městě. Ale není to špion.“

„Zabijete pachatele, až ho najdete?“ ozvala se další žena.

„Ano.“

Vlak zastavil. Bylo slyšet kroky blížících se strážných.

„Nemám nejmenší právo očekávat vaši pomoc,“ dodal Lev. „Ale stejně vás o ni prosím.“

Lev s Raisou se skrčili mezi ostatní vězně. Raisa manžela objala, aby svým tělem skryla jeho zakrvácené ruce. Dveře se odsunuly, vagon zaplavily sluneční paprsky.

Jakmile strážní objevili dvě mrtvá těla, dožadovali se vysvětlení.

„Kdo je zabil?“

Vězni mlčeli. Lev se přes manželčino rameno podíval na strážné. Byli velmi mladí a tvářili se celkem lhostejně. Poslouchali rozkazy, sami nepřemýšleli. Skutečnost, že Lva s Raisou nezabili osobně, znamenala, že k tomu nedostali patřičné pokyny. Mělo se to provést nenápadně, v zastoupení. Bez jasných příkazů se neodvážili střílet. Zbytečně neprojevovali iniciativu. Ovšem kdyby jim někdo dal vhodný podnět, třeba by rádi využili příležitosti. Všechno teď záviselo na neznámých lidech ve vagonu. Strážní se rozkřičeli. Namířili zbraně do obličejů nejbližších vězňů. Ani ti však nepromluvili. Strážní si vybrali starší manžele, křehké a slabé.

„Kdo ty muže zabil? Co se tu stalo? Mluvte!“

Jeden ze strážných zvedl k ženině hlavě okovanou botu. Žena se rozplakala. Její manžel prosil o slitování. Na otázky však neodpověděli. Druhý strážný zamířil ke Lvovi. Jestli ho donutí vstát, uvidí jeho zakrvácenou košili.

Jeden z kriminálníků, který předtím tvrdil Lvovi, že už proti němu nic nemá, seskočil z lavice a přistoupil ke strážným. Bezpochyby si šel vyžádat slíbenou odměnu.

„Nechte je být. Vím, co se tady stalo. Povím vám to,“ řekl.

Strážní si přestali všímat starých manželů i Lva.

„Mluv!“

„Zabili se navzájem. Hráli karty a porvali se.“

Lev věděl o zvrácené logice, která členům zločineckých tlup nedovoluje udávat. Dokázali třeba i kvůli nejdrobnějším výhodám znásilňovat a vraždit. Ale nehodlali hrát roli donašečů. Nebyla to jenom otázka cti. Kdyby se urkové, příslušníci kriminálního bratrstva, o někom dozvěděli, že za odměnu udává své spoluvězně, nikdy by mu to neodpustili a nejspíš by ho v gulagu zlikvidovali.

Strážní si vyměnili pohled. Situace jim připadala nejasná, rozhodli se tedy zatím nic nepodnikat. Nemuseli spěchat. Cesta do Vtoroj Rječky na pobřeží Pacifiku potrvá celé týdny. Naskytne se spousta příležitostí, stačí počkat na další rozkazy. Někdo určitě vymyslí nový plán. Jeden ze strážných oslovil všechny vězně ve vagonu.

„Za trest ty mrtvoly nevyložíme. V tomhle horku brzy začnou hnít a zapáchat. Až z toho budete všichni nemocní, pak možná promluvíte.“

Strážný, pyšný na svůj nápad, seskočil z vagonu. Kolega ho následoval. Zasunovací dveře se zavřely.

Po chvíli se vlak opět rozjel. Jakýsi mladík pohlédl na Lva popraskanými skly svých rozbitých brýlí.

„Jak utečete?“ zašeptal.

Měl právo to vědět. Útěk se týkal každého vězně ve vagonu. Všichni ponesou následky. Lev místo odpovědi zvedl zakrvácený ocelový úlomek. Strážní si jej zapomněli vzít zpátky.

Dvě stě dvacet kilometrů východně od Moskvy

13. ČERVENCE

Lev ležel přitisknutý k podlaze, paži prostrčenou oním nevelkým otvorem, který vězňům sloužil jako záchod, a rozeklaným ocelovým úlomkem páčil železné hřebíky spojující prkno s podvozkem vagonu. Hřebíky byly zatlučené zespodu a dostat se k nim mohl pouze tou dírou, jen o málo širší než jeho zápěstí. Předtím se košilí jednoho z mrtvých mužů pokusil otvor co nejlépe očistit, ovšem s nevalným úspěchem. Aby vůbec na tři železné hřebíky dosáhl, musel přimáčknout obličej k dřevu nasáklému močí a výkaly. Řídit se mohl jenom hmatem. Zvedal se mu žaludek, ale přesto dál usilovně drásal, ryl a páčil. Do kůže se mu zabodávaly třísky. Raisa sice měla útlejší dlaně i zápěstí, a proto se nabídla, že tu namáhavou práci vykoná sama, ovšem jedině Lvova paže byla dostatečně dlouhá a dosáhla na všechny tři hřebíky.

Pruh látky odtržený z košile a ovinutý kolem nosu a úst poskytoval spíš iluzi ochrany před nesnesitelným zápachem. Přesto Lev už postoupil ke třetímu, poslednímu a nejvzdálenějšímu hřebíku. Usilovně odškraboval dřevo kolem hlavičky hřebíku, snažil se pod ní vyhloubit mezeru, do níž by vsunul rozeklané ostří úlomku. Než vypáčil první dva hřebíky, uběhlo několik hodin. Během té doby práci přerušovali vězni, kteří museli na záchod.

Poslední hřebík stále odolával. Jednak Lev pociťoval čím dál větší únavu – mohly být už dvě hodiny po půlnoci –, ale na vině bylo ještě něco jiného. Dokázal vsunout nehet i ostří ocelového úlomku pod hlavičku, jenže hřebík nechtěl povolit. Patrně jej zatloukali trochu šikmo, až se ohnul. Nedal se vytáhnout. Vypadalo to, že bude nutné odrýpat dřevo v celé délce hřebíku. Lev si uvědomil, kolik času ta námaha zabere, a náhle si připadal nesmírně vyčerpaný. Prsty měl do krve rozedřené, paže mu bolestí ochabovala, zápach fekálií se zdál všudypřítomný. A vtom se vlak naklonil na stranu. Zamyšlený Lev sebou škubl, ocelový úlomek mu vypadl z prstů a cinkl o koleje.

Lev vytáhl ruku z otvoru.

„Hotovo?“ zeptala se Raisa

„Upustil jsem ten kovový úlomek.“

Vztekal se, že předtím hloupě vyhodil první dva hřebíky. Teď by se hodily jako nástroje.

Raisa se podívala na manželovy zkrvavené prsty, pak vzala za prkno a zkusila jím pohnout. Částečně se nazdvihlo, ale ne dost, aby se dalo uchopit zespodu. Lev si otřel ruce a rozhlédl se. Pátral po něčem, co by mohl použít místo ocelového úlomku.

„Asi budu muset odškrábat dřevo až k samému konci toho posledního hřebíku.“

Raisa viděla, jak před nástupem do vlaku příslušníci MGB všechny vězně pečlivě prohledávali. Pochybovala, že by u sebe někdo měl jediný kousek kovu. Zatímco zvažovala ten problém, sklouzla očima k bližší z obou mrtvol. Muž ležel na zádech, ústa pootevřená. Raisa se otočila k manželovi.

„Jak dlouhý a ostrý nástroj potřebuješ?“

„Většinu práce už jsem dokončil. Stačí cokoliv tvrdšího než můj nehet.“

Zvedla se a přešla k mrtvému tělu muže, který ji chtěl znásilnit a zavraždit. Znechuceně, ale bez pocitu zadostiučinění nebo touhy pomstít se posunula jeho obličej kolmo proti stropu. Zvedla nohu nad mužovu čelist, zaváhala a rozhlédla se po ostatních vězních. Všichni ji pozorovali. Zavřela oči a dupla podpatkem na přední zuby.

Lev sáhl do mužových úst a vytáhl řezák s krvavým kouskem dásně. Nebyl to sice ideální nástroj, ale přece jen dost ostrý a tvrdý, aby se jím dalo pokračovat v odškrabávání dřeva. Lev se vrátil k otvoru a opět si lehl na břicho. Vsunul dovnitř paži až po rameno, nahmátl zbývající hřebík a začal zubem rýpat do dřeva a odlamovat třísky.

Konečně kolem hřebíku vyhloubil dostatečně velkou jamku. Pro každý případ schoval zub do dlaně a pak uchopil hlavičku hřebíku, aby jím zaviklal. Rozedřenými bříšky prstů jej ale nedokázal pevně držet. Vytáhl paži a otřel si pot z čela. Krvácející prsty obalil pruhem látky utrženým z košile a pustil se do dalšího pokusu. Plně se soustředil, trpělivě viklal hřebíkem, až jej kousíček po kousíčku uvolnil. Podařilo se, třetí hřebík byl venku. Lev ještě chvíli prohmatával dřevo, pátral po dalších hřebících. Žádné už neobjevil. Posadil se a vytáhl paži z otvoru.

Raisa vnořila do otvoru obě ruce a uchopila prkno. Lev připojil svoje prsty. Společně na zkoušku zatáhli. Horní konec prkna se zvedl, zatímco dolní se příliš nepohnul. Lev k němu přešel a co nejvíc jej nazdvihl. Když se pak podíval dolů, spatřil železniční koleje pod vagonem. Plán se zatím dařil. V podlaze vagonu se teď nabízela mezera asi třicet centimentrů široká a více než metr dlouhá, stěží, ale přece jen dostačující, aby se jí člověk protáhl.

S pomocí ostatních vězňů by jistě dokázali prkno úplně vytrhnout, ale neodhodlali se k tomu v obavách, že by hluk upozornil strážné. Lev se obrátil na přihlížející vězně.

„Potřebuju, aby pár lidí přidržovalo to prkno, až budeme prolézat dolů na trať.“

Okamžitě vstalo několik dobrovolníků. Přistoupili blíž a uchopili prkno. Lev zamyšleně hleděl na mezeru v podlaze. Až se jí protáhnou, padnou přímo pod vlak. Vzdálenost spodní části vagonu od kolejí činila zhruba metr, snad metr a půl. I poměrně pomalá rychlost vlaku stále ještě stačila, aby pád představoval nebezpečí. Nicméně vyčkávat nemohli. Museli se o útěk pokusit teď v noci. Jakmile vlak za úsvitu zastaví, strážní by je snadno našli.

Raisa stiskla Lvovi ruku.

„Půjdu první.“

Lev zavrtěl hlavou. Kdysi viděl podrobné plány vlaků určených pro vězeňské transporty. Byla tu ještě jedna překážka, závěrečná past na vězně, kteří by si zvolili právě tenhle způsob útěku.

„Na konci vlaku visí z posledního vagonu řady háčků. Jestli budeme ležet mezi kolejemi a čekat, až nad námi ten poslední vagon projede, háčky nás zachytí a povlečou s vlakem.“

„Nemůžeme se jim vyhnout? Odkutálet se stranou?“

„Jsou jich tam stovky, visí na drátech. Nedá se mezi nimi proklouznout. Dráty by nás omotaly.“

„Co tedy uděláme? Nemůžeme čekat, až vlak zastaví.“

Lev se zkoumavě zahleděl na ona dvě mrtvá těla. Raisa stála vedle něho, v očích nevyslovenou otázku.

„Až budeš dole, hodím za tebou jednu z těch mrtvol,“ začal Lev vysvětlovat. „Doufejme, že dopadne někde poblíž. Každopádně se k ní musíš doplazit. Jakmile to zvládneš, lehneš si pod ni, prostě se tím tělem celá zakryješ. Pak projede poslední vagon, háčky mrtvolu zachytí a povlečou. Ale ty budeš volná.“

Přisunul mrtvá těla blíž k uvolněnému prknu.

„Chceš, abych šel první? Jestli to nevyjde, zůstaneš tady. Jakákoliv smrt bude lepší než nechat se pomalu uvláčet tím vlakem,“ dodal.

Raisa odmítavě zavrtěla hlavou.

„Je to dobrý plán. Určitě vyjde. Půjdu první.“

Zatímco se chystala slézt dolů, Lev zopakoval pokyny.

„Vlak jede dost pomalu. Pád bude bolestivý, ale není příliš nebezpečný. Hlavně se přetoč na břicho. Pak za tebou shodím jednu z mrtvol. Nebudeš mít moc času…“

„Rozumím.“

„Musíš se dostat k té mrtvole a schovat se pod ní. Ani kousek tvého těla nesmí zůstat nezakrytý. Kdyby tě zachytil jediný háček, jsi ztracená.“

„Jistě, Lve, chápu.“

Raisa manžela políbila. Třásla se.

Protáhla se mezerou mezi prkny. Nohy jí visely nad kolejištěm. Pustila se okrajů a vzápětí zmizela z dohledu. Lev zvedl první mrtvolu a protlačil ji dolů. Tělo dopadlo na trať. Vlak jel dál.

Raisa si při tvrdém nárazu odřela bok. Několikrát se přetočila. Dezorientovaná a napůl omráčená tam zůstala ležet. Příliš dlouho. Plýtvala časem. Vagon se Lvem se vzdaloval. Uviděla mrtvolu, kterou Lev shodil dolů, a začala se k ní plazit – ve směru jedoucího vlaku. Ohlédla se. Za ní zbývaly pouhé tři vagony. Žádné háčky však nespatřila. Snad se Lev zmýlil. Pak zbývaly jenom dva vagony. K mrtvému tělu se dosud nedostala. Zavadila nohou o pražec a na okamžik se zdržela. Od konce vlaku už ji odděloval jediný vagon. A náhle ty háčky uviděla. Stovky háčků. Byly v různých výškách zavěšené na tenkých drátech. Zabíraly celou šířku vagonu, nedalo se jim vyhnout.

Raisa zrychlila tempo a konečně se doplazila k mrtvému tělu. Leželo na břiše a hlavou k ní. Neměla čas mrtvolu obracet, a tak se sama přetočila na záda, nazdvihla ji a chvatně se pod ni zasunula. Hleděla teď přímo do mrtvých očí muže, který na ni ve vagonu brutálně zaútočil, a snažila se co nejtěsněji přimáčknout k zemi.

Téměř vzápětí z ní cosi mrtvolu strhlo. Všude kolem se kývaly dráty připomínající rybářské vlasce, každý zakončený mnoha ostrými kovovými ostny. Polapené tělo se jako nějaká oživlá loutka vznášelo mezi spodní částí vagonu a tratí. Raisa nad sebou spatřila hvězdy. Zvolna vstala. Žádný z háčků ji nezachytil. Sledovala, jak se od ní vlak vzdaluje. Dokázala to. Ale Lva nikde neviděla.

Lev byl vyšší než Raisa a usoudil tedy, že jako ochranu před háčky zavěšenými na spodní části posledního vagonu bude potřebovat většího z mrtvých mužů. Ovšem mrtvola byla až příliš statná a široká, do mezery mezi prkny se nevešla. Svlékli ji, ale nepomohlo to. Od okamžiku, kdy vagon opustila Raisa, uplynulo několik minut.

Lev už si zoufal. Sklonil hlavu do mezery v podlaze. Zahlédl tělo zachycené háčky. Na dálku se nedalo poznat, jestli je to Raisa, nebo onen mrtvý zločinec. Nezbývalo než doufat. Lev pozměnil plán. Napadlo ho, že pokud by se na trati správně položil, mohl by uniknout pod polapeným tělem, do něhož se jistě zabodly všechny háčky v tom úseku. Samozřejmě by musel najít přesnou polohu. Rozloučil se s ostatními vězni, poděkoval jim a spustil se mezi koleje.

Ocitl se nebezpečně blízko mohutných ocelových kol. Rychle se od nich odsunul dál a zahleděl se ke konci vlaku. Tělo zachycené drátěnou pastí se blížilo. Neviselo uprostřed, ale poněkud vlevo. Lev se také stočil doleva. Teď nemohl dělat nic jiného než se co nejvíc přimáčknout k zemi. Konec vlaku už byl téměř nad ním. Lev ještě na kratičký okamžik zvedl hlavu a přesvědčil se, že vlečené tělo nepatří Raise. Přežila, pomyslel si s úlevou. Musím se pokusit o totéž… Znovu se přitiskl k zemi a zavřel oči.

Mrtvola se o něho otřela.

A vzápětí pocítil prudkou bolest. Jeden volný háček se mu zabodl do levé paže. Lev otevřel oči. Ostrá špička pronikla košilí hluboko do masa. Ve zlomku vteřiny, než se drát stačil napnout, uchopil Lev háček a vytrhl jej i s kusem kůže a svaloviny. Přitiskl dlaň na ránu, ze které se řinula krev. Točila se mu hlava. Když se po chvíli s námahou postavil na nohy, uviděl Raisu. Běžela k němu. Rázem zapomněl na zranění a objal ji.

Útěk se podařil.

Moskva

TÉHOŽ DNE

Vasilij churavěl. Dokonce si vůbec poprvé vzal v práci volno. Takové jednání bylo nejen potenciálně nebezpečné, ale pro Vasilije zcela netypické. Vždycky raději i nemocný pracoval, než aby stonal doma. Už dávno si uspořádal bytové záležitosti tak šikovně, že většinou mohl bydlet sám. Jistě, také se stačil oženit. Zůstat svobodný bylo nemyslitelné – stejně jako nemít žádné děti. Vasilij v tomhle ohledu své povinnosti vůči společnosti splnil. Přesně podle pravidel si vzal ženu, která neměla vlastní názory, nebo je alespoň nedávala najevo, zato poslušně porodila dvě děti, což představovalo minimum, pokud se člověk nechtěl vystavovat nepříjemným otázkám. Manželka žila s dětmi na předměstí, zatímco Vasilij dostal navíc k dispozici služební byt ve středu města. Občas se holedbal, že si tam vodí milenky, ale ve skutečnosti udržoval mimomanželské vztahy jen velmi výjimečně.

Po Lvově degradaci a vysídlení na Ural si Vasilij zažádal o byt číslo 124: byt po Lvovi a Raise. Nadřízení mu vyhověli. Prvních pár dní se všechno zdálo báječné. Přikázal manželce, aby zašla do spectorgu, obchodu pro vyvolené, a nakoupila jídlo a pití. Uspořádal v novém bytě večírek pro spolupracovníky. Pouze pro ně – bez manželek. Jeho zástupci a další příslušníci vesele popíjeli a blahopřáli mu k úspěchu. Někteří z nich dříve služebně podléhali Lvovi a teď jim velel Vasilij. Navzdory té ironii osudu i tomu kouzelnému zvratu štěstěny si ale Vasilij příliš večírek neužíval. Pociťoval jakési vnitřní prázdno. Už neměl koho nenávidět. Už neměl proti komu intrikovat. Už se nemusel rozčilovat kvůli Lvově vyšší hodnosti, kvůli jeho výkonnosti či popularitě. Samozřejmě soupeřil i s dalšími důstojníky, jenže to ani zdaleka nebylo totéž.

Vasilij vstal z postele, rozhodnutý ještě víc se opít. Nalil si pořádnou dávku vodky. Upřeně zíral na skleničku, otáčel jí ze strany na stranu, ale nedokázal ji zvednout ke rtům. Z pachu alkoholu se mu zvedal žaludek. Odložil sklenku. Lev byl po smrti. Vasilij brzy dostane úřední zprávu, že dva z vězňů nedorazili na místo určení. Zemřeli cestou – stejně jako mnozí jiní vězni: při rvačkách o boty, oblečení a jídlo nebo z jiných důvodů. Muž, který si dovolil Vasilije ponížit, utrpěl definitivní porážku. Už samotná Lvova existence pro Vasilije svým způsobem představovala trvalé pokoření. Proč mu tedy najednou Lev chyběl?

Kdosi zaklepal. Vasilij očekával, že z MGB pošlou kontrolu, aby se přesvědčili, jestli je opravdu nemocný. Otevřel dveře a spatřil dvojici mladých příslušníků.

„Soudruhu, uprchli dva vězni.“

Vasilij cítil, jak ona tupá bolest zvolna mizí. Vyslovil jméno, na které neustále myslel.

„Lev?“

Příslušníci souhlasně kývli. Vasilij okamžitě pookřál.

Dvě stě kilometrů jihovýchodně od Moskvy

TÉHOŽ DNE

Střídali běh a chůzi, co chvíli se ohlíželi. Jejich tempo záviselo na tom, jestli právě pociťovali spíš strach, nebo únavu. Počasí jim přálo, tenkými mraky pronikala jen mírná sluneční záře, netrápilo je vedro jako předtím ve vagonu. Poloha slunce napovídala, že je pozdní odpoledne, ovšem přesný čas zjistit nedokázali. Lev už si nevzpomínal, jak přišel o hodinky. Snad je někde ztratil, snad mu je sebrali. Usuzoval, že před strážnými získali nanejvýš čtyřhodinový náskok. Podle hrubého odhadu se pohybovali rychlostí osm kilometrů za hodinu, zatímco vlak zdolal průměrně šestnáct kilometrů v hodině. Dělilo je tedy nějakých osmdesát až devadesát kilometrů. Ale to byl nejoptimističtější scénář. Třeba strážní odhalili útěk mnohem dřív.

Lev s Raisou vyšli z lesa do otevřené krajiny. Tady je kdokoliv mohl uvidět na kilometry daleko. Museli však pokračovat v cestě, nic jiného jim nezbývalo. Pak za jedním z nízkých pahorků zahlédli nevelkou řeku. Pozměnili směr a rozběhli se k ní. Žádný jiný zdroj vody dosud neobjevili. Na břehu si klekli, nabírali vodu do dlaní a žíznivě pili. Nestačilo jim to, a tak ponořili do vody obličeje.

„Alespoň umřeme očištění,“ prohodil Lev.

Byl to hodně smutný humor. Sice vynaložili veškeré své síly, vraha dětí však zatím nevypátrali. Jejich snahu by nikdo neocenil. Potřebovali uspět, dokončit úkol.

Raisa se věnovala Lvovu zranění. Poměrně široká a hluboká tržná rána zůstávala otevřená. Pruh látky, kterým ji obvázali, nasákl neustále prýštící krví. Lev jej odmotal.

„Tohle vydržím.“

„Jenže každá kapka krve představuje dokonalou pachovou stopu pro psy.“

Raisa se z říčního břehu vydala k nejbližšímu stromu. Našla pavučinu zavěšenou mezi dvěma větvemi, opatrně ji prsty sejmula, celou přenesla a přiložila k rozchlípené ráně na Lvově paži. Krev jako by po doteku tenoučkých stříbřitých vláken okamžitě ztuhla. Raisa ještě několik minut hledala další a další pavučiny, kladla jednu přes druhou, až stříbřitá vlákna pokrývala ránu křížem krážem. Krvácení zcela ustalo.

„Pokud to bude možné, půjdeme řekou. Stromy na břehu nás alespoň trochu schovají a voda zabrání psům, aby zachytili naši stopu,“ poznamenal Lev.

Hladina jim v nejhlubších místech sahala sotva po kolena. Řeka neměla dost vody, nemohli se tedy nechat nést proudem a museli se brodit. Lev si uvědomoval, že hladoví a vyčerpaní příliš daleko nedojdou.

Strážné samozřejmě nikdy netrápilo, kolik vězňů během transportu zemře, ovšem útěk byl neodpustitelný, znamenal výsměch nejen samotným strážným, ale celému systému. Útěkem se i z nejobyčejnějšího vězně stala důležitá osoba. A skutečnost, že Lva s Raisou už předtím MGB označilo za vysoce nebezpečné kontrarevolucionáře, povýšila jejich útěk na záležitost celostátního významu. Jakmile vlak zastavil a strážní objevili mrtvolu zachycenou v drátech, nepochybně provedli sčítání všech vězňů. Následovaly ostré výslechy – pod pohrůžkou zastřelení – ve vagonu uprchlíků. Lev jenom doufal, že někdo bude natolik rozumný, aby hned řekl pravdu. Když jim ti muži a ženy pomáhali k útěku, udělali mnohem víc, než museli. Ovšem i kdyby okamžitě promluvili, neexistovala záruka, že strážní exemplárně nepotrestají celý vagon.

Hon začne podél trati. Použijí psy. Každý vlak měl svou smečku speciálně cvičených psů, kteří pochopitelně cestovali v mnohem lepších podmínkách než lidský náklad. Pokud vznikla dostatečná vzdálenost mezi místem útěku a místem, odkud strážní zahájili pátrání, nebylo pro psy snadné zachytit pachovou stopu. Patrně taková situace nastala, neboť uplynuly asi tři čtvrtiny dne a Lev s Raisou dosud nezahlédli žádné pronásledovatele. Znamenalo to, že se o případu dozví moskevské ústředí MGB a nechá výrazně rozšířit pátrací akce. Pravděpodobnou oblast útěku rozdělí na úseky, nasadí nákladní i osobní automobily a letadla. Patřičné informace dostanou místní okrsky milice a oddělení státní bezpečnosti, jejich činnost bude podléhat jednotnému velení. Lovu se všichni zúčastní se zápalem daleko překračujícím profesionální povinnost. Ústředí vypíše odměny a prémie, bez omezení poskytne lidi, výzbroj i technické prostředky. Lev to znal, sám takové akce prováděl. A právě tohle pro něho a Raisu představovalo jedinou výhodu. Věděl, jak se podobné hony organizují. Už v NKVD se naučil nepozorovaně pohybovat v týlu nepřítele – a teď byly nepřátelskou linií hranice jeho vlastní země, hranice, kvůli nimž za války neváhal nasazovat život. Vzhledem k obrovskému rozsahu a centrálnímu řízení obvykle pátrací operace probíhaly těžkopádně a málo účinně. Lev především doufal, že se pronásledovatelé zaměří na jinou oblast. Logicky by se Lev s Raisou měli vydat k pobřeží Baltu, tedy k nejbližší, finské hranici. Ze země se nejsnáze mohli dostat lodí. Místo toho však putovali na jih, přes střední Rusko do Rostova. V tomhle směru na ně na konci cesty nečekal žádný příslib bezpečí, jejich šance zůstat na svobodě byly téměř nulové.

Brodili se řekou, postupovali mnohem pomaleji než na začátku. Často zakopávali a padali – a pokaždé se jim vstávalo obtížněji. Nepomáhal ani příliv adrenalinu vyvolaný vědomím, že jim jde o život. Lev dával pozor, aby mu voda nesmyla z rány pavučiny, a držel paži neustále zvednutou nad hladinou. Svou svízelnou situaci spolu zatím neprobírali, jako by jejich život měl trvat tak krátce, že nemělo smysl cokoliv plánovat. Lev odhadoval, že jsou asi dvě stě kilometrů východně od Moskvy. Ve vlaku strávili téměř čtyřicet osm hodin, pravděpodobně se tedy dostali někam poblíž města Vladimir. Pokud se Lev nemýlil, putovali teď směrem na Rjazaň. Cesta vlakem nebo autem z Rjazaně na jih do Rostova obvykle trvala nejméně čtyřiadvacet hodin. Přitom byli bez peněz a potravin, oblečení ve špinavých cárech. A pátraly po nich veškeré místní i celostátní bezpečnostní složky.

Lev a Raisa se zastavili. Po obou stranách řeky se rozkládala nevelká kolchozní vesnice. Vystoupili z řeky nějakých pět set kroků před prvními chalupami. Pomalu se smrákalo.

„Někteří z vesničanů budou ještě pracovat na svých záhumencích. Nepozorovaně tam proklouzneme. Snad se nám podaří najít něco k jídlu,“ řekl Lev.

„Chceš krást?“

„Koupit si nic nemůžeme. A jestli nás uvidí, jistě nás vydají bezpečnostním orgánům. Odměna za uprchlé vězně je vyšší, než si vydělají za celý rok.“

„Lve, moc dlouho jsi sloužil na Lubjance. Tihle lidé režim nemilují.“

„Potřebují peníze jako každý. A jako každý se snaží přežít.“

„Čekají nás ještě stovky kilometrů. Uvědom si, že sami tu dálku nezdoláme. Určitě ne. Nemáme přátele, nemáme peníze, nemáme nic. Nezbývá nám než přesvědčit cizí lidi, aby nám pomohli. Musíme jim vysvětlit, o co nám jde. Je to naše jediná šance.“

„Jsme psanci. Když nám poskytnou útočiště, hrozí smrt nejen jednotlivcům, ale celé vesnici. MGB je klidně odsoudí na pětadvacet let a pošle je i s dětmi do sibiřských gulagů.“

„Právě proto nám pomůžou. Přestal jsi věřit obyčejným lidem, protože jsi patřil k mocenskému aparátu. Lve, režim ty ubohé vesničany nereprezentuje, nechápe je a nezajímá se o ně.“

„Promiň, Raiso, ale tohle jsou řeči městských disidentů, s normálním životem nijak nesouvisejí. Od těch vesničanů by bylo šílenství, kdyby nám chtěli pomoct.“

„Máš krátkou paměť. Jak se nám podařilo utéct? Prostě jsme spoluvězňům ve vagonu řekli pravdu. A pomohli nám. Všichni. Bylo to několik set lidí – a přibližně tolik jich asi žije v téhle vesnici. Vězně z našeho vagonu skoro určitě postihne nějaký kolektivní trest za to, že včas neupozornili strážné. A kvůli čemu to pro nás udělali? Co jsi jim nabídl?“

Lev mlčel. Raisa dál naléhala.

„Jestli těm lidem ukradneš jídlo, znepřátelíš si je, i když jsme ve skutečnosti jejich přátelé.“

„Máme se snad objevit na návsi a halasně pozdravit, jako bychom tu byli doma?“

„Ano, přesně tohle musíme udělat.“

Bok po boku vešli do vesnice. Jako by se vraceli z práce. Jako by sem patřili. Brzy se kolem nich shromáždili muži, ženy i děti.

Chalupy měli ze dřeva a hlíny, zemědělské nářadí nejméně čtyřicet let staré. Stačilo by jediné udání a stát by je bohatě odměnil. Mohli ti lidé odolat? Jejich bída se zdála přímo zoufalá.

Obklopena nepřátelskými pohledy Raisa promluvila.

„Jsme vězni. Uprchli jsme z transportního vlaku, který nás odvážel na Kolymu, vstříc jisté smrti. Teď nás hledají. Potřebujeme vaši pomoc. Nežádáme o pomoc kvůli sobě. Dříve nebo později nás stejně dopadnou a zabijí. Počítáme s tím. Ale než zemřeme, musíme dovést do konce jednu závažnou věc. Dovolte nám vysvětlit, proč potřebujeme, abyste nám pomohli. Když se vám to, co od nás uslyšíte, nebude zamlouvat, nemusíte pro nás hnout ani prstem.“

Z davu vystoupil zhruba čtyřicetiletý muž s důležitým výrazem ve tváři.

„Jako předseda kolchozu mám povinnost zdůraznit, že v našem nejlepším zájmu bude předat uprchlíky úřadům.“

Raisa se rozhlédla po ostatních vesničanech. Zmýlila se snad? Opravdu už režim pronikl i do zapadlých vesniček a rozmístil svoje informátory a špicly do vedení kolchozů? Vtom se ozval jiný mužský hlas.

„A co uděláš s odměnou? Taky ji předáš úřadům?“

Následoval smích. Předseda v rozpacích zrudl. Raisa s úlevou pochopila, že ten člověk je tady spíš jenom komická figurka, loutka. Postrádal skutečnou autoritu. V zadních řadách davu promluvila jakási starší žena.

„Dejte jim najíst.“

Debata skončila, jako by promluvilo orákulum.

Zavedli je do největšího domu. V hlavní místnosti, kde se připravovalo jídlo, je usadili a dali jim napít vody. Zatopili v peci. Po celou tu dobu přibývalo obecenstva, až se celý dům zaplnil. Mezi koleny dospělých stály malé děti a nespouštěly z nečekaných hostů udivené oči. Z jiného domu kdosi přinesl ještě teplý čerstvý chléb. Raisa se Lvem jedli a z mokrých šatů jim v horku stoupala pára. Když se jeden muž omlouval, že jim nemůžou nabídnout nic na převlečení, Lev pouze pokývl, zcela zmatený jejich velkorysostí. Sám na oplátku mohl nabídnout jenom příběh, jenom vysvětlení. Dojedl chléb, dopil vodu a vstal.

Raisa sledovala ženy, muže a děti, pozorně naslouchající Lvovi. Začal vraždou malého moskevského chlapce Arkadije, onou vraždou, kterou podle rozkazu smetl ze stolu. Přiznal se, jak ostudně tvrdil příbuzným oběti, že šlo o tragickou nehodu. Uvedl, proč ho vyhodili ze složek MGB a poslali do Vualska. Vylíčil své ohromení, když se dozvěděl o dalším dítěti, zavražděném přesně stejným způsobem. Při výkladu, že k vraždám dětí dochází po celé zemi, vesničané tajili dech, jako by se před jejich očima odehrávalo nějaké kouzelnické představení. Lev je varoval, že podrobnosti budou drastické, a tak někteří z rodičů raději poslali své děti pryč.

Lev ještě ani nedokončil vyprávění a už se všichni dohadovali o pachateli hrůzných zločinů. Nikdo se nedomníval, že by vraždy měl na svědomí normální pracující člověk, otec od rodiny. Muži vesměs vyslovovali přesvědčení, že by takovou zrůdu okamžitě poznali, stačilo by se jí podívat do očí. Lev se rozhlédl po místnosti a uvědomil si, jak otřásl jistotami těch prostých a chudých lidí. Omluvil se, že jim něco tak děsivého vůbec líčí, a ve snaze trochu je uklidnit popsal vrahovy pohyby podél železniční trati spojující velká města. Pachatel zřejmě zabíjel při svých služebních cestách – a ty ho nepřiváděly do vzdálených vesnic, k jakým patřila i tahle.

Přesto si Raisa nebyla jistá, jestli si zdejší obyvatelé zachovají svou důvěřivost a pohostinnost. Nakrmí příště cizího člověka? Nebo se ode dneška budou bát, že by v sobě mohl skrývat jakési neviditelné zlo? Za Lvův příběh posluchači nutně zaplatili svou nevinností. Samozřejmě se už dříve setkali s brutalitou a smrtí. Ale neuměli si představit, že by někomu působilo potěšení vraždit děti.

Lev už mluvil déle než hodinu a venku se zatím setmělo. Právě se blížil k závěru, když dovnitř vběhl zadýchaný chlapec.

„Viděl jsem světla. Na severních kopcích. Jsou to nákladní auta. Jedou sem.“

Všichni vstali. Z výrazů ve tvářích kolem sebe Lev poznal, že jiná než státní ta auta být nemůžou.

„Kolik času nám zbývá?“ zeptal se.

Svou otázkou jako by se Lev přiřadil k vesničanům a předpokládal spojení, které ve skutečnosti neexistovalo. Co kdyby se přece jen rozhodli vydat je a žádat odměnu? Jak se však zdálo, taková myšlenka bleskla hlavou jedině jemu. Společnému odhodlání pomoct uprchlíkům se podvolil dokonce i předseda kolchozu.

Někteří z dospělých se vyhrnuli z domu, snad se chtěli přesvědčit na vlastní oči. Ostatní chrlili na chlapce otázky.

„Na kterém kopci se ty náklaďáky objevily?“

„Kolik je jich?“

„Kdy přesně jsi je viděl?“

Chlapec zahlédl tři dvojice reflektorů. Stál přitom za otcovou chalupou. Auta do vesnice přijížděla ze severní strany. Těch několik kilometrů urazí během deseti až patnácti minut.

V domech nebylo kde se schovat. Vesničané neměli ani žádný pořádný nábytek. Kromě toho prohlídka bude důkladná a drsná, odhalila by i sebelepší skrýš. Lev dobře věděl, že se strážní vynasnaží zachránit svou pověst. Raisa ho vzala za loket.

„Zkusíme utéct. Nejdřív budou propátrávat vesnici. Jestli nás nikdo neprozradí, získáme náskok. Třeba se nám podaří zmizet někde v polích. Už je tma.“

Lev zavrtěl hlavou. Cítil, jak se mu svírá žaludek, a v myšlenkách se vrátil k Anatoliji Brodskému. Ano, takhle si musel Brodskij připadat, když se otočil, spatřil na hřebenu kopce Lva a uvědomil si, že past sklapla. Lev si pamatoval, jak se ten člověk zastavil, na okamžik zcela ochromený vědomím, že ho dopadli. Přesto mnoho nescházelo, a mohl uniknout. Těmhle pronásledovatelům se však utéct nedalo. Byli odpočatí, měli dalekonosné pušky vybavené optickými zaměřovači, měli světlice, které dokázaly rozzářit oblohu, měli psy, schopné zachytit stopu uprchlíků.

Lev se otočil k chlapci, který předtím uviděl světla těch nákladních aut.

„Potřebuju, abys mi pomohl.“

TÉHOŽ DNE

Chlapci se nervózně třásly ruce. V téměř úplné tmě klečel uprostřed silnice, před sebou malý plátěný sáček a rozsypané zrní. Slyšel, jak se nákladní vozy blíží, kola odhazovala hlínu. Už ho od nich dělilo jen pár set metrů – a jely dost rychle. Zavřel oči a doufal, že si ho řidiči všimnou. Nebo se snad auta řítila příliš rychle, aby stačila včas zastavit? Zaskřípěly brzdy. Otevřel oči a ohlédl se. Svítila na něho silná přední světla. Zvedl ruce nad hlavu. Nákladní vozy zastavily. Kovový nárazník se téměř dotýkal chlapcovy tváře. Dveře kabiny se rozlétly.

„Co tu sakra vyvádíš?“ křikl příslušník jednotek ministerstva státní bezpečnosti.

„Rozsypalo se mi zrní.“

„Koukej zmizet ze silnice!“

„Jestli všechno neposbírám, táta mě zabije.“

„Okamžitě se ztrať, nebo tě zabiju sám.“

Chlapec znejistěl, ale dál shrnoval zrní do sáčku. Zaslechl jakési kovové cvaknutí. Byla to pistole? Nikdy žádnou neviděl, netušil, jaký zvuk vydává odjišťovaná zbraň. Zmocnila se ho panika, zatím se však nehnul z místa. Přece mě nezastřelí, pomyslel si. Jsem jenom malý kluk a sbírám otcovo zrní… Vtom se mu vybavilo, co vyprávěl ten cizí muž: někdo pořád zabíjí děti. Třeba tihle ozbrojenci nebyli o nic lepší. Chlapec nabral poslední hrst, popadl plátěný sáček a rozběhl se zpátky do vesnice. Nákladní auta jela za ním, pronásledovala ho a nutila utíkat stále rychleji. Slyšel troubící klaksony a smích řidičů. Nikdy v životě neběžel takovým tempem.

Lev a Raisa se ukryli na jediném místě, kde by je vojáci neměli hledat: přímo pod nákladními vozy. Zatímco chlapec sbírající vysypané zrní rozptyloval pozornost příslušníků, proplížil se Lev pod druhé nákladní auto. Raisa vklouzla pod třetí. Protože se nedalo odhadnout, jak dlouho se v té namáhavé poloze budou muset držet – mohlo to trvat hodinu –, Lev sobě i Raise omotal kolem dlaní pruhy látky utržené z košile.

Jakmile auta definitivně zastavila, Lev zaklínil chodidlo za nápravu; obličejem se skoro dotýkal spodní části dřevěné korby. Prkna se prohýbala – vojáci po nich přecházeli, seskakovali na zem. Mezi špičkami nohou Lev sledoval příslušníka, který si v podřepu zavazoval tkaničky. Kdyby se ten muž ohlédl, okamžitě by Lva spatřil. Ale zvedl se a chvatně zamířil do jedné z chalup. Lev si zhluboka oddechl. Pak se trochu posunul, aby měl výhled na třetí nákladní vůz.

Raisa se bála, ale hlavně se vztekala. Jistě, Lvův plán byl chytrý, sama by nic lepšího nevymyslela, celý však závisel na schopnosti udržet se. Neměla za sebou armádní výcvik, netrávila roky na vojenských překážkových dráhách. Scházely jí patřičně vytrénované svaly. Už teď ji nesnesitelně bolely paže. Neuměla si představit, jak zvládne další minutu, natož hodinu. Zároveň se však nechtěla smířit s tím, že by je dopadli jenom kvůli ní, odmítala přijmout myšlenku, že by svou slabostí zavinila prohru.

Přemáhala bolest, v duchu bezmocně hořekovala. Věděla, že déle už se neudrží. Bude si muset lehnout na zem a nechat paže trochu odpočinout. Ale kolik sil tím odpočinkem získá? Dokáže se držet další minutu, snad i dvě minuty a potom se znovu pustí. A intervaly se budou zkracovat. Horečně uvažovala. Jak by se dal problém vyřešit nezávisle na tělesné síle? Byly tu ony pruhy látky utržené z košile. S jejich pomocí by si mohla přivázat zápěstí k nápravě. Tohle by svedla, dokud nákladní auto stálo. Ovšem stejně by se musela na pár minut spustit dolů. A jakmile se ocitne na zemi, byť pod nákladním vozem, nesmírně se zvýší možnost, že ji někdo zpozoruje. Raisa se rozhlédla vlevo a vpravo, pokusila se zjistit, kde jsou vojáci. Řidič tu zůstal, hlídal vozidlo. Viděla mužovy boty a cítila cigaretu, kterou kouřil. Jeho přítomnost Raise celkem vyhovovala – alespoň příslušníky nenapadne, že by se někdo odvážil vlézt pod auto. Pomalu, opatrně a co nejtišeji spustila nohy na zem. I drobné sklouznutí by mohlo řidiče varovat. Odmotala z dlaní látkové pruhy, přivázala si k nápravě levé zápěstí, potom částečně také pravé zápěstí a dodatečně utáhla uzel, což rozhodně nebylo snadné. Spokojená s výsledkem už začala zvedat nohy, když uslyšela vrčení. Podívala se stranou – a zírala přímo do očí psa.

Lev tu psí smečku čekající vedle třetího nákladního vozu dobře viděl. Psovod zatím o Raise neměl tušení. Ale psi o ní věděli. Lev slyšel, jak vrčí a štěkají: Raisa pod autem ležela přesně v úrovni jejich očí. Zoufale otočil hlavu a zahlédl chlapce, který předtím kvůli Lvovi a Raise tak statečně sehrál scénku s rozsypaným zrním. Teď hoch napjatě sledoval události z okna chalupy. Lev se spustil na zem, aby získal lepší výhled. Psovod se chystal vyrazit. Ale jeden ze psů se vzpínal na vodítku – nepochybně si všiml Raisy. Lvovi nezbylo než obrátit se na chlapce. Znovu od něho potřeboval pomoc. Ukázal na psy. Hoch pochopil, vyběhl z domu a chladnokrevně zamířil ke smečce. Psi se na něho okamžitě rozštěkali.

„Hned se vrať domů!“ křikl voják.

Chlapec předstíral, že chce jednoho ze psů pohladit.

„Ukousne ti ruku až po rameno,“ zasmál se psovod.

Hoch couvl. Voják odvedl psy a opět chlapci přikázal, aby se vrátil domů. Lev se přitáhl zpátky ke spodní straně korby. Uvědomoval si, že Raise i jemu ten odvážný malý kluk zachránil život.

Raisa netušila, jak dlouho ležela s přivázanými zápěstími pod nákladním vozem. Podle zvuků poznala, že příslušníci vojsk ministerstva vnitra provádějí domovní prohlídky: převraceli nábytek, rozbíjeli nádobí a všechno, co jim přišlo do ruky. Slyšela štěkot psů, viděla záblesky vystřelovaných světlic. Pak se vojáci začali vracet k autům. Ozývaly se hlučné povely. Psovodi naložili psí smečku zpátky na korbu třetího vozu. Jednotka se chystala k odjezdu.

Raisa si vzrušeně uvědomila, že plán vyšel. Vtom auta nastartovala. Osa nápravy se zachvěla. Za několik vteřin se roztočí. Raisa potřebovala co nejrychleji odvázat od nápravy zápěstí. Ale uvolnit uzly nebylo snadné, ruce měla znecitlivělé, prsty neohebné. Snažila se ze všech sil. Už nastoupil poslední z vojáků. Vesničané se shromáždili kolem nákladních vozů. A odvázat zápěstí se jí dosud nepodařilo. Vteřiny ubíhaly. Zvedla hlavu, zahryzla se do uzlu a zatáhla. Konečně povolil. Prudce dopadla na záda, ale zvuk naštěstí pohltilo burácení motorů. Vozy se rozjely. Ležela uprostřed silnice. Vojáci sedící na korbě by ji snadno zahlédli. Nemohla tomu nijak zabránit.

Vesničané zvolna vykročili vpřed. V okamžiku, kdy odjelo třetí nákladní auto, obklopili Raisu. Kdyby se vojáci ohlédli, nespatřili by nic neobvyklého. Raisa ležící na silnici teď byla schovaná za desítkami nohou.

Čekala, celá schoulená. Konečně jí jeden muž pomohl vstát. Byla v bezpečí. Lva zatím nikde neviděla. Domyslela si, že nehodlal riskovat a pustil se spodní části korby teprve za vesnicí, v úplné tmě. Jinak by si ho třeba všiml řidič třetího nákladního auta. Snad Lev využil nejbližšího místa, kde vozy zatáčely. Každopádně o manžela neměla obavy. Věděl, co dělat. Všichni mlčky vyčkávali. Raisa vzala za ruku malého chlapce, od něhož se jim dostalo tak obětavé a neocenitelné pomoci. A zanedlouho uslyšeli, jak k nim kdosi přibíhá.

Moskva

TÉHOŽ DNE

Vasilij byl přesvědčený, že navzdory stovkám nasazených agentů a vojáků pátrání neskončí úspěchem. Stát sice vládl neomezenými prostředky, ovšem Lev za sebou měl dokonalý výcvik, věděl, jak unikat pronásledovatelům, jak přežít na nepřátelském území. Objevily se domněnky, že Lvovi s Raisou musel někdo pomáhat, snad podplacení strážní, snad lidé, kteří čekali na dohodnutém místě u železniční trati a řídili další fáze útěku. Tohle však bylo v rozporu s výpověďmi vězňů z dotyčného vagonu. I po nejtvrdším fyzickém nátlaku všichni tvrdili, že Lev s Raisou uprchli sami. Strážní zuřili, nic takového nechtěli slyšet. Pátrání se zatím soustřeďovalo na možné přístupové cesty ke skandinávským hranicím, tedy k severnímu pobřeží a Baltu. Předpokládalo se, že se Lev pokusí dostat ze země, nejspíš s využitím nějaké rybářské lodi. Na Západě se okamžitě spojí s vládními představiteli a ti mu za cenné informace rádi poskytnou azyl. Z těchto důvodů se dopadení Lva stalo naléhavou a prioritní záležitostí. Někdejší důstojník MGB by dokázal způsobit Sovětskému svazu nedozírné politické škody.

Teorii o předem organizovaném útěku Vasilij rovnou odmítl. Prostě neexistovala možnost, že by se kdokoliv dozvěděl, ve kterém vlaku Lev s Raisou pojedou. Zařazení do transportu proběhlo spěšně, improvizovaně a na poslední chvíli. Vasilij celou věc vyřídil bez patřičných dokladů a obvyklých procedur. Takže při útěku by musel pomáhat on, nikdo jiný nepřicházel v úvahu. Ať se to zdálo sebesměšnější, vina by mohla padnout na jeho hlavu. Že by zdeptaný Lev měl stále ještě dost sil, aby Vasilije zničil?

Žádná z pátracích skupin dosud nezachytila jedinou stopu. Přitom Lev a Raisa neměli v téhle části země žádné příbuzné, žádné přátele. Prchali sami, v hadrech, bez peněz. Když Vasilij naposledy Lva viděl, vězeň si nepamatoval ani svoje jméno. Zřejmě se zotavil. Vasilij potřeboval zjistit, kam Lev míří. Nenapadal ho lepší způsob, jak uprchlíka najít. Nemělo smysl namátkově hledat v různých koutech země. Vlastního bratra, kterého kdysi sám udal, už po jeho útěku chytit nedokázal. Právě proto musel dopadnout Lva. Další selhání by nepřežil.

Verzi o útěku na Západ Vasilij také nevěřil. Vrátil by se Lev do Moskvy? Žili tam jeho rodiče. Ale rozhodně mu nemohli pomoct. A jeho návštěvu by zaplatili životem. Nepřetržitě je teď střežili ozbrojení agenti. A co třeba motiv pomsty? Nezatoužil Lev zabít svého úhlavního nepřítele? Vasilij si s tou lichotivou představou krátce pohrával, pak ji zavrhl. Ve Lvově nechuti vůči sobě nikdy necítil nic osobního. Kromě toho by Lev kvůli pomstě neohrozil manželčin život. Kdepak, jednal podle plánu, sledoval svůj cíl. A ten cíl souvisel se stránkami zabaveného spisového materiálu.

Vasilij důkladně prostudoval všechno, co Lev a velitel vualské milice v uplynulých měsících shromáždili. Fotografie zavražděných dětí, svědecké výpovědi, opisy soudních dokumentů týkajících se odsouzených pachatelů. Při výslechu Lev přiznal svůj omyl – ovšem nikoliv upřímně. Byl zásadový, určitě té prapodivné teorii pevně věřil. Ale čemu konkrétně věřil? Že vraždy bez motivu spáchal na více než třiceti místech, vzdálených od sebe stovky kilometrů, jediný zločinec? Taková teorie byla nejen absurdní, navíc mohla Lva zavést kamkoliv. Měl si snad Vasilij náhodně zvolit některé z těch míst a prostě tam čekat? Znepokojeně si znovu prohlédl mapku zachycující ony údajné vraždy, očíslované a doplněné daty.

44

Tohle číslo ho zaujalo. Zvedl sluchátko telefonu.

„Pošlete mi sem Fjodora Andrejeva.“

Po svém povýšení získal Vasilij také vlastní kancelář, byť nevelkou. Nicméně na ni byl patřičně hrdý, koneckonců každý z jejích čtverečních metrů osobně vybojoval v náročné bitvě. Ozvalo se zaklepání na dveře. Vstoupil Fjodor Andrejev, nyní Vasilijův podřízený: mladý, loajální a nijak zvlášť chytrý dříč, prostě muž s ideálními vlastnostmi podřízeného. Zdál se nervózní. Vasilij se usmál a gestem Fjodora vyzval, aby se posadil.

„Díky, že jsi přišel. Potřebuju, abys mi pomohl.“

„Jistě, soudruhu veliteli.“

„Je ti známo, že Lev Děmidov uprchl z transportu?“

„Ano, slyšel jsem o tom.“

„Co víš o důvodech Lvova zatčení?“

„Vůbec nic.“

„Domnívali jsme se, že pracuje pro západní vlády, sbírá informace, provádí špionáž. Ale jak se teď ukázalo, mýlili jsme se. Během výslechu nám Lev nic neprozradil. Až dodatečně jsem zjistil, že pracoval na tomhle.“

Fjodor vstal a zahleděl se na stůl s rozloženými spisovými materiály. Jednou už se s nimi seznámil. Tehdy je Lev měl přilepené k hrudi. Fjodor se začínal potit. Předklonil se, jako by ty papíry viděl poprvé. Snažil se skrýt, že se celý chvěje. Koutkem oka pozoroval svého nadřízeného. Vasilij teď stál vedle Fjodora a upřeně zíral na zabavené materiály – jako jeho spolupracovník, kolega. Vasilij klouzal prstem po mapce. Velmi pomalu. Zastavil se u Moskvy a ťukl nehtem do čísla:

44

Fjodorovi se udělalo nevolno. Pootočil hlavu. Vasilij mu z těsné blízkosti hleděl přímo do očí.

„Fjodore, my víme, že Lev se nedávno objevil v Moskvě. A teď už jsem si jistý, že jeho cesta nesouvisela se špionáží. Ve skutečnosti prováděl soukromé vyšetřování. Podle jeho přesvědčení tady došlo k vraždě. Někdo zavraždil tvého syna, je to tak?“

„Ne, soudruhu veliteli. Můj syn zahynul při dopravní nehodě. Srazil ho vlak.“

„Lva k tobě poslali, aby tu záležitost vyřídil?“

„Ano, ale…“

„A tenkrát sis myslel, že se chlapec stal obětí vraždy, nemám pravdu?“

„Byl jsem rozrušený, synova smrt na mě těžce dolehla…“

„Když Lva to jeho vyšetřování zavedlo zpátky do Moskvy, nezajímal se právě o tvoje dítě?“

„Ne, soudruhu veliteli.“

„Jak to víš?“

„Co prosím?“

„Jak víš, jestli se Lev zajímal nebo nezajímal o tvoje dítě?“

Vasilij se posadil. Prohlížel si nehty a tvářil se dotčeně.

„Fjodore, asi o mně máš hodně špatné mínění.“

„Naopak, soudruhu veliteli.“

„Pochop, jestli se Lev nezmýlil a skutečně se tady někde pohybuje vrah dětí, musíme pachatele dopadnout. Fjodore, rád bych Lvovi pomohl, taky mám děti. Moje povinnost jako otce i jako důstojníka je jasná: co nejrychleji tu sérii hrůzných zločinů zastavit. Nezastírám, že mi Lev byl vždycky nesympatický, ale tenhle případ odsouvá podobné pocity stranou. Kdybych Lvovi přál smrt, stačilo by prostě nedělat vůbec nic. Zatím všichni považují Lva a Raisu za špiony. Při první příležitosti je někdo zastřelí – a výsledky jejich úsilí přijdou vniveč. Budou umírat další děti. Ovšem pokud se mi podaří shromáždit všechna fakta, snad bych dokázal přesvědčit nadřízené, aby pronásledování odvolali. Jaká šance jinak asi Lvovi a Raise zbývá?“

„Žádná.“

Vasilij spokojeně pokývl. Ano, jeho domněnka se potvrzovala: Lev byl opravdu přesvědčený, že vraždy dětí má na svědomí jediný pachatel.

„Přesně tak. Jsou bez peněz. A stovky kilometrů od svého cíle,“ pokračoval Vasilij.

„Kde utekli z transportu?“

Fjodorova druhá chyba. Odhalila, že ani Fjodor nepochybuje o Lvově úmyslu dopadnout vraha. Teď už Vasilij potřeboval jenom zjistit, kam uprchlíci míří. Ukázal na železniční trať východně od Moskvy a sledoval, jak se Fjodorův pohled stáčí po mapce směrem k jihu. Lev tedy putoval na jih. Ale kam konkrétně?

„K většině vražd došlo na jihu,“ poznamenal Vasilij ve snaze Fjodora navnadit.

„Ano, když se člověk podívá na tuhle mapku…“

Fjodor se odmlčel. Uvažoval. Mohl dát Vasilijovi tip, aniž sám sebe ohrozí. Společně pak požádají nadřízené, aby změnili názor na Lva a Raisu. Fjodor už dávno hledal přijatelnou cestu, jak oběma pomoct. A teď se mu taková cesta nabízela. Z pronásledovaných štvanců se rázem stanou hrdinové. Když se viděli v Moskvě, Lev se zmínil o náčelníkovi vualské milice, který odjel do Rostova ověřit předpoklad, že právě tam bydlí vrah. Fjodor se s předstíraným zájmem sklonil nad mapku.

„Už podle četnosti vražd bych soudil, že důležitou roli tu hraje Rostov na Donu. Ke všem dřívějším vraždám došlo na jihu. Pachatel žije buď přímo tam, nebo někde poblíž.“

„Rostov?“

„Jak by se nadřízení dali nejsnáze přesvědčit?“

„Potřebuju si celou věc důkladně promyslet. Budeme hodně riskovat, mohlo by nás to stát krk. Musíme mít jistotu. Vysvětli mi ještě jednou, jak jsi dospěl k názoru, že vrah žije někde na jihu.“

Zatímco Fjodor se dál skláněl nad papíry a uváděl různé argumenty, Vasilij se zvedl, obešel psací stůl, vytáhl pistoli a zamířil Fjodorovi na srdce.

Jihovýchodní rostovská oblast

14. ČERVENCE

Lev s Raisou se krčili v bedně jeden metr vysoké a dva metry široké. Cestovali na jih jako lidský kontraband. Poté, co příslušníci vojsk ministerstva vnitra dokončili prohlídku, odvezli vesničané Lva a Raisu kolchozním nákladním autem do nejbližšího města, Rjazaně, a tam je zavedli mezi svoje přátele a příbuzné. V maličkém dusném bytě, zaplněném snad třiceti lidmi a načpělém kouřem z nejlacinějších cigaret, vylíčil Lev celou historii svého soukromého pátrání. Nikoho nemusel příliš přesvědčovat, jak je záležitost naléhavá, každý chápal, že milice skutečného vraha dopadnout nedokáže. Se svými problémy se ti lidé na milici ani na jiné úřední orgány zásadně neobraceli, vždycky všechno řešili vlastními silami. Teď před sebou měli podobnou situaci – a navíc byly v sázce nesčetné dětské životy.

Společně vypracovali plán. Jeden z přítomných, řidič nákladního auta, převážel zboží mezi Moskvou a různými většími městy, například Kujbyševem a Charkovem. Charkov byl zhruba tři sta kilometrů severně od Rostova, což představovalo půldenní jízdu. Jet až do Rostova se zdálo riskantní, neboť řidič tam neměl co pohledávat. Projevil však ochotu zavézt je do nedalekého města Šachty. Takovou odbočku by celkem snadno vysvětlil návštěvou u příbuzných. A ti příbuzní, až si vyslechnou historii pátrání, určitě Lvovi a Raise pomůžou odcestovat do Rostova.

Přinejmenším půl druhého dne tedy museli strávit v téhle bedně, obklopeni naprostou tmou. Šofér vezl náklad banánů, luxusního exotického zboží určeného do spectorgů, obchodů pro stranické funkcionáře, kde dříve nakupovali potraviny i Lev s Raisou. Bedna stála v zadní části korby a zakrývaly ji další bedny, ovšem plné vzácného ovoce. Horké dusné ovzduší cestu nijak nezpříjemňovalo. Každé tři až čtyři hodiny řidič zastavil, odsunul bedny a umožnil svým utajeným pasažérům, aby si protáhli nohy a v příkopu u silnice si ulevili.

„Důvěřuješ mu?“ zeptala se Raisa, když v neproniknutelné tmě seděli se vzájemně propletenýma nohama v opačných rozích dřevěné bedny.

„Komu?“

„Šoférovi.“

„Ty mu snad nevěříš?“

„Nevím.“

„Určitě máš k té otázce důvod.“

„Ze všech lidí, kteří vyslechli náš příběh, se jako jediný vůbec na nic nevyptával. Tvářil se nezúčastněně. Na rozdíl od ostatních s ním ty hrůzy ani trochu neotřásly. Připadal mi chladný, příliš věcný, bez citu.“

„Nemusel nám pomáhat. A přece by nás nemohl zradit a potom se klidně vrátit ke svým příbuzným a přátelům.“

„Něco už by si vymyslel. Na silnici byl kontrolní zátaras. Agenti nás dopadli. Marně se nás pokoušel zachránit.“

„Co tedy navrhuješ?“

„Až příště zastaví, vrhneš se na něho, svážeš ho a řídit auto budeš sám.“

„Mluvíš vážně?“

„Jediný způsob, jak získat absolutní jistotu, je zmocnit se nákladního vozu. Budeme mít řidičovy doklady – a život zpátky ve svých rukou, znovu pod kontrolou. Teď jsme zcela bezmocní. Ani nevíme, kam nás ten člověk veze.“

„Neučila jsi mě, abych spoléhal na dobré vlastnosti neznámých lidí?“

„Tenhle chlap není jako ostatní. Zdá se ctižádostivý. Den za dnem rozváží luxusní zboží. Nutně ho napadá: tohle bych chtěl taky, chtěl bych všechny ty jemné látky, vzácné potraviny. Pochopil, že jsme mu nabídli příležitost. Dobře ví, za co nás může prodat. A zároveň si uvědomuje, jakou cenu by zaplatil, kdyby ho dopadli s námi.“

„Raiso, sice se nehodí, abych tě na to upozorňoval právě já, ale mluvíš o nevinném člověku, o muži, který nám pomáhá, i když přitom riskuje vlastní život.“

„Mluvím o záruce, že se vůbec dostaneme do Rostova.“

„Nezačíná to vždycky takhle? Nejdřív před sebou vidíme ideál, kterému věříme. Ideál, za který jsme ochotni položit život. A zanedlouho už pro dosažení cíle neváháme zabíjet – dokonce i úplně nevinné lidi.“

„Nemusíme řidiče rovnou zabít.“

„Ale ano, musíme. Nemůžeme ho nechat spoutaného na krajnici. To by znamenalo mnohem větší riziko. Buď ho zabijeme, nebo mu budeme důvěřovat. Pochop, Raiso, ti lidé nám dali najíst, poskytli nám přístřeší a zařídili cestu. Jestli se obrátím proti nim, jestli – byť jenom z opatrnosti – zabiju jednoho z nich, bude ze mě zase tentýž člověk, kterým jsi v Moskvě tak pohrdala.“

Ačkoliv na ni ve tmě neviděl, poznal, že se Raisa usmívá.

„Ty jsi mě zkoušela?“

„Jenom udržuju konverzaci.“

„A obstál jsem?“

„Všechno závisí na tom, jestli se dostaneme do města Šachty, nebo ne.“

Chvíli trvalo ticho. Pak Raisa opět položila otázku.

„Co bude, až tahle věc skončí?“

„Nevím.“

„Lve, na Západě by o tebe stáli. Ochránili by tě.“

„Nikdy svoji vlast neopustím.“

„Ani když se tě ta vlast chystá zabít?“

„Jestli chceš uprchnout za hranice, udělám všechno, abych tě dostal na nějakou loď.“

„A co ty? Schováš se v horách?“

„Jakmile vrah zemře a ty budeš v bezpečí za hranicemi, sám se přihlásím. Nechci žít v exilu, mezi lidmi, kteří ode mě potřebují informace, ale nenávidí mě. Nehodlám nikde žít jako cizinec. Nedokázal bych to. A navíc bych tím potvrdil, že všechno, co o mně na Lubjance tvrdili, je pravda.“

„A tohle je pro tebe nejdůležitější?“

V Raisině hlasu se ozval dotčený tón. Lev se k ní naklonil a vzal ji za ruku.

„Promiň, Raiso, teď ti nerozumím.“

„Je to tak složité? Prostě chci, abychom zůstali spolu.“

Lev promluvil až po několika vteřinách.

„Nemůžu žít s cejchem zrádce. Skutečně nemůžu.“

„Takže nám zbývá zhruba čtyřiadvacet hodin?“

„Bohužel ano.“

„Měli bychom ten poslední společně strávený čas co nejlíp využít.“

„Jak to myslíš?“

„Vzájemně si povíme pravdu.“

„Pravdu?“

„Určitě každý máme svá tajemství. Alespoň já ano. A ty snad ne? Neexistují věci, o kterých ses mi nikdy nezmínil?“

„Existují.“

„Takže začnu. Plivala jsem ti do čaje. Když jsem se dozvěděla o Zojině zatčení, byla jsem přesvědčená, že ji máš na svědomí. Proto jsem ti asi týden plivala do čaje.“

„Plivala jsi mi do čaje?“

„Ano, asi týden.“

„A proč jsi s tím přestala?“

„Zřejmě ti to nijak nevadilo.“

„Ničeho jsem si nevšiml.“

„Přesně tak. Dobrá, jsi na řadě.“

„Abych byl upřímný…“

„Taková jsou pravidla hry.“

„Tedy, nemyslím si, že ses za mě provdala ze strachu. Podle mého názoru sis mě vzala záměrně a s jasným cílem. Předstírala jsi obavy. Neprozradila jsi mi pravé jméno a já tě pak sledoval. Ale ve skutečnosti sis mě vyhlídla.“

„Jako agentka cizích vlád?“

„Možná jsi znala lidi pracující pro západní agentury. Možná jsi jim pomáhala. Možná proto sis mě vybrala za manžela.“

„Tohle jsou jenom dohady, žádné tajemství. Musíš mi prozradit opravdová tajemství, konkrétní fakta.“

„V prádelníku mezi tvým oblečením jsem našel minci, která je dutá a dá se rozpůlit. Je to špionážní pomůcka, používá se k pašování mikrofilmů. K jinému účelu neslouží.“

„Proč jsi mě neudal?“

„Nedokázal jsem to.“

„Lve, já si tě nevzala, abych pronikla blíž kMGB. Nelhala jsem ti, prostě jsem se bála.“

„A co ta mince?“

„Ta mince byla moje…“

Raisa se odmlčela, jako by zvažovala, jestli má nebo nemá pokračovat.

„Neukrývala jsem v ní mikrofilmy. Jako běženkyně jsem v ní mívala kyanidovou pastu.“

O temném životním údobí, kdy po zkáze svého domova strávila dlouhé měsíce na cestách, Raisa nikdy nemluvila. Lev náhle zneklidněl.

„Nepochybuju, že si umíš představit, jaký osud čekal běženkyně, hlavně mladé. Vojáci měli své potřeby. Nasazovali život, zasloužili si odměnu. Tou odměnou jsme byly my. Potkalo mě to několikrát. A naposledy se mnou jednali obzvlášť surově. Tenkrát jsem přísahala, že jestli mi takové nebezpečí bude hrozit ještě jednou, pomažu násilníkovi dásně tou kyanidovou pastou. Ať mě pak pověsí, říkala jsem si, ale třeba si pak dvakrát rozmyslí, než se vrhnou na další ženu. Nicméně ta mince mi přinesla štěstí. Ode dne, kdy jsem ji začala nosit u sebe, už jsem neměla žádné problémy – jako by muži dokázali rozpoznat ženu s kyanidem v kapse. Zranění, která jsem utrpěla, se samozřejmě nezhojila. Na takové věci neexistuje žádný lék. A to je taky důvod, proč nemůžu otěhotnět.“

Lev zíral do černé tmy, v jaké teď zřejmě bloudily Raisiny myšlenky. Během války ženy znásilňovali okupanti i osvoboditelé. Jako bývalý voják dobře věděl, že podobné chování režim toleroval. Považovalo se za součást války a vhodnou prémii pro statečné bojovníky. S pomocí kyanidu občas někdo spáchal sebevraždu, aby unikl nevýslovným hrůzám. Lev soudil, že u znásilňované ženy by muži hledali spíš nůž nebo pistoli, ovšem mince by jejich pozornosti unikla. Pohladil Raise dlaň. Co jiného mohl dělat? Omlouvat se? Vykládat, že ji chápe? Sám přece kdysi zarámoval onu fotografii vystřiženou z novin a hrdě si ji pověsil na zeď, lhostejný k tomu, co válka znamenala pro jeho vlastní manželku.

„Lve, prozradím ti ještě jedno tajemství. Zamilovala jsem se do tebe.“

„Já jsem tě vždycky miloval.“

„To není žádné tajemství. Nejméně dvě mi dlužíš.“

Lev ji políbil.

„Mám bratra.“

Rostov na Donu

15. ČERVENCE

Naďa byla v domě sama. Matka a sestra odešly navštívit babičku. Původně je Naďa doprovázela, ale cestou začala předstírat bolesti břicha a poprosila, jestli se může vrátit. Matka souhlasila, a tak Naďa spěchala zpátky domů. Připravila si jednoduchý plán. Chystala se otevřít dveře vedoucí do sklepa a zjistit, proč otec tráví tolik času tam dole, v místnosti, která je určitě nepříjemně tmavá a studená. Naďa ve sklepě ještě nikdy nebyla. Ani jedinkrát. Teď zamířila k zadní straně domu a ohmatala zvlhlé spodní cihly. Chvíli si představovala, jak to asi vypadá uvnitř. Sklep neměl žádná okénka, jenom ventilační otvor. V rodině platilo přísné pravidlo, že kromě otce do sklepní místnosti nikdo nesmí vstoupit.

Otec byl na služební cestě. Ale brzy se vrátí, dokonce snad už zítra, a Naďa ho slyšela mluvit o nutných úpravách domu, které zahrnovaly zhotovení nových dveří do sklepa. Nikoliv domovních dveří, používaných celou rodinou a šetřících teplo. Přednost otec dával dveřím vedoucím do sklepa. Jistě, byly dost opotřebované, ale proč jim přikládal takový význam? Za pár dní tedy otec zhotoví nové – a ty už se Nadě nepodaří otevřít. Pokud chtěla proniknout do sklepní místnosti a získat odpovědi na své otázky, musela jednat hned. Zámek tvořila obyčejná petlice. Naďa ji pečlivě prozkoumala. Zkusila mezi hranu dveří a zárubeň vsunout nůž a nazdvihnout petlici. Poměrně snadno to zvládla.

Strčila do dveří. Otevřely se. Vzrušená a současně vystrašená vkročila na první schod. Pustila kliku, dveře se zabouchly. Ocitla se téměř ve tmě, trochu světla proudilo jenom škvírami kolem dveřního rámu a ventilačním otvorem. Když se její oči přizpůsobily šeru, zvolna sešla po schodech, aby si prohlédla otcův tajný pokojík.

Postel, kamínka, stolek a truhla – nic záhadného. Naďa se neubránila pocitu zklamání, ale pátrala dál. Na stěně uviděla zavěšenou starou lampu a vedle ní několik připíchnutých novinových výstřižků. Přistoupila k nim blíž. Všechny se zdály stejné. Šlo o novinové reprodukce téže fotografie. Zachycovala rudoarmějce, který stál před hořícím tankem. Některé ze snímků byly ustřižené tak, že na nich zůstal pouze ten voják. Byl hezký. Naďa ho neznala. Nevěděla, co si má o té podivné sbírce výstřižků myslet. V rozpacích sebrala z podlahy plechový talíř, zřejmě určený pro kočky, opět jej položila na zem a obrátila pozornost k truhle. Vzala za bytelné dřevěné víko, aby zjistila, jestli je truhla zamčená. Víko bylo těžké, ale dalo se jím pohnout. Co se asi skrývalo uvnitř? Nazdvihla víko o kousek výš – a vtom zaslechla zvuk otevíraných domovních dveří.

Ozvaly se těžké kroky. Příliš těžké, matka to být nemohla. Otec se zřejmě vrátil předčasně. Dveře vedoucí do sklepa se otevřely, zablesklo světlo. Proč se vrátil tak brzy? Naďa co nejopatrněji spustila víko truhly a v panice naslouchala blížícím se krokům. Klesla na kolena a doplazila se pod postel. Vmáčkla se do toho těsného prostoru a pak s obavami sledovala dolní schod. O pár vteřin později se objevily otcovy vysoké černé boty. Mířily přímo k ní.

Pevně semkla víčka, bála se, že vzápětí spatří otcův rozzuřený obličej. Ale nic takového se nestalo. Otec si sedl na postel, která se skřípavě prohnula. Naďa otevřela oči a odplazila se skoro až ke zdi. Zúženou škvírou mezi postelí a podlahou sledovala, jak si otec rozvazuje tkaničky. Vůbec o ní nevěděl. Petlice patrně zapadla zpátky do drážky. Zatím tedy otec Naďu nepřistihl. Ale třeba tady dole stráví celé hodiny. Matka se vrátí a vyleká se, když Naďu nenajde doma. Třeba ji rodiče půjdou hledat. V takovém případě by mohla proklouznout nahoru a pak zalhat, že se zdržela někde venku. Byla to její jediná naděje. Do té doby Nadě nezbývalo než zůstat schovaná pod postelí a raději ani nedýchat.

Otec si stáhl ponožky. Chvíli rozhýbával prsty na nohou. Vstal, s ním se poněkud nazdvihla i postel. Rozžal lampu, která vydávala jen velmi matné světlo. Přešel k truhle. Naďa slyšela zvuk odklápěného víka, neviděla však, jaké věci otec vytahuje. Musel nechat truhlu otevřenou, neboť Naďa nezaslechla, že by víko opět sklopil.

Co to otec dělá? ptala se v duchu. Seděl teď na židli a připevňoval si k chodidlu jakýsi kus gumy, pruh odříznutý z pneumatiky. Za pomoci provázků a hadrů omotaných kolem nohy zhotovoval podivnou neforemnou botu.

Náhle se za Naďou něco pohnulo. Ohlédla se a uviděla kočku s prohnutým hřbetem a zježenými chlupy. Kočka nepřátelsky prskala. Dobře věděla, že děvče tam nemá co pohledávat. Naďa vystrašeně otočila hlavu. Otec už si toho neobvyklého ruchu všiml. Sklonil se do podřepu a nakoukl pod postel. Naďa ze sebe nedokázala vypravit jediné slovo, neodvažovala se pohnout. Otec se mlčky vztyčil a zdvihl dolní konec postele vzhůru. Naďa se schoulila do klubíčka.

„Vstaň.“

Byla úplně ochromená, nohy ani ruce ji neposlouchaly.

„Naďo.“

Teprve její jméno ji probralo. Vstala z podlahy.

„Pojď ke mně.“

Poslechla. Se sklopenou hlavou přistoupila k otci. Nechápavě zírala na jeho nohy – jednu bosou a druhou omotanou hadry. Otec spustil konec postele na původní místo.

„Proč ses tady schovala?“

„Chtěla jsem vědět, co tu pořád děláš.“

„Proč?“

„Protože jsi tak málokdy se mnou.“

Andreje se znovu zmocnil ten zvláštní nutkavý pocit. Pocit lovce. Byli v domě sami. Neměla sem dolů chodit. Přece ji varoval. Pro její dobro. Tady ve sklepě se měnil v někoho jiného. Přestával být jejím otcem… Ustoupil od dcery co nejdál, přitiskl se zády ke zdi.

„Tati?“

Andrej si přejel prstem po rtech.

Ovládej se.

Nedokázal se však ovládnout. Sundal si brýle, složil je a schoval do kapsy. Když na Naďu znovu pohlédl, už neviděl svoji dceru, ale pouze rozostřenou siluetu jakéhosi malého dítěte. Kteréhokoliv. Nerozlišitelného od jiných dětí.

„Tati?“

Naďa zamířila k otci a vzala ho za ruku.

„Ty se mnou nejsi rád?“

Byla teď příliš blízko. I bez brýlí rozeznal její vlasy, její tvář. Otřel si pot z čela a opět si nasadil brýle.

„Naďo, máš přece mladší sestru. Proč si s ní nehraješ? Já jsem ve tvém věku trávil spoustu času se svým bratrem.“

„Ty máš bratra?“

„Ano.“

„A kde je?“

Andrej ukázal na stěnu, na novinové výstřižky se snímkem rudoarmějce.

„Jak se jmenuje?“

„Pavel.“

„Proč nás někdy nenavštíví?“

„Přijde.“

Rostovská oblast

Osm kilometrů severně od Rostova na Donu

16. ČERVENCE

Seděli v električce, která mířila na předměstí, stále víc se blížili ke svému cíli, centru Rostova na Donu. Šofér nákladního auta je nezradil. Provezl je přes několik silničních kontrol až do města Šachty, kde zůstali na noc u řidičovy tchyně Sáry Karlovny a jejích příbuzných. Sára, žena po padesátce, bydlela s některými ze svých potomků včetně provdané dcery, která sama měla tři děti. V bytě žili také rodiče Sáry. O tři místnosti se tedy dělilo jedenáct lidí, každé generaci patřil jeden pokoj. Lev musel opět vyprávět příběh svého soukromého vyšetřování. Na rozdíl od měst na severu se tady o vraždách dětí vědělo. Podle Sáry se pověsti o těch děsivých zločinech roznesly po celém městě. Nikdo však neznal podrobnosti. Když Lev uvedl odhadovaný počet obětí, místnost ztichla.

Nicméně členové té velké rodiny ani na vteřinu nezaváhali, okamžitě nabídli pomoc a začali vymýšlet plány. Lev s Raisou se rozhodli vyrazit do města až po setmění, protože večer bude v továrně méně lidí. Navíc se zdálo pravděpodobnější, že vraha pak zastihnou doma. Také se domluvili, že by neměli cestovat sami. Proto je teď doprovázeli dva energičtí prarodiče a tři malé děti. Lev a Raisa hráli roli otce a matky, zatímco skuteční rodiče dětí zůstali ve městě Šachty. Předstírat rodinnou výpravu bylo chytré a prozíravé. Pokud už MGB usoudilo, že se uprchlíci nechtějí dostat za hranice, a rozšířilo pátrání i na Rostov, pak nepochybně hledalo muže a ženu, cestující osamoceně. Výrazně změnit svou podobu nemohli. Oba se sice ostříhali nakrátko a převlékli do darovaných šatů, ale bez domnělých příbuzných kolem sebe by přesto jen stěží unikli pozornosti agentů. Zpočátku se Raisa využití těch malých dětí dost bránila, nechtěla je vystavovat nebezpečí. Nakonec se dohodli: kdyby se cokoliv zvrtlo a hlídky je zadržely, budou prarodiče tvrdit, že jim Lev vyhrožoval smrtí, jinak by samozřejmě nepřátelům vlasti žádnou pomoc neposkytli.

Vlak zastavil. Lev vyhlédl oknem ven. Na stanici bylo rušno, po peronu přecházelo několik uniformovaných příslušníků. Sedmičlenná skupina vystoupila z vlaku. Nejmladší dítě, malého chlapce, nesla Raisa v náručí. Všechny tři děti předtím dostaly pokyn, aby se chovaly co nejhlučněji. Oba starší chlapci chápali smysl svých rolí a dokonale se do nich vžili. Ale ten nejmenší jenom zmateně a vystrašeně zíral na Raisu. Určitě cítil nebezpečí a nejraději by se rychle vrátil domů. Pouze neobyčejně všímavý příslušník by poznal, že tohle není opravdová rodina.

Na všední den a obyčejné malé nádraží se po nástupišti i staniční hale pohybovalo příliš mnoho hlídek. Někoho hledaly. Lev si marně připomínal, že státní bezpečnost neustále zatýká spousty lidí. Sílící tlak v žaludku mu napovídal něco jiného: hlídky pátraly právě po nich dvou. K východu už jim zbývalo sotva padesát kroků. Snažil se soustředit. Ještě pár metrů…

Vtom je zastavili dva ozbrojení příslušníci.

„Odkud jste přijeli a kam jdete?“

Raisa na okamžik ztratila řeč. V hlavě najednou měla úplně prázdno. Aby nevypadala jako zkamenělá, přendala si chlapce z jedné ruky na druhou a zasmála se.

„Ty děti jsou čím dál těžší!“

Lev se vložil do rozhovoru.

„Byli jsme navštívit manželčinu sestru. Bydlí v Šachtách. Bude se vdávat.“

„Za ožralu,“ dodala pohotově babička. „Já s tím nesouhlasila. Říkala jsem jí, aby si ho nebrala.“

Lev se s úsměvem otočil k babičce.

„Měla by si snad vzít chlapa, co nepije nic jiného než vodu?“

„Jo, rozhodně by udělala líp.“

Dědeček pokývl.

„Ať si třeba chlastá, ale proč vypadá jako trouba?“

Oba prarodiče se rozesmáli. Příslušníci nikoliv. Jeden z nich se zahleděl na nejmladšího chlapce.

„Jak se jmenuje?“

Svůj dotaz adresoval Raise. Opět jako by jí mozek přestal pracovat. Nedokázala si vzpomenout. Vůbec nic ji nenapadalo. Konečně z paměti vydolovala jméno.

„Alexandr.“

Hošík zavrtěl hlavou.

„Já jsem Ivan.“

Raisa se znovu zasmála.

„Ráda ho škádlím. Víte, schválně si pletu jména synů a oni se pak vztekají. Ano, mladý muž na mé ruce je opravdu Ivan. Tamhleten je Michail.“

Jméno patřilo prostřednímu z chlapců. Vzápětí se Raise vybavilo, že nejstarší se jmenuje Alexej. Kvůli věrohodnosti své lži však musela trvat na Alexandrovi.

„Alexandr je můj nestarší syn.“

Kluk už otvíral pusu, aby se ohradil, ale dědeček se k němu rychle sklonil a něžně ho pohladil po vlasech.

„Přestaň. Nejsem dítě,“ vyhrkl chlapec podrážděně.

Raisa se snažila nedávat najevo, jaký kámen jí spadl ze srdce. Příslušníci jim uvolnili cestu a celá ta nepravá sedmičlenná rodina prošla dveřmi nádražní budovy.

V nejbližší ulici se rozloučili. Lev a Raisa nastoupili do taxíku. Příbuzným Sáry Karlovny už předtím poskytli veškeré informace týkající se pátrání po vrahovi. Jestliže Lev s Raisou z jakéhokoliv důvodu neuspějí a série zločinů bude pokračovat, rodina úkol převezme. Spojí se s přáteli a známými a dál se bude pokoušet pachatele dopadnout. Vzniknou pátrací skupiny. Pokud jedna selže, nahradí ji další. Vrah rozhodně nesměl přežít. Lev si uvědomoval, že tady půjde o zákon lynče, o popravu bez řádného soudního líčení, pouze na základě nepřímých důkazů. Chtěli dosáhnout spravedlnosti, ale museli přitom napodobit systém, jemuž se vzepřeli.

Na zadních sedadlech volhy, téměř určitě vyrobené ve Vualsku, Lev a Raisa mlčeli. Nepotřebovali mluvit. Plán měli hotový. Lev se dostane do Rostělmaše a pronikne k evidenci zaměstnanců. Zatím nevěděl, jak tu věc provede, bude muset improvizovat. Raisa zůstane v taxíku: kdyby řidič začal projevovat netrpělivost, přesvědčí ho, že je všechno v pořádku. Pro jistotu mu zaplatili předem – a štědře. Až Lev vyhledá jméno a adresu, odjedou týmž taxíkem k vrahovu bydlišti. Jestli nebude doma, ale na služební cestě, snad se jim podaří zjistit, kdy se má vrátit. Potom by zamířili zpátky do města Šachty a v bytě Sáry Karlovny by čekali na vhodný den.

Taxi zastavilo. Raisa vzala Lva za ruku. Byl nervózní.

„Když se do hodiny nevrátím…“ zašeptal skoro neslyšně.

„Já vím.“

Lev vystoupil a zavřel za sebou dveře auta.

U hlavní brány závodu stáli strážní, ale chovali se klidně. Žádná zvláštní bezpečnostní opatření Lev nezpozoroval. MGB patrně nepředpokládalo, že by se chtěl vydat právě do továrny na traktory. Jistě, mohlo záměrně nechat ostrahu u brány zredukovat, aby ho vlákalo dovnitř, Lev o tom však silně pochyboval. Snad si agenti domysleli, že se objeví v Rostově, ovšem přesný cíl jeho cesty neznali. Lev zašel za roh a po chvíli našel místo, kde výhledu na drátěný plot bránila boční část cihlové budovy. Vyšplhal na plot a spustil se dolů. Byl uvnitř.

V Rostělmaši se pracovalo nepřetržitě čtyřiadvacet hodin denně. Dělníci byli v jednotlivých provozech, tady na továrním dvoře jich Lev moc neviděl. Podle jeho odhadu závod zaměstnával nějakých deset tisíc lidí – na samotné výrobní lince, v účtárnách, uklízecích četách, dopravním oddělení a tak dále. A vzhledem ke střídání směn by sotva někdo poznal, že sem Lev nepatří. Klidně a cílevědomě kráčel k největší z budov. Vtom z ní vyšli dva muži. Zapálili si a pak pokračovali směrem k hlavní bráně. Zřejmě pro dnešek skončili práci. Všimli si Lva a zastavili se. Nezbývalo mu než kývnout na pozdrav a dát se s nimi do řeči.

„Jsem zásobovač z automobilky ve Vualsku. Měl jsem dorazit mnohem dřív, ale vlak nabral zpoždění. Kde je administrativní budova?“

„Kanceláře nemají zvláštní budovu, jsou přímo tady, v horních patrech. Zavedu vás tam.“

„Neobtěžujte se, určitě to najdu sám.“

„Nijak nespěchám domů. Rád půjdu s vámi.“

Lev se usmál. Nemohl odmítnout. Muži se spolu rozloučili a Lev následoval svého nevyžádaného průvodce do hlavní budovy.

Uvnitř Lev na okamžik skoro strnul. Obrovský prostor, vysoký strop, hluk strojů, to všechno vyvolávalo pocity ohromení a úžasu, až posvátné úcty. Ale koneckonců tohle přece byla stavba nového náboženství, katedrála lidu – a každý se jí měl klanět stejně jako traktorům, které se tu vyráběly. Lev s ochotným zaměstnancem kráčeli bok po boku, občas prohodili pár slov. Lev byl teď za doprovod vděčný, alespoň se o ně lidé v hale příliš nezajímali. Zároveň však uvažoval, jak se muže zbaví.

Z výrobní haly zamířili po schodech nahoru ke kancelářím.

„Nevím, jestli tady ještě někoho zastihnete,“ poznamenal průvodce. „Úředníci obvykle nemívají noční směny.“

Lev uvažoval, jak situaci vyřeší. Dokáže příslušné referenty oklamat? To se nezdálo pravděpodobné. Tak citlivé informace mu neposkytnou, i když si vymyslí rafinovanou záminku. Kdyby měl svůj někdejší průkaz státní bezpečnosti, už by si nějak poradil.

Odbočili za roh. Na chodbu vedoucí ke kancelářím bylo vidět z výrobní haly. Ať se Lev rozhodne udělat cokoliv, dělníci tam dole by ho mohli zpozorovat. Muž zaťukal na jedny dveře. Další vývoj událostí závisel na počtu lidí uvnitř. Otevřel starší člověk v laciném obleku, nejspíš účetní. Měl nažloutlou pleť a tvářil se zatrpkle.

„Co si přejete?“

Lev nakoukl účetnímu přes rameno. Kancelář vypadala prázdná.

Lev se prudce otočil a praštil svého průvodce do břicha. Muž zalapal po dechu a zlomil se v pase. Než stačil účetní zareagovat, popadl ho Lev za krk.

„Uděláte, co vám řeknu, a nic se vám nestane. Rozuměl jste mi?“

Starší muž kývl. Lev pomalu uvolnil stisk.

„Zatáhněte všechny žaluzie. A sundejte si vázanku.“

Lev postrčil dovnitř svého sípajícího průvodce. Zavřel dveře a zamkl. Účetní si sundal kravatu a hodil ji Lvovi, potom přešel k oknům a splnil první příkaz. Z výrobní haly už do kanceláře nikdo nemohl vidět. Lev kravatou spoutal mladšímu muži ruce za zády. Zároveň nespouštěl z očí účetního. Pochyboval, že by v kanceláři měli zbraň nebo poplachové tlačítko – nebylo tady co ukrást. Účetní se otočil od oken.

„Co vlastně chcete?“

„Zajímá mě evidence zaměstnanců.“

Úředník se zatvářil nechápavě, ale poslušně odemkl registraturu. Lev se postavil vedle něho.

„Zůstaňte na místě. Nehýbejte se. Ruce nechte položené na registratuře.“

Zásuvky obsahovaly tisíce a tisíce spisových složek, zahrnujících nejen současné zaměstnance, ale i ty, kteří už v závodě nepracovali. Ovšem zásobovači existovali pouze jaksi neoficiálně, neboť jejich potřebnost mimoděk svědčila o nedostatcích v distribuci a výrobě. Nezdálo se tedy pravděpodobné, že by se v evidenci vyskytovali pod pravým názvem své profese.

„Kde jsou složky zásobovačů?“

Účetní vytáhl z jedné zásuvky desky s nápisem VÝZKUMNÍ PRACOVNÍCI. Lev se nemýlil, továrna pro své zásobovače zvolila krycí název. Jak letmým pohledem zjistil, v současnosti zaměstnávala pět zásobovačů. Celý znervóznělý se začal probírat složkami. Na nich teď závisel úspěch jeho pátrání. Kdy a kam jednotlivé zásobovače továrna vyslala? Pokud by data odpovídala vraždám, našel by – alespoň podle svého názoru – vraha. Jestli se objeví dostatečná shoda, Lev za tím člověkem půjde a předloží mu usvědčující fakta. Nepochyboval, že pachatel se pod tíhou důkazů přizná. Lev přejížděl prstem po záznamech a porovnával služební cesty s daty a místy, která uchovával v paměti. První složka nevyhovovala. Na okamžik uvažoval, jestli si dokáže správně vybavit všechny údaje. Přinejmenším data tří vražd – dvou ve Vualsku a jedné v Moskvě – by nikdy nezapomněl. Tenhle zásobovač necestoval do žádného z měst podél transsibiřské magistrály. Lev otevřel druhou složku. Přeskočil úvodní informace a zaměřil se pouze na pracovní záznamy. Dotyčný zaměstnanec pracoval v Rostělmaši teprve od minulého měsíce. Lev rozevřel třetí složku. Ani ta neodpovídala. Už zbývaly jenom dvě. Vzal do rukou čtvrtou a chvatně ji prolistoval.

Vualsk, Molotov, Kirov, Gorkij – řada měst kolem železniční trati vedoucí na západ k Moskvě. Jižně od Moskvy tu byla města Tula a Orel. Následovala Ukrajina: Charkov, Gorlovka, Záporoží. Ve všech těch městech došlo k vraždám. Lev zavřel složku. Než se vrátí k osobním údajům, chtěl ještě překontrolovat pátou. Už se však nedokázal soustředit a po záznamech služebních cest přejížděl prstem rychle a roztržitě. Pár míst by odpovídalo. Ale jen pár. Lev se vrátil ke čtvrté složce. Nalistoval přední stranu a zahleděl se na malou černobílou fotografii. Muž měl brýle. Jmenoval se Andrej.

TÉHOŽ DNE

Vasilij seděl na posteli ve svém hotelovém pokoji. Pokuřoval, klepal popel na koberec, pil vodku přímo z lahve. Nedělal si nejmenší iluze. Jestli nadřízeným nepředá Lva s Raisou, rozhodně mu neprojde smrt Fjodora Andrejeva. Tak zněla dohoda před Vasilijovým odjezdem z Moskvy. Pokud dopadne uprchlíky, projevili nadřízení ochotu uvěřit jeho tvrzení, že Fjodor spolupracoval se Lvem, a když byl odhalen, pokusil se na Vasilije zaútočit. Ministerstvo státní bezpečnosti nesmírně zneklidňovala neschopnost chytit dva neozbrojené ubožáky, kteří jako by se rozplynuli ve vzduchu. Kdyby je Vasilij dokázal vypátrat, o jakýchkoliv jeho prohřešcích už by se vůbec nemluvilo. Vedení MGB si pomalu zvykalo na představu, že Lev je za hranicemi a samozřejmě ve spárech západních diplomatů. Sovětští agenti v cizině už dostali patřičné pokyny. Sovětská velvyslanectví po celém světě obdržela fotografie Lva a jeho manželky. Připravily se plány fyzické likvidace zrádců. Dopadením Lva a Raisy by Vasilij státu ušetřil nákladný mezinárodní hon i možné diplomatické komplikace a odčinil by tak veškerá svá pochybení.

Odhodil nedopalek, chvíli sledoval, jak na koberci doutná, a pak jej podpatkem zašlápl. Rostovské oddělení státní bezpečnosti Vasilij pokládal za bandu neschopných povalečů. Rozdal jim fotografie. Upozornil příslušníky, že si Lev třeba nechal narůst vousy nebo se ostříhal úplně nakrátko. Uprchlíci také už nemuseli cestovat pohromadě. Možná se rozdělili, možná jeden z nich zemřel. Nebo naopak pokračovali v cestě společně s nějakými pomocníky. Příslušníci by neměli důvěřovat dokladům, Lev by jistě dokázal jakýkoliv průkaz zfalšovat. Vasilij příslušníky vyzval, aby zadrželi všechny osoby, které jim budou připadat jen trochu podezřelé, o eventuálním propuštění pak rozhodne sám. Třicet mužů, které dostal k dispozici, obsadilo několik kontrolních stanovišť a provádělo namátkové prohlídky. Každý příslušník musel zapsat a hlásit veškeré incidenty, byť zdánlivě bezvýznamné. Hlášení hodlal Vasilij přijímat nepřetržitě, ve dne i v noci.

Zatím se nic závažného neobjevilo. Ukáže se snad, že Lev jenom využil další příležitosti, aby Vasilije ponížil? Nespletl se ten idiot Fjodor? Co když Lev mířil někam úplně jinam? To by znamenalo Vasilijův konec.

Někdo zaklepal na dveře.

„Dále.“

Vešel mladý příslušník, zadýchaný a zrudlý. Postavil se do pozoru, v ruce list papíru. Vasilij ho gestem vybídl, aby mu papír podal.

Továrna Rostělmaš. Administrativní sekce.

Napadeni dva muži. Odcizeny záznamy o zaměstnancích.

Vasilij se zvedl.

„Je tady.“

TÉHOŽ DNE

Stáli vedle sebe, padesát kroků od domovních dveří. Lev pohlédl na manželku. Dosud netušila nic o myšlenkách, které mu zběsile vířily hlavou. Připadal si jako omámený. Jako pod vlivem drog. Napůl očekával, že ty šílené pocity pominou a svět se vrátí do normálního stavu. Muselo přece existovat nějaké jiné vysvětlení. Tenhle dům prostě nemohl patřit jeho mladšímu bratrovi.

Jenže jeho mladší bratr se opravdu jmenoval Andrej Trofimovič Sidorov.

A Lev?

Pavel Trofimovič Sidorov.

Ano, tak se jmenoval předtím, než odhodil svoji dětskou totožnost, jako když had svléká kůži. Drobná fotografie v zaměstnanecké složce potvrdila, že jde o Andreje. Lev poznal jeho rysy – s tím zvláštním výrazem ztracenosti. Nové byly pouze brýle. Proto se tedy Andrej zdál tak nemotorný: trpěl krátkozrakostí. Nešikovný a plachý mladší bratr… vrah nejméně čtyřiačtyřiceti dětí. Nedávalo to smysl. A zároveň do sebe všechno dokonale zapadalo: provaz, lov, rozdrcená kůra. Lev se silou vůle přinutil soustředit na vzpomínky, které se dávno snažil zapudit. Vybavil si, jak učil malého bratra uvázat na konci provazu smyčku, jak mu radil, aby žvýkal kůru ze stromů a tím zaháněl hlad. Staly se ony lekce spouštěcím mechanismem duševní poruchy? Proč Lev tyhle souvislosti nepochopil dřív? Ale jak by ho mohlo něco tak absurdního napadnout? Spousty dětí se přece učily lovit stejným způsobem. Při pohledu na oběti vražd se Lvovi ty podivné detaily nijak hlouběji do mysli nevryly. Nebo snad ano? Vybral si cestu, nebo si naopak cesta vybrala jeho? Nebyly právě ty záhadné detaily důvodem, proč se pustil do svého soukromého vyšetřování, ačkoliv podle prosté logiky by se měl případu širokým obloukem vyhnout?

Když v tovární kanceláři uviděl bratrovo jméno černé na bílém, musel si sednout. Dlouho zíral do složky, znovu a znovu si ověřoval města a data. Byl úplně ochromený, vůbec nevnímal, jaké nebezpečí mu hrozí. Pak se účetní začal zvolna sunout směrem k telefonu. Teprve tehdy se Lev poněkud vzpamatoval. Připoutal účetního k židli, vytrhl šňůru telefonu, oběma mužům zacpal ústa roubíkem a zamkl je v kanceláři. Potřeboval se dát dohromady a dostat se ven. Ale cestou po chodbě ani nedokázal jít rovně, vrávoral ze strany na stranu. Točila se mu hlava. Konečně se vypotácel z budovy. Myšlenky měl popletené, všechno jako by se převrátilo vzhůru nohama. Automaticky zamířil k hlavní bráně, příliš pozdě si uvědomil, že bezpečnější by bylo znovu přelézt plot. Své rozhodnutí však už nemohl změnit – strážní ho viděli přicházet. Nezbývalo mu než vydat se přímo k nim. Začal se potit. Naštěstí ho bez prohlídky nechali projít. Nasedl zpátky do taxíku, sdělil řidiči adresu a požádal ho, aby jel co nejrychleji. Lvovi se chvěly ruce i nohy. Nebyl schopen ten třes zmírnit. Sledoval, jak Raisa pročítá složku. Už předtím jí vyprávěl bratrův příběh. Znala bratrovo křestní jméno, ale nikoliv jejich společné příjmení. Pozoroval její reakce. Stále ještě nic nepochopila, nespojila si zjevné souvislosti. A Lev jí nedokázal říct celou pravdu.

Ten člověk je můj vlastní bratr.

Nedalo se zjistit, kolik lidí bude v bratrově domě. Další obyvatelé představovali problém. Téměř určitě netušili, že je Andrej vrah, nevěděli nic o jeho zločinech, což byl patrně i jeden z důvodů, proč zabíjel daleko od domova. Jedna část jeho rozdvojené osobnosti vedla normální domácký život, druhá vraždila děti. Podobně také Lev rozpoltil svou totožnost na chlapce, kterým býval, a na chlapce, kterým se stal později. A teď jel k bratrovu domu, aby zabil vraha. Zůstávala jediná nevyřešená otázka: jak se zbavit ostatních přítomných. Lev ani Raisa neměli žádnou střelnou zbraň. Raisa si všimla jeho zachmuřenosti.

„Co tě trápí?“ zeptala se.

„Další obyvatelé domu.“

„Víme, jak ten člověk vypadá. Viděli jsme jeho fotografii. Můžeš se vplížit dovnitř a zabít ho ve spánku.“

„To bych nedokázal.“

„Lve, nic jiného si nezaslouží.“

„Potřebuju mít jistotu. Musím s ním mluvit.“

„Samozřejmě bude zapírat. Čím déle s ním budeš mluvit, tím těžší to bude.“

„Asi ano. Ale ve spánku ho nezabiju.“

Od Sáry Karlovny dostali nůž. Lev jej teď nabídl Raise.

„Já ho určitě nepoužiju.“

Raisa nůž odmítla.

„Lve, ten chlap zavraždil přes čtyřicet dětí.“

„A já za ty zločiny zabiju jeho.“

„Co když se bude bránit. Sám nůž má. A možná i pistoli. Třeba je fyzicky zdatný.“

„Není to žádný rváč. Je nemotorný a plachý.“

„Jak to víš? Lve, vezmi si ten nůž. Nebo ho snad chceš zabít holýma rukama?“

Lev jí vtiskl rukojeť nože do dlaně.

„Zapomínáš, že jsem kdysi absolvoval příslušný výcvik. Věř mi.“

Vůbec poprvé ji žádal o důvěru.

„Věřím ti.“

Nečekala je žádná budoucnost. Neměli naději na útěk, neměli naději, že se po událostech dnešní noci ještě uvidí. Raisa si uvědomila, že si tak trochu přeje, aby ten člověk nebyl doma, ale někde na služební cestě. Zůstali by spolu, ještě alespoň na pár dní by se vyhnuli zatčení. Potom by se vrátili a dokončili práci… Vzápětí se za takovou úvahu zastyděla. Kolik lidí kvůli nim riskovalo život? Byla snad jejich pomoc zbytečná? Raisa Lva políbila. Přála mu úspěch. Přála si, aby zabil vraha.

Lev zvolna zamířil k domu. Raisu skrylo šero. Podle dohodnutého plánu měla zůstat nedaleko domu a čekat. Pokud by se něco pokazilo a Lev z jakýchkoliv důvodů selhal, Raisa se sama pokusí vraha zlikvidovat.

Lev se zastavil před domovními dveřmi. Kdesi uvnitř svítilo matné světlo. Znamenalo to, že je někdo vzhůru? Zkusmo strčil do dveří. Otevřely se. Spatřil kuchyň: stůl, kamna. Světlo vydával plamínek blikající v začouzeném cylindru petrolejové lampy. Lev prošel kuchyní do přilehlé místnosti. Ke svému překvapení tam uviděl jenom dvě postele. V první spaly dvě malé holčičky, ve druhé jejich matka. Byla sama – po Andrejovi nikde ani stopy. Je tohle bratrova rodina? ptal se v duchu Lev. Jsou to tedy i moji příbuzní? Moje švagrová? Moje neteře? Ale třeba tu bydlí ještě další rodina… Otočil se. Zírala na něho kočka: dvě chladné zelené oči, černobílý kožíšek. Přestože byla vykrmenější než ona kočka, kterou kdysi ulovili v lese, zabarvením se jí velmi podobala. Lev si připadal, jako by snil, všude kolem něho vířily střípky minulosti. Kočka proklouzla dalšími dveřmi, za nimiž Lev zahlédl schody. Následoval ji.

Úzké schodiště vedlo do sklepa, také osvětleného matnou září. Kočka zmizela. Z horního schodu Lev viděl jenom část sklepní místnosti – okraj prázdného lůžka. Že by Andrej nebyl doma? Lev co nejtišeji sestoupil po schodech dolů.

Pod schody opatrně nakoukl za roh. U nevelkého stolu seděl jakýsi muž. Měl čistou bílou košili a brýle se silnými hranatými obroučkami. Hrál si s kartami. Andrej. Náhle vzhlédl. Nezdál se vůbec překvapený. Vstal od stolu. Za bratrovou hlavou viděl Lev stěnu se sbírkou novinových výstřižků. Na všech byla tatáž fotografie zachycující Lva v triumfálním postoji před vrakem německého tanku, hrdinného rudoarmějce, plakátový symbol vítězství.

„Pavle, proč ti to trvalo tak dlouho?“

Mladší bratr ukázal k židli naproti sobě.

Lev se cítil bezmocný, neschopný neuposlechnout. Uvědomoval si, že přestal být pánem situace. Andrej se netvářil vylekaně, nedával najevo obavy, nezakoktával se, nesnažil se utéct. Zřejmě se na tenhle rozhovor dávno připravoval. Naopak Lev byl dezorientovaný, dokonale zmatený. Jako automat se podřídil bratrovým pokynům.

Posadil se. Andrej také. Bratr naproti bratrovi – setkání po více než dvaceti letech.

„Věděl jsi od začátku, že jsem to já?“ zeptal se Andrej.

„Od začátku?“

„Od chvíle, kdy jsi našel první mrtvolu.“

„Ne.“

„Čí tělo jsi objevil jako první?“

„Larisy Petrovové. Ve Vualsku.“

„Aha, to mladé děvče. Vzpomínám si.“

„A na Arkadije v Moskvě si taky pamatuješ?“

„V Moskvě jich bylo několik.“

Několik. Andrej to slovo pronesl zcela nenuceným tónem. Ovšem pokud v Moskvě zabil víc dětí, pak všechny ostatní případy MGB utajilo.

„Arkadij byl zavražděn letos v únoru. U železniční trati.“

„Malý kluk?“

„Ani ne pětiletý.“

„Jistě, vybavuju si ho, není to tak dávno. Tenkrát už jsem měl dokonale vypracovanou metodu. A ty jsi stále ještě netušil, že jsem to já? Dřívější vraždy na mě příliš jasně neukazovaly. Byl jsem nervózní. Pochop, obával jsem se, abych neprozradil zbytečně moc. Náznakům jsi měl porozumět pouze ty. Nemohl jsem se na mrtvolu přímo podepsat. Svoje vzkazy jsem adresoval jen a jen tobě.“

„O čem to mluvíš?“

„Bratře, nikdy jsem neuvěřil, že jsi mrtvý. Vždycky jsem věděl, že žiješ. A měl jsem jediné přání, jedinou touhu: aby ses ke mně vrátil.“

Slyšel Lev z Andrejova hlasu hněv, dojetí, nebo obě ty emoce současně? Toužil bratr po Lvově společnosti, nebo mu chtěl vyčítat údajné hříchy z dávné minulosti? Nicméně Andrej se usmíval. Široce, vřele a bezelstně. Stejně jako kdysi po výhře v kartách.

„V jedné věci se tvůj hloupý nešikovný bratr nemýlil. Věděl, jak to s tebou je. Snažil jsem se matku přesvědčit, že žiješ. Ale nevěřila mi. Pořád opakovala, že tě někdo chytil a zabil. Marně jsem jí to vymlouval. Pavel prostě utekl s naším úlovkem, vysvětloval jsem jí. Najdu ho, sliboval jsem. A nebudu se na něho zlobit, všechno mu odpustím… Vůbec mě neposlouchala. Byla jako pomatená. Zapomínala, kdo jsem, říkala mi Pavle a žádala mě, abych jí pomáhal, jako jsi jí dřív pomáhal ty. Raději jsem předstíral, že jsem skutečně svůj starší bratr, usnadňovalo to situaci a matka se tvářila spokojeně. Ale jakmile jsem něco pokazil, uvědomila si, že nejsem Pavel. Rozzuřila se a tloukla mě, dokud ji hněv nepřešel. A pak po tobě znovu truchlila. Nikdy tě nepřestala oplakávat. Každý člověk potřebuje nějaký důvod k životu. Pro matku jsi ten důvod představoval ty. Ale pro mě taky. Ovšem já jsem na rozdíl od matky nepochyboval, že jsi naživu.“

Lev naslouchal jako dítě sedící v úžasu před dospělým, který mu objasňuje základní pravdy světa. Nedokázal vstát, nedokázal pohnout rukama, nedokázal udělat cokoliv, čím by bratra přerušil.

„Matka podlehla zármutku a já se musel postarat sám o sebe,“ pokračoval Andrej. „Naštěstí už končila zima a všechno se přece jen pomalu obracelo k lepšímu. Z naší vesnice přežilo jenom deset lidí, se mnou vlastně jedenáct. Některé další vesnice úplně vymřely. Když na jaře roztál sníh, byly zamořené a páchly hnilobou, člověk se k nim nemohl přiblížit. Zato v zimě se zdály nádherně poklidné, dokonale tiché. A já jsem po celou tu dobu večer co večer chodil do lesa pátrat. Sledoval jsem stopy, hledal tě, volal tvoje jméno. Ale marně jsem křičel, ty ses nevrátil.“

„Zabíjel jsi ty děti, protože sis myslel, že jsem tě opustil?“ zeptal se Lev váhavě, jako by jeho mozek zvolna vstřebával bratrova slova a dobíral se jejich smyslu.

„Zabíjel jsem je, abys mě našel. Zabíjel jsem je, abych tě přinutil vrátit se domů. Těmi vraždami jsem k tobě mluvil. Kdo jiný by porozuměl vodítkům, která se týkala našeho dětství? Předpokládal jsem, že je budeš sledovat až ke mně, stejně jako já jsem sledoval šlápoty ve sněhu. Jsi lovec, Pavle, nejlepší lovec na světě. Nevěděl jsem, jestli pracuješ u milice. Když jsem v novinách uviděl tvoji fotografii, obrátil jsem se na redakci Pravdy. Chtěl jsem se tam dozvědět tvoje jméno. Vysvětlil jsem, že jsme se kdysi jeden druhému ztratili a že jsi určitě můj bratr Pavel. Nejmenuje se Pavel, odpověděli mi. A veškeré jeho osobní údaje spadají pod utajení. Prosil jsem, aby mi alespoň prozradili, ve které divizi jsi bojoval. I tohle odmítli. Taky jsem byl voják. Ovšem ne žádný hrdina z elitní jednotky jako ty. Ale natolik jsem se vyznal v poměrech, abych pochopil, že jsi sloužil u speciálních útvarů. A vzhledem k tajnostem kolem tvého jména jsem si domyslel, že patrně působíš v armádě, u státní bezpečnosti nebo na nějakém jiném ministerstvu. Musel jsi zastávat významnou funkci. Měl jsi tedy přístup k informacím o těch vraždách. Práce v bezpečnostním aparátu samozřejmě nepředstavovala nezbytnou podmínku. Nepochyboval jsem, že pokud zabiju dostatečný počet dětí – a na mnoha různých místech –, narazíš na ně, ať už budeš mít jakékoliv zaměstnání. A uvědomíš si, že pachatel jsem já.“

Lev se předklonil. Bratr vypadal tak mírně, své činy velmi pečlivě zdůvodňoval.

„Bratře, co se to s tebou stalo?“ povzdechl si Lev.

„Myslíš potom, co jsem odešel z naší vesnice? Když začala válka, odvedli mě do armády jako každého. V jedné bitvě jsem ztratil brýle a zabloudil jsem až k nepřátelským liniím. Němci mě obklíčili. Vzdal jsem se. Po návratu do Ruska mě jako bývalého válečného zajatce zatkli. Vyslýchali mě a mlátili, vyhrožovali mi, že mě pošlou do gulagu. Bránil jsem se: jak jsem mohl být zrádce, když skoro nevidím? Šest měsíců jsem strávil bez brýlí. Svět kolem mě byl jenom rozmazaná skvrna. A kdykoliv jsem zahlédl nějaké dítě, představoval jsem si tebe. Skoro mě popravili. Ale strážní se mi smáli, protože jsem do všeho vrážel. Pořád jsem padal a klopýtal stejně jako kdysi v dětství. Přežil jsem. Na německého špiona jsem se prostě zdál příliš hloupý a nemotorný. Nadávali mi, tloukli mě a nakonec mě pustili. Vrátil jsem se sem. I tady mě nenáviděli a označovali za zrádce. Nevadilo mi to. Měl jsem tebe. Upnul jsem se na jediný úkol: přivést tě zpátky k sobě.“

„A tak jsi začal vraždit?“

„Nejdřív tady v okolí. Ale po půl roce jsem si uvědomil, že třeba žiješ úplně jinde. Proto jsem přijal práci zásobovače. Abych mohl cestovat. Potřeboval jsem zanechávat znamení po celé zemi. Znamení, podle kterých bys mě vystopoval.“

„Znamení? Byly to děti.“

„Zpočátku jsem zabíjel zvířata. Lovil jsem je stejně, jak jsme spolu kdysi lovili tu kočku. Ale nezabíralo to. Mrtvým zvířatům nikdo nevěnoval pozornost, nikdo se o ně nezajímal. Až jednoho dne jsem v lese náhodou potkal malého chlapce. Ptal se, co to dělám. Vysvětlil jsem mu, že připravuju návnadu. Tomu klukovi bylo asi tolik jako tobě, když jsi mě opustil. A já si uvědomil, že dítě bude mnohem lepší návnada. Zabitých dětí si lidé všimnou. Všimneš si jich i ty – a porozumíš. Proč myslíš, že jsem tolik dětí zabil během zimních měsíců? Abys mohl sledovat moje stopy ve sněhu. Nebo jsi snad nesledoval moje šlápoty hluboko do lesa? Stejně jako jsi tehdy stopoval tu kočku?“

Lev naslouchal bratrovu tichému hlasu. Slova však připomínala téměř nesrozumitelný cizí jazyk.

„Andreji, máš rodinu. Nahoře jsem viděl tvoje děti, dvě krásné holčičky. A takové děti jsi zabíjel. Copak nechápeš, jak hrozné věci jsi spáchal?“

„Bylo to nutné.“

„Nebylo.“

Andrej vztekle praštil pěstí do stolu.

„Tímhle tónem se mnou nemluv! Co bys mi chtěl vyčítat? Nikdy ses nenamáhal zjistit, co se mnou je! Nikdy ses nevrátil! Dobře jsi věděl, že jsem naživu, ale bylo ti to úplně jedno! Klidně jsi toho nešikovného hloupého Andreje pustil z hlavy! Nic pro tebe neznamenal! Nechal jsi mě s tou zatracenou bláznivou matkou ve vesnici plné hnijících mrtvol! Jakým právem mě soudíš?“

Lev upřeně zíral na bratrovu tvář, náhle proměněnou, zkřivenou hněvem. Viděly ty vražděné děti před smrtí právě takový obličej? Čím asi bratr prošel? Jakými nevýslovnými hrůzami? Ale čas na soucit a pochopení dávno minul. Andrej si otřel zpocené čelo.

„Byl to jediný způsob, jak přilákat tvoji pozornost. Jak tě přinutit, abys po mně pátral. Jistě, mohl jsi mě hledat už dřív. Ale neudělal jsi to. Vyškrtl jsi mě ze svého života. Zakázal sis dál na mě myslet. Nejšťastnější chvíle jsem zažil, když jsme chytili tu kočku. Společně. Jako tým. Kdykoliv jsme byli spolu, svět mi nepřipadal nespravedlivý. Nevadil mi hlad, nevadila mi ani nejtřeskutější zima. Jenže ty jsi odešel.“

„Andreji, já tě neopustil. V tom lese mě přepadl cizí chlap. Praštil mě do hlavy, strčil do pytle a odnesl pryč. Nikdy bych tě tam nenechal samotného.“

Andrej nesouhlasně vrtěl hlavou.

„Tohle tvrdila i matka. Ale je to lež. Zradil jsi mě.“

„Málem jsem umřel. Ten muž se mě chystal zabít. Odnesl mě jako potravu pro svého syna. Ale když jsme přišli do jejich domu, syn už byl po smrti. Měl jsem otřes mozku. Nedokázal jsem si vybavit ani vlastní jméno. Trvalo týdny, než jsem se zotavil. Mezitím jsme odešli z vesnice, kde se nedalo sehnat nic k jídlu, a dostali se do Moskvy. Vzpomínal jsem na tebe. Vzpomínal jsem na matku. Vzpomínal jsem na náš společný život. Věř mi. Ale co jsem mohl dělat? Neměl jsem na výběr. Musel jsem se přizpůsobit. Je mi to líto.“

Ano, Lev se omlouval.

Andrej vzal do rukou karty a začal je míchat.

„Proč jsi mě nezkusil hledat později? Nestálo by tě to moc námahy. Nezměnil jsem si jméno. Při svém postavení bys mě našel docela snadno.“

To byla pravda. Lev mohl bratra hledat. Dokázal by ho vypátrat. Ale snažil se svou minulost navždy pohřbít. A teď si k němu bratr sám proklestil cestu – vraždami dětí.

„Andreji, pokoušel jsem se vymazat minulost z paměti. Vyrůstal jsem v neustálém strachu, že mezi mnou a mými novými rodiči dojde k roztržce. Bál jsem se mluvit s nimi o minulosti, bál jsem se jim připomínat dobu, kdy se mě chystali zabít. Každou noc jsem se budil zpocený a vyděšený. Uvažoval jsem, jestli nezměnili názor a nebudou mě chtít zase zabít. Usilovně jsem se snažil, aby si mě oblíbili. Byla to pro mě otázka života a smrti.“

„Pavle, vždycky jsem ti překážel. Vždycky sis přál, aby ses mě konečně zbavil.“

„Víš, proč jsem tady?“

„Přišel jsi mě zabít. Jiný cíl přece lovec nemá. Až mě zabiješ, všichni mě budou nenávidět. A tebe budou všichni obdivovat. Jako vždycky.“

„Kvůli tomu, že se tě snažím zastavit, mě považují za zrádce.“

Andrej se zdál upřímně překvapený.

„Proč?“

„Obvinili z těch zločinů jiné lidi. Přímo i nepřímo máš na svědomí mnoho nevinných. Chápeš? Stát odmítá připustit, že by vraždil jediný pachatel.“

Andrej se dál tvářil zaskočeně.

„Napíšu doznání,“ řekl po chvíli.

Doznání? A jak by znělo?

Já – Andrej Sidorov – jsem vrah.

Ne, bratr vůbec nic nechápe, pomyslel si Lev. Stát netouží po jeho doznání. Nepřeje si, aby byl Andrej vinen.

„Andreji, nepřišel jsem pro tvoje přiznání. Jsem tady, abych zajistil, že už nezabiješ žádné další děti.“

„Jednej, jak musíš, nebudu ti v tom bránit. Dosáhl jsem svého cíle, moje metoda se osvědčila. A ty můžeš jenom litovat, že jsi mě nehledal dřív. Uvědom si, kolik životů jsi mohl zachránit.“

„Mluvíš jako šílenec.“

„Než mě zabiješ, rád bych si s tebou zahrál karty. Prosím, bratře. Alespoň tohle pro mě snad můžeš udělat.“

Andrej rozdal karty. Lev se na ně mlčky podíval.

„Prosím, bratře, jedinou hru. Až si zahrajeme, nechám se zabít.“

Lev vzal karty do rukou. Nezlákal ho bratrův slib, spíš potřeboval čas, aby si všechno srovnal v hlavě a přesvědčil sám sebe, že z Andreje se stal někdo jiný – cizí člověk. Dali se do hry. Andrej hrál soustředěně, vypadal dokonale spokojený. Vtom se za nimi ozval jakýsi tichý zvuk. Lev se okamžitě otočil. Na dolním schodu stála, napůl skryta ve stínu, půvabná holčička s rozcuchanými vlasy. Stála tam bez hnutí a zvědavě přihlížela. Andrej se zvedl.

„Naďo, tohle je můj bratr Pavel.“

„Ten bratr, co jsi mi o něm vyprávěl? Ten, o kterém jsi říkal, že nás přijde navštívit?“

„Ano.“

„Nemáte hlad?“ oslovila Naďa Lva. „Přijel jste zdaleka?“

Lev nevěděl, co říct. Místo něho odpověděl Andrej.

„Měla by ses vrátit do postele.“

„Stejně jsem vzhůru. Už bych neusnula. Jenom bych nahoře ležela a poslouchala, jak si tady povídáte. Můžu si k vám sednout? Ráda bych se s tvým bratrem blíž seznámila. Nikdy jsem žádné tvoje příbuzné neviděla. Moc bych si to přála. Prosím, tati. Můžu?“

„Pavel urazil dlouhou cestu, než se ke mně dostal. Máme si toho hodně co vyprávět.“

I Lev se potřeboval děvčátka zbavit. Jinak hrozilo nebezpečí, že se celá záležitost zvrhne v rodinné setkání se sklenkami vodky, nakrájeným salámem a všetečnými otázkami. Přišel zabít vraha, nesměl se rozptylovat.

„Snad by neuškodilo trochu čaje, jestli je to možné.“

„Jistě. Umím uvařit čaj. Nemám vzbudit maminku?“

„Kdepak, nech ji spát,“ zasáhl rychle Andrej.

„Dobře, tak uvařím čaj sama.“

„Ano, to budeš hodná.“

Naďa se s úsměvem rozběhla po schodech nahoru.

Byla nesmírně vzrušená. Otcův bratr na ni zapůsobil. Určitě měl v zásobě spousty zajímavých historek. Byl to voják, hrdina. Třeba mi poradí, jak se stát bojovou letkyní, říkala si. Možná má dokonce letkyni za manželku… Otevřela dveře – a zatajila dech. V kuchyni stála krásná paní. Stála tam s rukou za zády, tiše a bez hnutí. Jako by se nějaký obr natáhl oknem a postavil ji sem, panenku do domku pro panenky.

Raisa držela za zády nůž, ostří přitisknuté k šatům. Předtím jí venku připadalo, že čeká až příliš dlouho. Zřejmě se něco pokazilo. Bude tu věc muset dokončit sama. Prošla dveřmi a s úlevou si všimla, že v domě je pouze pár lidí. Spatřila dvě postele, v nich spící dceru a matku. Kdo byla ta dívenka, která se tu z ničeho nic objevila? Odkud se vzala? Zdála se spokojená, radostně vzrušená. Nejevila nejmenší známky paniky či strachu. Zatím tedy nikdo nezemřel.

„Jmenuju se Raisa. Je tady můj manžel?“

„Myslíte Pavla?“

Pavel… Proč si najednou říkal Pavel? Proč používal svoje dávné křestní jméno?

„Ano…“

„Já jsem Naďa. Ráda vás poznávám. Ještě nikdy jsem se nesetkala se žádnými z tatínkových příbuzných.“

Raisa dál skrývala nůž za zády. Příbuzní – o čem to ta holčička mluvila?

„Kde je můj manžel?“

„Dole.“

„Podívám se za ním.“

Raisa zamířila ke schodům vedoucím do sklepa. Nůž teď držela před sebou, aby na něj Naďa neviděla.

Sestupovala velmi pomalu, naslouchala útržkovitému rozhovoru. Dospěla ke konci schodů. Napřažená ruka svírající nůž se třásla. Raisa si připomenula, že čím déle bude váhat, tím obtížnější pro ni bude toho člověka zabít. Z posledního schodu zahlédla manžela. Hrál karty.

* * *

Vasilij rozkázal obklíčit dům, neponechat žádnou možnost úniku. Měl k dispozici patnáct příslušníků, většinou z místního oddělení MGB. Mnohé osobně neznal. V obavách, že provedou akci přesně podle předpisů a Lva s jeho manželkou zatknou, se rozhodl vzít věci do vlastních rukou: zlikviduje oba uprchlíky a zničí veškeré důkazy, které by svědčily v jejich prospěch. S pistolí v ruce vykročil vpřed. Dva muži se k němu hodlali připojit. Gestem jim naznačil, aby zůstali na svých místech.

„Dejte mi pět minut. Dokud nezavolám, nikdo nevstoupí dovnitř. Je to jasné? Jestli se neozvu do pěti minut, vtrhnete tam a všechny postřílíte.“

Ruka držící nůž se nepřestávala třást. Nedokážu to, pomyslela si Raisa. Nedokážu toho člověka zabít. Hraje s mým manželem karty… Lev k ní přistoupil.

„Udělám to sám.“

„Proč s ním hraješ karty?“

„Protože je to můj bratr.“

Nahoře se ozval křik. Křičela ta malá holčička. Přerušil ji rázný mužský hlas. Než Lev s Raisou stačili zareagovat, objevil se pod schody Vasilij, v ruce pistoli. Bleskurychle obhlédl situaci. Když na stole spatřil karty, také se zatvářil poněkud zmateně.

„To ses trmácel tak daleko, jenom aby sis zahrál karty? Myslel jsem, že pátráš po údajném vrahovi dětí. Nebo snad jde o nějakou novátorskou výslechovou metodu?“

Lev čekal zbytečně dlouho. Teď už Andreje zabít nemohl. Kdyby se pohnul, Vasilij ho zastřelí. A vrah bude volný. Andrej sice dosáhl svého cíle – setkal se s bratrem –, nicméně Lev nevěřil, že přestane vraždit. Selhal jsem, uvědomil si Lev. Mluvil jsem, místo abych jednal. Ztratil jsem ze zřetele skutečnost, že mnohem víc lidí si přeje spíš moji než bratrovu smrt.

„Vasiliji, dovol mi pár slov.“

„Na kolena!“

„Prosím…“

Vasilij odjistil pistoli. Lev si klekl. Nezbývalo mu než poslechnout. A škemrat, zapřísahat. I když Vasilije zajímala jenom osobní pomsta.

„Vasiliji, tohle je důležité…“

Vasilij mu zezadu přiložil pistoli k hlavě.

„Raiso, klekni si vedle něho. Hned!“

Připojila se k manželovi. Klečeli bok po boku. Stejně jako ona manželská dvojice, kterou Vasilij nemilosrdně popravil tehdy před chlévem. Pistole se přesunula k Raisině hlavě. Raisa vzala Lva za ruku a zavřela oči. Lev vykřikl.

„Ne!“

Vasilij poklepal hlavní pistole na Raisin zátylek. Vychutnával si tu chvíli.

„Víš, Lve…“

Vasilijův hlas se rozplynul do ztracena. Raisa ještě silněji stiskla Lvovu dlaň. Ticho. Vteřiny plynuly, a nic se nedělo. Lev se velmi pomalu otočil.

Vasilijovi z břicha vyčnívala špička dlouhé vroubkované čepele, která mu pronikla do zad. Andrej tam stál a dosud držel rukojeť nože. Právě zachránil bratrovi život. Docela klidně vzal svůj nůž, neupadl přitom, dokonce ani nezakopl. A bodl toho člověka tiše a čistě, obratně. Byl šťastný, dokonale šťastný. Jako tenkrát, když společně ulovili kočku.

Lev se zvedl a vzal z Vasilijových prstů pistoli. Vasilijovi koutkem úst vytékala krev. Ještě žil, ale v očích už neměl žádnou pomstychtivost, žádné další úskočné plány. Zvedl ruku a položil ji Lvovi na rameno. Jako by se loučil s přítelem. Potom klesl k zemi. Muž, který smysl svého života viděl ve zničení Lva, skonal. Přesto Lev nepociťoval úlevu ani zadostiučinění. Čekal ho velmi těžký úkol.

Raisa se postavila vedle Lva. Andrej se vůbec nepohnul. Všichni tři mlčeli. Pak Lev pomalu a pečlivě namířil pistoli těsně nad můstek bratrových brýlí. V té nevelké sklepní místnosti hlaveň zbraně oddělovalo od Andrejova čela sotva třicet centimentrů.

Náhle se ozval vysoký dětský hlas.

„Co to děláte?“

Lev se ohlédl. Na dolním schodu stála Naďa.

„Lve, už nám nezbývá moc času,“ zašeptala Raisa.

Lev jako by ochrnul.

„Střílej, bratře. Přeju si to,“ vybídl ho Andrej.

Raisa obemkla dlaní hřbet Lvovy ruky. Společně stiskli spoušť. Pistole vystřelila, následoval zpětný náraz. Andrejova hlava sebou škubla dozadu. Jeho tělo se zhroutilo na podlahu.

Zvuk výstřelu vyburcoval příslušníky. Vřítili se do domu a vzápětí už běželi po schodech dolů. Raisa a Lev upustili pistoli. Velící důstojník se zahleděl na Vasilijovu mrtvolu. První promluvil Lev. Rozechvělou rukou ukázal na Andreje, svého mladšího bratra.

„Tenhle člověk byl vrah. Váš nadřízený zemřel, když se ho snažil zatknout.“

Lev zvedl černou aktovku. Netušil, jestli v ní objeví důkazy pro své tvrzení. Otevřel ji. Uvnitř našel skleněnou nádobu vyloženou papírem. Odšrouboval víčko a vyklopil obsah na stůl, přímo mezi karty. Byl to vyříznutý žaludek bratrovy poslední oběti, zabalený do výtisku Pravdy.

„Vasilij zemřel jako hrdina,“ dodal Lev téměř neslyšně.

Zatímco příslušníci MGB se nahrnuli ke stolu, aby prozkoumali ten odpudivý nález, Lev ustoupil stranou. Od schodů na něho upřeně zírala Naďa, v očích otcovu zuřivost.

Moskva

18. ČERVENCE

Lev stál před majorem Gračevem v téže kanceláři, kde odmítl udat svoji manželku. Majora neznal, v životě o něm neslyšel. Ale nepřekvapilo ho, že tady velí úplně nový člověk. Ve vyšších funkcích státní bezpečnosti se nikdo neudržel příliš dlouho – a ode dne, kdy Lev tuhle místnost navštívil naposledy, uplynuly čtyři měsíce. Tentokrát ovšem nebyla naděje na vysídlení a dokonce ani na transport do gulagu. Předpokládal, že je s Raisou čeká poprava: ještě dnes, přímo na Lubjance.

Major Gračev zahájil rozhovor.

„Váš někdejší nadřízený major Kuzmin patřil k Berijovým chráněncům. Oba byli zatčeni. Váš případ jsem převzal já.“

Před sebou měl Gračev objemnou složku se spisovými materiály zabavenými ve Vualsku. Chvíli listoval stránkami, probíral fotografie, opisy výpovědí a soudních protokolů.

„V tom sklepě jsme našli zbytky tří žaludků, z toho dvou uvařených. Pachatel je vyřízl z těl dětí, ale zatím se nám nepodařilo zjistit, o které oběti se jednalo. Měl jste pravdu. Andrej Sidorov byl vrah. Prostudoval jsem si jeho minulost. Podle všeho kolaboroval s nacistickým Německem a po válce unikl spravedlivému trestu. V důsledku naší neodpustitelné chyby se vrátil do společnosti. Působil jako nacistický agent. Poslali ho sem zpátky s pokyny, aby se Sovětskému svazu mstil za vítězství nad fašisty. A Sidorov se mstil těmi děsivými vraždami našich dětí, snažil se ohrozit samotnou budoucnost komunismu. Zločiny navíc provázela propagandistická kampaň. Její aktéři chtěli sovětský lid přesvědčit, že naše společnost může zrodit takovou stvůru. Ve skutečnosti ovšem pachatel podlehl mravní zkáze na Západě, kde ho během doby strávené mimo vlast zkorumpovali, převychovali a vycvičili, aby se pak vrátil s cizím srdcem plným jedu. Jak jsem si všiml, k žádné z těch vražd nedošlo před Velkou vlasteneckou válkou.“

Gračev se odmlčel a pohlédl na Lva.

„Neuvažoval jste stejně?“

„Ano, soudruhu majore, přesně tohle jsem si myslel.“

Gračev mu podal ruku.

„Prokázal jste vlasti vynikající služby. Dostal jsem pokyn, abych vám nabídl povýšení a významnou funkci v orgánech státní bezpečnosti, což by vám později umožnilo hrát i politickou roli, pokud byste projevil zájem. Nastala nová doba, Lve. Ve smyslu názorů našeho stranického vůdce Chruščova pokládáme těžkosti, kterým jste čelil během svého vyšetřování, za škodlivé výstřelky berijovského vedení. Vaši manželku jsme propustili. Protože vám pomáhala stíhat toho zločinného zahraničního agenta, zmizely veškeré pochybnosti o její oddanosti státu. Oba teď máte čistý rejstřík. Vašim rodičům znovu přidělíme jejich původní byt. Pokud by to nebylo možné, dáme jim nějaký ještě lepší.“

Lev mlčel.

„Nemáte k tomu co říct?“

„Jsem tak velkorysou nabídkou nesmírně poctěn. Víte, jednal jsem bez jakýchkoliv myšlenek na povýšení či funkce. Prostě jsem cítil, že je třeba toho člověka zastavit.“

„Jistě, chápu vás.“

„Přesto mi dovolte vaši nabídku odmítnout. Rád bych o něco požádal sám.“

„Prosím, pokračujte.“

„Chtěl bych řídit moskevské oddělení vražd. A jestli takové oddělení dosud neexistuje, zkusil bych ho vytvořit.“

„Potřebujeme vůbec něco podobného?“

„Sám už jste naznačil, že vražda se dá použít jako zbraň proti našemu společenskému systému. Když nepřátelé nemůžou šířit podvratnou propagandu běžným způsobem, uchýlí se k neobvyklým prostředkům. Jsem přesvědčený, že zločinnost bude představovat novou frontu v našem boji se Západem. Objeví se snahy zneužívat kriminalitu k podrývání harmonických základů naší společnosti. A právě tomu chci účinně bránit.“

„Pokračujte.“

„Přál bych si, abyste nechali generála Něstěrova přeložit do Moskvy. Rád bych s ním v tom nově vybudovaném oddělení spolupracoval.“

Major Gračev o Lvových požadavcích pár vteřin přemýšlel. Pak rozvážně přikývl.

Raisa čekala venku. Pozorovala sochu Dzeržinského. Lev vyšel z budovy a vzal manželku za ruku. Tu odvážnou ukázku náklonnosti nepochybně sledovaly mnohé přísné oči za okny Lubjanky. Lev si s tím nedělal starosti. Zachránili se. Alespoň prozatím. A prozatím znamenalo dostatečně dlouhou dobu. Mnohem delší, než mohli doufat. Lev také vzhlédl k soše Dzeržinského. A náhle si uvědomil, že si nedokáže vybavit jediný výrok toho velikána.

O TÝDEN POZDĚJI

Moskva

25. ČERVENCE

Lev s Raisou seděli v kanceláři ředitele sirotčince číslo 12, umístěného nedaleko zoologické zahrady. Lev se otočil k manželce.

„Proč to trvá tak dlouho?“ zeptal se.

„Nevím.“

„Musely se objevit nějaké komplikace.“

Raisa zavrtěla hlavou.

„Určitě ne.“

„Ředitel se netvářil moc vlídně.“

„Mně se zdál docela sympatický.“

„Ale jaký dojem jsme udělali my na něho?“

„To netuším.“

„Myslíš, že se mu zamlouváme?“

„Na tom příliš nezáleží. Důležité je, jestli se budeme zamlouvat těm dvěma.“

Lev se zvedl ze židle.

„Bez jeho podpisu nic nepořídíme.“

„Papíry nám podepíše. O tohle nejde.“

Lev přikývl a opět se posadil.

„Máš pravdu. Jsem nervózní.“

„Já taky.“

„Jak vypadám?“

„Dobře.“

„Nepůsobím poněkud upjatě?“

„Lve, uklidni se.“

Dveře se otevřely. Do místnosti vešel ředitel, muž zhruba čtyřicetiletý.

„Tak jsem je našel.“

Jde jenom o řečnický obrat, nebo je ten chlap doslova hledal po celé budově? ptal se v duchu Lev. Ředitel ustoupil stranou. Za ním stály dvě malé holčičky. Zoja a Jelena, dcery Michaila Zinověva. Od chvíle, kdy na vlastní oči viděly, jak Vasilij ve sněhu před chalupou popravil jejich rodiče, uplynulo několik měsíců. Za tu dobu se opravdu velmi změnily. Zhubly a pobledly. Mladší, teprve čtyřletá Jelena, měla oholenou hlavu. Desetiletou Zoju ostříhali nakrátko. I tenhle sirotčinec zamořily vši.

Lev a Raisa se zvedli.

„Můžete nás nechat chvíli o samotě?“ požádal Lev ředitele.

Řediteli se žádost příliš nelíbila. Ale po kratším váhání odešel a zavřel za sebou. Obě dívenky zůstaly stát zády ke dveřím, co nejdál od Lva a Raisy.

„Zojo, Jeleno, jmenuju se Lev. Pamatujete si na mě?“

Žádná odpověď, žádná změna výrazu. Ostražité oči, tušící nebezpečí. Zoja vzala mladší sestru za ruku.

„Tohle je moje manželka Raisa. Učitelka.“

„Nazdar, Zojo. Nazdar, Jeleno. Neposadíte se? Je to mnohem pohodlnější.“

Lev zvedl židle a přisunul je k dívenkám. Sice zdráhavě, ale přece jen odstoupily ode dveří a sedly si. Dál se mlčky držely za ruce.

Lev a Raisa se sklonili do podřepu, stále však v jisté vzdálenosti od tváří obou dětí. Ruce holčiček vypadaly čisté, pouze nehty lemovala špína. Před setkáním zřejmě děti někdo chvatně opláchl.

„Chceme vám s manželkou nabídnout domov. Svůj domov,“ řekl Lev.

„Lev mi vyprávěl, jak jste se sem dostaly. Vím, že vracet se k těm smutným událostem pro vás není snadné, ale bohužel se jim nemůžeme vyhnout.“

„Marně jsem se snažil zabránit vraždě vašich rodičů. Snad mezi mnou a příslušníkem, který spáchal ten hrozný zločin, nevidíte žádný rozdíl. Ale ujišťuju vás, že nejsem jako on.“

Lev se odmlčel. Potřeboval si trochu srovnat myšlenky.

„Možná máte pocit, že kdybyste bydlely s námi, zrazovaly byste svoje rodiče. Ale já jsem přesvědčený, že vaši rodiče by si pro vás přáli jenom to nejlepší. Život v sirotčinci je hodně těžký, po čtyřech měsících jste to určitě pochopily.“

„Žádáme po vás nesnadné rozhodnutí,“ navázala Raisa. „Obě jste ještě malé. Bohužel žijeme v době, kdy se i děti musí rozhodovat jako dospělí. Jestli tady zůstanete, nepovede se vám dobře. Teď, ani v příštích letech.“

„Chceme vám s manželkou vrátit dětství. Chceme, abyste už netrpěly. Nehodláme zaujmout místa vašich rodičů. Rodiče nikdo nemůže nahradit. Budeme vaši pěstouni. Postaráme se o vás, zajistíme vám oblečení, jídlo a domov.“

„Na oplátku od vás nic neočekáváme,“ dodala Raisa s úsměvem. „Nemusíte nás milovat, dokonce nás ani nemusíte mít rády, i když doufáme, že časem si nás alespoň trochu oblíbíte. Můžete nás prostě jen využít, abyste se odsud dostaly.“

Lev samozřejmě počítal i s odmítnutím.

„Jestli odmítnete, pokusíme se najít jinou rodinu, která by se vás ujala. Rodinu nijak nespojenou s vaší minulostí. Pokud by pro vás takové řešení bylo snazší, stačí říct. Jistě, nedokážu napravit to, co se stalo. Ale můžeme vám nabídnout lepší budoucnost. Opravdu od vás neočekáváme žádnou vděčnost. Budete mít jedna druhou. Budete mít vlastní pokoj. Ale zároveň ve mně vždycky budete vidět člověka, který kdysi přišel zatknout vašeho otce. Snad ta vzpomínka časem vybledne, ovšem nikdy úplně nezmizí. Proto náš vztah nebude jednoduchý. Ale mám s tím vlastní zkušenost a věřím, že všechno se dá překonat.“

Holčičky mlčely. Pozorovaly Lva, pozorovaly Raisu. Vůbec nereagovaly. Dál bez hnutí seděly na židlích a držely se za ruce. Raisa si opět vzala slovo.

„K ničemu vás nenutíme, rozhodněte se samy. Když nás požádáte, najdeme vám jinou rodinu. Záleží jenom na vás.“

Lev se napřímil.

„Půjdeme se s manželkou projít. Necháme vás, abyste si naši nabídku samy a v klidu promyslely. Nikdo vás tady nebude rušit. Zvolte si, co vám bude víc vyhovovat. Nemusíte se ničeho bát.“

Lev přešel kolem dívenek a otevřel dveře. Pak s Raisou opustili místnost a Lev za nimi zavřel. Společně kráčeli chodbou. Nervóznější už snad ani nemohli být.

Za nimi v kanceláři Zoja objala svou mladší sestru.

PODĚKOVÁNÍ

Měl jsem štěstí, že jsem získal podporu skvělého literárního agenta St. Johna Donalda z PFD, který mě tak trochu přinutil napsat tuhle knihu. Za tu výzvu – stejně jako za mnoho dalších věcí – jsem mu nesmírně vděčný. Díky za obětavou pomoc patří také Alici Dunneové a Georgine Lewisové. Během práce na několika verzích textu jsem oceňoval připomínky Sarah Ballardové, báječnou směs kritiky a povzbuzování. Ačkoliv je zřejmé, za co všechno vděčím PFD, musím poděkovat Jamesi Gillovi, který si přečetl dokončenou knihu, jen aby mi sdělil, že vůbec není hotová, a donutil mě celou ji přepsat. Jeho nadšení mi v téhle fázi opravdu prospělo.

Moji redaktoři – Suzanne Baboneau z nakladatelství Simon & Schuster UK a Mitch Hoffman z Grand Central Publishing – byli úžasní. Spolupráce s oběma mi působila ohromnou radost. Upřímný dík si zaslouží i Jessica Craigová, Jim Rutman a Natalina Sanina. Natalina mě laskavě upozornila na některé chyby týkající se ruských jmen i ruského způsobu života.

Nemůžu pominout ani Boba Bookmana z CAA. Poskytl mi cenné rady a seznámil mě s Robertem Townem, mým literárním vzorem. Robert si našel čas a probral se mnou poslední verzi knihy. Není snad třeba zdůrazňovat, jak inspirativní byly jeho úvahy.

Řadu pozorných čtenářů a čtenářek jsem měl i mimo profesionální kruhy. Nesmírně mi pomohla Zoe Troddová. Alexandra Arlango a její matka Elizabeth pročetly mnohé zkusmé verze mého románu a ke každé mi nabídly své detailní a chytré připomínky. Je nezbytné uvést, že Alexandra, zaměstnaná ve společnosti Qwerty Films, kde spolupracuje s Michaelem Kuhnem, Emmeline Yangovou a Colleen Woodcockovou, mi vlastně jako první dala podnět k téhle knize. Při studiu materiálů k filmovému scénáři, který jsem pro ně psal, jsem totiž narazil na případ sériového vraha Andreje Čikatyla a další události, které s ním souvisely.

Dokončit román mi pomáhalo mnoho lidí, ale ze všech nejvíc Ben Stephenson. Nikdy jsem nebyl šťastnější než během těch uplynulých několika let.

DALŠÍ PRAMENY

Tenhle román bych nemohl napsat, kdybych si předtím nepřečetl paměti, deníky a příběhy řady různých autorů. Studium mě těšilo stejně jako samotné psaní a pro práci na knize jsem z oněch zdrojů vydatně těžil. Uvádím pouze malý výběr. A měl bych upozornit, že vinu za jakékoliv historické nepřesnosti či odchylky od skutečnosti, které se v mé knize mohou vyskytnout, nesu jedině já sám.

Paměti Janusze Bardacha Man is Wolf to Man (spoluautorka Kathleen Gleesonová, Scribner 2003) nabízejí působivé vylíčení pokusu přežít gulag ve stalinistickém Rusku. K základní literatuře na toto téma patří i díla Gulag – Historie Anne Applebaumové (Penguin 2004, česky Beta-Dobrovský 2004) a Souostroví Gulag Alexandra Solženicyna (The Gulag Archipelago, Harvil 2003, česky OK CENTRUM 1990).

Pro celkovou historickou představu jsou velmi užitečné knihy Roberta Conquesta The Harvest of Sorrow (Pimlico 2002), Stalin – Na dvoře rudého cara Simona Sebaga Montefiore (Phoenix 2004, česky Beta – Dobrovský 2004) a Everyday Stalinism Sheily Fitzpatrickové (Oxford University Press 1999).

Pokud jde o sovětské policejní postupy, práce Anthonyho Olcotta Russian Pulp (Rowman & Littlefield 2001) podrobně rozebírá soudní systém i s konkrétními příklady. Kniha Borise Levického The Uses of Terror (Coward, McCann & Georghergan Inc. 1972) byla neocenitelnou pomůckou k pochopení – nebo alespoň k mé snaze o pochopení – skrytého soukolí MGB. A konečně kniha The Killer Department Roberta Cullena (Orion 1993) přesně líčí skutečné vyšetřování zločinů Andreje Čikatyla.

Všechny uvedené práce můžu vřele doporučit.

Tom Rob Smith

DÍTĚ ČÍSLO 44

Z anglického originálu Child 44,

vydaného nakladatelstvím Simon & Schuster v Londýně roku 2008,

přeložil Josef Hanzlík

Redigovala Lenka Uhlířová

Obálku navrhl Ivan Brůha

Vydala Euromedia Group, k. s. – Knižní klub v Praze roku 2009

jako svou 4673. publikaci

Odpovědná redaktorka Martina Bekešová

Technický redaktor David Dvořák

Počet stran 384

Sazba Olaf Šnajder, Brandýs n. L.

Vytiskly Tlačiarne BB, spol. s r. o., Banská Bystrica

Vydání první

www.euromedia.cz

www.knizniweb.cz

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai