Utajovaný projev

Tom Rob Smith

(2011)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Detektivní thriller

Sovětský svaz, rok 1956. Stalin je po smrti a neveřejný, utajovaný projev jeho nástupce Chruščova odhaluje pravdu o spáchaných zločinech. Krutý režim se otřásá v základech. Někdejší příslušník Státní bezpečnosti Lev Děmidov a jeho manželka Raisa – hrdinové románu Dítě číslo 44 – řeší vlastní problémy. Adoptované dcery Zoja a Jelena dosud Lvovi neodpustily, že se, byť nepřímo, podílel na smrti jejich rodičů. Teď však musí celá rodina čelit smrtelnému nebezpečí ze strany kohosi, kdo během někdejší Lvovy kariéry nespravedlivě trpěl a nyní kráčí vstříc nesmiřitelné pomstě.

Po úspěšném debutu Dítě číslo 44 přichází Tom Rob Smith s jeho pokračováním v podobě nového románu plného napětí a překvapivých zvratů (děj nechává tentokrát vyvrcholit na ulicích Budapešti ve dnech povstání proti komunistické vládě a sovětské okupaci). Utajovaný projev přináší drsný, silný příběh, v němž hříchy minulosti hrozí zničit přítomnost, lidé musejí překonávat nepředstavitelné překážky, aby ochránili své blízké, a naděje na lepší budoucnost se rodí za těch nejnepravděpodobnějších okolností…

Tom Rob Smith, narozený roku 1979 švédské matce a anglickému otci, vyrůstal a nyní i žije v Londýně. Absolvent Cambridge pokračoval ve studiích v Itálii a rok navštěvoval kurzy tvůrčího psaní. Poté začal pracovat jako scenárista.

Dráhu prozaika nastoupil v roce 2008 titulem Dítě číslo 44, prvním ze zamýšlené série thrillerů situovaných do Ruska padesátých let minulého století. Za úspěchem této knihy – dočkala se několika žánrových ocenění, byla nominována na Booker Prize či Costa First Novel Award a přeložena do téměř dvou desítek jazyků – stojí zejména precizní nastudování dobových pramenů brilantně skloubené s pozoruhodně zvládnutou vypravěčskou technikou. Nastavenou laťku kvality se autorovi podařilo udržet i ve druhém dílu, románu Utajovaný projev (2009), vydání třetího pokračování pod titulem Agent 6 plánuje Tom Rob Smith na tento rok.

TOM ROB SMITH

UTAJOVANÝ PROJEV

KNIŽNÍ KLUB

Přeložila Ludmila Hanzlíková

THE SECRET SPEECH

Copyright © 2009 by Tom Rob Smith

Translation © Ludmila Hanzlíková, 2011

ISBN 978-80-242-2928-7

Mé sestře Sarah a bratrovi Michaelovi

Sovětský svaz Moskva

3. ČERVNA 1949

Při obraně Stalingradu během Velké vlastenecké války vyhodil do povětří kalašský most, za pomoci dynamitu proměňoval továrny v hromady sutin, podpaloval neuhájitelné rafinerie, z nichž k nebi stoupaly sloupy hořící nafty. Chvatně ničil všechno, čeho by se mohly zmocnit jednotky wehrmachtu. Zatímco jeho spoluobčané naříkali nad ruinami svých domovů, sám tu zkázu sledoval s jakýmsi chmurným uspokojením. Agresoři obsadí pouhou pustinu, spálenou zemi s oblohou ztemnělou dýmem. Často musel improvizovat. Používal, co bylo právě po ruce: tankové granáty, skleněné lahve, benzin odčerpávaný z opuštěných a převrácených vojenských náklaďáků. Brzy si získal pověst muže, spolehlivě plnícího rozkazy. Nikdy neztrácel nervy, nikdy se nedopustil chyby. Ani v nejtěžších podmínkách – za mrazivých zimních nocí, po pás ponořený v prudce proudící řece, pod nepřátelskou palbou. Dnešní akci by člověk s jeho zkušenostmi a povahou měl hravě zvládnout. Nebyl v časové tísni, kolem hlavy mu nehvízdaly střely. Přesto se jeho ruce, proslavené jistotou, lehce chvěly. Cípem košile si setřel kapky potu, které mu z čela stékaly do očí. Pociťoval nevolnost. Jako nováček. Padesátiletý válečný hrdina Jekabs Duvakin totiž vůbec poprvé prováděl demolici kostela.

Zbývalo umístit poslední nálož – přímo před ním, v kněžišti, kde stával oltář. Biskupský trůn, ikony, bohoslužebné předměty, to všechno už zmizelo. Dokonce ze zdí seškrabali zlacení. Kostel zůstal prázdný, samozřejmě až na dynamit zavrtaný do základů a připevněný k nosným sloupům. Vypleněný, téměř děsivě rozlehlý prostor. Barevnou skleněnou kupolí proudilo dovnitř tolik denního světla, až působila dojmem, že je součástí oblohy. Jekabs zaklonil hlavu a s otevřenými ústy pozoroval klenbu hlavní chrámové lodi, tyčící se dobrých padesát metrů nad ním. Záplava slunečních paprsků pronikala vysokými okny a ozařovala fresky, které se měly záhy rozpadnout na miliony drobných kousíčků omítky. Světlo dopadalo i na hladkou kamennou podlahu nedaleko místa, kde Jekabs seděl. Zvolna se k němu blížilo, nabízelo se jako podávaná zlatá ruka.

„Bůh není,“ zamumlal.

A vzápětí větu zopakoval hlasitěji. Slova se uvnitř chrámu rozléhala, zesílená ozvěnou. „Bůh není!“

Koneckonců za letního dne spousta jasu nijak nepřekvapovala. Nešlo o žádný pokyn, o žádný zázrak. Ne, to světlo nic nenaznačovalo. Jekabs prostě moc přemýšlel. Zbytečně moc. A v Boha přece nevěřil. Připomenul si nesčetné oficiální protináboženské poučky.

Náboženství patřilo do časů, kdy byl člověk člověku vlkem.

Bůh vždycky sloužil vykořisťovatelům.

Tahle budova nebyla svatá ani požehnaná. Měl by v ní vidět pouze kameny, sklo a dřevo, stavbu o rozměrech sto metrů na délku a šedesát metrů na šířku. Kostely neplnily žádné prospěšné funkce, nic se tam nevyrábělo. Představovaly tmářský přežitek ze společnosti, která už dávno neexistovala.

Jekabs se otočil a přejel dlaní po chladné kamenné podlaze, vyhlazené podrážkami tisíců a tisíců věřících, kteří se tady několik staletí zúčastňovali mší. Náhle si uvědomil velikost toho, k čemu se chystal, a začal pokašlávat, jako by mu něco uvázlo v hrdle. Vzrušení pominulo. Jsem unavený a přepracovaný, říkal si, jiný problém tu není. Při demolici takového rozsahu mu obvykle pomáhal celý tým, každý člen dostal svůj úkol. Ale tentokrát se Jekabs rozhodl, že jeho lidé budou hrát jenom okrajovou roli. Nepokládal za nutné rozdělovat odpovědnost mezi kolegy. Ne všichni měli stejně jasno jako on. Ne všichni se oprostili od náboženských předsudků. Nepotřeboval vedle sebe lidi s váhavým a rozporuplným přístupem.

Dlouhých pět dní od svítání do setmění pečlivě rozmisťoval trhaviny tak, aby zajistily, že se stavba zhroutí do sebe a báně pomalu klesnou jedna na druhou. Demolice nesměly probíhat chaoticky, vládl v nich pevný řád. A Jekabs se právem pyšnil dokonalou znalostí řemesla. Chrámová budova znamenala výzvu, zkoušku. Nikoli morální, ale intelektuální. Přesně řízenou sérií odstřelů zbourat naráz kostel se zvonicí a pěti zlacenými kupolemi, z nichž tu největší podpíral tabernákl vysoký osmdesát metrů, to vypadalo na důstojný závěr kariéry. Jekabsovi slíbili předčasný důchod. Dokonce se mluvilo o Leninově řádu, odměně za práci, o jakou nikdo jiný nestál.

Jekabs zakroutil hlavou. Neměl by tu být. Neměl by to dělat. Mohl předstírat nemoc. Mohl poslední nálož svěřit některému ze svých lidí. Tohle není práce pro hrdinu. Ovšem za nesplnění úkolu hrozilo mnohem vážnější a reálnější nebezpečí než snad věčné prokletí… Jekabs musel chránit manželku a dceru. Obě velmi miloval.

Lazar stál uprostřed davu obklopujícího chrám svaté Sofie, opatrně se však držel zhruba ve stometrové vzdálenosti. Na rozdíl od ostatních, vzrušeně klábosících diváků se tvářil vážně. Soudil, že lidé se k téhle veřejné popravě nesešli z principiálních důvodů, ale spíš jenom pro povyražení, z nedostatku lepší zábavy. Vládla mezi nimi povznesená nálada, hovory zněly očekáváním. Na ramenou otců se netrpělivě vrtěly malé děti. Všichni si přáli, aby se už něco začalo dít. Kostel, byť odsouzený ke zkáze, sám o sobě nestačil, musel se s rachotem zřítit.

Na vyvýšeném pódiu, narychlo vybudovaném úplně vepředu, filmový štáb horečně rozestavoval trojnožky s kamerami. Pracovníci se dohadovali, ze kterých úhlů bude možné demolici nejdokonaleji zachytit. Za obzvlášť důležité pokládali dostat do záběru všech pět kupolí. Zaujatě probírali, jestli se dřevěné věže rozlétnou ještě ve vzduchu, tedy jakmile na sebe vzájemně narazí, nebo až po dopadu na zem. Shodli se, že výsledek bude záviset na schopnosti odborníků, kteří uvnitř uložili dynamit.

Určitě tu nejsem jediný, kdo pociťuje smutek, uvažoval Lazar. Rozhlédl se vlevo a vpravo, hledal spřízněné duše. O několik metrů dál spatřil zamlklou a bledou manželskou dvojici. Za ní jakási starší žena svírala ruku v kapse kabátu. Něco tam ukrývala, možná krucifix. Lazar by si přál oddělit v davu truchlící od těch, co přišli za zábavou. Přál by si stát po boku těch, kteří těžce nesli ztrátu kostela, starého tři sta let. Chrám, projektovaný a zasvěcený podle katedrály svaté Sofie v Gorkém, přežil občanskou válku i obě světové války. Částečně jej poškodil zásah bomby, ale to mělo vést k opravám, nikoli k demolici. Před časem si Lazar v Pravdě znechuceně přečetl článek, kde se psalo o nestabilní konstrukci. Takové tvrzení sledovalo jediný cíl: falešnou logikou ospravedlnit chystaný zločin. Úřady nařídily kostel zbourat. Mnohem, mnohem horší bylo, že příkaz vydaly se souhlasem nejvyšších představitelů pravoslavné církve. Obě strany prohlašovaly, že závěr není ideologický, ale ryze pragmatický, a zaštiťovaly se řadou údajně rozhodujících faktorů. Nálet luftwaffe prý způsobil příliš závažné škody. Vnitřek kostela by vyžadoval důkladnou renovaci, na niž scházely peníze. Navíc se pozemek v centru města hodil pro velmi důležitou stavbu. Mocenské orgány a církev se shodly: chrám nepatří mezi významné moskevské památky, a proto se zbourá.

V pozadí hanebného skutku byl obyčejný strach. Z církevních hodnostářů, kteří během války vyzývali věřící k neochvějné podpoře Stalina, se teď stali poslušní přisluhovači Kremlu – a dnešní akce ten vztah ujařmenosti a podřízenosti jasně potvrzovala. Pokorně se vzdali starobylého chrámu, aby prokázali, že náboženství se podařilo dokonale zkrotit a není tedy nutné dál církev pronásledovat. Lazar tu politiku oběti chápal. Jistě, ztratit jeden kostel se zdálo lepší než přijít o všechny. Jako mladík na vlastní oči viděl, jak se teologické semináře proměňují v dělnické ubytovny a kostely ve střediska ateistické propagandy. Ikonami se topilo, kněze věznili, mučili, popravovali. Volba byla prostá: buď pokračující perzekuce, nebo bezpodmínečné podrobení.

K Jekabsovi zvenku doléhal hluk zástupů, které dychtivě čekaly, až začne podívaná. Opozdil se, teď už měl být s přípravami hotov. Přesto se za uplynulých pět minut ani nepohnul. Upřeně pozoroval poslední nálož a nic nedělal. Náhle uslyšel, jak za ním zaskřípaly kostelní dveře. Ohlédl se přes rameno. Jeho kolega a přítel stál na prahu, jako by se bál vstoupit dovnitř. Křikl, slova v prázdném chrámu opakovala ozvěna.

„Jekabsi! Nějaká komplikace?“

„Ne, už jsem skoro hotov,“ odpověděl Jekabs.

Přítel zaváhal a pak dodal tlumenějším hlasem: „Dneska se spolu napijeme, oslavíme tvůj odchod do důchodu, co říkáš? Ráno se sice probudíš s hlavou jako střep, ale večer se budeš cítit mnohem líp.“

Jekabs se nad přítelovým pokusem o útěchu usmál. Ano, výčitky svědomí nejsou o nic horší než kocovina, pomyslel si. Taky pominou.

„Dej mi pět minut.“

Přítel odešel.

Jekabs si klekl – skoro jako by se chtěl pomodlit. Lepkavě zvlhlými prsty si otřel obličej, příliš to však nepomohlo. Košili by mohl ždímat, víc potu vstřebat nedokázala. Dokonči práci! Pak už se k ní nikdy nebude muset vrátit. Zítra vezme svou malou dcerku na procházku kolem řeky. Pozítří dcerce něco koupí, potěší se jejím úsměvem. A do konce příštího týdne na celý tenhle chrám zapomene. Zapomene na jeho pět zlacených bání i na hladkou, chladnou kamennou podlahu.

Dokonči práci!

Jekabs uchopil detonátor a sklonil se k dynamitové náloži.

Sklo se rozlétlo do všech stran, neboť vysoká mozaiková okna se roztříštila současně. Vzduch rázem zaplnily barevné úlomky. Bytelná zadní zeď chrámu se proměnila v mračno prachu. Kusy kamene se zvedly ve vysokém oblouku a pak s rachotem dopadaly na zem, drtily trávu a odskakovaly k davu. Tenká bariéra nenabídla žádnou ochranu, okamžitě se skácela. Tlaková vlna lidem podrážela nohy. Děti usazené na ramenou svých otců se chytaly za tváře pořezané svištícími kamínky a střepy. Dav zděšeně couvl, přihlížející se krčili a schovávali jeden za druhého, obávali se dalšího přívalu. Nic podobného nikdo z nich neočekával, mnozí se v kritickém okamžiku ani nedívali správným směrem. Filmové kamery nenatáčely. V dosahu exploze byli dělníci. Buď její účinky žalostně podcenili, nebo se prostě něco pokazilo.

Lazarovi hučelo v uších. Pozoroval zvolna se usazující oblak prachu. Když tmavošedé chuchvalce konečně prořídly, odhalily díru ve zdi, přes tři metry vysokou a zhruba stejně širokou. Otvor působil dojmem, jako by nějaký obr náhodou zavadil špičkou boty o kostel, vzápětí nohu s omluvou stáhl zpátky a zbytek budovy ušetřil. Lazar vzhlédl ke zlaceným kupolím. Všichni okolo něho se zachovali stejně. Na mysli jim tanula jediná otázka: zřítí se věže?

Koutkem oka Lazar zaznamenal, že členové filmového štábu chvatně berou kamery do rukou, smetají prach z objektivů a snaží se alespoň něco natočit. Kdyby propásli demolici, nic by je neomlouvalo a riskovali by krk. Navzdory nebezpečí žádný z nich neutekl, zůstali na pódiu a pátrali po sebemenším náznaku pohybu – otřesu, náklonu či pouhém záchvěvu. Jak se zdálo, i zranění diváci samým napětím na chvíli zmlkli.

Věže se zlacenými kupolemi nespadly, chrám se dál tyčil nad pozemskými zmatky. Mnozí diváci krváceli, ozýval se dětský pláč. Lazar vycítil, že nálada se změnila, jako by náhle potemněla obloha. Objevily se pochybnosti. Nezasáhla tu snad vyšší moc, aby zabránila zločinu? Lidé se začínali rozcházet, nejprve jenom někteří, ale postupně se k nim přidávali další a další. Všichni spěchali pryč, nikdo už netoužil sledovat demoliční akci. Lazar potlačoval nutkání rozesmát se. Úlomky a střepy rozprášily dav, zatímco kostel přežil! Lazar se otočil směrem k oné manželské dvojici. Rád by si ten okamžik vychutnal společně s nimi.

Muž stojící těsně za Lazarem musel přijít zcela neslyšně. Usmíval se, ale jeho oči zůstávaly ledově chladné. Neměl na sobě uniformu, neukázal služební průkazku. Nepochybně se však jednalo o příslušníka Státní bezpečnosti, důstojníka tajné policie, agenta MGB. Neprozrazoval to ani tak svým výrazem jako spíš tím, co v jeho výrazu scházelo. Nezajímal se o zraněné, nesnažil se jim pomoct. Jeho úkoly byly jiné – pozoroval reakce lidí. A Lazar ho nezklamal: tvářil se smutně, když se měl radovat, a radoval se, když měl být smutný.

Usmívající se muž nespouštěl z Lazara bezcitné oči. „Menší zdržení, snad nějaká drobná chybička, jaká se snadno napraví,“ prohodil. „Demolice určitě proběhne ještě dneska. Neodcházíte, že? Chcete si přece počkat, až se kostel zřítí. Bude to úžasná podívaná.“

„Ano.“

Lazar odpověděl opatrně a zároveň pravdivě. Jistě, nechtěl odejít. Ale nepřál si, aby se kostel zřítil. Ovšem nic takového by rozhodně nepřiznal.

„Vybudujeme tady jeden z největších krytých plaveckých bazénů na světě,“ pokračoval muž. „Bude sloužit zdravému rozvoji našich dětí. A zdraví našich dětí je přece důležité, ne? Jak se jmenujete?“

Zdánlivě běžná, ve skutečnosti však hrozivá otázka.

„Lazar.“

„A kde pracujete?“

Hra na nenucený rozhovor skončila, teď už šlo o zjevný výslech. Lazar si musel vybrat. Mezi vytáčkami a perzekucí, mezi účelovou lží a věrností pravdě. Na rozdíl od mnoha svých spolubratři, které každý okamžitě poznal, si Lazar mohl vybrat. Nic ho nenutilo rovnou přiznat, že je kněz. Vladimír Lvov, někdejší hlavní zmocněnec Svatého synodu, vyzval kněze, aby se svým vzezřením nevydělovali ze společnosti, a dovolil jim odložit sutany, zkrátit si vlasy i vousy a proměnit se v obyčejné smrtelníky. Lazar se přizpůsobil. Se zastřiženou bradkou a nenápadně oblečený klidně mohl agentovi zalhat. Mohl zapřít své povolání a doufat, že se tou lží zachrání. Mohl se vydávat za pracovníka obuvnického závodu nebo třeba za truhláře. Mohl říct cokoli – jenom ne pravdu. Agent čekal.

TÉHOŽ DNE

Během prvních týdnů o tom Anisja příliš nepřemýšlela. Maximovi bylo teprve čtyřiadvacet. Vystudoval moskevský pravoslavný seminář, roku 1918 zrušený a později v rámci rehabilitace náboženských institucí znovu otevřený. Vdaná, nedostupná, o šest let starší Anisja mladého muže, který měl patrně jen velmi malé, ne-li žádné sexuální zkušenosti, vzrušovala a přitahovala. Introvertní plachý Maxim se mimo církev s nikým nestýkal a hrstka jeho příbuzných a přátel žila na venkově. Už proto nepřekvapovalo, že se bláznivě zamiloval. Anisja jeho dlouhé a výmluvné pohledy snášela, snad jí i trochu lichotily. Ale rozhodně ho nijak nepovzbuzovala. Mladík si ovšem její mlčení nesprávně vyložil, viděl v něm tichý souhlas. Neúnavně se jí dál dvořil a postupně získal tolik sebedůvěry, že teď vzal Anisju za ruku a řekl: „Odejdi od něho. Budeme žít spolu.“

Nikdy by ji nenapadlo, že jeho představy překročí hranice dětinského snu. Mýlila se.

Navíc si pro svou troufalou výzvu zvolil právě manželův kostel – z fresek ve stinných výklencích scénu sledovali učedníci Kristovi, démoni, andělé a proroci. Dával v sázku kariéru duchovního, riskoval hněv náboženské komunity, která by ho mohla vyobcovat bez naděje na odpuštění. Přesto jeho návrh, byť vyslovený s hlubokou vroucností, připadal Anisje natolik absurdní a pomýlený, že odpověděla tím nejméně vhodným způsobem: udiveným zasmáním.

Než Maxim stačil zareagovat, bouchly těžké dubové kostelní dveře. Anisja se polekaně otočila a uviděla, jak se k ní chvatně blíží její manžel Lazar. Usoudila, že situaci pochopil jako jasný důkaz nevěry, a okamžitě se od Maxima odtáhla. Tím prudkým pohybem jen musela posílit dojem skutečného provinění. Vzápětí si však uvědomila, že Lazar, za něhož byla provdaná už deset let, myslí na něco úplně jiného. Celý zadýchaný ji vzal za ruce, které před chvilkou svíral Maxim.

„Našli si mě v davu u chrámu. Vyslýchal mě nějaký agent.“

Lazar mluvil překotně, slova ze sebe přímo chrlil. Jejich závažnost odsunula stranou Maximovo dvoření.

„Sledovali tě?“ zeptala se Anisja.

Lazar přikývl. „Schoval jsem se v bytě Nataši Ňuriny.“

„Co bylo dál?“

„Agent zůstal venku. Musel jsem utéct zadem.“

„Zatknou Natašu a budou ji vyslýchat?“

Lazar bezradně zvedl ruce k obličeji. „Zpanikařil jsem. Nic lepšího mě nenapadlo. Neměl jsem k ní chodit.“

Manželka ho vzala kolem ramenou. „Jestli nás můžou najít, jedině když zatknou Natašu, zbývá nám ještě trochu času.“

Lazar zavrtěl hlavou. „Řekl jsem mu, jak se jmenuju.“

Pochopila. Lazar nedokázal lhát. Své zásady by nezradil ani kvůli ní, ani kvůli komukoli jinému. Zásady pro něho byly důležitější než vlastní život. U té demolice neměl co pohledávat. Anisja ho varovala: do davu se samozřejmě vmísí agenti MGB, Lazar snadno vzbudí podezření. Jako obvykle na ni nedal a zbytečně riskoval. Vždycky o jejích radách zdánlivě přemítal, nikdy se jimi však neřídil. Marně ho prosila, aby neútočil na vedení církve. Mohli si snad dovolit nepřízeň ze strany státu a současně i církevních hodnostářů? Jenže Lazar pohrdal politikou kompromisů. Nehodlal skrývat, co si myslí, a otevřeně kritizoval nové vztahy biskupů s představiteli režimu. Neústupně vyžadoval, aby manželka zastávala jeho stanovisko, ale nenechal si od ní do ničeho mluvit. Anisja obdivovala jeho důslednost. Lazar manželčin obdiv neopětoval. Když si ji jako pětatřicetiletý bral, bylo jí teprve dvacet. Občas uvažovala, jestli si ji nevzal jenom proto, že stát se „bílým knězem“, tedy knězem, který se oženil poté, co složil řeholní slib, samo o sobě znamenalo reformní krok, jaký vyhovoval Lazarovu liberálnímu zaměření. Anisja dávno počítala s okamžikem, kdy režim tvrdě zasáhne do jejich života. Přesto se teď cítila zaskočená a oklamaná. Měla platit za manželovy názory, ačkoli nikdy nedostala možnost sebeméně je ovlivnit nebo k nim přispět.

Lazar položil Maximovi ruku na rameno. „Vrať se do semináře a udej nás. Stejně nás zatknou. A ty se díky udání zachráníš. Jsi ještě mladý, Maxime. Nikdo ti nebude nic vyčítat.“

Z Lazarových úst zněla nabídka útěku poněkud záludně. Sám by se k takovému chování nesnížil, ale pro jiné, slabošské muže i ženy, je pokládal za přiměřené. Jeho morální povýšenost působila až dusivě. Místo aby Maximovi umožnila únik, dostala ho do pasti.

„Maxime, musíš pryč,“ zasáhla Anisja. Zvolila vlídný přátelský tón.

„Chci zůstat,“ opáčil Maxim téměř podrážděně.

Anisja si uvědomila, že ho před chvílí svým smíchem urazila. Pokusila se chybu napravit, ovšem tak, aby se manžel nedovtípil. „Maxime, zapomeň prosím na všechno, co se stalo. Tím, že tady zůstaneš, nic nezískáš.“

Maxim zavrtěl hlavou. „Už jsem se rozhodl.“

Jak si Anisja všimla, Lazar se pousmál. Nepochybně byl na Maxima hrdý. Vzal ho pod svá křídla, slepý k chráněncovu zjevnému okouzlení Anisjou, nespokojený pouze s jeho nedostatečnou znalostí filozofie a Písma svatého. Maximovo rozhodnutí zůstat ho potěšilo. Věřil, že se o ně zasloužil.

Anisja přistoupila blíž k Lazarovi. „Nemůžeme dovolit, aby Maxim riskoval život.“

„Nemůžeme ho nutit k odchodu.“

„Lazare, tohle není jeho boj.“

Nebyl to ani její boj.

„Přijal ho za svůj. Respektuju to. A stejně tak to musíš respektovat ty.“

„Ta oběť je zbytečná a nesmyslná!“

Ale Lazar necouvl. Připodobnil Maxima k sobě, mučedníkovi, neváhal tedy vydat ho napospas smrti. A zároveň manželku ponížit. „Dost řečí!“ vykřikl. „Nezbývá nám moc času. Přála by sis, aby se Maxim zachránil. Já taky. Ovšem jestli tu chce zůstat s námi, zůstane.“

Lazar se rozběhl ke kamennému oltářnímu stolci a chvatně z něj všechno sklidil. Pro manželku ani pro Maxima už nemohl nic udělat, byli s ním příliš spojeni. Ale v nebezpečí se teď ocitli i řadoví farníci, kteří mu důvěřovali a sdíleli jeho obavy. Jména těch lidí se nesměla dostat do rukou agentů MGB.

Pak se Lazar ze strany opřel do oltáře a vyzval Maxima: „Pomoz mi!“

Maxim sice netušil, o co se jedná, ale poslechl. Těžký kamenný blok se jen pomalu a se skřípotem sunul po kamenné podlaze. Konečně se pod ním objevila jáma vybudovaná zhruba před dvaceti lety během nejkrutějších útoků proti církvi. Věřící tehdy odstranili kamenné desky, vykopali zeminu a za pomoci výdřevy vytvořili prostor metr hluboký a dva metry široký. Uvnitř se skrýval objemný ocelový kufr. Lazar s Maximem se teď sklonili, vytáhli jej a položili na podlahu.

Anisja zdvihla víko. Maxim podřepl vedle ní. Nedokázal utajit překvapení. „Hudba?“

Kufr zaplňovaly ručně psané notové záznamy.

„Její autor navštěvoval moje bohoslužby,“ vysvětlil Lazar. „Nebyl o mnoho starší než ty, studoval na moskevské konzervatoři. Jednou večer za námi přišel celý vystrašený, čekal, že ho zatknou a zničí jeho práci, a chtěl nám své skladby svěřit do úschovy. Jeho dílo většinou zatracovali jako protisovětské.“

„Z jakého důvodu?“

„Nevím. Dokonce ani on sám to nevěděl. Neměl žádné příbuzné nebo přátele, kterým by mohl důvěřovat, a tak se obrátil na nás. Souhlasili jsme, že jeho celoživotní dílo ukryjeme. Brzy potom zmizel.“

Maxim přelétl očima noty. „A ta hudba… je dobrá?“

„Nikdy jsme ji neslyšeli. Neodvážili jsme se nikoho požádat, aby nám ji zahrál. Určitě by následovaly otázky.“

„Tedy vůbec netušíte, jak zní?“

„Já ani manželka neumíme číst noty. Ale Maxime, ty jsi mě nepochopil. Můj slib pomoct tomu skladateli nijak nesouvisel s hodnotou jeho díla.“

„Oba riskujete život. Co když jsou ty skladby bezcenné?“

„Nechráníme notové záznamy,“ poučil ho Lazar. „Chráníme jejich právo přežít.“

Anisju manželova sebejistá slova popuzovala. Onen mladý skladatel původně nepřišel za ním, ale za ní. Musela tenkrát Lazara hodně přesvědčovat, aby prosbě vyhověl. Teď se ovšem o svých tehdejších pochybnostech a obavách nezmínil a přidělil jí bezvýznamnou vedlejší roli. Uvažovala, jestli si je manžel vědom, jak upravuje skutečnost k obrazu svému, automaticky vyzdvihuje vlastní význam a staví se do středu událostí.

Lazar vyjmul nesvázaný, snad dvěstěstránkový soubor listů. Společně s notami kufr obsahoval dokumenty týkající se kostela a několik originálů ikon, místo nichž teď na stěnách visely reprodukce. Všechno rozdělil na tři hromádky. Přitom se snažil, aby jednotlivé skladby zůstaly pohromadě. Měl v plánu propašovat je z kostela a doufal, že takhle se podaří alespoň část notových záznamů uchovat. Ale jak najít tři různé úkryty? Jak najít tři různé lidi, připravené obětovat život kvůli partituře, ačkoli se nikdy nesetkali se skladatelem a neslyšeli jeho hudbu? Lazar znal dost farníků, kdykoli ochotných pomoct. Jenže mnohé asi tajná policie z něčeho podezřívala. Potřeboval by vzorného sovětského občana, u jakého nepřicházely v úvahu domovní prohlídky. Ovšem pokud taková osoba existovala, rozhodně by mu nepomohla.

„Co třeba Martemjan Syrcov?“ navrhla Anisja.

„Příliš upovídaný.“

„Arťom Nachajev.“

„Souhlasil by, vzal by papíry k sobě, pak by ztratil nervy a v panice všechno spálil.“

„Ňura Dmitrijevová.“

„Neodmítla by, ale začala by nás nenávidět. Samým strachem by nespala a nejedla.“

Posléze se dokázali shodnout na dvou jménech. Lazar se rozhodl ponechat jednu část not a větší ikony v kostele. Vrátil je do ocelového kufru a s Maximem pak přesunuli oltář zpátky. Protože Lazara by pravděpodobně sledoval agent, měli své díly not odnést na zvolené adresy Anisja a Maxim. Vypravit se měli každý zvlášť.

„Půjdu jako první,“ řekla Anisja.

Maxim zavrtěl hlavou. „Ne. První půjdu já.“

Anisja si domyslela důvod: jestli projde Maxim, mohla by uspět i ona.

Odemkli hlavní vchod, zdvihli masivní dřevěnou závoru. Anisja vycítila, že Maxim váhá. Nepochybně na něho přece jen dolehla tíha té riskantní situace. Lazar mu potřásl pravicí a vzdálil se. Maxim přistoupil k Anisje. Krátce ho objala. Vzápětí vyrazil do večerního šera.

Lazar zamkl dveře, zajistil je závorou a zopakoval plán: „Počkáme deset minut.“

Manželé osaměli a chvíli jen mlčky stáli v prázdném kostele. K Anisjinu překvapení se Lazar nezačal modlit, ale vzal ji za ruku.

Když uplynulo deset minut, přešli zpátky ke dveřím. Lazar nazdvihl závoru. Notové záznamy měla Anisja v tašce pověšené přes rameno. Předtím už se s manželem rozloučili, a tak beze slova vykročila ven. Otočila se a sledovala, jak za ní Lazar zavírá. Slyšela zaklapnout závoru. Poté se opatrně vydala ulicí. Pátrala po tvářích za okny, po nečekaném pohybu ve ztemnělých koutech. Náhle ji kdosi popadl za loket. Vylekaně se zastavila. „Maxime?“

Co tady dělal? A kde byly noty, které odnesl? Zpoza kostela se ozval drsný, netrpělivý hlas: „Lve?“

Anisja zahlédla muže oblečeného ve tmavé uniformě, agenta MGB. Kolem něho se objevili další muži, rojili se jako švábi. Své otázky spolkla, soustředila se jen na oslovení Lve. Na jméno, jež rozplétalo celou síť lží. Proto údajně neměl ve městě žádné přátele ani příbuzné, proto během Lazarových lekcí projevoval tak zarážející neznalost filozofie nebo Písma svatého. Proto chtěl opustit kostel před ní – ne aby ji chránil, ale aby upozornil hlídku a připravil zatčení. Je to čekista, příslušník tajné policie, uvědomila si Anisja. Obelstil mě i manžela. Vetřel se nám do života, potřeboval shromáždit co nejvíc informací nejen o nás dvou, ale také o lidech, kteří s námi sympatizují. Ministerstvo státní bezpečnosti se zřejmě chystá zasadit zničující úder zbývajícím ohniskům odporu uvnitř církve. Pokusil se mě svést, ovšem jistě na rozkaz svých nadřízených. Viděli ve mně jen naivní ženu, kterou pohledný mladý agent vydávající se za absolventa semináře snadno zmanipuluje.

Teď mluvil tlumeně a důvěrně, jako by se mezi nimi nic nezměnilo. „Anisjo, dám ti ještě příležitost. Odejdi se mnou. Všechno jsem zařídil. Ty je nezajímáš. Chtějí Lazara.“

Jeho vlídný starostlivý tón zněl až děsivě. Ta nedávná nabídka společného útěku tedy nevycházela z dětinských snů. Nešlo o romantiku, ale o chladnou kalkulaci špeha.

„Zachovej se podle rady, kterou jsem předtím dostal od Lazara,“ pokračoval agent. „Udej manžela. Budu kvůli tobě lhát. Můžu tě ochránit. Jdou jenom po něm. Jestli se ho budeš snažit krýt, nic nezískáš.“

Lvovi nezbývalo mnoho času. Anisja by měla pochopit, že bez ohledu na to, co si o něm myslí, pro ni znamená jedinou možnost, jak přežít. Pokud by se dál držela svých morálních zásad, ničeho nedosáhne. Blížil se jeho nadřízený důstojník Nikolaj Borisov, čtyřicátník s postavou stárnoucího vzpěrače, dosud vypracovanou, ale už poznamenanou nadměrným pitím.

„Spolupracuje?“

Lev natáhl ruku, v očích prosbu, aby mu Anisja předala tašku s notami. „Jsme domluveni?“

Místo odpovědi varovně a co nejhlasitěji křikla: „Lazare!“

Nikolaj k ní přistoupil a prudce ji praštil hřbetem ruky. „Do toho!“ vyzval své muže.

Kostelní dveře zapraštěly pod ranami seker.

Anisja nenávistně pohlédla na Lva. Nikolaj jí vytrhl tašku. „Pokusil se tě zachránit, ty nevděčná čubko.“

Naklonila se a zašeptala Lvovi do ucha: „Snad sis opravdu nemyslel, že bych se do tebe mohla zamilovat?“

Policisté Anisjou smýkli a zkroutili jí ruce. Ale ještě Lvovi stačila věnovat jízlivý úšklebek. „Tebe nikdy nikdo nebude milovat. Nikdy nikdo!“

Lev se raději otočil. Nechtěl vidět, jak ji odvádějí. Nikolaj mu konejšivě položil ruku na rameno. „Stejně bys těžko zdůvodňoval, že není zrádkyně. Takhle je to pro tebe mnohem lepší. Najdou se jiné ženské. Vždycky se najdou jiné.“

Lev absolvoval své první zatýkání.

Anisja se mýlila. Lev byl milován – státem. A po lásce zrádkyně ve skutečnosti netoužil. Ne, tady vůbec nešlo o lásku. Klam a předstírání patřily k běžným policejním nástrojům a Lev je plným právem používal. Na takových metodách záviselo štěstí země. Jejich krutou nezbytnost poznal už jako voják, pomáhaly porazit fašisty. A také v současnosti se i ty nejděsivější věci daly ospravedlnit budoucím blahem, jemuž sloužily.

Vstoupil do kostela. Lazar se nepokoušel uniknout. Klečel poblíž oltáře a modlil se, připravený důstojně přijmout svůj osud. Jakmile spatřil Lva, veškerá hrdost se rozplynula. Lazar pochopil. A v tom okamžiku jako by zestárl o několik let.

„Maxime?“

Poprvé za celou dobu, co se znali, čekal od svého oblíbence vysvětlení.

„Jmenuju se Lev Stěpanovič Děmidov.“

Pár vteřin Lazar mlčel. Konečně řekl: „Doporučil mi vás samotný patriarcha…“

„Patriarcha Krasikov je dobrý občan.“

Lazar zavrtěl hlavou. Odmítal tomu uvěřit. Tak patriarcha dělá informátora. A jeho chráněnec je špeh, kterého mu poslal nejvyšší církevní představitel. Obětovali ho režimu, stejně jako obětovali chrám svaté Sofie. Jaký byl hlupák! Druhé vyzýval k opatrnosti a zatím přímo vedle něj si všechno zapisoval příslušník MGB.

V kostele se rozhlížel i Nikolaj. „Kde je zbývající část papírů?“

Lev ukázal ke kamennému kvádru. „Pod oltářem.“

Tři agenti odsunuli oltář stranou a z úkrytu vytáhli ocelový kufr. „Prozradil ti nějaká další jména?“ zeptal se Nikolaj.

„Ano,“ přikývl Lev. „Martemjan Syrcov, Arťom Nachajev, Ňura Dmitrijevová, Mojsej Semaško.“

Všiml si proměny v Lazarově tváři: šok vystřídalo znechucení. „Dívej se k zemi!“ vyštěkl.

Lazar neuposlechl. Lev mu stlačil hlavu obličejem dolů. „Oči k zemi – neslyšel jsi?“

Lazar opět zvedl hlavu. Tentokrát ho Lev udeřil. Lazar začal pomalu hlavu zvedat, z roztržených rtů se řinula krev. Pohlédl na Lva. Znechuceně a současně vzdorně.

„Jsem slušný člověk,“ pronesl Lev, jako by odpovídal na Lazarovu nevyslovenou otázku. Držel kněze za vlasy a dál ho mlátil, znovu a znovu, pravidelnými pohyby připomínal mechanickou hračku. Rána za ránou dopadaly, dokud Lva nerozbolely klouby a paže. Pak se Lazar zhroutil na podlahu. Kolem jeho rozbitých oteklých úst se rozlévala kaluž krve.

Nikolaj objal Lva kolem ramenou a sledoval, jak policisté Lazara odvádějí od oltáře ke kostelním dveřím. Za knězem zůstávala krvavá stopa. Nikolaj si zapálil cigaretu.

„Stát potřebuje lidi, jako jsi ty.“

Lev si zvolna setřel krev z kalhot. „Ještě než odejdeme, rád bych překontroloval kostel.“

Nikolaj návrh ocenil. „Jsi opravdu důsledný a to je dobře. Ale pospěš si. Večer se napijeme. Celé dva měsíce sis nedal ani kapku! Žil jsi jako mnich!“

Sám se svému žertíku zasmál. Poklepal Lva po zádech a zamířil ven. Lev osaměl. Přešel k odsunutému kamennému oltáři a zahleděl se do jámy. Mezi stranou kovového kufru a hliněnou stěnou se zachytil kus papíru. Lev se sklonil a vytáhl jej. Byla to stránka popsaná notami. Přelétl je očima a usoudil, že bude lepší, když se nikdo nedozví, co se ztratilo. Zvedl list nad plamen nejbližší svíčky. Papír se rychle měnil v šedočerný popel.

O SEDM LET POZDĚJI

Moskva

12. BŘEZNA 1956

Vedoucí malé univerzitní tiskárny Suren Moskvin vyráběl učebnice nevalné kvality. Používal tiskařskou barvu, která pouštěla, a nejlevnější papír. Svazky, ve hřbetu pouze slepené klihem, se téměř okamžitě rozpadaly. Nebyl neschopný ani líný, kdepak, s prací začínal časně ráno a končil pozdě večer. Chatrnost knih způsoboval jen a jen špatný materiál. Obsah odborných publikací sice stát pečlivě kontroloval, nicméně nepatřily k prioritám. Aby Suren plnil předepsaný plán, musel v nejkratších termínech a na nejubožejším papíře chrlit titul za titulem. Neúprosné podmínky se neměnily a dál ničily Surenovu profesionální pověst. Vznikaly o něm i vtípky. Moskvinovy knihy neustále zůstávají s vámi, žertovali studenti i přednášející s věčně začerněnými prsty. Takové zesměšňování ho velmi trápilo. Nerad vstával z postele, nechutnalo mu jíst. Celý den popíjel, lahve schovával v zásuvkách a na policích za řadami knížek. Ve svých pětapadesáti si poprvé uvědomil, jak nesnesitelné je, když člověka veřejně ponižují.

Teď s hlavou plnou neveselých myšlenek kontroloval linotypové tiskařské stroje. Náhle si všiml mladého muže stojícího ve dveřích, a rovnou se na něho osopil: „O co se jedná? Nemůžete sem vpadnout bez ohlášení!“

Mladík vešel dovnitř. Měl na sobě běžné studentské oblečení – dlouhý kabát, kolem krku černou šálu. V natažených rukou držel knihu. Suren mu ji vyškubl. Už předem se obrňoval proti dalším stížnostem. Chvatně se podíval na obálku – Lenin: Stát a revoluce. Nové vydání vytiskli minulý týden, prodávalo se teprve den či dva. A tenhle člověk patrně objevil nějaké nedopatření. Chyba v základním politickém díle mohla mít vážné následky, za Stalinovy éry by stačila k okamžitému zatčení. Student se předklonil, rozevřel knihu a nalistoval úvodní stranu s reprodukcí fotografie.

„Podle popisky je to snímek Lenina. Ale jak sám vidíte…“

Muž na fotografii stál před holou bílou zdí. Rozcuchané vlasy, v očích zoufalství. Leninovi se rozhodně nepodobal.

Suren zaklapl knihu. „Myslíte si snad, že bych vytiskl tisíc exemplářů takového díla s nesprávnou fotografií? Kdo jste? Jak se jmenujete? O co se to tady snažíte? Já mám problémy s omezenými dodávkami materiálu, ne kvůli nedbalosti!“

Prudce postrčil knihu zpátky ke studentovi, až zasáhla mladíkovu hruď. Šála omotaná kolem krku se uvolnila a odhalila okraj tetování. Suren se zarazil. Potetovaný krk vůbec neladil se studentským vzezřením návštěvníka. Tohle bylo typické jenom pro vory, členy zločineckých band.

Mladý muž využil Surenova ohromení a rozběhl se pryč. Suren ho s knihou v ruce váhavě následoval. Jakmile se záhadná postava ztratila ve tmě, vrátil se a zamkl dveře. Na té fotografii ho cosi znepokojilo. Nasadil si brýle a opět knihu rozevřel. Pozorně zkoumal bledý obličej, vyděšené oči. A pak se jako obrysy přízračné lodi, které se objeví v husté mořské mlze, zvolna z paměti vynořila totožnost onoho člověka. Měl rozcuchané vlasy a tvářil se zoufale, protože ho právě vytáhli z postele a zatkli. Suren fotografii poznal. Sám ji totiž kdysi pořizoval.

Tiskárnu nevedl odjakživa, předtím dvacet let oddaně sloužil Ministerstvu státní bezpečnosti. Ano, u tajné policie se Suren udržel déle než mnozí z jeho nadřízených. Plnil různé banální úkoly – čistil cely, fotografoval vězně. Jeho zdánlivě bezvýznamné postavení ovšem představovalo výhodu a Suren se nesnažil získat větší odpovědnost. Moudře zůstával nepovšimnutý, a proto se mu dařilo unikat čistkám, pravidelně postihujícím vyšší kádry. Občas se po něm požadovaly i obtížné věci, ale vždycky dostál svým povinnostem. Tenkrát se ho lidé báli. Neodvážili by se ho zesměšňovat. Zdravotní problémy donutily Surena odejít do výslužby. Pobíral slušnou penzi a nežil si špatně, nečinnost ho však ubíjela. Trávil dny v posteli a jeho myšlenky bloudily minulostí. Vybavovaly se mu tváře, k jakým patřila i ta, kterou teď viděl vlepenou do Státu a revoluce. Jediným řešením bylo pracovat, zase chodit na porady a schůze. Potřeboval zaměstnání. Nechtěl vzpomínat.

Zavřel knihu a schoval ji do kapsy. Proč se to stalo právě dneska? Náhodou? Určitě ne! Navzdory ubohé kvalitě svých výrobků získal nečekanou zakázku: vytisknout důležitý státní dokument. Nic bližšího mu zatím neprozradili. Vysoce prestižní úkol každopádně znamenal také patřičné podmínky – jakostní papír i tiskařskou barvu. Konečně dostal příležitost vyrobit něco, čím by se mohl pochlubit. Dokument mu předají dnes večer. A ve chvíli, kdy se na Surena usmála štěstěna, nějaký závistivec zkoušel podlomit jeho sebedůvěru.

Opustil provozní patro a chvatně zamířil do kanceláře. Cestou si uhlazoval prořídlé šedivé vlasy. Měl na sobě svůj druhý, lepší oblek, určený pro výjimečné události. A tohle výjimečná událost nesporně byla. Dneska vstával čiperně a rád. Vzbudil se dřív než manželka, při holení si pobrukoval, poprvé za několik týdnů se s chutí nasnídal. Do tiskárny přišel hodně brzy. Vytáhl ze zásuvky ukrytou láhev vodky, vylil ji do dřezu a pak celý den uklízel, zametal, stíral prach a čistil z linotypových sazeček mastné skvrny. Navštívili ho oba synové, univerzitní studenti. Ta proměna na ně zapůsobila. Suren je poučil, jak zásadní věc je udržovat pracoviště v dokonalém pořádku – právě na pracovišti se projevují skutečné hodnoty člověka. Synové ho objali a popřáli mu úspěch s onou záhadnou objednávkou. Po zoufale dlouhé době utajování a posledních nevydařených letech přece jen měli důvod být na otce hrdí.

Suren sklouzl očima k hodinkám. Sedm večer. Ti lidé co nevidět dorazí, říkal si. Podivného mladíka i fotografii musím pustit z hlavy. Teď se nesmím rozptylovat hloupostmi. Škoda vylité vodky. Sklenka by mi prospěla. Ale mohli by ji ucítit z mého dechu. Raději tedy nic ostřejšího. Třeba v mé nervozitě budou vidět důkaz, že úkol beru vážně… Suren sáhl po lahvi nealkoholického chlebového kvasu.

Ve spěchu, navíc roztřesený abstinenčními příznaky, převrhl kasu s ocelovými matricemi. Spadla z psacího stolu a vysypala se, litery se rozlétly po dlaždicích.

Cink, cink.

Suren úplně zkameněl. Kancelář se rozplynula. Stál v úzké zděné chodbě s řadou kovových dveří po jedné straně. Dobře si to místo pamatoval: věznice Orel. Sloužil tam jako strážný v době, kdy vypukla Velká vlastenecká válka. Rudá armáda ustupovala před rychle se blížícími německými vojsky a velitel věznice vydal rozkaz zlikvidovat všechny zatčené. Nesměl zůstat nikdo, koho by pro sebe mohli získat okupanti. Budovy už byly v dostřelu nepřátelských tanků a útočily na ně střemhlavé bombardéry, takže „vyčistit“ během několika minut dvacet cel zaplněných stovkami politických zločinců znamenalo nesmírně složitý úkol. Strážní neměli čas popravovat kulkou do týla či oprátkou. A právě Surena tehdy napadlo použít ruční granáty, dva pro každou celu. Přešel na konec chodby, otevřel ocelovou špehýrku, vsunul dovnitř odjištěné granáty, které se řinčivě rozkutálely po betonové podlaze, a vzápětí špehýrku zaklapl. Pak běžel chodbou zpátky, co nejdál od výbuchu. Přitom si představoval, jak se nešťastníci zpocenými špinavými prsty zoufale pokoušejí uchopit granáty a vyhodit je maličkým, hustě zamřížovaným okénkem ven.

Suren si dlaněmi zacpal uši, jako by tím dokázal zastavit neúprosně dotírající paměť. Zvuky však neustávaly, naopak se ozývaly hlasitěji a hlasitěji. Cela za celou, granáty na betonové podlaze.

Cink, cink, cink, cink.

„Už dost!“ vykřikl.

Stáhl dlaně z uší. A teprve teď si uvědomil, že někdo klepe na dveře.

13. BŘEZNA

Oběť měla na krku mnohočetné, nepravidelné, ale hluboké řezné rány. Nad nimi ani pod nimi žádná jiná poranění nebyla, což budilo poněkud rozporuplný dojem. Jako by pachatel zuřil a současně se dokonale ovládal. Přes prudkost útoku vyteklo velmi málo krve, vlevo a vpravo od ran vytvářela drobné kaluže připomínající andělská křidélka. Vrah patrně srazil muže na zem, pevně ho tiskl k podlaze a řezal do krku ještě dlouho poté, co Suren Moskvin, pětapadesátiletý vedoucí nevelké univerzitní tiskárny, zemřel.

Mrtvolu objevili Moskvinovi synové Vsevolod a Aksentij. Znepokojilo je, že se otec večer nevrátil domů, a ráno zašli na jeho pracoviště. Odtud pak zavolali milici. Příslušníci spatřili nepořádek v kanceláři – zotvírané zásuvky psacího stolu, rozházené papíry, vypáčené registratury – a označili případ za zpackanou loupež. Teprve pozdě odpoledne, dobrých sedm hodin po nálezu těla, uvědomili oddělení vražd, které řídil někdejší agent MGB Lev Stěpanovič Děmidov.

Na takové opožděné zprávy si Lev dávno zvykl. Možnost vybudovat své oddělení dostal před třemi lety, když vyřešil vraždy více než čtyřiačtyřiceti dětí. Vztahy s milicí se od začátku vyvíjely obtížně, k účinné spolupráci docházelo jenom občas. Mnozí milicionáři a důstojníci KGB chápali samotnou existenci oddělení vražd jako nepřijatelnou kritiku své práce i státní politiky. A v podstatě se nemýlili. Lva silně motivovala nechuť k jeho předchozí kariéře agenta, kdy zatýkal občany pouze na základě strojopisných seznamů, které mu přidělovali velící důstojníci. Nově vzniklé oddělení vražd nezajímala politicky zmanipulovaná skutečnost, ale pravda podepřená důkazy. Povinností Lva bylo předkládat zjištěná fakta nadřízeným. Ti případ uzavírali s konečnou platností. Lev tiše doufal, že jednou ve výčtu lidí, o jejichž uvěznění se během svého života zasloužil, převáží položka vinných nad položkou nevinných. Ovšem i při skromném odhadu před sebou měl ještě dlouhou cestu.

S určitou nezávislostí oddělení vražd, které formálně tvořilo skrytou sekci Úřadu hlavního vyšetřovatele, souvisel nejvyšší stupeň utajení. Hlášení se podávala přímo představitelům ministerstva vnitra. Obyvatelstvo muselo dál věřit ve zdárný vývoj společnosti a k článkům té víry patřil neustálý pokles kriminality. Údaje prokazující opak vymýtila cenzura. Na oddělení vražd se občané neobraceli, neboť o něm nevěděli. Proto také Lev nikdy nemohl požádat – například prostřednictvím rozhlasu –, aby se přihlásili svědci a nabídli informace. Tím by totiž mimoděk potvrdil, že závažná kriminalita přetrvává. Ona nezávislost jeho oddělení byla velmi zvláštní a Lev, který se úporně snažil zapomenout na svou někdejší práci v řadách Státní bezpečnosti, dospíval k názoru, že vlastně dál řídí jakýsi útvar tajné policie, byť úplně jiné.

Milicionářské vysvětlení Moskvinovy smrti se Lvovi příliš nezamlouvalo. Pečlivě zkoumal místo činu a náhle si všiml dřevěné židle, celkem nenápadně stojící před psacím stolem. Sedadlo se zdálo lehce nakloněné. Sehnul se a přejel prsty po tenké prasklině na jedné z noh. Opatrně zkusil zatlačit do opěradla a noha okamžitě povolila. Židle byla rozbitá. Kdyby se na ni někdo posadil, zřítila by se. Přesto stála u stolu – jako použitelná.

Lev se vrátil k mrtvole a prohlédl si její ruce. Nenašel žádné řezné rány ani škrábance, žádný náznak, že by se oběť bránila. Klekl si a zaměřil se na mužovo hrdlo. Souvislé části kůže zůstaly pouze vzadu, kde se krk dotýkal podlahy. Lev si vzal nůž, vsunul pod hrdlo čepel a pak ji nazdvihl. Objevil se malý kousek pokožky. Nerozřezané, ale s odřeninami. Zvolna nechal kůži klesnout na původní místo a už se chystal vstát, když ho zaujala mírně vydutá kapsa u saka mrtvého muže. Sáhl do ní a vytáhl útlou knížku, Leninovo dílo Stát a revoluce. Na první pohled bylo zřejmé, že do nekvalitní klížené vazby někdo vlepil stránku. Lev knížku rozevřel. Spatřil fotografii jakéhosi rozcuchaného člověka. Sice netušil, o koho jde, typ snímku však poznal. Holá bílá zeď, zoufalý výraz podezřelého. Takové snímky se pořizovaly ve vězení.

Napřímil se. Ta podivná hříčka ho mátla.

Do místnosti vstoupil Timur Něstěrov. Sklouzl očima ke knize. „Něco důležitého?“

„Ještě nevím.“

Timur byl Lvův nejbližší kolega. A přítel. Jejich přátelství se projevovalo velmi zdrženlivě. Nepopíjeli spolu ani neklábosili. Pokud se vůbec bavili, pak jenom o práci. Ale většinou mlčeli. Cynik by patrně důvod takového chování viděl v zatrpklosti. Téměř o deset let mladší Lev se stal Timurovým nadřízeným, ačkoli kdysi tomu bývalo naopak, a dál ho oslovoval generále Něstěrove. Jistě, Lev ze společného úspěchu získal víc. Ledaskdo ho označoval za prospěcháře a kariéristu. Nicméně Timur se netrápil závistí, služebnímu zařazení nepřikládal význam. Pociťoval hrdost na svou práci. A také po dlouhých letech nouze konečně zabezpečil rodinu. V Moskvě dostali moderní byt, kde tekla teplá voda a čtyřiadvacet hodin denně fungovala elektřina. Ať už se vzájemný vztah Lva a Timura mohl zdát jakýkoli, oba si bezvýhradně důvěřovali.

Timur ukázal k hlavnímu provoznímu patru. Tyčily se tam linotypové tiskařské stroje připomínající obrovské mechanické brouky. „Dorazili synové.“

„Přiveďte je sem.“

„I když tu pořád ještě leží tělo jejich otce?“

„Ano.“

Moskvinovy syny poslala milice domů dřív, než je Lev mohl vyslechnout. Hodlal se jim omluvit za to, že se budou muset znovu dívat na otcovu mrtvolu, ale rozhodně se nechtěl spokojit informacemi z druhé ruky.

Vsevolod a Aksentij, oba něco málo po dvacítce, vešli dovnitř společně.

„Důstojník Děmidov,“ představil se Lev. „Chápu, že to pro vás není snadné.“

Mladíci se vyhýbali pohledu na mrtvého otce. Slovo si vzal starší z nich, Vsevolod.

„Už jsme všechno řekli milici.“

„Nezdržím vás dlouho, mám jen pár otázek. Vypadá kancelář stejně, jak jste ji ráno našli?“

„Ano, úplně stejně.“ Mluvil pouze Vsevolod. Aksentij mlčel, jeho oči občas neklidně těkaly.

„Tahle židle stála u stolu?“ pokračoval Lev. „Třeba se při potyčce převrhla, ne?“

„Při jaké potyčce?“

„Mezi vaším otcem a vrahem.“

V místnosti zavládlo ticho.

„Ta židle je rozbitá,“ navázal Lev. „Kdybyste se na ni posadili, spadla by. Postavit před psací stůl rozbitou židli mi připadá dost zvláštní. Sedět se na ní nedá.“

„Povolal jste nás, abychom si povídali o nějaké židli?“ opáčil Vsevolod.

„Je důležitá. Jsem přesvědčený, že s její pomocí se váš otec oběsil.“

Zdánlivě absurdní domněnka by měla mladíky pohoršit. Rozčílit. Oba však mlčeli.

Lev poznal, že trefil do černého. „Ano, váš otec se nepochybně oběsil, možná na některém trámu v tiskárně. Postavil se na tu židli a pak ji odkopl. Když jste ho ráno našli, odnesli jste ho sem a židli vrátili zpátky ke stolu. Nevšimli jste si, že je poškozená. Jeden z vás nebo oba jste otce pořezali na hrdle – ve snaze zakrýt odřeniny způsobené provazem. V kanceláři jste všechno naaranžovali tak, aby vypadala jako po vloupání.“

Oba bratři studovali. Otcova sebevražda by vážně ohrozila jejich budoucí kariéru, zničila jejich naděje. Sebevraždy, pokusy o sebevraždu, dokonce i pouhá nahlas vyslovená přání skoncovat se životem pokládal režim za protistátní činy. Sebevraždy – a samozřejmě ani vraždy – nepatřily k budovatelskému úsilí.

Moskvinovi synové zřejmě zvažovali, jestli mají či nemají obvinění odmítnout. Lev naladil vlídnější tón. „Pitva odhalí zlomenou krční páteř. Sebevraždu musím vyšetřovat stejně pečlivě, jako by šlo o vraždu. Ale zajímají mě důvody té sebevraždy, nikoli váš pochopitelný pokus zakrýt ji.“

Poprvé promluvil mladší syn, Aksentij. „To já mu pořezal krk. Sundal jsem otce na zem. Uvědomil jsem si, jak by sebevražda ovlivnila náš život.“

„Tušíte, proč se otec zabil?“

„Hodně pil. Netěšila ho práce.“

Říkali pravdu, ale neúplnou. Snad ji neznali, snad si záměrně nechávali něco pro sebe.

Lev se opět zatvářil přísně. „Pětapadesátiletý člověk se nezabije kvůli mizerné tiskařské barvě. Váš otec přežil daleko horší věci.“

„Čtyři roky studuju lékařskou fakultu,“ zlostně vyhrkl starší syn. „A k čemu? Teď mě žádná nemocnice nezaměstná.“

Lev mladíky odvedl z kanceláře do provozního patra, kde se nemuseli dívat na otcovu mrtvolu.

„Vás nepřekvapilo, když se otec do rána nevrátil domů. Předpokládali jste, že bude pracovat třeba celou noc, jinak byste si dělali starosti už večer. Proč tu v takovém případě není sazba připravená k tisku? Čtyři linotypy – a žádná vytištěná stránka. Vůbec nic nenasvědčuje, že by se tady pracovalo.“

Přešli k obrovským sazečkám. Vepředu každá měla zařízení podobné psacímu stroji, panel s písmeny.

„V téhle situaci potřebujete přátele,“ oslovil Lev Moskvinovy syny. „Sebevraždu vašeho otce nemůžu zatajit. Ale můžu se přimluvit u svých nadřízených, pak by jeho čin neovlivnil vaši kariéru. Časy se změnily, není nutné, aby děti pykaly za chyby rodičů. Moji pomoc si ovšem musíte zasloužit. Povězte mi, co se skutečně stalo. Na čem váš otec pracoval?“

Mladší syn pokrčil rameny. „Podle toho, co nám předtím řekl, šlo o nějaký vládní dokument. Text jsme nečetli. Všechny připravené stránky jsme zničili. Otec ještě nestačil sazbu dokončit. Mysleli jsme, že při představě dalšího vyrobeného zmetku propadl depresi. Předlohu jsme spálili. A vysázené stránky roztavili. Nic nezbylo. Taková je pravda.“

Lev se nehodlal vzdát. Ukázal k linotypům. „Na kterém z nich pracoval?“

„Na tomhle.“

„Předveďte mi, jak probíhá tisk.“

„Jenže my jsme veškerý materiál zničili.“

„Prosím.“

Aksentij pohlédl na bratra. Bratr přikývl.

„Nejdřív na klávesnici píšete text. V zadní části stroj vybírá písmena. Každou linotypovou řádku tvoří jednotlivé litery a oddělovací bloky. Hotové řádky se odlévají ze směsi olova a cínu, pak se jedna za druhou rovnají na téhle podložce, dokud nevznikne celá stránka, která se potře tiskařskou černí. Přes kovovou stránku přejede papír – a text je vytištěný. Ale jak už jsem říkal, sazbu jsme roztavili. Nic nezbylo.“

Lev obešel linotyp. Pozoroval stroj ze všech stran, snažil se pochopit výrobní postup. „Když budu psát, písmena se složí dohromady tady na té mřížce?“ zeptal se.

„Ano.“

„Veškerou připravenou sazbu jste zničili. Ale zůstala tu část nedokončené řádky.“ Lev ukázal na neúplnou matrici. „Váš otec přestal sázet uprostřed řádky.“

Mladíci nakoukli do stroje.

„Chtěl bych ta slova vytisknout,“ dodal Lev.

Starší Moskvinův syn si stoupl ke klávesnici a začal ťukat na mezerník. „Přidám mezery, abych vyplnil celou délku. Tím vznikne linotypová řádka a stroj ji odlije.“

Vzápětí byla řádka na mřížce úplná. Zařízení vtlačilo do matrice tavenou směs olova a cínu. Z mřížky vypadl úzký obdélníkový hranolek obsahující poslední slova, která Suren Moskvin vysázel, než se rozhodl skončit se životem.

Linotypová řádka ležela na boku, písmena nebylo vidět. „Je ten kov horký?“ zeptal se Lev.

„Není.“

Lev přesunul hranolek na podložku. Povrch potřel tiskařskou černí a přitiskl na něj list bílého papíru.

TÉHOŽ DNE

Lev seděl doma u kuchyňského stolu a upřeně pozoroval list papíru. Pouhá tři slova se zachovala z dokumentu, který měl za následek sebevraždu Surena Moskvina.

Podroben mučení, Eiche

Lev četl ta slova znovu a znovu. Byť vytržená z kontextu, působila přímo hypnoticky. Konečně se probral, odstrčil papír stranou a zvedl desky ležící na stole. Uvnitř byly dva spisy podléhající utajení. Aby je získal, potřeboval souhlas nadřízených. V případě složky Surena Moskvina neměl potíže. Zato žádost o spis Roberta Eicheho vyvolala řadu otázek.

Sotva rozevřel první spis, dolehla na něho tíha minulosti muže, jehož se stránky týkaly. Moskvin sloužil u státní bezpečnosti stejně jako Lev, ale mnohem déle, udržel si své místo i v dobách, kdy jiní příslušníci po tisících končili střelou do týla. Složka obsahovala také seznam osob, které Moskvin během své kariéry udal.

Nestor Jurovskij. Soused. Popraven

Rozalia Rajznerová. Známá. 10 let

Jakov Blok. Prodavač. 5 let

Karl Urickij. Kolega. Strážný. 10 let

Devatenáct let služby, dvě stránky udání, téměř stovka jmen. Nicméně jenom jedenkrát udal příbuzného.

Jona Radek. Bratranec. Popraven

Tuhle pracovní techniku Lev dobře znal. Nahodilá data udání – často několik za měsíc, pak dlouho žádné. Zdánlivě chaotický výskyt ovšem zakrýval pečlivou kalkulaci. Udání bratrance téměř určitě patřilo k celkové strategii. Moskvin potřeboval dokázat, že se jeho oddanost režimu nezastaví ani před vlastní rodinou. Klidně bratrance obětoval. Zvýšil tak svoji důvěryhodnost a uchránil se podezření, že snad udává pouze lidi, na kterých mu osobně nezáleží. Dokonale ovládal umění, jak za všech okolností přežít. Už proto nebudil dojem člověka se sebevražednými sklony.

Lev překvapeně pročítal data a místa, kde Moskvin sloužil. Byli kolegy – před sedmi lety oba pracovali na Lubjance. Jejich cesty se nikdy nezkřížily, alespoň pokud si Lev vzpomínal. Sám měl funkci vyšetřovatele, prováděl zatčení, sledoval podezřelé, zatímco Moskvin dělal strážného, měl na starosti přepravu vězňů a dozor. Lev se podzemním celám, kde se vyslýchalo, snažil vyhýbat, jako by věřil, že ho dřevěná podlaha dostatečně odděluje od hrůz, které se tam dole každý den odehrávají. Jestli Moskvina dohnaly k sebevraždě výčitky svědomí, co takové krajní pocity vyvolalo? Lev zavřel složku a obrátil pozornost ke druhému spisu.

Svazek Roberta Eicheho byl objemnější a těžší, s velkým razítkem PŘÍSNĚ TAJNÉ, a pevně převázaný šňůrkou, jako by stránky skrývaly něco nesmírně škodlivého. Lev rozvázal šňůrku. Jméno mu připadalo povědomé. Nahlédl dovnitř a zjistil, že Eiche vstoupil do strany už před revolucí, roku 1905, tedy v době, kdy být bolševikem znamenalo riskovat vyhnanství nebo popravu. Politicky žil přímo vzorně, svého času se dokonce stal kandidátem politbyra ústředního výboru. Navzdory tomu ho 29. dubna 1938 zatkli. Ne, ten člověk rozhodně nebyl zrádce. Přesto se přiznal. Složka obsahovala zápis výslechu, během něhož Eiche podrobně vylíčil své protisovětské aktivity. Lev kdysi koncipoval až příliš mnoho takových předem připravených doznání, aby podle stylu a typických slovních obratů nepoznal práci agenta, jakousi šablonu, kterou mohli kohokoli přinutit podepsat. Lev listoval dál a našel prohlášení neviny, vlastnoručně napsané ve vězení. Na rozdíl od přiznání tu Eiche lidsky, zoufale a květnatě velebil komunistickou stranu, ujišťoval o své oddanosti režimu a jenom velmi nesměle naznačoval, že byl zatčen bezdůvodně. Lev četl a skoro nedýchal.

Nedokázal jsem vydržet mučení, jakému mě podrobili Ušakov a Nikolajev. Zvlášť první jmenovaný využíval toho, že se mi dosud nezhojila zlomená žebra, a působil mi nesnesitelné bolesti. Donutili mě obvinit sebe i ostatní.

Lev dobře věděl, co bude následovat.

4. února 1940 Eicheho zastřelili.

Raisa stála na prahu a pozorovala manžela zabraného do spisů. Nevnímal ji. Obraz bledého napjatého Lva, shrbeného nad tajnými dokumenty, v rukou osudy lidí, vracel zpátky smutnou minulost. Raisa jen stěží odolávala nutkání zareagovat, jak si tenkrát navykla: odejít, vyhýbat se Lvovi, nemluvit s ním. Hlavou jí vířily vzpomínky, vyvolávaly stav podobný nevolnosti. Raisa se snažila ty pocity překonat. Lev přece byl dávno jiný. Teď už si v manželství nepřipadala jako v pasti. Naučila se Lva milovat. Odhodlaně vešla a dlaní mu zlehka stiskla rameno.

Lev sebou škubl. Předtím si vůbec nevšiml, že Raisa vkročila do místnosti. Celý zrozpačitělý chvatně vstal, židle zarachotila. V manželčiných očích spatřil úzkost. Nechtěl, aby se kvůli němu Raisa ještě někdy trápila. Neměl by mlčet, neměl by jí nic zatajovat, jak to dělával dřív. Objal ji. A uvědomil si, že pohledem zabloudila ke spisům na stole.

„Jeden bývalý agent MGB spáchal sebevraždu,“ začal Lev vysvětlovat.

„Někdo, koho jsi osobně znal?“

„Ne.“

„Musíš tu smrt vyšetřovat?“

„K sebevraždám se přistupuje stejně jako…“

„Nerozumíš mi,“ přerušila ho manželka. „Ptám se, jestli jeho smrt musíš vyšetřovat právě ty.“

Raisa by si přála, aby věc předal členům svého oddělení. Aby se nevěnoval ničemu, co – byť vzdáleně – souvisí s MGB.

Lev se odtáhl. „Ten případ mi nezabere příliš času.“

Zvolna přikývla. A změnila téma. „Děvčata už jsou v posteli. Půjdeš jim číst? Nebo máš moc práce?“

„Kdepak, rád jim něco přečtu.“

Schoval spisy do desek a sklonil se k Raise. Než ji stačil políbit, položila mu prst na rty. Mlčky pohlédla manželovi do očí. A pak ho dlouze políbila sama. Tím polibkem jako by stvrzovala posvátné, absolutně neporušitelné sliby.

Lev přešel do ložnice a ze starého zvyku spisy uklidil mimo dohled. Ale vzápětí usoudil, že bude vhodnější nechat je na nočním stolku. Proč by si je Raisa nemohla prolistovat? Potom spěchal k pokoji dcer. Cestou se mu podařilo naladit bezstarostný výraz a dveře otvíral se širokým úsměvem.

Raisa a Lev kdysi adoptovali dvě malé sestry. Zoje teď bylo čtrnáct, Jeleně sedm. Lev zamířil k Jelenině posteli. Posadil se na pelest, podal si z poličky dětskou knížku od Jurije Strugackého, rozevřel ji a začal předčítat.

„Tohle už jsme slyšely,“ skoro okamžitě se ozvala Zoja. „A vůbec se nám to nelíbilo.“

Jednalo se o příběh chlapce, který se touží stát horníkem. Jeho otec, také horník, zahynul při důlním neštěstí. Matka se proto pokouší syna přesvědčit, aby si vybral méně nebezpečné povolání. Zoja se nemýlila. Tu knihu jim Lev už četl.

„Kluk nakonec vyrubá víc uhlí než kdokoli před ním, stane se hrdinou práce a vyznamenání věnuje památce svého otce,“ pohrdavě Zoja shrnula obsah.

Lev zaklapl knihu. „Máš pravdu. Ta povídka není zrovna nejlepší. Jenže Zojo, doma si říkej, co tě napadne, ale mimo domov musíš být opatrnější. Vyjadřovat kritické názory, i když se týkají tak bezvýznamných věcí, jako jsou knížky pro děti, může být nebezpečné.“

„Chcete mě zatknout?“

Zoja nikdy Lva nepřijala za náhradního otce. Nedokázala mu odpustit smrt rodičů. Lev se jí nijak nevnucoval. A Zoja o něm mluvila jako o Lvu Děmidovovi, vykala mu, udržovala si co největší odstup. Nevynechala jedinou příležitost, aby mu nepřipomenula, že u něho žije z ryze praktických důvodů, využívá ho jako člověka, který jí i její malé sestře zajišťuje poměrné pohodlí a chrání je před sirotčincem. Zároveň si dávala záležet, aby snad neprojevila vděčnost – za cokoli, ať šlo o byt, jídlo či celodenní výlety. Byla stejně půvabná jako strohá, v jejím výrazu se neobjevoval ani náznak vlídnosti. Trvalá zachmuřenost zřejmě pro Zoju představovala cosi životně důležitého. Lev si s tím neuměl poradit. Doufal, že časem se jejich vzájemné vztahy pomalu zlepší. Trpělivě čekal. A hodlal čekat třeba celou věčnost.

„Ne, Zojo, já už nezatýkám. A nikdy zatýkat nebudu.“ Lev sáhl po časopisu Dětskaja litěratura, vydávaném pro děti ve všech částech Sovětského svazu.

Ale než stačil začít číst, opět se ozvala Zoja. „Proč si něco nevymyslíte? To by se nám líbilo, viď, Jeleno?“

Jelena se v Moskvě ocitla jako čtyřletá, tedy natolik malá, aby se rychle smířila i s tak zásadními změnami. Na rozdíl od starší sestry měla kamarádky a pilně se učila. Ráda dostávala pochvaly, proto se snažila vyhovět učitelům a potěšit každého včetně svých náhradních rodičů.

Teď se Jeleny zmocnily obavy. Ze sestřina tónu poznala, že se od ní očekává souhlas. Ale nechtěla volit mezi dvěma stranami. Pouze neurčitě přikývla.

Lev vycítil nebezpečí. „Spousty povídek jsme ještě nečetli,“ odpověděl. „Určitě najdeme alespoň jednu hezkou.“

„Všechny jsou stejně hloupé,“ hádavě opáčila Zoja. „Vyprávějte nám nějaký nový příběh. Vymyšlený.“

„Asi by za moc nestál.“

„Ani to nezkusíte? Můj otec si vymýšlel nejrůznější pohádky. Váš příběh se třeba bude odehrávat v osamělé chalupě. Je zima, na zahradě i na polích leží sníh, nedaleká řeka je zamrzlá. A takhle by pohádka mohla začínat: Kdysi dávno a dávno žily dvě malé dívky, sestry…“

„Zojo, prosím.“

„Sestry měly matku a otce, byly šťastné, nic jim nescházelo. Až jednoho dne k nim přišel muž v uniformě, zatkl je a pak…“

„Zojo?“ přerušil ji Lev. „Nepřestaneš?“

Zoja se podívala na sestru a zmlkla. Jelena plakala.

Lev se zvedl. „Obě jste unavené. Zítra najdu lepší knížky.“

Zhasl, vyšel na chodbu a zavřel za sebou dveře. Všechno se dá do pořádku, utěšoval se v duchu. Zoja prostě potřebuje trochu víc času.

Zoja poslouchala, jak sestra tiše a pravidelně oddechuje. Kdysi na vsi celá rodina trávila noci v nevelké místnosti se silnými zdmi z vepřovic a vytápěné dřevem. Zoja tehdy spala vedle Jeleny, pod hrubými, ručně šitými přikrývkami. Dech spící sestry znamenal bezpečí. Znamenal, že rodiče jsou nablízku. Tady to však neplatilo – ve vedlejším pokoji byl Lev Děmidov.

V tomhle bytě Zoja nikdy neusínala snadno. Hodiny a hodiny ležela a přemýšlela, dokud ji nezmohla únava. Jsem tu jediná, kdo ctí pravdu, říkala si. Jediná, která odmítá zapomenout… Opatrně vyklouzla z postele. Dál se ozýval jenom sestřin dech, jinak všude vládlo ticho. Doplížila se ke dveřím. Její oči už se poněkud přizpůsobily tmě, přesto se na chodbě pro jistotu přidržovala zdi. V kuchyni oknem dovnitř pronikalo světlo pouliční lampy. Zoja se pohybovala obezřetně jako zlodějka. Otevřela zásuvku, nahmátla střenku a vzápětí už držela v ruce nůž.

TÉHOŽ DNE

S nožem naplocho přitisknutým k noze se Zoja vydala za Lvem. Pomalu pootevřela dveře manželské ložnice a protáhla se dovnitř. Opatrně a tiše našlapovala. Závěsy byly zatažené, v místnosti panovala tma, ale Zoja se tu dobře orientovala. Věděla, že Lev spí na vzdálenější straně postele.

Za pár vteřin stála přímo nad ním. Zvedla nůž. Ačkoli Lva neviděla, díky představivosti dokázala určit obrysy jeho těla. Do břicha bodat nebude, čepel by mohla uváznout v přikrývce. Vrazí mu ji do hrdla, prudce a co nejhlouběji, aby se vůbec nezačal bránit… S dokonalým sebeovládáním skláněla dlaň třímající dlouhý kuchyňský nůž, kroužila kolem horní části paže, přes rameno se zvolna přesouvala ke krku. Špička nože se téměř dotýkala kůže. Teď už by zbývalo jen uchopit střenku oběma rukama a zabořit čepel do masa.

Tenhle rituál Zoja prováděla v nepravidelných intervalech, někdy jednou týdně, jindy třeba až za měsíc. Prvně si jej vyzkoušela před třemi lety, krátce poté, co se obě sestry přestěhovaly ze sirotčince do moskevského bytu. Tehdy byla skutečně odhodlaná Lva zabít. Toho dne je vzal do zoologické zahrady. Ona sama ani Jelena ještě nikdy zoo nenavštívily. Zoja s úžasem zírala na exotická zvířata, podivné tvory, jaké dosud nespatřila. Úplně pustila z hlavy svá předsevzetí a snad pět, nanejvýš deset minut se bavila. Dokonce se usmívala. Lev Děmidov sice její úsměv neviděl, ale to bylo vedlejší. Když potom sledovala Lva a Raisu, kteří si hráli na spokojený manželský pár s dětmi, předstírali a lhali, uvědomila si, že se pokoušejí lstivě zaujmout místo jejích rodičů. A ona to dopustila. Cestou domů ji tak trápily výčitky svědomí, až se pozvracela. Lev s Raisou přičítali její nevolnost přemíře sladkostí a jízdě tramvají. V noci Zoja plakala, do krve si rozškrábala nohy. Jak jen mohla tak snadno zradit památku mrtvých rodičů? Lev Děmidov věřil, že si její náklonnost dokáže koupit novým oblečením, dobrým jídlem, výlety a čokoládou. Směšné! Podobné selhání se už nebude opakovat. Byl jen jeden způsob, jak to zajistit. Vzala v kuchyni nůž a rozhodla se Lva zabít. Stála tehdy v manželské ložnici stejně jako teď, připravená vraždit.

Ale vzpomínka na rodiče, která ji tam přivedla, jí zároveň zabránila bodnout. Ne, rodiče by nechtěli, aby si potřísnila ruce krví toho muže. Přáli by si, aby se postarala o mladší sestru. Zoja spolkla slzy a nechala Lva Děmidova žít. Čas od času se k němu za noci vracela, pokaždé ozbrojená nožem. Nezměnila názor, nehodlala se pomstít. Jenom si oživovala vzpomínky, jenom dokazovala, že na osud svých rodičů stále nezapomíná.

Náhle se rozdrnčel telefon. Polekaně couvla, nůž jí vyklouzl z dlaně a dopadl na dřevěnou podlahu. Zoja si klekla a začala horečně poslepu šmátrat kolem sebe. Lev a Raisa se probudili, postel zaskřípala. Zoja dál pouze s pomocí hmatu pátrala po noži. Věděla, že Lev určitě rozsvítí. Když telefon zazvonil podruhé, už neměla na výběr. Mírně přikrčená přeběhla kolem postele ke dveřím. Škvírou se prosmýkla právě ve chvíli, kdy se uvnitř rozsvítilo.

Lev se posadil. V rozespalosti se mu dosud trochu pletly myšlenky, sny splývaly se skutečností. Zahlédl nějaký pohyb? Postavu? Každopádně zvonil telefon – a ten se ozýval jedině kvůli zaměstnání. Lev se podíval na hodinky: skoro půlnoc. Otočil se k Raise. Byla vzhůru. Slyšela vyzvánějící telefon a čekala. Lev zamumlal pár omluvných slov a vstal. Překvapily ho pootevřené dveře. Copak je před spaním vždycky nezavírali? Možná ne. Ostatně na tom teď nezáleželo. Zamířil do chodby.

Zvedl sluchátko.

Hlas na druhém konci linky zněl hlasitě a naléhavě. „Lve? Tady Nikolaj.“

Nikolaj? To jméno Lvovi nic neříkalo. Neodpověděl.

Volající zřejmě správně pochopil jeho mlčení, a proto hned pokračoval: „Nikolaj, tvůj někdejší velitel! A přítel! Nevzpomínáš si, Lve? Přidělil jsem ti první úkol. Přece toho kněze, Lve. Pamatuješ?“

Svoji první akci si Lev pamatoval. Ale o Nikolajovi dávno neslyšel. Ten člověk neměl v jeho životě žádné místo a Lvovi se nelíbilo, že zavolal. „Nikolaji, je dost pozdě.“

„Pozdě? Co je to s tebou? Touhle dobou jsme se kdysi pouštěli do práce.“

„Jenže teď už ne.“

„Máš pravdu, teď už ne.“

Nikolaj se odmlčel. Po chvíli dodal: „Potřebuju s tebou mluvit.“

Špatně artikuloval. Byl opilý.

„Nikolaji, co kdyby ses nejdřív pořádně prospal? Popovídáme si zítra.“

„Musíme se vidět ještě dneska.“ Hlas selhával. Ozývaly se v něm slzy.

„Co se děje, Nikolaji?“

„Neodmítej. Prosím.“

Lev se přemohl. „Dobrá, kde se sejdeme?“

„Ve tvé kanceláři.“

„Budu tam zhruba za třicet minut.“

Lev zavěsil. K jeho rozmrzelosti se připojilo znepokojení. Nikolaj by se neozval bez vážného důvodu. Když se Lev vrátil do ložnice, Raisa v posteli seděla. Čekala na vysvětlení.

„Někdejší kolega,“ pokrčil Lev rameny. „Chce mě vidět. Ještě dneska.“

„Kolega? Odkud?“

„No…“

Raisa pochopila. „Zčistajasna zavolá?“

„Je opilý. Promluvím si s ním.“

„Lve…?“

Nemusela dokončit větu. Lev pokývl. „Ani mně se to nelíbí.“

Chvatně se převlékl. Když si zavazoval tkaničky, všiml si, že se pod postelí cosi leskne. Přistoupil blíž a sklonil se do podřepu.

„Je tam něco?“ zeptala se Raisa.

Byl to dlouhý kuchyňský nůž. Nedaleko spatřil Lev na podlaze drobný vryp.

„Lve?“

Měl by jí nůž ukázat. „Ne, nic tu není.“

Zatímco se Raisa zvědavě nahýbala přes pelest, napřímil se, schoval nůž za zády a zhasl světlo.

V chodbě si čepel vložil naplocho do dlaně. Přešel k pokoji dcer a zlehounka otevřel dveře. V místnosti byla tma. Obě dívky spaly. Jelenin pomalý mělký dech u něho vyvolal úsměv. Lev už se chystal stejně tiše odejít, ale pak se zaposlouchal pozorněji. Od Zojiny postele se žádné zvuky neozývaly. Zoja zadržovala dech.

14. BŘEZNA

Lev jel příliš rychle. Prudce odbočil doprava, pneumatiky na zledovatělé vozovce podklouzly. Ubral plyn a jen s námahou se vrátil do středu silnice. Celý rozrušený, záda zvlhlá potem, konečně dorazil k budově, kde sídlilo oddělení vražd. Zastavil a složil hlavu na volant. V nevytápěném autě Lvovi od úst stoupala pára. Byla jedna hodina po půlnoci. Pusté ulice místy pokrýval sníh. Lev se roztřásl zimou – zapomněl si vzít rukavice a beranici. Z domova skoro vyběhl, chtěl co nejdřív uniknout dotěrným otázkám. Kdo nechal dveře ložnice otevřené? Proč Zoja předstírala spánek? Jak se pod postel dostal kuchyňský nůž?

Určitě existovala jednoduchá vysvětlení. Dveře možná nechal otevřené sám. Nebo šla manželka do koupelny a při návratu je nezavřela. A Zoja třeba vůbec nic nepředstírala, prostě jenom neslyšel její dech. Ostatně proč by musela spát? Probudil ji telefon, a tak ležela v posteli a snažila se znovu usnout, právem navztekaná. A nůž na podlaze? I tohle jistě mělo nějakou nevinnou příčinu, přestože Lva zatím žádná nenapadala.

Vystoupil z auta a zamířil k budově stojící ve čtvrti Zamoskvorečí, průmyslové oblasti jižně od řeky. Lvovi ministerstvo přidělilo prostory nad velkou pekárnou. Chápal to jako výsměch a současně připomenutí, že činnost oddělení vražd musí zůstat dokonale utajena. Kanceláře nesly označení VÝROBNA KNOFLÍKŮ 14. Lev často uvažoval, čím se asi zabývá ostatních třináct výroben.

Vkročil do zchátralé haly s podlahou plnou zamoučených šlápot. Cestou po schodech v duchu probíral události dnešní noci. Dvě zdánlivé záhady úspěšně vyřešil, ale pro třetí – nůž – rozumné zdůvodnění stále nenacházel. Ta věc bude muset počkat do rána, až si Lev promluví s Raisou. Teď mu větší starost dělal Nikolajův telefonát. Proč někdejší kolega zavolal opilý uprostřed noci a naléhavě se dožadoval setkání? Neviděli se šest let, nespojovaly je žádné pracovní vztahy ani přátelství, neměli vůbec nic společného – kromě onoho roku 1949, kdy se Lev stal příslušníkem MGB.

Nikolaj čekal nahoře, shrbený u dveří jako nějaký tulák. Když spatřil Lva, napřímil se. Zimník měl kvalitní, nejspíš ze zahraničí, ale tu a tam potrhaný. Rozepnutá košile, mohutné pivní břicho, neklidně těkající zapadlé oči. Nikolaj ztloustl a proplešatěl, vypadal staře, unaveně. Čpěl kouřem, potem a kořalkou, což v kombinaci se všudypřítomnou vůní těsta a pečiva vytvářelo poněkud nažluklou směs. Lev mu podával ruku, Nikolaj ji odstrčil a objal ho, přitiskl se k němu jako právě zachráněný trosečník. V přehnaně srdečném objetí člověka proslulého svou nelítostností bylo cosi žalostného.

Lvovy myšlenky náhle zabloudily zpátky k manželské ložnici. Vybavila se mu drobná rýha na dřevěné podlaze. Proč tomu detailu dosud nevěnoval pozornost? Protože jej pokládal za bezvýznamný. Vryp mohlo způsobit cokoli. Třeba tam byl, nepovšimnutý, dávno. Prostě podlahu trochu poškrábali, když stěhovali nábytek. Ale v hloubi duše Lev už nepochyboval, že kuchyňský nůž a rýha spolu souvisejí.

Nikolaj se rozpovídal. Mluvil překotně a nesouvisle, polykal konce slov. Lev ho skoro nevnímal. Odemkl dveře oddělení a zavedl hosta do své kanceláře. Usedli naproti sobě. Lev s lokty opřenými o stůl a prsty sepnutými do stříšky sledoval Nikolajovy pohybující se rty, ale jen občas zachytil pár útržků. Něco o tom, že Nikolaj dostává fotografie.

„Lve, jsou to snímky mužů a žen, které jsem zatýkal.“

Lev teď nedokázal chápat cizí problémy. Narůstalo v něm děsivé přesvědčení, před nímž ostatní myšlenky ustupovaly stranou. Ten nůž někomu upadl, špičkou se zaryl do podlahy a po nárazu odlétl pod postel. Ano, někdo nůž upustil – v panice, vylekaný drnčícím telefonem. Ta osoba vzápětí prchla z pokoje. Ve spěchu ani nestačila zavřít dveře.

Ona.

Všechno souhlasilo. Přesto se Lev zdráhal přijmout jediný logický závěr: Osoba držící nůž byla Zoja.

Zvedl se, otevřel okno, nastavil obličej chladnému vzduchu a pak dlouho strnule pozoroval noční oblohu. Teprve když za sebou uslyšel jakési zvuky, uvědomil si, že v místnosti není sám. Otočil se, připravenou omluvu však nevyslovil. Nikolaj, muž, který Lva kdysi poučoval, jak nezbytná a prospěšná je krutost, hlasitě vzlykal.

„Lve? Ty mě vůbec neposloucháš.“

Zatímco mu dál stékaly po tvářích slzy, rozesmál se. Podobně se choval i při někdejších pitkách po zatýkání. Ale dneska zněl Nikolajův smích jinak. Křehce, zranitelně. Chvástavost a sebedůvěra zmizely.

„Chceš zapomenout, viď, Lve? Nic ti nevyčítám, kdepak. Dal bych cokoli, jen abych na všechno zapomenul. Bylo by to nádherné, úžasné…“

„Promiň, Nikolaji, nemůžu se soustředit. Hlavu mám plnou jisté rodinné záležitosti.“

„Vidím, že ses zařídil podle mé rady… Jo, rodina je správná věc. A důležitá. Bez milující rodiny chlapovi schází opora.“

„Nepromluvíme si raději zítra? Až budeme odpočatější?“

Nikolaj přikývl a zvedl se. U dveří se zastavil, oči sklopené k podlaze. „Víš, Lve… Stydím se.“

„Tím se netrap, všichni se čas od času napijeme víc, než se sluší. Zítra všechno probereme.“

Nikolaj se na Lva dlouze zahleděl. Už se zdálo, že se opět rozesměje, ale tentokrát se otočil a zamířil ke schodům.

Lev byl rád, že osaměl a mohl se nerušeně věnovat úvahám. Už si nemohl nic nalhávat. Pro Zoju představuje trvalou připomínku hrůz, které prožila. O událostech dne, kdy jí jeho kolega Vasilij zastřelil rodiče, nikdy nemluvili. Chtěl minulost vymazat z paměti. Jenže ten nůž je volání o pomoc. Musí něco udělat, aby zachránil rodinu. Musí najít řešení. Promluví si se Zojou. Okamžitě.

TÉHOŽ DNE

Nikolaj vyšel z budovy, boty mu sklouzly ve sněhové břečce. Záblo ho na břiše, a tak si rozhalenou košili zastrčil do kalhot. Nedokázal pořádně zaostřit oči, mírně se kymácel, jako by stál na lodní palubě. Proč Lvovi volal? Co si vlastně od svého bývalého chráněnce sliboval? Hledal u něho kamarádství, ale skutečné, ne takové, jaké předstírají kumpáni nad lahví vodky. Hledal společnost člověka, který s ním sdílí pocit hanby a nemůže nikoho soudit, aniž by soudil sám sebe.

Stydím se.

Tomu by přece Lev měl rozumět lépe než kdokoli jiný. Společná vina by je měla sblížit, sbratřit. Lev ho prostě měl obejmout a říct: Taky se stydím, příteli. Zapomněl snad na jejich společnou minulost? Nezapomněl, jenom se s ní oba vyrovnávali rozdílným způsobem. Lev zahájil novou, ušlechtilou kariéru, zakrvácené ruce si umyl voňavým mýdlem počestnosti. Nikolaj to řešil tím, že se opíjel do němoty. Ne pro potěšení. Alkoholem se snažil zničit svou paměť…

Ale kdosi mu nechtěl dovolit zapomenout. Kdosi mu posílal snímky mužů a žen, obličejů fotografovaných na pozadí holé bílé zdi. Zpočátku ty lidi nepoznával, ačkoli si samozřejmě uvědomil, že jde o fotografie zatčených, jaké se pořizují pro každou vězeňskou kartotéku. Dostával je ve štůscích jednou týdně, pak už na něho obálka doma čekala den co den. Zatímco se snímky probíral, postupně si začal vybavovat jména, neuspořádané útržky rozhovorů. Jednotlivá zatčení se prolínala s různými výslechy a popravami. Fotografií stále přibývalo. Držel je všechny v rukách a sám sebe se ptal, jestli opravdu zatkl tolik lidí. Dobře však věděl, že ve skutečnosti jich zatkl mnohem víc.

Rád by se ze všeho vyzpovídal a prosil o odpuštění. Ale žádné takové požadavky odesilatel nepřipojil. Žádné výzvy k omluvě, žádné pokyny, jak vinu odčinit. Na první obálce bylo Nikolajovo jméno. Přinesla mu ji manželka. Klidně před ní dopis otevřel. Když se zeptala, o co jde, zalhal jí a fotografie schoval. Pak už zásilky otevíral potají. Žena ani po dvaceti letech manželství nevěděla nic bližšího o Nikolajově práci. Věděla pouze, že je zaměstnaný u Státní bezpečnosti. Nejspíš ani nechtěla vědět víc. Nikolaje nezajímalo, jestli je ta nevědomost záměrná či nikoli, podporoval ji a spoléhal na ni. Kdykoli manželce pohlédl do očí, spatřil v nich bezvýhradnou lásku. Kdyby manželka znala pravdu, kdyby viděla tváře lidí, které zatkl – a kdyby je viděla po dvou dnech výslechů –, objevil by se jí v očích strach. Totéž platilo o dcerách. Nikolaj s nimi žertoval, rozesmával je. Vzájemně se měli velmi rádi. Byl dobrý otec, pozorný a trpělivý. Doma nikdy nezvyšoval hlas, nikdy nepil. Doma se vždycky choval jako slušný člověk.

A o tohle ho kdosi chtěl oloupit. Na posledních dvou obálkách už nebylo Nikolajovo jméno. Mohly je otevřít dcery, manželka. Nikolaj skoro nevycházel ven, bál se, že během jeho nepřítomnosti dorazí další zásilka. Rodina musela slíbit, že mu předá veškeré balíčky a dopisy, ať označené či neoznačené jeho jménem. Včera vstoupil do pokoje dcer a na jejich nočním stolku našel neadresovanou obálku. Přestal se ovládat a vztekle se ptal, jestli ji dívky otevřely. Rozplakaly se, zmatené tou náhlou proměnou. Ujišťovaly ho, že zásilku položily na stolek, aby se náhodou neztratila. Celý zdrcený si uvědomil, jak dcery vyděsil. A právě v té chvíli se rozhodl hledat pomoc u Lva. Státní orgány přece musejí dopadnout zločince, kteří ho tak bezdůvodně pronásledují. Řadu let obětoval své zemi. Je vlastenec. Vysloužil si právo žít v klidu. Lev mu pomůže, má k dispozici vyšetřovací tým. Pochytat tyhle kontrarevolucionáře je v jejich společném zájmu. Bude to jako za starých časů… Jenže Lev o tom nechtěl nic slyšet.

Do pekárny už přicházeli první dělníci a dělnice. Zaraženě pozorovali Nikolaje opřeného o křídlo vrat.

„Co je?“ vyštěkl.

Hlouček mlčel, udržoval si několikametrovou vzdálenost. Nikdo kolem Nikolaje neprošel.

„Odsuzujete mě?“

Muži a ženy, ve tvářích prázdný výraz, dál čekali. Budou péct chleba pro Moskvany.

Nikolaj věděl, že musí jít domů. Na jediné místo, kde je milován a kde jeho minulost nic neznamená.

Naštěstí bydlel dost blízko. Vrávoral liduprázdnými ulicemi a jenom doufal, že mezitím nedorazila nová dávka fotografií. Odpočíval, dýchal mělce a ztěžka jako nemocný starý pes. Náhle zaslechl další zvuky. Pár vteřin se rozhlížel kolem sebe. Klap, klap, klap – nepochybně kroky, tvrdé podpatky dopadající na kamennou dlažbu. Nikolaj pátral ve stínech, napínal zrak, hledal siluety, náznak pohybu. Sledují ho. Nepřátelé mu jdou po krku, stejně jako on kdysi šel po krku jim.

Co nejrychleji se rozběhl. Klopýtal a ztrácel rovnováhu, šosy kabátu mu pleskaly o kotníky. Pak změnil taktiku, prudce se zastavil a otočil. Prokoukl jejich hru, znal jejich triky. Koneckonců to byly i jeho triky. Ano, ti mizerové proti němu používali jeho metody. Pozoroval temné kouty a výklenky, nejvhodnější úkryty, o jakých při výcviku poučoval nováčky v MGB. „Vím, že tam jste!“ zakřičel.

Chraptivý hlas se rozléhal zdánlivě pustou ulicí. Pustou pouze pro laika, nikoli pro odborníka s Nikolajovými zkušenostmi. Jeho vzdor však netrval příliš dlouho, rychle se rozplynul. „Mám děti, dvě dcery. Milují mě! Tohle si nezaslouží. Ublížili byste hlavně jim!“

Dcery se narodily v době, kdy už byl Nikolaj příslušníkem MGB. Téměř denně zatýkal něčí otce, matky, syny a dcery. Večer se vracel domů a něžným polibkem dával svým vlastním dětem dobrou noc.

„A co ti ostatní? Jsou jich miliony. Jestli nás všechny zabijete, kdo tady zbyde? Byli jsme v tom namočení všichni!“

Za okny se objevovaly tváře lidí, zburcovaných jeho křikem. Nikolaj by mohl ukázat na každou budovu, na každý dům, všude bydleli někdejší důstojníci, agenti s nižší hodností nebo strážní. Ozbrojení muži a ozbrojené ženy v uniformách pochopitelně přitahovali největší pozornost. Ale byli tu i železničáři, kteří odváželi vězně do gulagů, byli tu úředníci a úřednice vyplňující a razítkující formuláře, byly tu kuchařky a uklízečky. Režim vyžadoval souhlas od všech občanů, byť jej vyjadřovali třeba jen mlčky. Ano, i mlčením se přitakávalo. Státní orgány počítaly s neexistencí odporu a spoléhaly se na pomoc dobrovolníků. Nikolaj nehodlal být obětním beránkem. Proč by trpěl jako jediný? Každý nesl svůj díl společné viny. Nikolaj byl ochoten pociťovat výčitky svědomí, denně věnovat chvíli myšlenkám na hrozné věci, jakých se dopouštěl. Ovšem lidem, kteří ho pronásledovali, to nestačilo. Chtěli víc.

Celý vystrašený se znovu rozběhl. Tentokrát utíkal přímo zběsile, ze všech sil. Dlouhý zimník se mu zapletl pod nohy. Nikolaj upadl do rozbředlého sněhu, oblečení nasáklo vlhkou špínou. Pomalu se zvedl. Kalhoty měl natržené, v odřeném koleni bolestivě škubalo, ze šosů kapala voda. Zkusil pokračovat stejným tempem, ale brzy opět skončil v blátě. Začal vzlykat. Vyčerpaně, zoufale. Převrátil se na záda a zbavil se ztěžklého kabátu. Před lety si jej koupil v jedné z prodejen určených pro vyvolené. Byl na něj hrdý. Luxusní zahraniční výrobky dokazovaly společenské postavení. Teď už zimník nebude potřebovat, už nikdy nikam nepůjde. Zůstane doma, zamkne dveře a zatáhne závěsy.

Zadýchaný, zpocený a promáčený se vpotácel na chodbu domu, kde bydlel. Přitiskl se ke zdi, až po sobě zanechal vlhký otisk těla, a pátravě přelétl očima ulici. Snažil se zahlédnout pronásledovatele. Žádné neviděl – byli příliš vychytralí –, a tak se vydal nahoru. Nohy mu na schodech klouzaly, nakonec se plazil po čtyřech. Čím víc se blížil k bytu, tím větší úlevu pociťoval. Za stěnami domova, svého svatostánku a útočiště, bude v bezpečí, tam na něho nedosáhnou. Jako by spolkl utišující lék, začal Nikolaj uvažovat rozumněji. Je opilý. Reaguje přehnaně, nic jiného v tom není. Samozřejmě si za ta léta stačil různé lidi znepřátelit, zahořklé jedince, kteří mu záviděli úspěch. Ale jestli mu dokážou všehovšudy poslat pár starých fotografií, nemusí si dělat starosti. Většina – vlastně celá společnost – si ho váží a oceňuje jeho práci… U svého bytu se zhluboka nadechl a sáhl pro klíče.

Přede dveřmi ležel balíček zhruba třicet centimetrů dlouhý, dvacet centimetrů široký a deset centimetrů vysoký, zabalený v hnědém papíru a úhledně převázaný provázkem. Žádné jméno, žádný štítek s adresou, jenom inkoustová kresba ukřižovaného Krista. Nikolaj klesl na kolena. Roztřesenýma rukama odstranil provázek i obalový papír. Uvnitř našel krabici označenou razítkem NENÍ URČENO K TISKU.

Zdvihl víko. Místo fotografií spatřil stoh pečlivě vytištěných stránek, jakýsi důležitý, více než stostránkový dokument. A navrchu doprovodný dopis. Nikolaj do něj chvatně nahlédl. Nebyl adresovaný přímo jemu, šlo o úřední oběžník oznamující, že připojený projev je nutné rozeslat všem školám, továrnám, odborovým a mládežnickým organizacím po celé zemi. Nikolaj celý zmatený odložil dopis a vzal do ruky projev. Pozorně přečetl první stránku – a začal kroutit hlavou. Tohle nemohla být pravda. Byly to samé lži, zlovolné výmysly, které ho měly připravit o rozum. Nic podobného by státní orgány nezveřejnily, takový dokument by nerozesílaly. Vyloučeno!

NEVINNÍ

OBĚTI

MUČENÍ

Ne, tahle slova by stát nikdy nevytiskl, nezaštítil by je svou autoritou, nešířil by je do továren a škol. Kdyby Nikolaj dopadl pachatele toho nesmírně rafinovaného podvrhu, dal by je rovnou zastřelit.

Automaticky zmačkal stránku, kterou právě četl, a odhodil ji. Vzápětí už mačkal, trhal a odhazoval další stránky. Náhle přestal. Schoulil se, až se hlavou dotýkal nepřečteného zbytku projevu, a zamumlal: „To nemůže být pravda.“

Jak by mohla? Jenže dopis nesl úřední razítko. A projev obsahoval informace dostupné pouze nejvyšším státním orgánům, uváděl zdroje, citáty, odkazy. Někdo porušil konspirační zásadu mlčení, která měla trvat navždy. Nešlo o podvrh.

Projev byl autentický.

Nikolaj se zvedl, odemkl a vstoupil do bytu. Rozházené papíry nechal na společné chodbě. Pochopil, jak zbytečné je zamykat, zatahovat závěsy. Domov už nepředstavoval útočiště. Žádná útočiště teď neexistovala. Brzy se všichni všechno dozvědí, projev si přečtou dělníci i školáci. A nejen přečtou – budou o něm otevřeně mluvit, mezi sebou a patrně taky při veřejných shromážděních.

Nikolaj tiše otevřel dveře ložnice. Manželka spala na boku, obě ruce pod hlavou. Krasavice. Vždycky ji zbožňoval. Vedli spolu spokojený život privilegovaných lidí. Měli dvě báječné a šťastné dcery. Tuhle ženu si nikdy nikdo nedovolil urazit, nikdy se nemusela stydět. Nikolaje znala jenom jako milujícího a něžného muže, který by pro rodinu neváhal zemřít… Posadil se na pelest, zlehka přejel prstem po manželčině bledém předloktí. Nedokázal by s ní žít, kdyby zjistila pravdu, kdyby se od něho odvrátila, kdyby kladla naléhavé otázky nebo ještě hůř – kdyby mlčela. Její mlčení by bylo nesnesitelné. Přítelkyně by ji odsuzovaly. Vyptávaly by se. Kolik toho věděla? A věděla o tom od začátku? Ne, raději by měl zemřít, než aby ji viděl zostuzenou. A měl by zemřít hned.

Jenže svou smrtí nic nezmění. Manželka se stejně všechno dozví. Probudí se, najde jeho mrtvolu a bude hořekovat. Pak si přečte ten projev. Už na pohřbu začne uvažovat o hrozných věcech, které snad Nikolaj spáchal. Vybaví si chvíle, kdy ji hladil, kdy se spolu milovali. Zavraždil někoho sotva pár hodin předtím? Koupil si útulný domov za prolitou krev? Časem třeba uvěří, že si Nikolaj zasloužil zemřít, a když si vzal život, zachoval se správně nejen sám k sobě, ale také k ní a jejich dcerám.

Zvedl polštář. Není slabá, jistě se bude bránit. Přesto nepochyboval, že ji i ve svém poněkud zchátralém stavu zvládne. Sklonil se nad ni. Vycítila jeho přítomnost a s náznakem úsměvu se přetočila na záda. Nedokázal dál pozorovat její půvabnou tvář. Musel jednat rychle, jinak by ztratil odvahu. Ze všech sil přitiskl polštář na manželčin obličej. Nechtěl vidět její otvírající se oči. Okamžitě zareagovala – divoce škrábala do polštáře i do Nikolajových zápěstí. Bylo to však marné, tlak nepovoloval. Zřejmě si uvědomila, že se jí nepodaří polštář odstrčit, a pokusila se zpod něj vysmeknout. Nikolaj se jí obkročmo posadil na břicho, koleny pevně sevřel zmítající se tělo a zároveň nepřestával tisknout polštář k jejímu obličeji. Nemohla se pohnout, nemohla dýchat. Zvolna slábla. Ruce už neškrábaly, jenom ho držely za zápěstí, až posléze ochably a klesly podél boků.

Ještě několik minut zůstal v téže poloze, s dlaněmi zapřenými do polštáře. Konečně ji pustil, ale polštář nechal na místě. Netoužil vidět krví podlité oči. Chtěl si pamatovat její láskyplný výraz. Sáhl pod polštář, aby ty oči zatlačil. Přejížděl prsty po mrtvém obličeji, dokud nenahmátl lehce vlhký povrch zornic, a pak manželce co nejjemněji zavřel víčka. Odsunul polštář a pohlédl na ni. Vypadala pokojně. Lehl si vedle ní a objal ji kolem pasu.

Byl tak vyčerpaný, že málem usnul. Musel se však probrat. Ještě neskončil. Vstal, uhladil přikrývky, opět zvedl polštář a zamířil do ložnice svých dcer.

TÉHOŽ DNE

Zoja a Jelena spaly. Lev slyšel, jak zvolna a pravidelně oddechují. Sotva se jeho oči přizpůsobily tmě, tiše za sebou zavřel dveře. V roli otce nesměl zklamat. I kdyby nadřízené orgány zrušily oddělení vražd, i kdyby ztratil veškeré výsady včetně bytu, rodinu hodlal za každou cenu udržet pohromadě. A pevně věřil, že rodina jim všem – navzdory potížím – nabízí ty nejlepší vyhlídky. Odmítal se smířit s budoucností, v níž by nezůstali spolu. Jistě, obě dívky měly mnohem blíž k Raise než k němu. Důvod zjevně nepředstavovala adopce, ale Lvova minulost. Bláhově se domníval, že jeho vztahy s Jelenou a Zojou vyžadují jenom dostatek času. Zapůsobí optický klam perspektivy: jak se budou od oné události vzdalovat, bude se zdát méně a méně významná. I teď v duchu použil pro vraždu jejich rodičů velmi nepřesného a vyhýbavého výrazu událost. Ovšem Zojin hněv byl stejně silný jako v den, kdy jí přímo před očima zastřelili otce a matku. Lev nečelil pouhému odmítnutí, ale hluboké a neskrývané zášti.

Zoja spala na boku, obličejem ke zdi. Lev se sklonil, vzal dívku za rameno a zlehka ji přetočil na záda. Chtěl ji probudit co nejšetrněji, Zoja se však v posteli prudce posadila a celá napjatá se pokusila odtáhnout. Aniž si uvědomil nevhodnost takového gesta, vzal ji za druhé rameno a zabránil jí v pohybu. Jednal upřímně a bezelstně, sledoval svůj i její zájem.

„Zojo, musíme si promluvit,“ zašeptal uklidňujícím tónem. „A nepočká to. Kdybych čekal až do rána, najdu si nějakou výmluvu a odložím rozhovor na další den. Stejně jsem se už opozdil o tři roky.“

Mlčela, dál seděla vzpřímená a bez hnutí, nespouštěla z něho oči. Ačkoli předtím v kuchyni dobrou hodinu promýšlel každé slovo, pečlivě naplánované věty se náhle rozplynuly.

„Byla jsi v naší ložnici. Našel jsem ten nůž.“

Zvolil špatné téma, uvědomil si. Přece za Zojou přišel, aby mluvil o vlastních omylech a chybách, ne aby ji káral. Musí začít jinak. „Především bych rád zdůraznil, že jsem se změnil. Už dávno nejsem ten policista, který vpadl do chalupy tvých rodičů. Ostatně vzpomeň si, pokusil jsem se je zachránit. Bohužel jsem neuspěl. A s tím selháním budu žít po zbytek života. Nemůžu ti rodiče vrátit. Ale můžu tobě i tvé sestře zajistit budoucnost. Právě takhle chápu naši rodinu. Jako příležitost. Jako příležitost pro tebe a Jelenu, ale taky pro mě.“

Lev se odmlčel. Čekal, jestli se mu Zoja vysměje. Ale nepohnula se, neodpověděla. Rty sevřené, tělo napjaté, ztuhlé.

„Ani to… nezkusíš?“

„Nechte mě být.“ Hlas se jí třásl.

„Zojo, nerozčiluj se. Prostě mi pověz, co si myslíš. Otevřeně. Řekni mi, co bych měl udělat. Jak bych se podle tebe měl chovat.“

„Nechte mě být.“

„Ne, Zojo. Prosím. Pochop, je to nesmírně důležité.“

„Nechte mě být.“

„Zojo…“

„Nechte mě být!“ Její slova už zněla zoufale, hystericky.

Teprve teď Lev sundal ruku z jejího ramene a zaraženě se odtáhl. Zoja úpěnlivě sténala, připomínala raněné zvířátko. Jak se to mohlo takhle pokazit? Nevěřícně zíral, jak se od něj Zoja odtahuje. Takhle jejich rozhovor neměl probíhat. Snažil se jen vyjádřit, jak moc mu na ní záleží, ale ona tu přátelskou nabídku pohrdavě odmrštila. Záměrně ničí jeho představu budoucnosti, jenže nekazí to jen jemu, ale jim všem. Jelena chce patřit do rodiny, tím si byl Lev jistý. Ráda ho držela za ruku, usmívala se na něj. Chtěla být šťastná. Taky Raisa chtěla být šťastná. Všichni chtěli být šťastní. Všichni kromě Zoji, která zatvrzele odmítá připustit, že se změnil, a dětinsky si hýčká nenávist jako svou nejoblíbenější hračku.

Náhle Lev ucítil ostrý zápach a sáhl na povlečení. Bylo zvlhlé. Přesto ještě pár vteřin trvalo, než pochopil, že se Zoja v posteli pomočila. Zvedl se a ustoupil. „Nic se neděje,“ zamumlal rozpačitě. „Uklidím to. Netrap se, je to moje vina.“

Zoja mlčky zavrtěla hlavou, přejela si dlaněmi po spáncích a pak zaťala nehty do tváří. Lev jenom ohromeně zíral. Nikdy by ho nenapadlo, že láskou může způsobit takovou zkázu. „Počkej, Zojo, odnesu ty povlaky.“

Znovu zavrtěla hlavou. Držela se mokrého prostěradla, jako by ji mělo ochraňovat před Lvem. Mezitím se vzbudila Jelena a rozplakala se.

Lev zamířil ke dveřím, ale nedokázal odejít, nedokázal opustit Zoju tak rozrušenou a zoufalou. Jenže jak mohl řešit její problémy, když jediným problémem tu byl on sám? „Chci tě mít rád, Zojo. Nic víc a nic míň.“

Vzlykající Jelena se střídavě dívala na sestru a na Lva. Zoja si jí konečně všimla, trochu se sebrala a řekla Lvovi klidnějším hlasem: „Prostěradlo vyperu. Sama. Nepotřebuju vaši pomoc.“

Vyšel z pokoje. Dívku, kterou se marně snažil přesvědčit o své pravdě, tam nechal v slzách a na pomočeném prostěradle.

Lev nervózně rázoval po kuchyni, zdrcený hromadícími se katastrofami. Tajné složky sice večer uschoval, list papíru z Moskvinovy tiskárny však zůstal na stole.

Podroben mučení, Eiche

Přesně tohle mu scházelo: připomínka někdejší kariéry. Kariéry, která už navždy poznamenala jeho život. Lev si znovu vybavil Zojinu reakci a musel zvážit variantu, jaká by mu ještě před chvílí připadala zcela nemyslitelná. Třeba bude nutné rodinu rozdělit.

Není jeho touha udržet je pohromadě jenom zaslepenost? Drásá Zojiny nezhojitelné rány, vyvolává v ní hořkost a zášť. A jestli ho nesnáší Zoja, pak s ním v jedné domácnosti samozřejmě nebude žít ani Jelena. Sestry nelze rozloučit. Nezbyde než najít jim nový domov, nijak nespojený s režimem, snad někde mimo Moskvu, v menší obci, kde státní moc není tak viditelná. S Raisou se poohlédnou po vhodných adoptivních rodičích. Snad odvedou lepší práci a dívky u nich budou šťastné. On v tom přímo žalostně selhal.

Ve dveřích se objevila Raisa. „Co se děje?“

Přišla z manželské ložnice, nevěděla tedy o rozhovoru se Zojou ani o mokrém prostěradle. Měla na mysli Nikolajův telefonát a noční setkání.

„Nikolaj byl opilý,“ odpověděl Lev zlomeným hlasem. „Řekl jsem mu, že si promluvíme, až vystřízliví.“

„A tohle ti trvalo celou noc?“

Proč váhal? Kdy se jí chtěl svěřit?

„Lve? Stalo se něco?“

Kdysi jí slíbil, že před ní už nebude nic tajit. Ale mohl snad přiznat svůj trapný neúspěch? Tři roky se poctivě snažil být Zoje otcem. A výsledek? Nepolevující nenávist. Mohl snad manželce vykládat, jak dívku uprostřed noci vytrhl ze spánku a dojemně ji prosil, aby ho konečně přijala za adoptivního rodiče? Ne, nemohl, bál se. Pokud se rodina rozdělí, začne třeba Raisa uvažovat, na kterou stranu se přidá. Zůstane s děvčaty, nebo s ním? V době, kdy sloužil u MGB, měla pro Lva a pro všechno, co představoval, jenom pohrdání. Jelenu a Zoju si zamilovala okamžitě a bez výhrad, naopak její vztah k manželovi ani zdaleka nebyl jednoduchý. Kdyby se musela rozhodnout, patrně by ji ovlivnila i jeho temná minulost. Zároveň Lev nepochyboval, že velký význam by přikládala také tomu, jestli se osvědčil v roli otce. Proto poprvé za tři roky manželce zalhal.

„Ne, nic se nestalo. Prostě mě setkání s Nikolajem trochu vykolejilo.“

Raisa pokývla a pak se zahleděla do chodby. „Holky už jsou vzhůru?“

„Probudily se, když jsem se vrátil. Omluvil jsem se jim.“

Raisa vzala do ruky onen list s několika vytištěnými slovy. „Raději bys to měl schovat, než sem přijdou děvčata.“

Lev odnesl papír do manželské ložnice. Posadil se na pelest a sledoval, jak Raisa míří k pokoji dívek. Byl nervózní, skoro se mu dělalo špatně. Čekal, až manželka odhalí pravdu. Lež nabídla pouze dočasný odklad, nic víc. Zoja brzy vysvětlí, co se vlastně stalo.

Zaskočilo ho, když viděl, že Raisa nevzrušeně vychází z pokoje a beze slova se vrací do kuchyně. O pár vteřin později se objevila Zoja. Nesla povlečení. V koupelně je dala do vany a pustila horkou vodu. Nic tedy Raise neprozradila. Nepřála si, aby Raisa věděla o nočním rozhovoru. Nenáviděla Lva, ale ještě víc se jí hnusilo, že se kvůli němu takhle zostudila.

Lev se zvedl a opět vstoupil do kuchyně. „Zoja pere povlečení?“ zeptal se.

Raisa přikývla.

„Přece nemusí,“ pokračoval Lev. „Můžu je poslat do prádelny.“

Raisa ztlumila hlas. „Nejspíš měla drobnou nehodu. Nemluv o tom, ano?“

„Jistě,“ souhlasil Lev.

První přišla Jelena se špatně zapnutou blůzkou a mlčky se posadila na své místo. Lev se na ni usmál. Neopětovala jeho úsměv, jenom jej zkoumala – jako cosi neznámého a hrozivého. Ozvaly se Zojiny kroky. Náhle ztichly. Čekala v chodbě.

Pak se objevila. Přes celou místnost pohlédla přímo na Lva. Sklouzla očima k Raise míchající ovesnou kaši a poté k Jeleně, která už se pustila do jídla. Takže Lev Děmidov se o ničem nezmínil, pomyslela si. Nůž i pomočená postel zůstanou naším tajemstvím. Takže teď jsou z nás podivní falešní spojenci v neméně falešné rodině… Zatím se však Zoja nechystala rodinné vazby úplně zpřetrhat. Její láska k Jeleně byla silnější než nenávist ke Lvovi.

Obezřetně jako potulná kočka zamířila Zoja na své místo. Snídaně se ani nedotkla. Stejně tak nejedl Lev – se sklopenou hlavou jen lžící převracel v misce kaši.

„Vám dvěma nechutná?“ zeptala se Raisa.

Lev čekal, až odpoví Zoja. Mlčela, zvolna tedy začal jíst. Vzápětí Zoja vstala od stolu a odnesla svou nedotčenou misku do dřezu. „Není mi dobře.“

Raisa jí sáhla na čelo. „Nemáš horečku? Nechceš zůstat doma?“

„Ne. Půjdu do školy.“

Dívky odešly z kuchyně. Raisa se naklonila ke Lvovi. „Co je to dneska s tebou?“

Lev neodpověděl. Kdyby otevřel ústa, určitě by se rozplakal. Pod stolem skrýval ruce zaťaté v pěst.

Raisa zakroutila hlavou a spěchala vypravit děvčata. V předsíni zavládl obvyklý závěrečný shon, oblékaly se kabáty, obouvaly zimní boty, otvíraly dveře. Náhle se Raisa vrátila do kuchyně. Položila na stůl balíček v hnědém papíru, převázaný provázkem, a hned zmizela. Dveře bytu se s bouchnutím zavřely.

Lev ještě několik minut seděl jako zkamenělý. Pak pomalu natáhl ruku a přisunul si balíček blíž. Bydleli v jedné ze střežených ministerských staveb, poštu si vyzvedávali ve vrátnici. Ale tuhle zásilku někdo položil před práh. Balíček byl zhruba třicet centimetrů dlouhý, dvacet centimetrů široký a deset centimetrů vysoký. Žádné jméno, žádná adresa. Pouze perokresba ukřižovaného Ježíše. Lev roztrhl obalový papír a uviděl krabici označenou razítkem NENÍ URČENO K TISKU.

TÉHOŽ DNE

Ve vagonu metra nebyl nával, přesto se Jelena pevně držela Raisy za ruku. Jako by se bála, že by se jedna druhé mohly ztratit. Obě dívky zůstávaly nezvykle tiché. Jistě je rozrušilo Lvovo ranní chování. Raisa nechápala, co se to s manželem stalo. Jindy si až úzkostlivě dával pozor, ale dneska by mu vůbec nevadilo, kdyby ho dívky při snídani zastihly, jak hloubá nad slovy podroben mučení. Požádala ho, aby ten papír odnesl, což zároveň znamenalo, že se Lev měl dát dohromady. Sice poslechl, do kuchyně se však vrátil ve stejném stavu. Zíral, mlčel. Ten uštvaný výraz a krví podlité oči vídala před lety, když Lev sloužil u Státní bezpečnosti a přicházel z nočních akcí, vyčerpaný, ale neschopný usnout. Sklesle a zachmuřeně pak seděl ve tmě, snad si jako filmovou smyčku znovu a znovu přehrával události uplynulé noci. Tenkrát o své práci nikdy nemluvil, ovšem Raisa dobře věděla, že policisté masově zatýkají, a v hloubi duše manžela nenáviděla.

Ty časy minuly. Lev se změnil, o tom nepochybovala. Riskoval život, jen aby se zbavil práce zahrnující půlnoční zatýkání a vynucená doznání. Státní bezpečnost existovala dál, pod novým jménem KGB stále znamenala hrozbu pro všechny občany, ale Lev už se jejích akcí neúčastnil, odmítl i nabídku vysoké funkce. Naopak znovu riskoval a zřídil si vlastní pátrací oddělení. Každý večer manželce popisoval svůj pracovní den, jednak aby se s ní poradil, a částečně také proto, aby si uvědomila, nakolik se jeho zvláštní útvar liší od KGB. Ale zejména jí takhle dokazoval, že před ní opravdu nic neskrývá. Její uznání mu však nestačilo. Když Raisa sledovala, jak Lev jedná s Jelenou a Zojou, připomínal jí pohádkovou postavu stiženou prokletím. Tu kletbu temných minulých let mohla zlomit jen kouzelná slova Mám tě ráda, pokud by zazněla z úst obou dívek.

Tiše trpěl. Nikdy neprojevil ani náznak žárlivosti na Raisiny mnohem srdečnější vztahy s adoptivními dcerami. Přitom Zoja ho záměrně trýznila, k Raise se chovala mile, k němu okázale chladně. Celé tři roky snášel odmítání a hrubosti, nepostěžoval si, nerozčílil se. Zojino nepřátelství přijímal jako zasloužený trest a v dívkách viděl jedinou naději na vykoupení. Zoja to věděla a zatvrzele jeho snahy sabotovala. Čím usilovněji se pokoušel získat její sympatie, tím víc ho nenáviděla. Raisa mu nechtěla brát iluze, nepřesvědčovala ho, aby marnou bitvu vzdal. Kdysi fanaticky horoval pro komunismus, teď pro svoji rodinu. Ideály měl skromnější a méně abstraktní, ale přestože se týkaly pouze čtyř lidí, a nikoli celého světa, byly stejně neuskutečnitelné.

Vlak zastavil ve stanici Ústřední park kultury a oddechu Maxima Gorkého. Když ten absurdní název dívky poprvé uslyšely z hlášení místního rozhlasu, velmi je rozveselil. Zoja dokonce předvedla pár půvabných úsměvů, jakým se dosud zarputile bránila. Raisa před sebou náhle viděla někdejší dítě, hravé a rozverné. Téměř vzápětí úsměvy zmizely, což Raisu zabolelo. Přilnula k adoptivním dcerám stejně silně jako Lev. Vlastní děti mít nemohli, adopce tedy nabízela jedinou cestu k mateřství. Nicméně Raisa uměla své pocity skrývat mnohem lépe než manžel, vycvičený tajnou policií. Moudře si dávala pozor, aby dívkám stále nepřipomínala, jak jsou pro ni důležité. Nevěnovala jim přehnanou péči, soustředila se na hlavní potřeby – školu, oblečení, jídlo, vycházky, domácí úkoly. Sdílela Lvův sen o šťastné rodině, k jeho dosažení však volila odlišný způsob.

Z metra vystoupily na rohu Ostoženky a Novokrymské, dál pokračovaly pěšinou vyšlapanou ve sněhu. Původně Raisa chtěla zapsat obě dívky do téže školy, kde by zároveň sama učila. Bohužel školský odbor či snad ještě vyšší orgány rozhodly, že Zoja bude navštěvovat desetiletku číslo 1535. Ta ovšem přijímala pouze středoškoláky, a tak Jelena musela chodit do jiné, základní školy. Raisa protestovala, většina školních budov přece sloužila oběma stupňům, neexistoval důvod sestry rozdělovat. Její stížnost úřady zamítly: děti si ve škole měly vytvářet kladný vztah k socialistické společnosti, nikoli upevňovat rodinná pouta. Po takovém vysvětlení byla ráda, že vůbec získala učitelské místo na desetiletce číslo 1535, kde alespoň mohla trochu sledovat Zoju. Ačkoli mladší sestru pochopitelně zneklidňovala představa nové školy ve velkém městě, Raisa se mnohem víc obávala o Zoju. V učení Zoja zaostávala, její někdejší vesnická škola zdaleka nedosahovala moskevské úrovně. Dívka byla nepochybně inteligentní, ale neukázněná a bez ctižádosti, na rozdíl od Jeleny se tvrdošíjně odmítala zařadit mezi ostatní, jako by se ze zásady chtěla držet stranou.

U základní školy, přestavěného předrevolučního šlechtického sídla, Raisa zbytečně dlouho Jeleně upravovala školní uniformu. Konečně k sobě děvče přitiskla a zašeptala: „Všechno se spraví, slibuju.“

Prvních několik měsíců se Jelena vždycky se Zojou loučila uplakaná. Ačkoli si postupně zvykla, že bude muset strávit osm hodin bez ní, na konci každého školního dne stála poblíž vchodu a dychtivě čekala, až se opět setkají. Její radostné vzrušení při pohledu na vracející se starší sestru nikdy nezesláblo, Jelena ji znovu a znovu vítala bouřlivě, jako by se rok neviděly.

Zoja sestru objala. Jelena se rozběhla do školy, ve dveřích se otočila a zamávala. Když vešla dovnitř, Zoja s Raisou se mlčky vydaly směrem k desetiletce. Raisa odolala nutkání a nezačala se Zoji vyptávat. Nechtěla ji před vyučováním rozčílit. I nejjednodušší otázka mohla vyvolat vzdor, který pak trval po celý den. V dotazu týkajícím se některého z učebních předmětů Zoja okamžitě cítila kritiku svého nevalného prospěchu, dotaz týkající se spolužáků zase chápala jako narážku na to, že se s nimi odmítá přátelit. Zbývalo jediné téma k hovoru: její sportovní schopnosti. Zoja měla vysokou atletickou postavu, ale protože se nedokázala podřizovat příkazům, nesnášela kolektivní sporty. Zato individuální sporty jí vyhovovaly, skvěle plavala a běhala, ve své věkové kategorii nejrychleji na celé škole. Ovšem nerada závodila. Pokud se nějakého závodu musela zúčastnit, záměrně snižovala výkon. Hrdost jí sice nedovolila skončit poslední, nicméně čtvrté místo pokládala Zoja za přiměřené. Jen občas si špatně rozvrhla síly nebo se v zápalu boje zapomněla a doběhla či doplavala třetí, výjimečně i druhá.

Budovu desetiletky číslo 1535 postavili roku 1929 ve strohém hranatém slohu vyjadřujícím rovnostářský přístup ke vzdělání – nový typ architektury pro nový typ studentů. Dvacet metrů před bránou se Zoja náhle zastavila. Upřeně zírala přímo před sebe.

Raisa se k ní naklonila. „Co se děje?“

Dívka svěsila hlavu. „Je mi smutno,“ odpověděla téměř neslyšně. „Pořád je mi smutno.“

Raisa si skousla ret, aby zadržela slzy. Vzala Zoju za rameno. „Pověz mi, jak ti můžu pomoct.“

„Jelena se nesmí vrátit do sirotčince. Nikdy!“

„Nikdo se nikam nebude vracet.“

„Chci, aby zůstala u tebe.“

„Zůstane u mě. Stejně jako u mě zůstaneš ty. Vůbec o tom nepochybuj. Obě vás mám moc ráda.“ Tohle se dosud Raisa neodvážila vyslovit nahlas.

Zoja se na ni pátravě zahleděla. „Dokázala bych být šťastná – kdybych žila u tebe.“

Podobný rozhovor spolu ještě nevedly. Raisa musela být velmi opatrná. Po jediné chybné odpovědi by se třeba Zoja opět uzavřela do sebe a žádnou další příležitost by nenabídla. „Co bych podle tebe měla udělat?“

Zoja chvíli váhala. „Odejdi od Lva.“

Její půvabné oči jako by se zvětšily, pozorně sledovaly Raisinu reakci. Probleskovala v nich naděje, že už nikdy neuvidí Lva, žádaly Raisu, aby se s manželem rozvedla. Jak vůbec Zoju něco takového napadlo? O rozvodech se téměř nepsalo. Původně shovívavý postoj úřadů se za Stalinovy vlády změnil, rozvody byly stále obtížnější a nákladnější, navíc obvykle znamenaly i záporné politické hodnocení. V minulosti Raisa mnohokrát uvažovala o životě bez Lva. Vycítila snad Zoja zbytky někdejšího trpkého vztahu a vkládala do nich své naděje? Našla by vůbec odvahu k takové žádosti, kdyby si nemyslela, že Raisa možná bude souhlasit?

„Zojo…“ Raisa nesmírně toužila splnit Zoje jakékoli přání. Jenže tak mladá dívka ještě potřebovala vedení, nemohla vznášet přehnané požadavky a očekávat, že se jim každý podřídí. „Lev už je jiný člověk. Co kdybychom si večer společně promluvili – ty, já a on?“

„Nechci s ním mluvit. Nechci ho vidět. Nechci slyšet jeho hlas. Chci, abys od něj odešla.“

„Ale Zojo… Já Lva miluju.“

Z dívčiných očí vyprchala naděje, nahradil ji chlad. Zoja se beze slova rozběhla ke škole.

Raisa sledovala, jak dívka mizí v hlavním vchodu. Běžet za ní nemělo smysl, před žáky by s ní hovořit nemohla. A stejně už bylo pozdě. Zoja by zarputile mlčela. Příhodný okamžik nenávratně minul. Větu Já Lva miluju děvče přijalo s chmurnou odevzdaností odsouzence, kterému potvrdili trest smrti. Teď si Raisa vyčítala, že odpověděla příliš kategoricky. Když vstoupila do školní budovy, nevnímala studenty ani učitele procházející kolem. V myšlenkách se znovu a znovu vracela k Zojinu snu – snu o životě bez Lva.

Do sborovny vešla jako omámená, neschopná plně se soustředit. Čekal tam na ni balíček s připojeným dopisem. Otevřela obálku a chvatně očima přelétla obsah. Hlavička ministerstva školství. Pokyny, že zaslaný dokument je nutné přečíst žákům ve všech třídách. Raisa strhla balicí papír a spatřila krabici s razítkem NENÍ URČENO K TISKU.

Zvedla víko krabice a vytáhla z ní objemný štos stránek. Jako učitelka občanské nauky pravidelně dostávala politické materiály, s nimiž musela seznamovat studenty. Ještě jednou si přečetla průvodní dopis a pak jej hodila do odpadkového koše. Přitom si všimla, že totožných dopisů je v koši víc. Kopie zřejmě obdrželi i všichni ostatní učitelé a učitelky, dokument měli znát opravdu všichni žáci. Raisa už se trochu opozdila, popadla tedy krabici a spěchala ze sborovny.

Během Raisiny nepřítomnosti se třída hlučně bavila. Teď studenti samozřejmě ztichli. Bylo jich tu třicet, ve věku od patnácti do šestnácti let. Mnohé z nich učila po celé tři roky, co na škole působila. Položila dokument na katedru a sdělila jim, že si vyslechnou projev soudruha Chruščova. Počkala, až dozní potlesk, a začala číst.

„Zvláštní zpráva, kterou delegátům 20. sjezdu Komunistické strany Sovětského svazu přednesl Nikita Sergejevič Chruščov, první tajemník ústředního výboru KSSS.“

Šlo o první sjezd od Stalinovy smrti. Raisa připomenula, že komunistická revoluce je celosvětová a takových významných shromáždění se vedle sovětských vedoucích činitelů jako hosté zúčastňují i zástupci dělnických stran z nejrůznějších zemí. Připravila se na hodinovou četbu oslavných proklamací a v duchu se věnovala Zoje. Bohužel se zdálo dost nepravděpodobné, že by dnes děvče nevyvolalo žádný konflikt.

Raisiny myšlenky se však velmi rychle vrátily zpátky k textu. Ne, tohle nebyl obvyklý projev. Nezačínal výčtem udivujících sovětských úspěchů. Uprostřed čtvrtého odstavce pevněji v prstech sevřela papír a odmlčela se, neschopná uvěřit větám, které viděla před sebou. Ve třídě vládlo ticho.

Po chvíli Raisa znejistělým hlasem pokračovala: „Stalinův kult osobnosti postupně sílil a stal se zdrojem dlouhé řady nesmírně závažných a tragických případů porušování stranických principů, stranické demokracie a revoluční zákonnosti.“

Užasle a zvědavě listovala dokumentem, očima chvatně bloudila po řádcích.

„Stalinovy negativní povahové rysy, za Leninova života méně nápadné, později vyústily v hrubé zneužívání moci…“

Jako učitelka jsem celý život propagovala režim, pomyslela si Raisa. Učila jsem děti, že stát má vždycky pravdu, je dobrý a spravedlivý. Pokud si Stalin pěstoval kult, pak jsem mu v tom pomáhala. Jistě, měla jsem pro sebe omluvu – vykládat dětem lži bylo nezbytné, žáci si museli osvojit slovník nekritického obdivu k politice státu a komunistické strany, jinak by snadno vzbudili podezření. Vztah mezi vyučujícími a žáky závisel na vzájemné důvěře. Tu podmínku jsem dokonale splňovala. Místo nebezpečné pravdy jsem dětem v jejich vlastním zájmu říkala „pravdu“, kterou potřebovaly znát. A tenhle dokument ze mě dělá podvodnici… Raisa vzhlédla od stránek projevu. Studenti se zdáli příliš zaskočení, takový logický závěr ještě nestačili vyvodit. Brzy však pochopí, brzy si uvědomí, že Raisa není žádný zářný vzor, ale pouhá přisluhovačka těch, kdo právě vládnou.

Dveře se rozlétly. Na prahu se objevila učitelka Julia Peškovová – zrudlá a vyděšená, s otevřenými ústy, neschopná slova.

Raisa vstala. „Co se děje?“

„Pojď. Honem.“

Julia byla Zojina třídní. Raisa se vylekala. Odložila projev a přikázala žákům, aby zůstali sedět na svých místech. Pak následovala Julii po schodech dolů, ale nedokázala z ní dostat rozumnou odpověď.

„O co jde?“

„Zoja… Ten projev… Četla jsem a… Uvidíš sama.“

Julia otevřela dveře učebny, ustoupila stranou a nechala Raisu vejít dovnitř jako první.

Zoja stála na katedře přisunuté ke zdi. Ostatní studenti se shlukli na opačném konci místnosti, co nejdál, jako by Zoja trpěla nějakou nakažlivou nemocí. Dívka se tvářila hrdě, triumfálně vzpřímená, u nohou stránky Chruščovova projevu a skleněné střepy. V zakrvácených rukou svírala kusy plakátu s obrazem Stalina a velkým nápisem OTEC VŠECH DĚTÍ.

Zoja musela vylézt na katedru, aby mohla sundat obraz ze stěny. Když rozbíjela zasklený rám, pořezala si ruce. Plakát roztrhla na dvě části tak, aby Stalin přišel o hlavu. Teď jí oči zářily vítězstvím. Zvedla obě poloviny plakátu, jako by mávala tělem poraženého nepřítele.

„Můj otec to tedy není!“

TÉHOŽ DNE

Část chodby před Nikolajovým bytem pokrývaly zbytky projevu. Při pohledu na zmačkané stránky Lev vytáhl pistoli. Totéž udělal Timur kráčející těsně za ním. Papíry jim šustily pod botami. Lev zkusil kliku – nebylo zamčeno. Oba vstoupili dovnitř a prázdnou předsíní prošli do obývacího pokoje. Nikde žádné známky nepořádku. Dveře dalších místností zavřené. Kromě dveří koupelny.

Vanu po okraj zaplňovala zkrvavená voda. Nad hladinu vyčnívaly pouze Nikolajova hlava a ostrůvek kulatého, hustě ochlupeného břicha. Muž měl otevřené oči, pootevřená ústa. Jako by žasl, že ho ve smrti vítá anděl, a nikoli ďábel. Lev se sklonil k vaně. Pozoroval svého někdejšího velitele a mentora, jehož lekce se v posledních třech letech snažil odnaučit.

„Lve…!“ křikl Timur naléhavým tónem.

Lev okamžitě následoval kolegu do dětského pokoje.

Skoro by se zdálo, že děvčata spí, přikrytá až ke krku. Uprostřed noci by klid v místnosti působil přirozeně. Bylo však poledne, záclonami pronikaly sluneční paprsky. Obě dívky ležely ve svých postelích obličejem ke zdi, tedy vzájemně k sobě otočené zády. Starší z Nikolajových dcer měla své dlouhé lesklé vlasy rozprostřené na polštáři. Lev je odhrnul a dotkl se hrdla. Díky tlustému vlněnému plédu, láskyplně urovnanému, si pokožka uchovala slabounký zbytek tepla. Žádné známky poranění. Mladší dcera, nanejvýš čtyřletá, byla stejně pečlivě zabalená do pokrývky, ale už studená. Její drobné tělíčko vychladlo rychleji. Lev zavřel oči. Mohl ty holčičky zachránit.

V dalším pokoji našli Nikolajovu manželku Ariadnu. Také vypadala, jako by spala. Lev ji moc neznal. Před sedmi lety ho Nikolaj po akci často k sobě zval na večeři. Ariadna v kteroukoli hodinu ochotně vstala a připravila pohoštění, které mužům vyčerpaným surovostmi nabízela neobyčejně laskavě, až s jakousi noblesou. Ty podivné noční večeře měly prokazovat význam domova, kde člověk zapomene hrůzné podrobnosti svého povolání a stává se docela obyčejným milujícím a milovaným manželem. Teď se Lev posadil k toaletnímu stolku a prohlížel si kartáč na vlasy vykládaný slonovinou, zahraniční voňavky a pudry. Tenhle přepych Ariadna ráda přijímala, viděla v něm odměnu za bezvýhradnou oddanost. Neuvědomovala si, že svou nevědomost si nevybrala jako jednu z možností. Kdepak, pro Nikolaje to byla zásadní podmínka. Jinou podobu rodiny by nepřipustil. Kdysi Lvovi po jeho prvním zatýkání tiše a důvěrně řekl: Nikdy manželce nic neprozrazuj. Lev, tehdy mladý příslušník MGB, chápal ta slova jako varovná – musí dbát na dokonalé utajení, nesmí věřit ani svým nejbližším. Ale Nikolaj měl na mysli něco úplně jiného.

Lev už v bytě nemohl vydržet. Zvedl se, opustil mrtvá těla. Chvatně vyšel na domovní chodbu, opřel se o zeď a zhluboka dýchal. Sklouzl očima ke stránkám Chruščovova projevu, se smrtícím záměrem doručeného před Nikolajovy dveře. Když se Nikolaj vrátil v noci domů, stačil přečíst jen malou část, většina textu zůstala v krabici. Jedna stránka byla roztrhaná. Domníval se snad Nikolaj, že ta slova dokáže zničit? Pokud mu podobná myšlenka bleskla hlavou, řádky přiloženého dopisu znamenaly konec veškerých nadějí. Projev se měl dál kopírovat a šířit. Úřední dopis vlastně Nikolajovi oznamoval, že hrozná tajemství minulosti už nikdo nechrání.

Lev se otočil ke kolegovi. Před nástupem do oddělení vražd působil Timur u milice, zatýkal opilce, zloděje, násilníky. Milicionáři sice občas museli vypomáhat i při akcích Státní bezpečnosti, ale Timur měl štěstí. Politicky motivovaná zatčení po něm nikdo nežádal, nebo alespoň Lvovi nic takového nepřiznal.

Jen málokdy se přestal ovládat, tentokrát však viditelně zuřil. „Nikolaj byl zbabělec.“

Lev přikývl. Ano, Nikolaj byl příliš zbabělý, aby čelil zneuctění. Rodina pro něho symbolizovala všechno, čeho dosáhl. Nemohl by bez ní žít. A nemohl bez ní ani zemřít.

Lev se sklonil a zvedl jednu ze stránek projevu. Bral ji do ruky téměř jako nůž nebo pistoli, účinnou vražednou zbraň. Sám si Chruščovovu zvláštní zprávu přečetl hned ráno, jakmile mu ji Raisa přinesla. Když překonal ohromení z tak otevřeného útoku, uvědomil si, že jestli projev doručili jemu, pak Nikolajovi určitě také. Cílová skupina se zdála jasná: lidé zodpovědní za popisované zločiny.

Na schodech se ozval dupot. Dorazili příslušníci KGB.

Muži vešli do bytu. Lva míjeli s neskrývaným pohrdáním. Už k nim nepatřil, obrátil se zády k jejich řadám. Dokonce odmítl vysokou hodnost a funkci, dal přednost svému oddělení vražd, útvaru, o jehož zrušení od samého začátku usilovali. Nade vše si cenili loajality, podle nich tedy Lev spáchal ten nejhorší zločin – zradu.

Skupině velel zhruba padesátiletý Frol Panin, Lvův nadřízený z kriminalistického odboru ministerstva vnitra. Pohledný, skvěle oblečený, šarmantní. Ačkoli Lev neviděl žádné hollywoodské filmy, představoval si, že přesně takové typy do nich režiséři obsazují. Panin ovládal několik jazyků, býval velvyslancem a v cizině přežil i stalinské čistky. Říkalo se, že vůbec nepije, denně cvičí a jednou týdně si nechává stříhat vlasy. Na rozdíl od mnohých vládních úředníků, kteří se chlubili skromným původem a péči o vzhled považovali za buržoazní přežitek, Panin hrdě předváděl eleganci a dobré způsoby. Hovořil tiše, zdvořile. Zosobňoval nový druh činitele a jistě souhlasně přijal Chruščovovu zprávu. Často ho pomlouvali – za Stalina by prý takový zženštilec s měkkýma rukama a čistými pěstěnými nehty dlouho na svém místě nevydržel. Lev nepochyboval, že podobné výtky by Panin chápal jako poklonu.

Frol Panin rychle propátral místo činu a vydal příslušníkům KGB příkazy. „Budovu nikdo neopustí. Nájemníky v ostatních bytech zkontrolujete podle domovní knihy, žádného nesmíte vynechat. Pokud už někdo odešel do práce, přivedete ho zpátky. Vyslechnete všechny, zjistíte, co viděli a slyšeli. Při podezření, že lžou nebo něco zatajují, je vezmete do cely k dalšímu výslechu. Bez násilí a výhrůžek – jenom jim dáte najevo, že naše trpělivost má své meze. Jestli něco vědí…“

Panin se krátce odmlčel. „…budeme to řešit individuálně,“ dokončil větu. „Také chci krycí historku. Na podrobnostech se dohodněte sami, ale rozhodně si nepřeju žádné zmínky o vraždě. Je vám to jasné?“

Zřejmě si uvědomil, jakou odpovědnost na ně přenáší, a pokračoval: „Historka musí být věrohodná. K vraždám ani sebevraždě tady nedošlo. Oba dospělé jste zatkli, děti poslali do sirotčince. Neuškodí pověsti o jejich protistátním smýšlení. Využijte své lidi, které máte k dispozici v nejbližším okolí. Hlavně nikdo nesmí zahlédnout mrtvá těla, až se budou odvážet. Pokud to bude nutné, vykliďte celou ulici.“

Lživá informace o zatčených, kteří se už nikdy neobjeví, byla lepší, než aby se veřejnost dozvěděla, že penzionovaný důstojník MGB svou rodinu vyvraždil.

„Setkal ses včera s Nikolajem?“ zeptal se Panin Lva.

„Zavolal mi – kolem půlnoci. Překvapilo mě to, nejmíň pět let jsme spolu nemluvili. Zdál se rozrušený, opilý. Chtěl se sejít. Souhlasil jsem. Bylo pozdě a cítil jsem se unavený. Nikolaj spíš jenom nesouvisle blábolil. Řekl jsem mu, aby se šel prospat, že si popovídáme, až vystřízliví. To jsem ho viděl naposledy. Vrátil se domů a na prahu našel Chruščovův projev. Jedná se o široce vedenou kampaň, tu zprávu mu určitě doručili titíž lidé, kteří dnes ráno dali stejný balíček taky před dveře mého bytu.“

„Přečetl sis ten projev?“

„Ano, proto jsem tady. Připadalo mi jako příliš velká náhoda, že jsem text dostal přesně v době, kdy se mi ozval Nikolaj.“

Panin se otočil a zahleděl se na Nikolaje ležícího ve zkrvavené vodě. „Byl jsem v Kremlu, když Nikita Chruščov svou zvláštní zprávu přednášel. Trvala několik hodin a nikdo se ani nepohnul, v sále vládlo nevěřícné ticho. Na projevu pracovala pouze hrstka lidí, vybraných členů předsednictva. Přišel bez varování – jako blesk z čistého nebe. Dvacátý sjezd začal deseti dny nezajímavých proslovů. Delegáti dosud tleskali při vyslovení Stalinova jména. A pak, posledního dne, kdy se zahraniční hosté už pomalu rozjížděli domů, jsme dostali pozvánku na uzavřené zasedání. Chruščov si svou roli dost vychutnával. Chyby minulosti přiznával vysloveně se zanícením.“

„Celé zemi?“

„Tvrdil, že zpráva je důvěrná a nesmí proniknout za stěny sálu, aby nepoškodila pověst národa.“

Lev nedokázal skrýt hněv. „Proč tedy kolují miliony opisů?“

„Protože lhal. Ve skutečnosti chce, aby lidé zprávu četli. Chce, aby si lidé zapamatovali, že jako první projevil lítost. Zapíše se do historie. Kritizoval Stalina, a nepřijde o hlavu. Upozornění, že zpráva není určena k tisku, je pouze ústupek těm, kdo s ní nesouhlasili, a vzhledem k naplánované široké distribuci působí směšně.“

„Chruščov za svou kariéru vděčí právě Stalinovi.“

Panin se usmál. „Všichni neseme vinu, že? A Chruščov si to uvědomuje. Přiznává se, ovšem jen částečně. V mnoha ohledech jde o staré známé udání. Stalin je špatný, já jsem hodný. Já mám pravdu, druzí se mýlí.“

„Vybízí veřejnost, aby lidi jako Nikolaj a já nenáviděla. Dělá z nás zrůdy.“

„Spíš ukazuje světu, jaké zrůdy opravdu jsme. Sám se k nim taky počítám, Lve. To odhalení se týká každého, kdo pomáhal udržovat systém v chodu. Nemluvíme tu o seznamu pěti jmen. Mluvíme o milionech občanů, kteří se na všem aktivně podíleli. Nebo alespoň spolupracovali. Nenapadlo tě, že viníků je možná víc než nevinných? Že nevinní tvoří menšinu?“

Lev sklouzl očima k příslušníkům KGB. Právě prohlíželi mrtvé dívky. „Musíme dopadnout toho, kdo Nikolajovi poslal projev.“

„Máš nějakou stopu?“

Lev rozevřel notes a vyjmul z něj složený list papíru získaný v Moskvinově tiskárně.

Podroben mučení, Eiche

Zatímco Panin zkoumavě pozoroval ten úryvek, Lev našel v Nikolajově kopii dotyčnou stránku a ukázal na dva řádky.

Podroben mučení, Eiche musel podepsat doznání, předem připravené vyšetřujícími soudci.

Jakmile Panin spatřil ona totožná tři slova, zeptal se: „Odkud je ten papír?“

„Z tiskárny, kterou řídil muž jménem Suren Moskvin, někdejší příslušník MGB. Určitě tu zvláštní zprávu taky dostal. Jeho synové tvrdí, že měl řádnou smlouvu na tisíc výtisků, ale já jsem důkazy o existenci takové smlouvy nenašel. Byla to lež. Někdo mu prostě pod záminkou státní objednávky doručil projev. Suren pracoval s linotypem, kde se text nejprve přepisuje pomocí klávesnice jako na psacím stroji. Zhotovoval sazbu dlouho do noci, a když dospěl k těm osudným slovům, rozhodl se spáchat sebevraždu. Dali mu tu zprávu, protože věděli, jak na něho zapůsobí. Ze stejných důvodů ji poslali Nikolajovi a mně. Včera se Nikolaj zmínil, že dostává obálky se snímky lidí, které osobně zatýkal. Něco podobného se zřejmě stalo i Moskvinovi.“

Lev z kapsy vytáhl knížku Stát a revoluce s fotografií zatčeného muže, vlepenou vepředu místo Leninova portrétu. „Jsem přesvědčený, že za všemi třemi případy – Surenovým, Nikolajovým a mým – je tatáž osoba. Snad někdo nedávno propuštěný z vězení, snad příbuzný některé…“ Lev se na okamžik odmlčel a teprve pak dokončil větu: „…oběti.“

„Kolik lidí jste vlastně jako příslušník MGB zatkl?“ zeptal se ho Timur.

Lev pár vteřin uvažoval. Občas zatýkal celé rodiny, třeba šest lidí během jediné noci. „Za ty tři roky… jistě stovky.“

Timur nedokázal skrýt překvapení nad tak vysokým číslem.

„A ty myslíš, že by pachatel poslal i svou fotografii?“ prohodil Panin ke Lvovi.

„Už z nás nemají strach. My se bojíme jich.“

Panin tlesknutím přivolal příslušníky KGB. „Prohledejte byt. Hledáme balíček fotografií.“

„Nikolaj by snímky schoval velmi pečlivě,“ poznamenal Lev. „Bylo pro něho životně důležité, aby se k nim nedostal nikdo z rodiny. Dlouho sloužil u Státní bezpečnosti, uměl tedy věci dobře ukrývat a věděl, kde by po nich lidé pátrali.“

Systematická prohlídka poměrně přepychového bytu, který Nikolaj léta zařizoval a vylepšoval, trvala dvě hodiny. Těla Nikolajovy manželky a obou dcer příslušníci položili doprostřed obývacího pokoje a přikryli prostěradly. Postupně v každé místnosti rozebrali nábytek, rozpárali matrace, vytrhali prkna z podlahy. Žádné fotografie zatčených nenašli.

Lev znepokojeně pozoroval Nikolajovu mrtvolu v její krvavé lázni. Náhle ho cosi napadlo. Ani si nevyhrnul rukáv a vnořil paži do zrudlé vody. Nahmátl mužovu dlaň. Prsty dosud svíraly objemnou obálku. Nikolaj ji zřejmě pevně držel, když umíral. Papír už se rozmočil. Sotva se Lev obálky dotkl, rozpadla se a obsah začal stoupat vzhůru. Timur a Panin se připojili ke Lvovi. Společně sledovali, jak se jedna po druhé objevují tváře mužů a žen. Brzy hladinu vany pokrývaly stovky obličejů. Fotografie se pohupovaly, vyplouvaly a opět klesaly níž. Lev očima přelétal od starých žen k mladým mužům, od matek a otců k synům a dcerám. Nikdo z těch lidí mu nepřipadal povědomý. Až jedna tvář ho upoutala. Vytáhl snímek z vody.

„Vy toho muže znáte?“ zeptal se Timur.

Ano, Lev ho znal. Ten muž se jmenoval Lazar.

TÉHOŽ DNE

Na obálce viděl Krasikov pečlivě provedenou perokresbu pravoslavného kříže. Nebyla větší než dlaň. Někdo si dal opravdu záležet, vzájemný poměr jednotlivých částí kříže přesně odpovídal, linky se nerozpíjely. Měla snad kresba vzbuzovat strach jako nějaký démon, přízrak ze záhrobí? Nebo spíš představovala ironický úšklebek nad jeho vírou? Pokud ano, jednalo se o ubohý, z psychologického hlediska zcela neúčinný pokus.

Krasikov rozlomil pečeť a vysypal obsah obálky na psací stůl. Další fotografie. S chutí by je rovnou hodil do ohně jako ty předchozí, ale zvítězila zvědavost. Nasadil si brýle a začal pozorně zkoumat novou várku tváří. Ne, nic mu neříkaly. Už je chtěl odložit, když ho jedna z nich zaujala. Soustředil se, zkusil si vybavit jméno toho muže s pronikavýma očima.

Lazar

Patřil mezi kněze, které Krasikov udal.

Spočítal je. Třicet. Skutečně jich tolik zradil? Zdaleka ne všechny ovšem Státní bezpečnost zatkla během doby, kdy působil jako patriarcha moskevský a celé Rusi, nejvyšší církevní hodnostář v zemi. Udával dávno před svým jmenováním. Zatím dosáhl věku pětasedmdesáti let. Na tak úctyhodně dlouhý život nebylo třicet denunciací nijak moc. A promyšlenou poslušností ve vztahu k režimu uchránil církev od nedozírných škod. Možná se jednalo o poněkud nesvatou alianci, ale těch třicet kněží prostě musel obětovat. Nevadilo mu, že si nevybavuje všechna jejich jména. Měl by se za každého z nich večer co večer modlit, pustil je však z hlavy. Zmizeli, rozplynuli se v čase jako kapky deště stékající po okenním skle. Zapomenout bylo mnohem snazší než prosit o odpuštění.

Ani teď, s fotografiemi v rukou, nepociťoval výčitky. A svou vyrovnanost nepředstíral. Opravdu ho netrápily úzkostné sny, v duši měl klid a mír. Ano, přečetl si Chruščovovu zvláštní zprávu. Poslali mu ji lidé, od nichž dostával snímky vězňů. Prostudoval si ten kritický rozbor Stalinovy vražedné vlády, kterou sám podporoval i tím, že nařizoval kněžím, aby v kázáních Stalina chválili. Nepochybně šlo o kult diktátora a Krasikov se přiřadil k jeho oddaným uctívačům. No a co? Pokud projev na stranickém sjezdu znamenal výzvu, aby společnost zpytovala svědomí, budiž, ovšem Krasikova se taková výzva netýkala. Nesl snad odpovědnost za kruté pronásledování církve v prvních desetiletích komunismu? Samozřejmě nikoli, pouze reagoval na okolnosti, v jakých se on i jeho milovaná církev ocitli. Režim ho donutil. Rozhodnutí obětovat hrstku kolegů nebylo příjemné, ale ani příliš těžké. Někteří jednotlivci se domnívali, že můžou říkat a dělat, co chtějí, neboť přece slouží Bohu. Svou naivitou Krasikovovi připadali otravní. Přímo prahli po mučednictví, vlastně tedy splnil jejich vroucí přání – dal jim příležitost zemřít pro víru.

V náboženství se stejně jako v jiných oblastech muselo přistupovat na kompromisy. Poměstnyj sobor, biskupský koncil, Krasikova moudře zvolil patriarchou. Potřebovali člověka schopného přizpůsobit se politickým tlakům. Proto také státní orgány schválily jeho kandidaturu a povolily konání koncilu i víceméně formální volby s předem určeným vítězem. Sice zazněly hlasy, že jde o porušení apoštolského kanonického práva, podle něhož církevní hierarchie nesmí být závislá na světské moci, ale Krasikov takovou námitku považoval za bezvýznamnou už vzhledem k situaci, kdy počet kostelů klesl z dvaceti tisíc na necelou tisícovku. Měla snad pravoslavná církev zmizet úplně, zatímco duchovní se budou držet svých zásad? Měli se chovat jako kapitán, který hrdě salutuje na můstku potápějící se lodi? Krasikov sledoval konkrétní cíle: obrátit nepříznivou vývojovou křivku, zamezit dalším ztrátám. Uspěl. Budovaly se kostely. Opět se otvíraly semináře – a nově vystudované kněze Státní bezpečnost už nestřílela. Dělal, co se po něm žádalo, nic víc. Nikdy nejednal ze zlého úmyslu. A církev přežila.

Krasikov se zvedl. Vzpomínky ho unavovaly. Vzal fotografie a přiložil je do ohně. Pozoroval, jak se kroutí, černají a hoří. Připouštěl, že se mu různí lidé touží pomstít. Léta řídil církev, nesmírně složitou instituci, a současně udržoval dobré styky se státními orgány, jistě si tedy ledaskoho znepřátelil. Jako prozíravý muž učinil nezbytná opatření ke své ochraně. Zestárl, churavěl, patriarchou zůstával jenom titulárně, na vedení církve se prakticky nepodílel. Většinu času teď trávil v dětském útulku, který založil nedaleko chrámu Početí svaté Anny. Mnozí útulek pokládali za pokus umírajícího muže vykoupit se z hříchů. Krasikov podobné řeči přecházel lhostejným mlčením. Ta činnost ho těšila, jiná záhada se za ní neskrývala. Těžké práce obstarávali mladší zaměstnanci, sám se věnoval duchovnímu vedení zhruba stovky dětí, pro něž se tu našlo místo. Odrazoval je od cesty končící závislostí na šiffiru, narkotiku získávanému z čajových lístků, a přiváděl je ke zbožnosti. Protože zasvětil život Bohu a neměl vlastní děti, pečoval alespoň o cizí.

Zavřel dveře kanceláře, zamkl a po schodech sestoupil do hlavního sálu, který dětem sloužil jako jídelna a učebna. Dále se v útulku nacházely čtyři prostorné ložnice – dvě dívčí, dvě chlapecké – a modlitebna s krucifixem, ikonami a svíčkami, kde Krasikov vyučoval náboženství. Žádné dítě nemohlo zůstat v útulku, pokud se nepřihlásilo k Bohu. Děti vzdorující a odmítající víru musely odejít. O bezprizorné děti rozhodně nebyla nouze. Podle utajovaných úředních odhadů, k nimž měl patriarcha přístup, v zemi žilo kolem osmnácti tisíc dětí bez domova. Soustřeďovaly se hlavně ve velkých městech, přespávaly na nádražích a v průchodech. Některé utekly ze sirotčinců, jiné z táborů nucených prací. Často přicestovaly ze vzdálených venkovských oblastí a ve městech pak přežívaly jako smečky zdivočelých psů – vybíraly popelnice a kradly. Krasikov nebyl sentimentální. Uvědomoval si, že takové děti jsou potenciálně nebezpečné a nelze jim důvěřovat. Proto zaměstnával bývalé rudoarmějce. Udržovali vojenský pořádek, pravidelně obcházeli celý prostor útulku a střežili vchody. Bez patriarchova svolení nikdo nesměl vstoupit dovnitř ani odejít. Každého strážní prohledali. Oficiálně ti muži dávali pozor na stovku dětí. Ovšem vykonávali ještě druhou, důležitější službu: chránili Krasikova.

Patriarcha přelétl očima sál zaplněný chovanci. Pátral po novém přírůstku, snad třináctiletém či čtrnáctiletém chlapci, který zatím neprozradil svůj věk a vůbec toho moc nenamluvil. Hoch silně koktal a ve tváři měl podivně dospělý výraz, jako by každým rokem svého krátkého života zestárl o tři léta. Nastal čas trochu si s chlapcem popovídat a zjistit, jestli je upřímně rozhodnutý oddat se Bohu.

Krasikov pokynul jednomu ze strážců, aby dítě přivedl. Hoch se odtahoval jako zpráskaný pes, který se bojí lidí. Našli ho poblíž útulku v jednom domovním vchodu, zachumlaného do hadrů. Oběma rukama svíral legrační keramickou sošku muže sedícího na praseti jako na jezdeckém koni. Ten kousek ozdobného porcelánu nezapřel svůj provinční původ. Figurka kdysi hýřila barvami, ale teď už vybledla. Nicméně se zdála pozoruhodně zachovalá, jenom levé ucho vepře se odlomilo. Šlachovitý výrostek ji nikdy neodkládal. Patrně pro něho měla citovou hodnotu nějaké památky z minulosti.

Patriarcha se zdvořilým úsměvem propustil strážce. Otevřel dveře modlitebny a čekal, až se k němu hoch připojí. Ten se však nepohnul, jenom dál svíral sošku muže na vepři, jako by v sobě ukrývala zlatý poklad.

„Nikdo tě do ničeho nenutí. Ale pokud nedovolíš, aby tvé kroky řídil Bůh, nemůžeš tady zůstat.“

Chlapec se rozhlédl po sále. Všechny děti ho napjatě sledovaly. Žádné z nich Boha neodmítlo. Výrostek váhavě prošel kolem Krasikova do modlitebny.

„Připomeň mi své jméno,“ vybídl ho patriarcha.

„S… Sergej,“ vykoktal hoch.

Místnost byla dokonale připravená. Odpolední světlo sláblo, svíce hořely jasným plamenem. Krasikov zavřel dveře a poklekl před křížem. Záměrně Sergejovi neudělil pokyny, touhle jednoduchou zkouškou zjišťoval, jestli za sebou děti mají náboženskou výchovu. Buď si klekly vedle něho, nebo zůstaly stát u dveří. Sergej patřil ke druhé skupině.

„Mnohým našim dětem zpočátku scházely základní znalosti. Nevědomost není zločin. Poučíš se. Doufám, že Bůh jednou ve tvém srdci nahradí tu směšnou hračku, která je ti tak drahá.“

K patriarchovu údivu chlapec místo odpovědi zamkl dveře. Pak vykročil vpřed a z otvoru po odlomeném prasečím uchu vytáhl delší kus drátu. Vzápětí zvedl keramického jezdce nad hlavu a prudce jím mrštil směrem ke kříži. Krasikov se instinktivně přikrčil, ale porcelánová figurka ho minula, dopadla na podlahu u jeho nohou a roztříštila se na několik různě velkých střepů. Ohromeně je pozoroval. Mezi nimi se matně leskl jakýsi oválný černý předmět. Patriarcha se pro něj shýbl. Byla to baterka.

Celý zmatený chtěl vstát z pokleku. Nestihl to. Přes hlavu mu sklouzla na krk smyčka z tenkého ocelového drátu, zajištěná uzlem. Druhý konec si výrostek ovinul kolem zápěstí. Zatáhl a drát se napnul. Krasikov se dusil. Obličej mu zbrunátněl, krev nemohla volně proudit. Stařec se marně pokoušel vsunout prsty pod smyčku a uvolnit ji. Sergej znovu zatáhl, pak promluvil nevzrušeným chladným hlasem bez jediné stopy po koktání. „Odpovídej pravdivě – a nechám tě žít.“

Dva strážní u vchodu do dětského útulku nehodlali Lva a Timura pustit dál. Lev netrpělivě ukázal fotografii Lazara. „Není vyloučené, že jde o život každému, kdo měl něco společného se zatčením tohohle muže,“ vysvětloval. „Dva lidé už zemřeli. Nebezpečí pravděpodobně hrozí i patriarchovi.“

Na strážné jeho slova příliš nezapůsobila. „Dobrá, vyřídíme mu to.“

„Potřebujeme s ním mluvit.“

„Podle patriarchových příkazů nesmíme nikoho pouštět dovnitř. Ani milici.“

Nahoře se strhl povyk. Slyšeli změť ječících hlasů. Sebevědomí strážných vystřídala panika. Opustili svá místa, se Lvem a Timurem v patách uháněli po schodech a vřítili se do hlavního sálu plného dětí. Zřízenci se shlukli u dveří modlitebny a snažili se otevřít. Strážní se k nim připojili. Lomcovali klikou. Děti a zaměstnanci se vzájemně překřikovali.

„Šel se modlit.“

„S tím novým klukem.“

„Krasikov se neozývá.“

„Něco se tam roztřískalo.“

Lev rázně přerušil dohady. „Vyrazte dveře!“

Strážní i zřízenci se k němu otočili. Váhali.

„Okamžitě!“ vyštěkl Lev.

Nejhřmotnější ze strážných se rozběhl a ramenem narazil do dveří. Při druhém pokusu dřevo s praskotem povolilo.

Lev s Timurem se protáhli otvorem, strážní je následovali. Modlitebnou se rozlehl sebejistý mladý hlas: „Ani hnout!“

Muži se zastavili. Bezmocně zírali na otřesný výjev.

Krasikov klečel na podlaze, tvář rudofialovou, ústa otevřená. Nechutně vyplazený jazyk připomínal slimáka. Hrdlo svírala smyčka z tenkého ocelového drátu, který vedl k rukám výrostka, obaleným hadry. Pán se psem na vodítku. Chlapec tak měl absolutní moc nad životem a smrtí – stačilo víc zatáhnout, a drát by patriarchu udusil nebo by mu prořízl krk.

Hoch couvl o krok dozadu, téměř k oknu. Drát udržoval napnutý, ani trochu smyčku neuvolnil. Lev se prodral skupinkou ochromených stráží. Od patriarchy ho dělilo pouhých deset metrů. Ale nemohl riskovat. Kdyby se rozběhl, snad by se k patriarchovi dostal, vsunout prsty pod tenký drát by však nedokázal.

Chlapec zřejmě vytušil, o čem Lev uvažuje, a řekl mu: „Jestli se přiblížíte, Krasikov zemře.“ Otevřel nevelké okno a vyhoupl se na parapet. Byli ve druhém patře, na skok z okna příliš vysoko.

„Co vlastně požaduješ?“ zeptal se Lev.

„Ten člověk se musí omluvit za to, že zrazoval kněze, kteří mu důvěřovali a které měl chránit.“ Slova zněla, jako by je výrostek předčítal.

Lev pohlédl na patriarchu. Hrozba smrti ho jistě přinutí vyhovět, pomyslel si. Kluk chce slyšet projev lítosti. Zkusím toho využít. Jiná možnost se nenabízí. „Omluví se. Uvolni smyčku, aby mohl mluvit. Kvůli tomu jsi přece tady, ne?“

Krasikov kývnutím naznačil, že se hodlá podrobit. Výrostek chvíli váhal a pak přestal drát napínat. Stařec se zajíkavě nadechl, vzápětí sebral veškeré síly a v očích mu blýskla nenávist. „Vyřiď tomu, kdo tě sem poslal…, že bych ho udal zas!“

Lev pochopil, že se dopustil chyby. Všichni se otočili k chlapci, ale ten zmizel. Přece jen skočil z okna.

Drát se pod tíhou výrostkova těla napnul a opět pevně sevřel hrdlo. Patriarcha sebou škubl jako loutka a padl na záda. Smyčka ho vlekla po podlaze, až prudce narazil do okna. Tělo se zakleslo v rozbitém okenním rámu. Lev se vrhl ke starci a pokusil se mu pomoct od dusivého tlaku. Jenže drát se už zařízl příliš hluboko a přeťal krční svaly. Už se nedalo nic dělat.

Lev a Timur vyhlédli z okna. Chlapce spatřili na ulici. Beze slova se kolem zmatených strážných a zřízenců vyřítili z místnosti. Proběhli sálem plným vyděšených dětí a po schodech zamířili dolů. Chlapec se zdál mrštný, ale ještě hodně mladý. Neměl by jim utéct.

Nikde ho však neviděli. V nejbližším okolí nebyly žádné odbočky ani průchody – a za tak krátkou dobu nemohl zdolat celou délku ulice. Lev chvatně přešel pod okno, z něhož visel konec drátu, ve sněhu objevil chlapcovy šlápoty a sledoval je k otvoru stoky. Timur nazdvihl poklop. Hluboko do tunelů kanalizace vedl kovový žebřík. Výrostek s rukama obalenýma hadry už stačil sestoupit téměř dolů. Teď vzhlédl vzhůru, na okamžik obrátil tvář k dennímu světlu. Jakmile spatřil Lva, pustil se žebříku, dopadl na dno a ztratil se ve tmě.

Lev se otočil k Timurovi. „Přineste z auta baterky.“

Pak už na nic nečekal a začal slézat po žebříku. Dlaně mu přimrzaly k ledově studeným příčkám, kůže se natrhávala a odlupovala. V autě měl rukavice, ale nechtěl se zdržovat. Kanalizační systém tvořila složitá spleť tunelů, kdyby chlapec do kteréhokoli z nich nepozorovaně odbočil, snadno by zmizel. Lev bolestí zatínal zuby, dlaně čím dál víc krvácely. Pohlédl dolů, aby odhadl zbývající vzdálenost. Ne, seskočit ještě nemohl. Musel pokračovat, musel znovu a znovu tisknout živé maso k ledové oceli. Náhle vykřikl a pustil se žebříku.

Tvrdě dopadl na úzkou betonovou římsu, boty mu podklouzly a málem se převrhl do proudu špinavé vody. Když opět získal rovnováhu, rychle očima prozkoumal okolí. Stál ve vyzděné chodbě, velké téměř jako tunel metra. Sluneční paprsky, které dovnitř pronikaly nezakrytou kolmou šachtou, osvětlovaly jen malou část prostoru, za ním už vládla tma. Kdesi vepředu, snad o padesát metrů dál, se míhalo drobné světlo. Byl to ten kluk – měl baterku, na útěk se tedy dobře připravil.

Světélko zmizelo. Buď chlapec baterku zhasl, nebo odbočil do další chodby. Ve tmě ho Lev nemohl pronásledovat, neviděl by na úzkou římsu. Netrpělivě vzhlédl k otvoru šachty. Každá vteřina hrála roli. Pospěš si! pobízel v duchu Timura.

Konečně se nad otvorem objevil Timurův obličej. „Hoďte mi ji!“ zavolal Lev.

Jestli baterku nechytí, rozbije se o beton. Bude muset čekat, dokud Timur nesleze dolů, a mezitím se kluk stačí ztratit… Timur ustoupil o kousek stranou, aby nestínil světlu, natáhl paži přibližně do středu šachty a pak baterku nechal padat dolů.

Lev ji upřeně pozoroval. Otáčela se a narážela do stěn, pohybovala se zcela nevypočitatelně. Předklonil se a naštěstí se mu ji podařilo chytit. Do krve rozedřené dlaně při nárazu prudce zabolely. Překonal nutkání baterku upustit a stiskl tlačítko. Žárovička se rozsvítila. Namířil světelný kužel do tmy, na úzkou římsu, která vedla podél zvolna protékajícího proudu odpadního kalu, a vykročil vpřed. Jeho rychlost omezoval zledovatělý a kluzký povrch betonu. Odporný zápach se díky nízké teplotě zdál poněkud snesitelnější, navíc se Lev nenadechoval příliš zhluboka.

V místě, kde se výrostek ztratil, betonová římsa končila. Ve výši ramenou ústil do hlavní stoky boční tunel, mnohem menší, zhruba metr široký. Zeď pod ústím pokrývaly exkrementy. Kluk zřejmě zmizel právě tím tunelem, jiná možnost se nenabízela. A Lev musel za ním.

Nejprve tam odložil baterku. Zaťal prsty do slizkého okraje a snažil se vytáhnout nahoru. Otevřené rány zaplnila směs výkalů a špíny, až se Lvovi bolestí zatočila hlava. Uvědomoval si, že kdyby se pustil, spadl by do proudu odpadní vody. Neměl se čeho zachytit. Posunul jednu ruku o kousek dál, marně však přejížděl po zaobleném hladkém dně. Pak se špičkou boty zapřel o hranu cihly a přece jen se do tunelu vsoukal. Lehl si na záda a pokusil se trochu si očistit krvácející rány. Zápach působil v těsném prostoru přímo vražedně. Lev měl co dělat, aby se nepozvracel. Uchopil baterku, obrátil se na břicho a za pomoci loktů se plazil úzkým tunelem.

V dalším postupu Lva zastavila zrezivělá mříž. Mezery mezi tyčemi nepřesahovaly šířku dlaně. Výrostek musel utéct jinudy. Lev už se chtěl vrátit, ale rozmyslel si to. Byl si jistý, že odsud jiná úniková cesta neexistuje. Otřel si z rukou sliz a zkusil zacloumat tyčemi. Dvě z nich se daly vyviklat. Kluk si tuhle trasu předem vyzkoušel, proto si vzal baterku, proto si ruce obalil hadry – od začátku hodlal zmizet odpadními stokami. Škvírou vzniklou odstraněním dvou tyčí se Lev dokázal protlačit teprve poté, co si svlékl horní část uniformy. Pak se ocitl v prostoře připomínající jeskyni.

Když došlápl, podlaha jako by se hýbala. Zamířil na ni baterkou a spatřil obrovské množství krys, které lezly jedna přes druhou. Pocit hnusu vystřídala zvědavost: odkud všechny prchaly? Světelný kužel odhalil, že krysy se ženou pryč z poněkud většího tunelu. Tam také – asi ve stometrové vzdálenosti – zahlédl Lev výrostka. Chlapec neutíkal, dlaněmi se opíral o zeď. Lev tušil nebezpečí, nicméně vykročil vpřed.

Kluk se prudce otočil. Uviděl svého pronásledovatele a opět se rozběhl. Baterku si chytře zavěsil kolem krku, takže měl obě ruce volné. Lev se konečky prstů dotkl stěny tunelu. Ucítil velmi silné vibrace.

Kluk utíkal co nejrychleji, od kotníků mu odstřikovala kalná voda. Náhle se jeho pohyby změnily. Mrštně jako kočka se odrazil od obloukovitých zdí a vrhl se vzhůru. Jeho cílem byla dolní příčka železného žebříku, který vyčníval z kolmé šachty nad jeho hlavou. Při prvním pokusu chlapec příčku minul a dopadl zpátky na dno tunelu. Lev ho v běhu nepřestával sledovat baterkou. Za sebou slyšel vykřikovat Timura, nepochybně znechuceného spoustou krys. Výrostek se zvedl a chystal se k dalšímu skoku na žebřík.

Tenký proud zahnívající vody se pojednou zvlnil a začal mohutnět. Tunelem se rozlehl ohlušující hukot. Ve světle baterky Lev spatřil zpěněný vrchol valící se vodní stěny, vzdálené necelých dvě stě metrů.

Zbývaly pouhé vteřiny. Chlapec znovu zkusil vyskočit a dosáhnout na dolní příčku. Tentokrát uspěl, zachytil se oběma rukama. Vytáhl se nahoru a vzápětí už po žebříku stoupal do kolmé šachty, pryč od hrozivého přívalu. Lev se ohlédl. Voda se rychle blížila. A Timur právě vkročil do tunelu.

Jakmile Lev dorazil k žebříku, sevřel baterku mezi zuby, skočil a chytil se železné příčky. Když se vytáhl nahoru, zahlédl nad sebou šplhajícího výrostka. Lev přemohl prudkou bolest v dlaních, dostihl ho a popadl za kotník. Zatímco kluk marně kopal, aby se osvobodil, posvítil Lev dolů. U dna svislé šachty Timur chvatně upustil baterku a výskokem dosáhl spodní příčky žebříku. Tunel zaplavila bíle zpěněná voda.

Chlapec se rozesmál. „Jestli chceš zachránit kamaráda, budeš mě muset pustit!“

Má pravdu, uvědomil si Lev. Musím slézt zpátky a pomoct Timurovi.

„Utopí se!“

Timur se vynořil. Lapal po dechu. Pak se zvedl výš, zaklesl paži o druhou příčku a vytáhl se ze zpěněné vody. Větší část těla sice měl pod hladinou, ale držel se pevně.

Lev pocítil nesmírnou úlevu. Dál skoro křečovitě svíral chlapcův škubající se kotník. Timur vystoupal ke Lvovi, vzal mu z úst baterku a namířil světelný kužel na chlapcův obličej. „Ještě jednou kopni, a zlomím ti nohu!“

Výrostek se přestal bránit. Zřejmě poznal, že Timur myslí svou hrozbu vážně.

„Teď se všichni pomalu přesuneme nahoru,“ dodal Lev. „Žádné hlouposti, rozuměl jsi?“

Hoch přikývl. Trojice zdolávala příčku po příčce. Trhavý pohyb té změti končetin připomínal nestvůrného pavouka.

Těsně před vrcholem žebříku Lev zpomalil a nechal Timura vyšplhat na horní chodbu.

„Pusťte ho.“

Lev uvolnil stisk a vylezl ze šachty. Timur už stačil klukovi zkroutit ruce za zády. Lev sáhl po baterce. Uchopil ji jenom špičkami prstů, aby šetřil své krvácející rozedřené dlaně. Posvítil chlapci do obličeje. „Chceš žít? Máš jedinou šanci: mluvit. Zavraždil jsi velmi významného muže. Spousta lidí bude žádat tvoji popravu.“

Timur zavrtěl hlavou. „Zbytečně se namáháte. Podívejte se mu na krk.“

Výrostek měl na hrdle vytetovaný pravoslavný kříž.

„Je členem gangu,“ vysvětlil Timur. „Radši zemře, než by něco prozradil.“

Kluk se usmál. „Vybavuješ se tady dole se mnou… A zatím nahoře tvoji manželku… Raisu…“

Lev okamžitě zareagoval. Popadl výrostka za košili a prudce ho nazdvihl. Přesně na tuhle příležitost kluk čekal. Úhořovitě se vysmekl z košile a uskočil stranou. Lev s košilí v ruce posvítil baterkou kolem sebe. Viděl, jak se chlapec krčí u okraje kolmé šachty – a vzápětí v ní mizí. Lev se po něm vrhl, ale už bylo pozdě. Když nakoukl do šachty, spatřil jen rychle proudící vodu, která mladičkého člena gangu odnesla.

Lev horečně uvažoval. Stál tu uvězněný v betonovém tunelu. A Raise hrozilo nebezpečí. Situace se zdála bezvýchodná.

TÉHOŽ DNE

Raisa seděla naproti řediteli školy Karlu Enukidzemu, laskavému člověku s šedivými vousy. Schůzky se účastnila také Julia Peškovová, Zojina třídní učitelka. Karl si sepnutými prsty podpíral bradu a pohledem bloudil mezi oběma ženami. Julia většinou klopila oči a hryzala si ret. Přála by si být kdekoli, jenom ne tady. Raisa chápala jejich nervozitu. Pokud se zničení Stalinova portrétu bude vyšetřovat, zaměří se KGB nejen na Zoju, ale i na ně. Vynoří se další otázky. Provinila se nezletilá žačka, nebo dospělí, kteří ji ovlivnili? Nepatří náhodou Karl Enukidze k protistátním živlům? Nepodporuje u studentů místo oddaného vlastenectví spíš podvratné sklony? A co Juliina výuka? Je dostatečně prosovětská? Samozřejmě se objeví pochybnosti o Raisiných pěstounských schopnostech. Proto teď všichni horečně zvažovali možná východiska.

„Pořád se chováme, jako by Stalin dosud žil,“ prolomila ticho Raisa. „Časy se změnily. Udávat čtrnáctiletá děvčata už není v módě. Četli jste ten projev. Chruščov otevřeně přiznává, že zatýkání překročilo meze. Do vnitřních záležitostí školy přece hned nemusíme zatahovat státní orgány. Poradíme si sami. Když celou věc shrnu, jde o neukázněnost dospívající dívky. Ta dívka je moje adoptivní dcera. Dovolte mi, abych to s ní vyřídila.“

Ředitel i Julia mlčeli. Kdepak, celoživotní obavy nezmizí po jednom projevu, bez ohledu na to, kdo jej pronesl a jaká fakta v něm odhalil, uvědomila si Raisa a pozměnila taktiku. „Nejlepší bude vůbec událost neohlásit.“

Julia zvedla oči, Karl se na židli zaklonil. Úvahy nabraly nový směr. Raisa by ráda případ ututlala. Její návrh by se dal využít proti ní.

„Nejsme jediní, kdo víme, co se stalo,“ namítla Julia. „Všechno viděli studenti v mé třídě. Je jich víc než třicet. Teď už si jistě povídají se svými kamarády, takže počet informovaných neustále narůstá. Překvapilo by mě, kdyby o tom zítra nemluvila celá škola. Ovšem zpráva rychle pronikne i mimo školu, k rodičům. Budou se ptát, proč nic neděláme. Co jim řekneme? Že událost nepovažujeme za důležitou? Ne, tohle musí posoudit kompetentnější osoby. Důvěřujme státním orgánům, Raiso. Ta věc se stejně roznese. Jestli ji neohlásíme my, ohlásí ji někdo jiný.“

Julia měla pravdu. Incident se nedal utajit. Raisa zahájila ústup. „Co kdyby Zoja okamžitě opustila školu? Promluvím se Lvem, najdeme jinou desetiletku. Já samozřejmě odejdu taky.“

Koneckonců Zoja by tady nemohla zůstat za žádných okolností. Spolužáci by se jí vyhýbali. Odmítali by vedle ní sedět. Učitelé by ji nechtěli mít ve své třídě. Každý by se jí štítil jako malomocné.

„Vy, soudruhu Enukidze, byste se k našemu odchodu nijak nevyjadřoval. Prostě zmizíme. Bez jakéhokoli vysvětlení.“

Studenti i učitelé budou předpokládat, že se záležitost vyřešila běžným způsobem: viníky stihl trest, jejich nepřítomnost je tedy logická. Nikdo o nich – už ve vlastním zájmu – nebude mluvit. Příběh se rozplyne do ztracena, postavy pohltí tma. Jako když se na moři potápí loď, zatímco jiné plavidlo ji míjí a jeho cestující se právě dívají na opačnou stranu.

Karl chvíli zvažoval nabídku. Posléze se zeptal: „Vyřídíte všechny formality?“

„Ano.“

„Projednáte záležitost s nadřízenými úřady? Máte kontakty na ministerstvu školství?“

„Já osobně ne, ale Lev určitě ano.“

„A nebudu muset mluvit se Zojou? Můžu ji pustit z hlavy?“

Raisa přikývla. „Vezmu dceru a odejdeme. Výuka bude normálně pokračovat, jako bychom nikdy neexistovaly. Zítra už prostě mě ani Zoju neuvidíte.“

Karl pohlédl na Julii. Jeho oči plán doporučovaly. Ale souhlasit musela také třídní učitelka.

I Raisa se otočila ke kolegyni. „Julie?“

Znaly se tři roky. Často si vzájemně pomáhaly. Spřátelily se. Julia přikývla. „Ano, takhle to bude nejlepší.“

Už nikdy se spolu nesetkají.

Na chodbě před ředitelnou čekala Zoja, opřená o zeď. Tvářila se lhostejně, jako by veškeré její provinění spočívalo v tom, že nepřinesla domácí úkol. Ruku měla zavázanou, řezné rány dost krvácely. Raisa za sebou tiše zavřela dveře. Náhle se celým tím vyjednáváním cítila úplně vyčerpaná. Teď bude hodně záležet na Lvovi. Přistoupila k Zoje. „Jdeme domů.“

„Můj domov to není.“

Žádný vděk, pouze opovržení. Raisa raději mlčela, jinak by se určitě rozplakala.

Vyšly z budovy. U brány se Raisa udiveně zastavila. Opravdu udání proběhlo tak rychle? Mířili k nim dva uniformovaní příslušníci.

„Raisa Děmidovová?“ oslovil ji starší z dvojice. „Posílá nás váš manžel. Máme vás odvézt domů.“

Kvůli Zoje tedy nepřijeli. „Co se stalo?“ s úlevou se zeptala Raisa.

„Váš manžel chce mít jistotu, že jste v bezpečí. Nemůžeme zacházet do podrobností, ale došlo k řadě incidentů. Jsme tady v rámci preventivních opatření.“

Raisa překontrolovala služební průkazky. Zdály se v pořádku. „Pracujete s mým manželem?“

„Patříme k jeho oddělení vražd.“

Protože samotnou existenci oddělení státní orgány utajovaly, působila odpověď celkem přesvědčivě. Raisa vrátila mužům průkazky a poznamenala: „Musíme vyzvednout Jelenu.“

Cestou k autu Zoja zatahala Raisu za rukáv. „Já jim nevěřím,“ zašeptala.

Karl v ředitelně osaměl. Dlouze se zahleděl z okna.

Časy se změnily.

Snad se skutečně změnily. Moc rád by tomu věřil, moc rád by tu záležitost pustil z hlavy, jak se předtím domluvili. Raisu měl vždycky rád. Připadala mu chytrá a krásná, nikdy jí nepřál nic zlého… Zvedl sluchátko telefonu a chvíli promýšlel nejvhodnější formulaci udání Raisiny dcery.

TÉHOŽ DNE

Ze zadní části auta vrhala Zoja záštiplné pohledy na oba milicionáře, ostražitě sledovala každý jejich pohyb, jako by se ocitla v kleci se dvěma jedovatými hady. Muž na sedadle spolujezdce se sice pokoušel o přátelský přístup, občas se otočil a usmál, ale jeho úsměv narážel na zeď nezájmu. Zoja policisty nenáviděla, nenáviděla jejich uniformy a hodnostní označení, kožené opasky i okované boty. Mezi příslušníky KGB a milice nijak nerozlišovala.

Raisa vyhlížela z okna. Odhadovala, ve které městské čtvrti právě jsou. Nebyla zvyklá vracet se domů autem, a tak se zorientovala teprve po chvíli. Snažila se nedat najevo znepokojení a naklonila se dopředu. „Kam to jedeme?“

Řidič pootočil tvář bez jakéhokoli výrazu, kožené sedadlo lehce zavrzalo. „Vezeme vás domů.“

„Tudy se k nám nejede.“

Zoja se vymrštila. „Okamžitě nás pusťte ven!“

Muž nakrčil čelo. „Cože?“

Zoja odpověď nezopakovala. Stiskla kliku dveří a otevřela je dokořán. Oknem blýskla světla reflektorů protijedoucího náklaďáku, který prudce uhýbal, aby zabránil srážce.

Raisa popadla Zoju v pase a vtáhla ji zpátky, právě když nákladní vůz zavadil o dveře a nárazem je zavřel. Kov se zprohýbal, dovnitř se vysypaly skleněné střepy. Milicionáři křičeli, Jelena vzlykala. Auto přejelo přes obrubník, pár metrů klouzalo po chodníku a posléze smykem zastavilo na okraji silnice.

Chvíli vládlo ohromené ticho. Pak se milicionáři, zbledlí a navztekaní otočili k zadním sedadlům. „Co s tou holkou je?“

Řidič si zaťukal na čelo. „Nemá to tady v pořádku.“

Raisa si jich nevšímala, věnovala se Zoje. Dívka se naštěstí nezranila, ale oči jí zuřivě planuly. Jako by z ní vyzařovaly pudové síly dítěte vychovaného vlky a odmítajícího nechat se zkrotit lidmi, kteří ho polapili.

Řidič vystoupil. Prohlížel si poškozené dveře a kroutil hlavou. „Vezeme vás domů. V čem je sakra problém?“

„Tudy se k nám nejede.“

Muž vytáhl z kapsy kus papíru a otvorem po rozbitém okně jej podal Raise. Hned poznala Lvův rukopis, ale dlouho jenom bezmyšlenkovitě zírala na těch několik slov, než si konečně uvědomila, že je to adresa bytu Lvových rodičů. Hněv pohasl. „Tam bydlí manželovi rodiče.“

„Nevím, čí je to byt. Plním jen rozkazy.“

Zoja se náhle prosmýkla kolem sestry a vyskočila z auta.

„Zojo, všechno je v pořádku!“ křikla Raisa.

Dívce takové ujištění nestačilo. Nevrátila se. Řidič se za ní rozběhl. Rychle ji dostihl.

„Nedotýkejte se jí!“ zavolala Raisa. „Nechte ji být! Zbytek cesty dojdeme pěšky.“

„Zodpovídáme za vaši bezpečnost, dokud Lev nedorazí.“

„Tak jeďte za námi.“

Jelena se znovu rozplakala. Raisa ji objala. „Neboj se, Zoje se nic nestalo. Neublížila si.“

Jelena zřejmě pochopila. Přelétla očima starší sestru, a když viděla, že Zoja kromě pořezané dlaně nemá žádné další zranění, přestala vzlykat.

Raisa jí otřela slzy. „Dál půjdeme pěšky, už to není moc daleko. Zvládneš to?“

Jelena přikývla. „Nelíbí se mi, když nás má někdo odvážet domů autem.“

„Mně taky ne,“ usmála se Raisa a pomohla jí vystoupit.

Řidič jen bezmocně rozhodil ruce.

Lvovi rodiče bydleli na severu města, v bloku nízkopodlažních panelových domů určeném pro rodiče významnějších státních činitelů. Vlastně to byl jakýsi domov důchodců z privilegovaných vrstev. Během zimy zdejší nájemníci hrávali karty v obývacích pokojích sousedů. V létě hrávali karty venku na úzkém pruhu trávníku. Společně chodili nakupovat, společně vařili. Drželi se jediného pravidla – nikdy se nebavili o zaměstnání svých dětí.

Raisa vstoupila do domu a zavedla dívky k výtahu. Oba muži museli jít po schodech, Zoja by s milicionáři v těsné kabince rozhodně nevydržela. Vyjely do sedmého patra a chodbou zamířily k poslednímu bytu. Otevřel jim Stěpan, Lvův otec. Nedokázal skrýt údiv, ale překvapení rychle vystřídaly obavy. „Stalo se něco?“

Z obývacího pokoje vyšla Lvova matka Anna, ve tváři podobně ustaraný výraz. „Lev chce, abychom u vás zatím počkaly,“ vysvětlila Raisa. Ukázala na milicionáře, kteří právě přicházeli od schodiště, a dodala: „Máme doprovod.“

V Annině hlase zazněl strach. „Kde je Lev? Co se děje?“

Raisa bezradně pokrčila rameny. „Nevím.“

Muži dorazili ke dveřím. Starší z nich, řidič, se celý zadýchaný zeptal: „Má byt ještě další vchod?“

„Ne,“ odpověděla Anna.

„Zůstaneme tady na chodbě.“

Anna se potřebovala dozvědět víc. „Máte nějaké vysvětlení?“

„Došlo k jistým odvetným násilným akcím. To je všechno.“

Raisa zavřela dveře. Anna se však nevzdávala. „A co Lev? Je v pořádku, viď?“

Zoja ji poslouchala se zaťatými zuby, záštiplně sledovala pohupující se podbradek. Stará žena ztloustla – už dávno nepracovala, syn jí zajišťoval kvalitní, pro většinu obyvatel nedosažitelné potraviny. Proto se tolik strachovala o svého vraždícího syna? Proto hlasem přiškrceným úzkostí znovu a znovu opakovala: A co Lev? Je v pořádku? Je v pořádku, že?

A co lidé, které zatýkal, rodiny, které zničil – ti jsou v pořádku? Strachují se o něj, jako by byl ještě dítě. Ale ještě odpudivější než starost je ta jejich rodičovská pýcha, jak mu přímo visí na rtech, když jim syn něco vypráví. Jak ho líbají a objímají, pobaveně vtipkují. Jak Stěpan i Anna ochotně a horlivě účinkují v synově hře na normální šťastnou rodinku, plánují společné výlety a návštěvy obchodů, spíš těch vládních než obyčejných, kde zákazník vystojí dlouhou frontu na pár kousků ubohého zboží. Všechno je příjemné, všechno je skvělé. Všechno má zakrýt surovou vraždu jejího otce a její matky… Už za tu lásku k synovi Zoja oba jeho rodiče upřímně nenáviděla.

„O jakých odvetných násilných akcích ten příslušník mluvil?“ zeptala se Anna. Z jejího hlasu zněl nechápavý úžas. Mohl by vůbec někdo mít něco proti jejímu synovi?

Zoja už se neovládla a vmísila se do rozhovoru. „Nepochybně se jedná o odvetu za uvěznění tolika nevinných lidí! Co myslíte, že váš syn celá léta dělal? Nečetla jste ten projev?“

Anna i Stěpan se k ní ohromeně otočili. Nic netušili. Projev nečetli. Zoja vycítila, že rázem získala výhodnější pozici, a ironicky se usmála.

„Jaký projev?“ vyhrkl Stěpan.

„Projev o tom, jak váš syn mučil nevinné oběti, jak z nich vynucoval doznání, jak je mlátil a posílal do gulagů, zatímco skuteční viníci si dobře žili v takovýchhle bytech.“

Raisa ji chytila za ramena. „Přestaň! Okamžitě přestaň!“

„Ale proč? Říkám jen a jen pravdu. Já ta slova nenapsala. Učitelka nám je četla v rámci výuky. Pouze opakuju, co jsem slyšela. Přece nechceš cenzurovat Chruščova, prvního tajemníka strany? Určitě si přál, aby se o projevu mluvilo, jinak by nám ho nepředčítali. Není to žádné tajemství. S odhalením se seznámí všichni. Všichni budou vědět, co Lev prováděl.“

„Zojo, prosím tě…“

Ale dívka se nedala zastavit. „Podle tebe by neměli znát pravdu o svém báječném synovi? O tom báječném synovi, který je báječně ubytoval a umožňuje jim báječně nakupovat? Neměli by znát pravdu o báječném vraždícím synáčkovi?“

Stěpan zbledl. „Plácáš hlouposti,“ vysoukal ze sebe znejistělým, rozechvělým hlasem.

„Nevěříte mi? Zeptejte se Raisy. Ten projev jsem si nevymyslela. Všechno, co jsem řekla, je pravda. A každý se dozví, že váš syn je vrah.“

„Co je to za projev?“ zašeptala Anna.

Raisa zavrtěla hlavou. „Nemusíme se o něm bavit právě teď.“

Zoja se však nemínila vzdát. Vychutnávala si nově nabytou moc. „Ten projev přednesl Chruščov na dvacátém sjezdu komunistické strany. Odhaluje tam, že váš syn a stejně tak další příslušníci Státní bezpečnosti vraždili. Dopouštěli se nezákonností. Nejsou to policisté, ale zločinci! Zeptejte se Raisy, jestli je to pravda. Zeptejte se jí!“

Anna a Stěpan se otočili k Raise.

„Projev skutečně existuje. Chruščov v něm na mnoha místech kritizuje Stalina.“

„Nejen Stalina, ale taky lidi, kteří vykonávali jeho příkazy. Včetně vašeho syna. Vašeho synáčka vraha.“

„Taková slova neříkej,“ vyzval Stěpan Zoju.

„Jaká slova? Vrah? Sprostý zločinec Lev? Kolik životů – kromě mých rodičů – má asi tak na svědomí?“

„Tak dost!“

„Po celou dobu jste to věděli! Věděli jste, čím se živí, ale líbilo se vám bydlet v pěkném bytě. Jste stejně špatní jako on! Ani trochu vám nevadilo, že má ruce od krve!“

Anna se rozmáchla a vyťala Zoje políček. „Holčičko, vůbec nevíš, o čem mluvíš. A dovoluješ si to, protože jsi rozmazlená. Tři roky ti beztrestně procházejí všechny drzosti. Děláš si, co chceš, dostáváš, na co ukážeš. Nikdy tě nikdo nepokárá. Zatím jsme jen přihlíželi a mlčeli. Lev s Raisou by ti snesli modré z nebe. A podívej se na sebe, podívej se, co se z tebe stalo. Jsi nenávistná nevděčnice, kterou ostatní zahrnují láskou.“

Zoju pálila tvář. Palčivost se rozlévala dál a dál – do zátylku i do konečků prstů. Dívka napřáhla ruku a ze všech sil rozškrábla Anně obličej, nehty přímo vytrhávaly kusy kůže. „Tu svoji lásku si strčte někam!“

Anna s výkřikem couvla. Ale Zoja ještě neskončila. Chystala se opět zaútočit, prsty zahnuté jako drápy. Raisa ji popadla v pase a smýkla jí stranou. Běsnící dívka si okamžitě našla nový cíl – co nejhlouběji se zahryzla do Raisiny paže.

Bolestí se Raise zatmělo v očích a málem se jí podlomily nohy. Stěpan přiskočil a začal Zoje páčit čelisti, jako by bojoval se vzteklým psem. Z prokousnuté paže se řinula krev. Dívka se kroutila a zuřivě kolem sebe tloukla. Stěpan ji hodil na podlahu, kde zůstala ležet a jenom výhrůžně cenila zakrvácené zuby.

Někdo zaklepal na dveře. Milicionáře patrně vyplašil hluk a chtěli zjistit, co se děje. Raisa si prohlédla zranění – silně krvácelo. Zoja dál ležela na podlaze, v očích blesky, ale už bez chuti rvát se. Stěpan zaběhl do koupelny, přinesl ručník a převázal Raise paži. Klepání se opakovalo. Raisa se otočila k Anně, která dosud stála jako zkamenělá, na tváři čtyři rudé stopy po nehtech.

„Anno, uklidni ty příslušníky. Řekni jim, že není nutné, aby tady zasahovali.“

Anna se ani nepohnula. Raisa zvýšila hlas: „Anno!“

Stará žena otevřela dveře. Odvracela poškrábanou tvář a v duchu si připravovala pár vysvětlujících slov. Překvapilo ji, že místo dvou mužů vidí čtyři. Jako by se rozmnožili bakteriálním dělením. Ale oba noví příslušníci měli odlišné uniformy. Uniformy KGB.

Agenti KGB vstoupili do bytu a rychle zhodnotili situaci – na podlaze děvče se zkrvavenými zuby a rty, žena s ovázanou paží, starší žena s poškrábaným obličejem.

„Raisa Děmidovová?“

Přestože ručníkem prosakovala krev a celá scéna budila dojem frašky, snažila se Raisa, aby její hlas zněl vyrovnaně. „Přejete si?“

„Vaše dcera půjde s námi.“

Můj plán selhal, pomyslela si Raisa. Přišli si pro Zoju. Julia nebo ředitel ji přece jen udali… Bez ohledu na své zranění a na všechno, co se tady právě odehrálo, se Raisa instinktivně postavila před Zoju.

„Vaše dcera zničila Stalinův portrét.“

„Ta záležitost se už vyřešila.“

„Musíme dívku odvézt k nám.“

„Zatýkáte ji?“

Příslušníci KGB zřejmě hodlali nekompromisně splnit úkol. Raisa tedy oslovila znejistělé milicionáře, které Lev poslal k ochraně své rodiny. „Musejí počkat, než se vrátí můj manžel, je to tak?“

Starší z dvojice agentů KGB zavrtěl hlavou. „Máme jasný rozkaz: předvést vaši dceru k výslechu. S vaším manželem to nijak nesouvisí.“

„A tihle muži zase dostali rozkaz zajistit, že do Lvova návratu společně zůstaneme tady.“

„Jsou z KGB…“ nesměle se ozval milicionář.

Raisa pomalu ztrácela odvahu. „Lev se objeví co nevidět. Zůstaneme pohromadě, dokud se nevrátí. Určitě tu věc vyřeší. Jde o čtrnáctiletou školačku, není důvod spěchat. Počkáme.“

Příslušník KGB zvýšil hlas: „Půjde s námi. Okamžitě!“

Jejich netrpělivé naléhání se zdálo podezřelé. A vůbec působili divným dojmem. Mluvil výhradně starší z dvojice, mladší tam jen mlčky postával a očima nervózně bloudil od jedné osoby ke druhé, jako by se obával, že na něho někdo zaútočí. Uniformy jim nepadnou, říkala si Raisa. A jak to, že dorazili tak rychle? Obvykle trvá dlouhé hodiny, než KGB vypracuje plán a nadřízení schválí příkaz k zatčení. A proč přišli rovnou na tuhle adresu? Odkud by mohli vědět, že nebudeme doma? Je tu nějak příliš mnoho nesrovnalostí… Raisa se mimoděk podívala na agentův krk. Nad límcem košile se černal okraj vytetovaného obrazce.

Ne, ti lidé nebyli z KGB.

Raisa se pokusila alespoň pohledem upozornit příslušníky milice na hrozící nebezpečí. Ale nevnímali ji, nepochybně vyděšení a ochromení už pouhou zmínkou o KGB. Zato si Raisiných signálů všiml potetovaný muž. Vytáhl pistoli, plynulým pohybem se otočil a beze slova dvakrát vystřelil. Zasáhl oba milicionáře do čela. Ještě než se zhroutili k zemi, namířil zbraň na Raisu. „Teď odvedu tvoji dceru.“

Raisa se postavila přímo před hlaveň pistole, za zády Zoju, dosud ležící na podlaze. „Ne.“

Hlaveň se přesunula směrem k Jeleně. „Vydej mi Zoju. Jinak zabiju Jelenu.“

Zazněl výstřel.

Kulka minula Jelenu a zaryla se do stěny bytu. Zatím šlo jenom o varování. Raisa pohlédla muži do očí. Pochopila, že je schopen zabít sedmileté děvče stejně klidně jako ony dva milicionáře. Musela si vybrat. Po krátkém zaváhání ustoupila stranou.

Muž se sklonil k Zoje. Popadl ji za hrdlo. „Zkus se bránit, a vykopu z tebe duši.“

Hodil si dívku přes rameno a křikl: „Všichni zůstanou v bytě!“ Muži v uniformách příslušníků KGB sebrali klíče, vyšli na chodbu, zavřeli dveře a zamkli.

Raisa se rozběhla k Zojině sestře. Jelena klečela a upřeně zírala na podlahu, třásla se, v očích prázdno. Raisa jí zvedla hlavu, snažila se, aby jí dítě pohlédlo do očí. „Jeleno?“

Děvčátko nereagovalo.

„Jeleno?“

Žádná odpověď, žádné známky, že by Jelena něco slyšela nebo si cokoli uvědomovala. Její tělo připomínalo hadrovou panenku.

Raisa svěřila dítě do Anniny péče a chvatně přešla ke dveřím. Marně cloumala klikou. Vrátila se, jednomu z mrtvých milicionářů vytáhla z pouzdra pistoli a zastrčila si ji za pásek u kalhot. Proběhla obývacím pokojem a otevřela dveře vedoucí na malý balkon. Stěpan se ji pokusil zastavit. „Neblázni, co to děláš?“

„Postarejte se o Jelenu.“

Vstoupila na balkonek a zavřela za sebou dveře.

Byla v sedmém patře, zhruba ve dvacetimetrové výšce. Přesně stejné balkony viděla pod sebou. Dalo by se po nich sešplhat až dolů. Ovšem kdyby spadla, nevelké hromádky sněhu na ulici by náraz příliš nezmírnily.

Vyzula si boty s hladkou podrážkou a opatrně přelezla zábradlí. Kousnutí dosud krvácelo a bolelo, na zesláblou paži se nemohla spolehnut. Sklouzla ke spodnímu okraji balkonu a prsty se zavěsila za ledově studenou betonovou hranu. Krev z rány po kapkách stékala na rameno. Raisa se co nejvíc natáhla, ale k zábradlí balkonu v šestém patře špičkami chodidel nedosáhla. Odhadovala, že jí nezbývá víc než pár centimetrů. Musela riskovat.

Uvolnila stisk prstů – a téměř vzápětí se chodidly dotkla dolního zábradlí. Snažila se udržet rovnováhu, pohupovala se ze strany na stranu. A náhle zaslechla Zojin hlas. Ohlédla se přes rameno. Oba muži právě vycházeli z domovních dveří. Jeden nesl Zoju, druhý na ni mířil pistolí. Raisa bezmocně balancovala na úzkém zábradlí.

Muž vystřelil. Slyšela, jak se tříští sklo. A pak už padala na chodník pokrytý tenkou vrstvou sněhu.

TÉHOŽ DNE

Lev seděl za volantem neumytý a dosud páchnoucí odpadními stokami. Snažil se jet co nejrychleji. Těžkopádné auto jeho spěchu nevyhovovalo, ale bylo to první vozidlo, které s Timurem stačili zabavit, sotva se vynořili z kolmé šachty vzdálené téměř kilometr od místa, kde původně sestoupili do kanalizace. Timur se samozřejmě nabídl, že bude řídit. Lev odmítl. Na krvácející rozedřené dlaně si navlékl rukavice a volant držel jenom špičkami prstů. Přesto kdykoli se musel dotknout řadicí páky, vhrkly mu do očí slzy. Nejdřív jel k bytu svých rodičů. Tam zjistil, že mezitím celou oblast uzavřeli milicionáři. Jelenu, Raisu i rodiče odvezly sanitky do nemocnice. Jelena utrpěla vážný šok, Raisa byla v kritickém stavu. Zoja zmizela.

U městské úrazové nemocnice číslo 31 Lev smykem zastavil, auto s otevřenými dveřmi a s klíčky v zapalování nechal na krajnici a vřítil se do budovy. Timur běžel těsně za ním. Zaměstnanci zírali, ohromení Lvovým vzhledem a zápachem. Nevšímal si rozruchu a sotva získal požadované informace, vyrazil k oddělení chirurgie, kde Raisa bojovala o život.

Před operačním sálem chirurg Lvovi sdělil, že pád ze značné výšky Raise mimo jiné způsobil silné vnitřní krvácení.

„Přežije?“

Lékař bezradně pokrčil rameny.

Když Lev vešel do pokoje, kde ležela Jelena, uviděl své rodiče. Stáli u lůžka. Anna měla ovázaný obličej, Stěpan se zdál nezraněný. Jelena spala, její drobné tělo se uprostřed bílé nemocniční postele téměř ztrácelo. Jakmile si plně uvědomila, že Zoja je pryč, dostala hysterický záchvat a lékaři jí museli dát slabé sedativum. Lev si sundal zakrvácenou rukavici a přitiskl si ke tváři dívčinu útlou dlaň. Nesmírně rád by Jeleně řekl, jak je mu to všechno líto.

Timur ho zlehka vzal za rameno. „Je tady Frol Panin.“

Lev následoval Timura k zamčené kanceláři, kterou Panin zabral pro sebe a pro svůj ozbrojený doprovod. Vstoupit mohli teprve poté, co se ohlásili jménem. Uvnitř byli také dva uniformovaní strážní. Ačkoli Frol Panin vypadal nevzrušeně a uhlazeně jako obvykle, zesílená ochranná opatření dokazovala, že je vyděšený. Všiml si Lvova pohledu a prohodil: „Každý se teď bojí, Lve, přinejmenším každý představitel státní moci.“

„Ty jsi s uvězněním Lazara neměl nic společného.“

„Nechápeš, že záležitost přesahuje případ tvého kněze? Třeba jde jen o začátek dlouhé řady dalších násilných akcí. Co když se budou chtít pomstít všichni? Pronásledování, dokonce vraždy příslušníků bezpečnostních složek… Lve, nic podobného se dosud nestalo. Prostě nevíme, co můžeme očekávat.“

Lev mlčel. Osud Raisy, Jeleny nebo Zoji Panina nezajímal. Uvažoval v širších souvislostech – jako typický politik. Viděl před sebou národy, armády, hranice a území, nikdy pouhého jednotlivce. Měl osobní kouzlo, byl chytrý a vtipný, ale občas z něho čišel chlad. V téhle chvíli by Lvovi přece kterýkoli jiný člověk věnoval alespoň pár slov útěchy.

Ozvalo se klepání na dveře. Strážní sáhli po zbraních. Z chodby kdosi křikl: „Hledám příslušníka Lva Děmidova. Někdo mu v recepci nechal dopis.“

Panin kývl na strážné. S pistolemi připravenými ke střelbě opatrně otevřeli dveře. Jeden převzal dopis, druhý prohledal muže, který jej přinesl. Nic nebezpečného u něho nenašel. Konečně Lvovi podali obálku.

Odesilatel ji ozdobil pečlivě provedenou perokresbou ukřižovaného Krista. Lev odtrhl okraj obálky a vytáhl list papíru se stručným vzkazem:

Kostel svaté Sofie

O půlnoci

Sám

15. BŘEZNA

Třicet minut po půlnoci Lev stále čekal na místě, kde se kdysi tyčil chrám svaté Sofie. Věže i zlacené kupole dávno zmizely. Zůstala po nich jenom obrovská jáma – deset metrů hluboká, dvacet metrů široká, sedmdesát metrů dlouhá. Jedna ze stěn jámy se zbortila a vytvořila nepravidelný svah vedoucí k jezírku zaplněnému blátem, špinavým sněhem a částečně zamrzlou kalnou vodou. Zbývající tři stěny také vypadaly, že se co nevidět sesunou. Celek budil dojem nestvůrné tlamy, zvolna se zavírající za stejně nestvůrným zčernalým jazykem. Od roku 1950 se tu nic nedělo. Byla to stavební parcela beze stavby, uzavřená a obehnaná drátěným plotem s nápisy, které občany varovaly před vstupem. Po onom prvním neúspěšném pokusu, během něhož zahynul demoliční odborník a několik přihlížejících lidí utrpělo zranění, se přece jen podařilo kostel zdolat. Nákladní auta odvezla jeho trosky za město a vyházela na skládky, dnes už zarostlé plevelem. Začaly předběžné práce na největším areálu vodních sportů v celé zemi. Mimo jiné se počítalo s padesátimetrovým plaveckým bazénem, saunami pro muže, pro ženy a jednou – obloženou mramorem – pro státní činitele.

Média spustila kampaň s cílem vyvolat všeobecné nadšení. Deník Pravda otiskl plány a nákresy, v kinech běžel krátký film předvádějící drobné postavičky lidí na pozadí umělecky ztvárněné kulisy dokončeného areálu. Zatímco propaganda sílila, stavební práce se postupně zastavily. Podloží vedle řeky bylo nestabilní a náchylné k pohybu, v základech se čím dál víc objevovaly trhliny. Příslušné úřady zalitovaly, že ukvapeně nechaly odstranit staré základy kostela, aniž je předtím pečlivěji prozkoumaly. Přivolaní špičkoví specialisté prohlásili místo za nevhodné pro stavbu, která vyžaduje hluboko uložené přívodní a odpadní potrubí. Rychle je vystřídali jiní, uvědomělejší specialisté. Ti slíbili problém vyřešit, pokud dostanou víc času. Přesně takovou odpověď chtěly státní orgány slyšet, nedokázaly by totiž přiznat chybu. Odborníci, ubytovaní v luxusních bytech, kreslili diagramy, pokuřovali doutníky, prováděli složité výpočty a jáma se zatím během podzimu plnila dešťovou vodou, během zimy sněhem, během léta hejny komárů. Propagandistický film v tichosti stáhli z kin. Důvtipní občané se o velkolepém plánu přestali bavit. Neprozřetelní občané tu a tam ironicky prohodili, že blátivá louže je opravdu chabá náhražka tři sta let starého chrámu. V létě roku 1951 Lev za podobné vtípky jednoho člověka zatkl.

Teď se podíval na hodinky. Čekal déle než hodinu. Roztřesený chladem, vyčerpaný. Ztrácel trpělivost. Nevěděl, jestli manželka přežila operaci, a tady – bez jakéhokoli spojení – nemohl nic o jejím stavu zjistit. O správnosti svého rozhodnutí odejít z nemocnice a setkat se s Lazarem vůbec nepochyboval. Na chodbě před operačním sálem nebyl Raise nic platný. A za Zoju se cítil odpovědný. Bez ohledu na to, jak se k němu chovala, jak ho nenáviděla. Bez ohledu na to, že si přála jeho smrt. Hodlal Zoju chránit, ať už ho měla ráda, nebo ne. Z nemocnice odjel domů, osprchoval se, smyl ze sebe zápach stok a převlékl se do civilu. Uniformou by pomstychtivého kněze zbytečně provokoval. Rozedřené dlaně Lvovi ošetřili lékaři, ale sedativa odmítl. Bál se, aby mu léky neotupily pozornost.

Zaslechl tlumené zvuky, ohlédl se a zkusil pátrat po svém protivníkovi. V některých domech za ohrazeným staveništěm se ještě svítilo. Drahé stroje – rypadla, jeřáby – tu stály opuštěné a rezivěly, neboť se nikdo neodvážil přiznat porážku a přemístit je někam, kde by se daly využít. Opět zazněly ty zvuky. Nárazy kovu o kámen. Neozývaly se ze staveniště, ale od řeky.

Lev opatrně přešel ke kamenné zídce, předklonil se a pohlédl dolů k řece. Nedaleko se ze tmy vynořila ruka. Jakýsi muž se hbitě vytáhl nahoru a pak seskočil na staveniště. Vedle se objevil další člověk. A další. Vylézali z ústí odpadní stoky a šplhali přes zídku, rojili se jako podráždění mravenci. Lev mezi nimi poznal výrostka, který zavraždil patriarchu. Když sledoval ty mrštné pohyby, ani se nedivil, že chlapec dokázal bez úhony proplavat dravým proudem splašků.

Tlupa se nejprve přesvědčila, jestli Lev není ozbrojený. Kromě onoho výrostka napočítal sedm mužů. Všichni měli potetované krky a ruce. Chatrné části oblečení se mísily s velmi kvalitními. Zřejmě pocházely ze stovek různých šatníků. Celkovým vzhledem ti lidé jasně prozrazovali, že patří do společenství kriminálníků – vorů –, bratrstva stmeleného pobytem v gulagu. Lev se s nimi i během své práce u Státní bezpečnosti setkával jen málokdy. Od politiky se vždycky drželi stranou.

Členové gangu se rozeběhli. Prozkoumávali okolí, aby se ujistili, že „vzduch je čistý“. Konečně výrostek hvízdl. Na okraji zídky se objevily dvě ruce. Vzápětí se nahoru vyhoupl vůdce tlupy. Tyčil se nad shromážděnými vory, jeho siluetu zvýrazňovalo světlo, které sem dopadalo z domů za řekou. Ale nebyl to Lazar. Byla to žena: Lazarova manželka Anisja.

Nakrátko ostříhaná hlava, ostře řezaný obličej, šlachovité tělo. Mužské oblečení – volné kalhoty, rozepnutá košile, krátký vatovaný kabát. Za pasem pistole. Někdejší měkkost a mírnost zmizely. Přesto se zdála půvabnější a také svěžejší než dřív, přímo z ní vyzařovala energie. Anisja vítězoslavně shlédla dolů na Lva, hrdá, že ho její příchod tak ohromil.

Lev se zmohl na jediné slovo: „Anisjo?“

Usmála se. „Tohle jméno už mi nic neříká.“ Její hlas zněl chraptivě, vůbec se nepodobal melodickému hlasu ženy, která kdysi zpívala v manželově chrámovém sboru. „Pro své lidi jsem Fraera.“

Seskočila ze zídky jen pár metrů od Lva. Narovnala se a upřeně mu pohlédla do tváře. „Maxime,“ oslovila ho krycím jménem, pod nímž kdysi vystupoval. „Pověz mi – a nelži: jak často jsi na mě vzpomínal? Denně?“

„Abych byl upřímný, denně jistě ne.“

„Vzpomněl sis na mě jednou za týden?“

„Ne.“

„Jednou za měsíc?“

„Nevím…“

Fraera Lva potrápila chvílí tíživého ticha. „Ujišťuju tě, že tvoje oběti na tebe vzpomínají každý den. Každé ráno, každý večer. Vybavují si pach tvého potu i zvuk tvého hlasu. Vidí tě před sebou stejně zřetelně jako teď já.“

Zvedla pravou ruku. „Téhle ruky ses dotýkal, když jsi mi navrhoval, abych opustila manžela. Nebo snad ne? Měla jsem ho nechat hnít v gulagu a skočit s tebou do postele.“

„Byl jsem mladý.“

„Ano, velmi mladý. A přesto jsi mohl rozhodovat o mém životě i o životě mého manžela. Byl jsi zamilovaný, sotva dospělý kluk. Myslel sis, že děláš správnou věc. Že se mě snažíš zachránit.“

Ten rozhovor si nacvičovala tisíckrát, slova cizelovalo sedm let nenávisti. „Naštěstí jsem ti unikla. Kdybych podlehla strachu, kdybych selhala, skončila bych jako tvoje žena, manželka příslušníka MGB, spolupachatelka tvých zločinů. Nesla bych svůj díl viny.“

„Plným právem mě nenávidíš.“

„Mnohem větším právem, než si umíš představit.“

„Raisa, Zoja a Jelena nemají s tím, co jsem prováděl, nic společného.“

„Aha, jsou nevinné? Copak u Státní bezpečnosti někdy něco takového hrálo roli? Kolik nevinných lidí jsi zatkl?“

„Hodláš zavraždit všechny, kdo ti ublížili?“

„Surena jsem nezabila. Nezabila jsem ani tvého velitele a rádce Nikolaje.“

„Jeho malé dcery jsou mrtvé.“

Fraera zavrtěla hlavou. „Dávno už nemám srdce, Maxime. Dávno už mi vyschly slzy. Nikolaj byl ješitný slaboch. Mohlo mě napadnout, že si zvolí tak okázalou smrt. Nicméně jako vzkaz režimu rozhodně zapůsobila víc, než kdyby se jenom oběsil.“

Chrám svaté Sofie zbořili, na jeho místě zůstala hluboká tmavá jáma, uvažoval Lev. Snad totéž platí i o Anisje. Vyrvané morální základy nahradila černá propast.

„Předpokládám, že sis uvědomil souvislost mezi Surenem z tiskárny, Nikolajem, patriarchou a sebou,“ pokračovala Fraera. „Nikolaje jsi dobře znal, býval tvým nadřízeným. Díky patriarchovi jsi pronikl do našeho kostela.“

„Suren pracoval pro MGB, ale osobně jsem ho neznal.“

„Dělal bachaře, když mě vyslýchali. Vždycky se vypínal na špičky a nakukoval do cely. Pamatuju si jeho čelo a dychtivé zvědavé oči. Jako by tajně sledoval vzrušující film.“

„O co ti vlastně jde?“ zeptal se Lev.

„Policisté jsou zločinci, ze zločinců se tedy musejí stát policisté. Nevinní se skrývají v podzemí, ve smradlavých kanálech, zatímco vrazi mají vytápěné byty. Svět je naruby a já ho prostě převracím zpátky.“

„A Zoja?“ vyhrkl Lev. „Taky ji zabiješ? Zabiješ čtrnáctiletou dívku, která mě ke všemu nesnáší? Která u mě bydlí, jen aby zachránila sestru před sirotčincem?“

„Nepokoušej se dovolávat lidskosti. Anisja je mrtvá. Zemřela toho dne, kdy jí tvůj stát sebral dítě.“

Lev se zatvářil nechápavě. Fraera postřehla jeho zmatek a dodala: „Když jsi mě zatýkal, Maxime, byla jsem těhotná.“ S přesností chirurga zkoumala čerstvě provedený krvácející řez. „Nikdy tě nezajímalo, kam odvezli Lazara, nikdy tě nezajímalo, kam odvezli mě. Kdybys nahlédl do mé složky, zjistil bys, že jsem osm měsíců po zatčení porodila. Dovolili mi tři měsíce syna kojit a pak mi ho vzali. Měla jsem na něho zapomenout. Řekli mi, že ho už neuvidím. Sotva mě při amnestii po Stalinově smrti předčasně pustili, začala jsem své dítě hledat. Dali je do sirotčince, ale změnili mu jméno, záznamy o porodu zničili. Takhle se v podobných případech postupovalo. Je hrozné ztratit dítě. Ještě horší je vědět, že někde žije a netuší nic o mé existenci.“

„Fraero, já režim neobhajuju. Plnil jsem rozkazy. A protože jsem dostával špatné rozkazy, dělal jsem špatné věci. Ale změnil jsem se.“

„Ano, vím o tvých proměnách. Už nesloužíš u KGB, ale u milice. Zabýváš se pouze skutečnými zločiny, ne těmi politickými. Adoptoval jsi dvě hezká zdravá děvčátka. To je tvá představa vykoupení hříchů, že? A co já? Mně snad nic nedlužíš? Nedlužíš nic mužům a ženám, které jsi zatkl? Jak hodláš ten dluh splatit? Postavíš skromný kamenný pomník na památku mrtvých? Umístíš tam bronzovou desku se jmény vyrytými drobounkým písmem, aby se všechna vešla? Bude to stačit?“

„Chceš mě zabít?“

„Nesčetněkrát jsem o tom uvažovala.“

„Tak mě zabij, ale nech žít Zoju. Nech žít moji manželku.“

„Jistě, rád zemřeš, abys je zachránil. Abys vypadal šlechetně a smyl ze sebe své zločiny. Pořád ještě věříš, že se můžeš předvést v hrdinské roli?“ Fraera ukázala na jeho oblek. „Svlíkni se.“

Lev mlčel. Nebyl si jistý, jestli se nepřeslechl.

„Maxime, svlíkni se,“ zopakovala žena.

Lev si sundal beranici, rukavice i kabát a nechal všechno spadnout na zem. Rozepnul si košili a přidal ji k hromádce u svých nohou.

Fraera zvedla ruku. „Dost.“

Stál tam a třásl se zimou.

„Zdá se ti noc chladná, Maxime? Ve skutečnosti je docela příjemná ve srovnání s věčnými mrazy na Kolymě, kam jsi poslal mého manžela.“

Ke Lvovu údivu se Fraera také začala svlékat. Odložila vatovaný kabát a košili, obnažila trup. Její kůži pokrývala tetování – jedno pod pravým ňadrem, další na břiše, potetované byly i paže, hřbety rukou a prsty. Přistoupila blíž. „Chceš vědět, co se mi v posledních letech přihodilo? Chceš vědět, jak se z ženy, manželky kněze, stane vůdkyně tlupy? Odpověď mám vepsanou do kůže.“

Nazdvihla ňadro, aby odhalila celý vytetovaný obrazec – lvici. „Je to symbol pomsty všem, kdo mi ublížili, od prokurátorů a soudců až po vězeňské stráže a příslušníky Státní bezpečnosti.“

Uprostřed hrudi se mezi ňadry zdvíhal vzhůru krucifix. „Ten kříž nesouvisí s mým manželem, Maxime. Označuje moji hodnost vora po zakonu, náčelnice se svrchovanou pravomocí. A tomuhle asi porozumíš líp.“ Fraera ukázala k největšímu vytetovanému obrázku. Znázorňoval ženu ve vysokém stupni těhotenství. Příčný řez odhaloval vnitřek vypouklého břicha. Místo nenarozeného dítěte dutinu vyplňovaly smyčky ostnatého drátu, svinutého jako dlouhá železná pupeční šňůra.

„Maxime, ty máš pleť čisťounkou, nedotčenou. Mně i mým lidem to připadá nepoctivé. Kde jsou tvoje zločiny? Všechny ty hrozné věci, které jsi napáchal? Nevidím po nich jedinou stopu. Nemáš na sobě vepsané žádné ze svých provinění.“

Fraera se ještě o krok přiblížila. Už stála těsně před Lvem. „Můžu si s tebou dělat, co chci, Maxime. Ale jestli ty se mě dotkneš třeba jen prstem, zemřeš. Moje tělo je totéž co má vůdcovská hodnost. Kdybys na mě sáhl, znamenalo by to neodpustitelnou urážku.“

Přitiskla se k němu a ztlumila hlas. „Po sedmi letech pro změnu udělám nabídku já tobě. Lazar je pořád ještě na Kolymě, pracuje ve zlatém dole. Odmítají ho propustit. Je kněz. Za války režim potřeboval podporu kněží, ale teď už je zase pronásleduje. Řekli mu, že si musí odkroutit plnou sazbu – pětadvacet let. Chci, abys ho odtud dostal. Chci, abys napravil křivdu.“

„Takovou pravomoc nemám.“

„Ale máš styky.“

„Fraero, zavraždili jste patriarchu. A dávají ti za vinu smrt dvou agentů, Nikolaje a Moskvina. Nebudou s tebou vyjednávat. Lazara nepropustí.“

„Pak musíš najít jiný způsob, jak ho dostat z gulagu.“

„Fraero, poslouchej mě, prosím. Před týdnem by se snad taková věc dala uskutečnit. Ale po vašich nedávných akcích už ne. Mluvím naprosto vážně. Udělám pro Zoju všechno, co je v mých silách. Ovšem osvobodit Lazara nedokážu.“

Žena se k němu naklonila a zašeptala: „Nezapomeň, nesmíš se mě ani dotknout.“

Náhle ho políbila na tvář. Zpočátku zlehka a něžně, vzápětí se však zahryzla do kůže a stále zesilovala tlak. Z rány vytryskla krev, bolest byla nesnesitelná. Lev by nejraději ženu prudce odstrčil, ale kdyby na ni sáhl, členové tlupy by ho zabili. Musel zachovat klid. Konečně Fraera uvolnila stisk, ustoupila a obdivně se zahleděla na stopy po zubech.

„Maxime, tohle je tvoje první tetování.“ A s krví na rtech uzavřela rozhovor: „Buď osvobodíš mého manžela, nebo zabiju tvou dceru.“

O TŘI TÝDNY POZDĚJI

Západní Pacifik, Ochotské moře Sovětské teritoriální vody Vězeňská loď Staryj bolševik

7. DUBNA 1956

Strážný Genrich Duvakin si za pomoci zubů stáhl tlusté palčáky. Prsty měl mrazem úplně ztuhlé. Dýchal si na ně a třel jednu ruku o druhou, aby obnovil krevní oběh. V ledovém větru na palubě mu znecitlivěl obličej, rty promodraly. Chloupky trčící z nosu zmrzly, a když se jich dotkl, lámaly se jako křehké miniaturní rampouchy. Podobné drobné nepříjemnosti dokázal snášet hlavně díky skvělé, přímo zázračně teplé čepici podšité sobí kožešinou a zhotovené člověkem, který si dobře uvědomoval, že na kvalitě jeho práce bude možná záviset něčí život. Dvojice chlopní, pevně svázaných pod bradou, chránila uši, třetí chlopeň dokonale kryla zátylek. Pravda, v čepici vypadal trochu jako dítě zachumlané před zimou a takový dojem ještě zesilovaly měkké chlapecké rysy. Prudké nárazy slaného vzduchu nezvrásnily hladkou pleť, špatná strava a nedostatek spánku nijak neublížily buclatým tvářím. Duvakinovi bylo dvacet sedm, ale často ho považovali za mladšího. Nedospělý vzhled mu příliš nepomáhal. Říkali o něm, že je spíš snílek než brutální tvrdý chlap, jaký se hodí na proslulou vězeňskou loď Staryj bolševik.

Ve třicátých letech minulého století zakoupila sovětská vláda starší holandský nákladní parník, přejmenovala jej a přizpůsobila potřebám tajné policie. Kdysi dopravoval zboží z kolonií – slonovinu, vzácné koření, tropické ovoce. Teď převážel trestance zařazené do těch nejhorších pracovních táborů. Směrem k přídi se zvedala čtyřpatrová věžovitá nástavba, kde se nacházely i kabiny dozorců a členů posádky. Na jejím vrcholu byl velitelský můstek, z něhož kapitán a důstojníci řídili plavidlo. Tahle uzavřená skupinka se stranila vězeňských strážných a tvářila se, jako by se jí poslání lodi vůbec netýkalo.

Kapitán otevřel dveře, vyšel z můstku a obhlédl pás moře, který nechali za sebou. Pak mávl dolů na Genricha a křikl: „Čistý vzduch!“

Právě propluli La Pérouseovým průlivem, jediným úsekem cesty, kdy se přiblížili k japonským ostrovům a riskovali mezinárodní kontakt. Vždycky se přijímala opatření, která měla zajistit, aby plavidlo budilo zdání obyčejné nákladní lodi. Z hlavní paluby odmontovali těžký kulomet, uniformy schovali pod dlouhými kabáty. Genrich nikdy zcela nepochopil, proč s takovým úsilím utajují před japonskými rybáři prostou pravdu. Občas dokonce uvažoval, jestli třeba v Japonsku neexistují podobné vězeňské lodi a jestli na nich neslouží podobní námořníci jako on.

Teď přišrouboval kulomet zpátky na původní místo. Hlaveň nemířila k moři, ale na poklop vyztužený ocelí a vedoucí do podpalubí. Tam ve tmě cestovalo pět set lidí, stěsnaných na palandách jako zápalky v krabičce – první letošní náklad vězňů, odvážených z tranzitního tábora Záliv Nachodka na jižním pobřeží Tichého oceánu k řece Kolymě na severu. Ačkoli oba přístavy ležely na stejném pobřeží, dělila je obrovská vzdálenost. Kolyma nebyla dostupná po zemi, ale pouze letadlem nebo lodí. Severní přístav Magadan představoval vstupní bránu do sítě pracovních táborů, které se jako houby rozrostly v lesích a horách podél kolymské silnice spojující jednotlivé zlaté doly.

Pět set, to byl nejmenší náklad odsouzených, na jaký kdy Genrich dohlížel. Za Stalinovy vlády by jich touhle roční dobou loď převážela čtyřikrát víc, aby ulevila přecpaným tranzitním táborům vybudovaným během zimy, kdy vězeňské vlaky neustále přivážely nové a nové zeky, zatímco lodě zůstávaly v docích. Ochotským mořem se dalo proplout, jedině když roztály kry. Kolem října opět zamrzalo. Nesprávně načasovaná cesta končila ledovým zajetím. Genrich slyšel o lodích, které vyrazily příliš pozdě v zimě nebo příliš brzy na jaře. Nemohly se ani vrátit, ani pokračovat k cílovému přístavu. Dozorci se zachránili – vydali se na pouť po ledu a vlekli s sebou saně naložené masovými konzervami a chlebem. Opuštění vězni v podpalubí zemřeli hladem, pokud je dřív nezabil mráz.

Dnes už by strážní nesměli nechat vězně zemřít hlady nebo umrznout, nesměli by je ani postřílet a naházet přes palubu. Chruščovův utajovaný projev odsuzující Stalina a nezákonnosti v pracovních táborech Genrich nečetl. Příliš se bál. Říkalo se, že jde o léčku – kontrarevolucionáři zapomenou na opatrnost, odhalí své smýšlení a připojí se ke kritice, načež je KGB zatkne. Genrich s tímhle výkladem nesouhlasil, změny se zdály opravdové. Dlouholetou praxi brutality, nulové zodpovědnosti a lhostejného přístupu k lidskému životu zvolna střídal jakýsi rozpačitý soucit. V tranzitních táborech probíhaly revize rozsudků. Tisícovky lidí směřujících na Kolymu získaly svobodu, stát jim nabídl návrat do civilizace stejně náhle, jak je z ní předtím vytrhl. Osvobození muži (většina žen se totiž dostala z táborů už při amnestii v roce 1953) seděli na břehu a pozorovali moře. Každý z nich držel pětisetgramový kus černého žitného chleba, který musel vystačit na cestu domů. Ale domov obvykle měli tisíce kilometrů daleko. Bez majetku, bez peněz, oblečení v hadrech a se svým přídělem chleba tedy jenom zírali na moře, neschopní plně si uvědomit, že můžou odejít, a nikdo po nich nebude střílet. Genrich muže odháněl z pobřeží jako dotěrné ptačí hejno, vybízel je, aby se začali vracet domů, nedokázal jim však poradit, jak takovou svízelnou pouť uskutečnit.

Genrichovi nadřízení se celé týdny obávali soudního postihu. Ve snaze ukázat, že se zásadně změnili a dokonale přizpůsobili novému chápání spravedlnosti, posílali do Moskvy rozsáhlé zprávy a přepracované prováděcí směrnice. Genrich se příliš nevzrušoval. Vždycky pouze plnil rozkazy, nikdy je nezpochybňoval, nikdy neprojevil vlastní názor. Přesně podle rozkazu jednal s vězni buď tvrdě, nebo vlídněji. A vzhledem k jeho dětské tváři se mu vlídnost dařila mnohem lépe než tvrdost.

Po letech, kdy Staryj bolševik transportoval tisíce mužů a žen odsouzených podle paragrafu 58, politických vězňů, kteří se vesměs provinili jen tím, že někde něco nevhodného řekli, náhodou se ocitli na špatném místě nebo se prostě znali s nesprávnými lidmi, dostala loď nový úkol – převézt vybranou skupinu nejsurovějších a nejnebezpečnějších zločinců, jakým by omilostnění určitě nikdo nepřál.

V temném podpalubí parníku Staryj bolševik, mezi páchnoucími těly pěti set vrahů, násilníků a lupičů ležel na úzké rozviklané horní palandě Lev, ramenem přitisknutý k trupu lodi. Od obrovské masy ledově studené mořské vody ho dělily ocelové pláty, jejichž tloušťka dosahovala sotva šířky nehtu na jeho palci.

TÉHOŽ DNE

Vydýchaný vzduch, zahřátý parním kotlem, odporně páchl. Do kotelny sice neměli odsouzení přístup, ale žár k nim pronikal dodatečně přistavěnou dřevěnou přepážkou. Na začátku plavby, kdy v podpalubí vládla mrazivá zima, se vězni prali o pryčny, které byly co nejblíž strojovně. Za pár dní teplota výrazně stoupla a titíž vězni se rvali o pryčny co nejvzdálenější. Nákladový prostor lodi, uzounkými uličkami rozdělený na řady několikapatrových paland, se proměnil v lidské mraveniště. Lev si vybojoval a uhájil horní pryčnu, vysoko nad podlahou pokrytou výkaly a zvratky. Výhodnost či nevýhodnost polohy určovala fyzická zdatnost. Čím slabší vězeň, tím níže ležel, jako by všichni prošli nemilosrdným přírodním výběrem a seřadili se podle darwinovských vývojových stupňů. Během minulého týdne ještě svítily lampy, matnou září připomínající hvězdy zahalené velkoměstským smogem, ale petrolej už došel. Nastala tma. Když se Lev poškrábal na tváři, neviděl ani vlastní ruce.

Na moři už trávili sedmý den. Lev počítal dny co nejpečlivěji a aby si udržel pojem o čase, snažil se vytěžit maximum z řídce povolovaných návštěv záchodu. Na palubě nejprve vězni vystáli frontu před namířenou hlavní kulometu a pak použili otvor pro kotvu, který vedl přímo do moře. Bičoval je ledový vichr, rozhoupaná paluba jim ujížděla pod nohama, v podřepu jen obtížně udržovali rovnováhu. Celá záležitost tak představovala jakousi trapnou pantomimu. Trestancům neschopným čekat ve frontě nezbylo než vykonávat potřebu na svých palandách. Taková situace měla závažné psychologické dopady. Za pouhých sedm dní prožitých v podpalubí mohl člověk přijít o rozum. Lev si znovu a znovu připomínal, že tyhle podmínky jsou přechodné, a hlavně se snažil uchovat si kondici. Mnohé vězně vyčerpaly dlouhé měsíce pobytu v tranzitních táborech. Svaly ochably nečinností a následkem ubohé stravy. Vyhlídka na deset let práce v dolech vzala lidem vůli. Lev pravidelně cvičil, aby jeho tělo zůstalo pevné a silné. Myšlenky upínal k jedinému cíli.

Po setkání s Fraerou se od někdejších základů chrámu svaté Sofie vrátil do nemocnice. Dozvěděl se, že Raisa přežila operaci. Lékaři věřili v plné uzdravení. Jakmile se, bledá a zesláblá, probrala z narkózy, ptala se na Zoju a Jelenu. Lev ji ujistil, že využije veškeré prostředky, aby zachránil dceru z rukou únosců. Když se zmínil o Fraeřiných požadavcích, řekla Raisa stručně: „Udělej, co je nezbytné.“

Jak Lev pochopil, Fraera získala vládu nad zločineckým gangem. Rozhodně nepatřila k řadovým pěšákům, stala se opravdu vůdkyní, šéfkou. Členové takových tlup, vorové, ženami obvykle pohrdali. Skládali písně o lásce k matkám, vzájemně se zabíjeli kvůli urážce matky, ale nevěřili, že by se jim kterákoli žena vyrovnala. A manželce kněze, která předtím nenápadně žila ve stínu svého muže, se kupodivu podařilo proniknout do jejich světa. Dokonce se dostala až na vedoucí místo, což se zdálo ještě pozoruhodnější. Dodržovala veškerá rituální pravidla – nechala se celá potetovat, odvrhla křestní jméno a nahradila je klikuchou, vorovskou přezdívkou. Fraeru chránilo přísně utajené společenství, své akce patrně financovala z kapesních krádeží a obchodování na černém trhu. Pokud od samého začátku plánovala pomstu, vybrala si správné spojence. Tlupy vorů zůstávaly jedinými organizovanými skupinami, které KGB neměla pod kontrolou. Nenasadila mezi ně žádného agenta – musel by roky působit pod cizí totožností a navíc znásilňovat a vraždit, aby si získal důvěru. Přesto by se vhodný kandidát našel, ale Státní bezpečnost prostě nepovažovala gangy za důležité. Tvořily jakýsi uzavřený řád, založený na jednoduchém pravidle oddanosti a zisku. Dosud neprojevovaly zájem o politiku. Změnu přinesla až Fraera.

Před oněmi vraždami by její požadavek – osvobození manžela – nebyl nesplnitelný. Právní systém se po Chruščovově proslovu otřásal v základech. Vzhledem k Lazarovu trestu pětadvaceti let by Lev mohl dosáhnout podmíněného propuštění. Jedinou komplikaci by představovala Chruščovova obnovená protináboženská kampaň. Každopádně vraždy znamenaly ztrátu nadějí na vyjednávání. S Fraerou se nikdo nebude dohadovat. Dopadnou ji a zabijí jako teroristku, život odvlečené Zoji tu nebude hrát roli. Gang úřady označily za kontrarevoluční buňku. Ke všemu se Fraeřini lidé nesnažili omezit svou krvelačnost. Hned po únosu Zoji zavraždili několik hodnostářů z dob Stalinovy vlády. Některé podrobili mučení, jaké bývalo běžné v celách Státní bezpečnosti. Nejvyšší mocenské kruhy připomínka vlastních zločinů vyděsila. Žádaly exemplární popravu členů tlupy a každého, kdo by gangu pomáhal.

Naštěstí byl Frol Panin, Lvův přímý nadřízený, ambiciózní člověk. KGB s milicí sice prováděly nejrozsáhlejší razie, jaké kdy Moskva zažila, zachytit stopu Fraery a její tlupy se však stále nedařilo, okázalé policejní akce vyzněly naprázdno. Tisk o událostech mlčel. Ve dnech následujících po nejotřesnějších vraždách se v novinách oslavovaly průmyslové úspěchy, jako by statistická data mohla přehlušit kolující zvěsti. Činovníci si houfně vybírali dovolenou a odváželi rodiny z města. Za téhle neúnosné situace se Panin zatoužil proslavit hrdinským činem a zrůdnou Fraeru konečně polapit. V Lazarovi viděl návnadu. Osvobodit kněze právní cestou by znamenalo připustit, že stát je vydíratelný. Zbýval tedy jediný způsob – útěk. Jak Panin Lvovi naznačil, jejich plán získal souhlas a tichou podporu nejvyšších míst.

Lazara věznili v kolymské oblasti, konkrétně v táboře číslo 57. Ještě nikomu se odtud nepovedlo uniknout. Táborové hlídky ani nemusely střežit příliš velký prostor, mimo něj se stejně nedalo přežít. Naděje, že by někdo pěšky zdolal nekonečnou, pustou a nevlídnou krajinu, byla zcela nepatrná. S Paninovou pomocí se Lev snadno proměnil ve vězně směřujícího do gulagu, ovšem dostat se ven bude mnohem obtížnější.

Trup lodi se zachvěl, příď se naklonila ke straně. Lev se na palandě prudce napřímil. Narazili do ledu.

TÉHOŽ DNE

Genrich se rozběhl dopředu a nahlédl přes bok lodi. Kolem zvolna proplouvala kra. Špička vyčnívající nad hladinou se nezdála větší než automobil, ponořená ledová masa připomínala obrovský tmavomodrý stín. Trup zřejmě nárazem neutrpěl. Zdola se neozýval křik, voda tedy k vězňům nepronikala. Genrich, pod ušankou ze sobí kožešiny celý zpocený, naznačil gestem kapitánovi, že nebezpečí pominulo.

Zlověstný zvuk provázející podobné srážky, během prvních plaveb v roce nijak vzácné, kdysi Genricha děsil. Značně zchátralý Staryj bolševik už se dávno nehodil k obchodním účelům ani pro dopravu nákladů, zvládl právě jenom převoz odsouzených. Stěží se prodíral vodou, rozhrnovat led by nedokázal. Tenhle parník vytápěný uhlím a původně postavený pro rychlost jedenácti uzlů teď dosahoval sotva osmi uzlů a ještě se přitom zadýchával jako chromá mula. Z jediného komína blíž k zádi vycházel stále tmavší a hustší dým, loď plula čím dál pomaleji, zato hlasitěji skřípala. Navzdory zhoršujícímu se zdravotnímu stavu parníku se Genrich přestával bát moře. Spal za bouřek, udržel jídlo v žaludku, i když talíře a příbory klouzaly po stole ze strany na stranu. Ne snad, že by se naučil odvaze. Ale převládl u něho nový strach – strach z ostatních dozorců.

Při své první plavbě se dopustil chyby, která se už nedala napravit a kterou mu kolegové nikdy neodpustili. Za Stalinovy vlády se strážní často dohodli s urky, profesionálními zločinci, a přemístili jednu či dvě vězenkyně do mužské části podpalubí. Někdy si souhlas žen zajistili falešným příslibem jídla, jindy je omámili drogami. A občas je prostě odvlekli, přestože oběti křičely a zoufale se bránily. Záleželo na zálibách urků, mnozí si surový zápas vychutnávali neméně než sex. Za tohle potěšení strážným platili udáváním politických vězňů, lidí odsouzených za zločiny proti režimu. Prozradili všechno, co zaslechli, a když loď zakotvila v přístavu, mohli dozorci takové informace přenést do oceňovaných písemných hlášení. Navíc se tu nabízel také bonus: posléze se na omdlelých ženách vystřídali i strážní. Využívali tak zvykové právo stejně staré jako samotný systém pracovních táborů. Genrich se tehdy zdvořile odmítl připojit. Nepohrozil, že věc oznámí, nedal najevo žádné rozhořčení. Pouze se usmál a řekl: „To pro mě není.“

Svých slov později nesčetněkrát litoval. Od té chvíle se mu kolegové vyhýbali. Doufal, že bojkot do týdne skončí, ale trval celých sedm let. Genrich stával na palubě, před sebou širý oceán, a z pocitu osamocenosti téměř šílel. Ne všichni strážní se vždycky zúčastnili znásilňování, nejméně jednou se však přidal každý z nich. Genrichovi už příležitost napravit chybu neposkytli. Jeho původní odpověď platila dál, neboť nevyjadřovala momentální pocit typu dneska nemám chuť, ale jasný a povýšenecký názor: nelíbí se mi to. Během noční služby, kdy si Genrich toužil s někým popovídat, se ostatní dozorci bavili v hloučcích výhradně mezi sebou, bez něho. Ze tmy zářily jenom jejich zapálené cigarety, podobné očím žhnoucím nenávistí.

Genrichův někdejší strach, aby mohutné kry neprorazily trup a nepotopily parník, tedy vystřídaly jiné obavy. Bál se, že jedné noci usne a probudí se v pevném sevření ostatních dozorců, kteří ho odvlečou stejně jako ony křičící, marně se bránící ženy a hodí ho přes palubu do temných, ledově chladných vln. Ještě minutu či dvě se bude bezmocně zmítat, pak se mu světla lodi nenávratně ztratí z dohledu.

Teď se prvně po sedmi letech ničeho takového neděsil. Četu strážných kompletně vyměnili. Nevěděl, jestli v souvislosti s reformami uvnitř pracovních táborů. Nezáleželo na tom. Všichni byli pryč. Všichni kromě Genricha. On jediný tu zůstal, zvraty v jejich osudu se ho netýkaly. A tentokrát mu opomenutí vyhovovalo. Ocitl se v jiné skupině dozorců. Žádný z nich k němu necítil nenávist, žádný neznal jeho minulost. Opět se stal cizincem. Ta anonymita byla báječná, připadal si, jako by se vyléčil ze smrtelné nemoci. Dostal příležitost k novému začátku a nehodlal ji promarnit. Udělá všechno, aby do kolektivu opravdu zapadl.

Jeden ze strážných právě na opačné straně paluby pokuřoval a sledoval ztemnělou oblohu. Patrně ho z kajuty vylákaly zvuky způsobené nárazem ledové kry. Urostlý ramenatý pětatřicátník až čtyřicátník s vůdcovskou sebejistotou. Během plavby ten muž – Jakov Messing – téměř nepromluvil, nic o sobě neprozradil. Genrich zatím netušil, jestli Jakov zůstane na lodi, nebo míří do některého tábora. K vězňům se choval tvrdě, ke kolegům zdrženlivě. Fyzicky výjimečně zdatný. Výborně hrál karty. Zdálo se zřejmé, že pokud se tady vytvoří parta podobná té předchozí, stane Messing v jejím čele.

Genrich přešel palubu, pokývnutím Jakova pozdravil a ukázal na jeho krabičku levných papiros. „Můžu?“

Jakov mu nabídl balíček i zapalovač. Genrich nervózně vylovil cigaretu, zapálil si a zhluboka vdechl dým. V hrdle ho pálilo, neboť kouřil jen občas, musel však předstírat, že si společný požitek dokonale vychutnává. Chtěl udělat dobrý dojem. Horečně uvažoval, co by měl říct. Jakov už skoro dokouřil, brzy se vrátí dovnitř. Situace, kdy spolu zůstali o samotě, se třeba už nebude opakovat. Byl nejvyšší čas promluvit. „Plavba je zatím klidná, co?“

Jakov mlčel.

Genrich odklepl popel do moře a pokračoval: „Jsi tu poprvé? Myslím na lodi. Totiž… samozřejmě vím, že na téhle lodi jsi poprvé, ale napadlo mě… Třeba jsi předtím sloužil na jiných lodích… Podobných.“

Jakov odpověděl otázkou: „Jak dlouho tady sloužíš ty?“

Genrichovi se ulevilo – získal odezvu. „Sedm let,“ usmál se. „A hodně věcí se změnilo. Jenom si nejsem jistý, jestli k lepšímu. Na těchhle plavbách se dalo ledacos zažít.“

„Například?“

„No, bývala všelijaká povyražení. Přece víš.“ Genrich se významně ušklíbl.

Jakov se tvářil netečně. „Nevím. Co máš na mysli?“

Genrich spiklenecky ztlumil hlas. „Obvykle po dvou či třech dnech dozorci…“

„Dozorci? Sám jsi přece taky dozorce, ne?“

Sakra, neopatrně jsem naznačil, že mě parta nepřijala, uvědomil si Genrich. „Jistě,“ začal chvatně vysvětlovat. „Mluvím o nás. Společně jsme si popovídali s urky, zeptali se na jejich ochotu hlásit nám protistátní výroky politických vězňů a tak dál, chápeš? Pak se dohodla odměna: alkohol, tabák, ženské…“

„Ženské?“

„Snad znáš výraz ‚naskočit do vláčku‘.“

„Připomeň mi, o co jde.“

„Máš pár vězenkyň a frontu chlapů, všichni čekají, až na ně přijde řada. Prostě až si ‚naskočí do vláčku‘. Já byl vždycky, jak se říká, v posledním vagoně.“ Genrich se zasmál a dodal: „Ovšem vystřídat se jako poslední je pořád lepší než nic, nemyslíš?“

Odmlčel se a hleděl na moře. „Jo, je to pořád lepší než nic,“ zopakoval rozpačitě. Nesmírně si přál slyšet Jakovovu reakci.

V slábnoucím světle soumraku Timur Něstěrov pozoroval tvář mladého muže, který se chvástal násilnickými kousky a toužil, aby ho kolega solidárně poplácal po zádech, poblahopřál mu a prohodil, že to skutečně bývaly dobré časy. Timur na lodi vystupoval s krycí totožností strážného Jakova Messinga. Musel se tedy chovat nenápadně a názory si nechat pro sebe, nesměl vyvolat zbytečný rozruch, jinak by ohrozil své poslání. Koneckonců sem nepřišel nikoho soudit ani mstít nešťastné oběti. Přesto se neubránil představě vlastní manželky, týrané a znásilňované na tomhle parníku. V minulosti ji málem zatkli. Byla krásná – a tenhle mladík by si na ní ukájel své choutky.

Timur odhodil papirosu do vody a zamířil ke kajutám. Už skoro otvíral dveře, když strážný křikl: „Díky za cigaretu!“

Timur se zastavil. Uvažoval o té podivné směsici zdvořilosti a lehkomyslné brutality. V Genrichovi viděl spíš dítě než muže. A stejně jako se dítě snaží udělat dojem na dospělého, ukázal mladý dozorce k obloze: „Blíží se bouřka.“

Setmělo se. V dálce blesky ozařovaly černá mračna, tvarem připomínající gigantické sevřené pěsti.

TÉHOŽ DNE

Lev ležel na zádech a poslouchal, jak do paluby buší prudký déšť. Loď se začala divoce houpat, propadat a naklánět. Lev jí v duchu celou procházel a uvažoval o jejích schopnostech zvládnout bouři. Krátký a zavalitý parník podobný obřímu ocelovému palci byl pomalý a stabilní. Nad palubou se kromě komína tyčila pouze věžovitá nástavba s kajutami dozorců a členů posádky. Uklidňujícím dojmem působilo i stáří lodi – určitě zdárně přežila horší situace.

Palanda se zatřásla. Do boku lodi narazila mohutná vlna a podle šplouchavého zvuku se zřejmě přelila přes palubu. Lev si představil příď, na okamžik ponořenou do moře. Posadil se. Bouře sílila. Loď se tak kymácela, že se musel oběma rukama držet palandy. Vězni padali z pryčen, ve tmě se rozléhal křik. Nejvyšší místo teď znamenalo nevýhodu. Vratká dřevěná konstrukce, nepřipevněná k trupu, se snadno mohla zřítit a shodit vězně na podlahu. Lev už se chystal slézt dolů, když mu do obličeje hrábla čísi ruka.

V hluku vichru, vlnobití a otřesů neslyšel, že by se někdo blížil. Muži odpudivě páchlo z úst. „Co seš zač?“ zeptal se chraptivým hlasem.

Mluvil autoritativním tónem šéfa gangu. A jistě tu nebyl sám, své lidi měl patrně všude na okolních palandách. Bitka nepřicházela v úvahu, Lev by na protivníky vůbec neviděl.

„Jmenuju se…“

„Tvý jméno mě nezajímá,“ přerušil ho muž. „Chci vědět, co seš zač a proč jedeš s náma. Vor nejseš. Kdepak, nejseš jako já. Možná patříš mezi politický. Jenže děláš kliky – a žádnej politickej mukl necvičí, všichni se krčí v koutku a fňukají, že už nikdy neuvidí svý rodiny. Ty seš jinej. Znervózňuje mě, když nevím, co kdo skrejvá. Nevadí mi, jestli jde o vraždy nebo loupeže. Nevadí mi ani pánbíčkáři. Ale chci o nich vědět. Takže znovu: co seš zač?“

Tomu člověku bylo zcela lhostejné, že si bouře s lodí pohazuje jako s dětskou hračkou. Palandy se kymácely, celou dřevěnou kostru už držela pohromadě jenom váha těl. Vězni skákali na podlahu, plazili se jeden přes druhého. Lev zkusil muže přesvědčit. „Nepromluvíme si, až bude po bouřce?“

„Proč? Potřebuješ si snad něco zařídit?“

„Potřebuju slézt z palandy.“

„Troufneš si?“

Lev na břiše ucítil špičku nože.

Náhle se loď zvedla, jako by se pod nimi objevila dlaň mořského vládce a nesmírnou silou je z oceánu vystrčila vzhůru k obloze. Vzápětí se vládcova ruka proměnila ve vodní tříšť, tlak pominul a Staryj bolševik stejně náhle klesl zpátky.

Příď se prudce zabořila do vody. Náraz připomínal detonaci, loď přímo zasténala. Všechny palandy se zřítily. Lev padal a netušil kam. Ve vzduchu ještě stačil natáhnout paže a přetočit se obličejem dopředu. Uslyšel zvuk praskajících kostí, ale nevěděl, jestli svých nebo cizích. Ležel tam bez dechu a napůl omráčený. Nic ho nebolelo. Opatrně prozkoumal místo pod sebou. Zjistil, že přistál na hrudi jiného vězně a nechtěně mu zlámal žebra. Zkusil nahmatat tep. Muž byl mrtvý. Z hrdla mu trčel odštípnutý kus dřeva.

Lev s námahou vstal. Loď se dál divoce houpala ze strany na stranu. Čísi prsty stiskly jeho kotník. Zřejmě se po mně sápe ten bezejmenný a neviditelný vůdce gangu, pomyslel si Lev a kopnutím se muže zbavil. Pak si uvědomil, že spíš nějaký zoufalec hledá pomoc, ale neměl čas chybu napravit. Parník znovu – a v ostřejším úhlu než předtím – vyrazil směrem ke hvězdám. Na Lva se hrnuly trosky paland, společně s nimi se po nakloněné podlaze kutáleli vězni. Byla to smrtelně nebezpečná lavina dřevěných úlomků a lidských těl.

Marně se poslepu snažil něčeho zachytit. Loď teď svírala pětačtyřicetistupňový úhel. Lva do obličeje udeřilo cosi kovového. Upadl, převaloval se a kutálel s ostatními, dokud nenarazil na přepážku oddělující vězně od strojovny. Ke stěně byli ve čtyřech vrstvách přimáčknuti muži, kteří čekali, až parník dokončí stoupání a opět klesne dolů. Zoufale se pokoušeli přidržet čehokoli pevného. Báli se chvíle, kdy je zpětný pohyb vymrští do neznáma. Lvovy prsty marně klouzaly po hladkém lodním trupu. Loď se právě ocitla na hřebenu vlny.

Lev věděl, že za okamžik odletí dopředu. Bude bezmocný, všechna ta těla ho zavalí a rozdrtí. Ve tmě si horečně vybavoval polohu jednotlivých částí podpalubního prostoru. Parník už zahájil strmý pád. Jedinou naději teď představovaly schůdky vedoucí nahoru k průlezu. Lev se vrhl směrem, kde je tušil. Nahmátl tvrdou hranu a podařilo se mu za kovový schůdek zaklesnout paži. Vzápětí lodní příď udeřila o zpěněnou hladinu.

Druhý náraz, podobný detonaci, působil ještě děsivěji. Lev nepochyboval, že se loď rozštípla jako ořechová skořápka po ráně kladivem. Čekal burácivé proudy mořské vody, ale slyšel pouze křik vězňů smísený s praskotem lámajících se prken a trámů. Rukou zaháknutou o schůdky to prudce škublo, až si Lev málem vykloubil rameno. Nicméně žádná záplava se neobjevila. Lodní trup zůstal neporušený.

Lev se ohlédl a spatřil kouř. Ano, nejenom kouř cítil, ale také viděl! Odkud se vzalo světlo? Rachot lodního motoru jako by zesílil. Dřevěná přepážka dělící odsouzené od parního kotle zmizela, náraz ji roztříštil. Uprostřed strojovny zářilo ústí topeniště, obklopené zbytky paland a zkroucenými těly vězňů.

Oči navyklé trvalé tmě se pár vteřin přizpůsobovaly nové situaci. Nejhorší kriminální zločinci teď měli ze strojovny volný přístup ke kajutám členů posádky a kapitánskému můstku. Topič, celý od uhelného prachu, zvedl ruce nad hlavu, aby dal najevo, že se vzdává. Jeden z vězňů k němu skočil a přimáčkl ho na rozžhavený kotel. Vzduch zhoustl pachem spáleného masa. Topič drásavě kvílel a snažil se osvobodit, vězeň ho však pevně držel a pobaveně sledoval, jak se ubožák zaživa škvaří a posléze chrčí ve smrtelné agonii. Vrah vítězoslavně zvolal: „Loď je naše!“

Lev poznal hlas vůdce tlupy. Muže, který předtím přišel s nožem v ruce k jeho palandě, aby ho zabil.

TÉHOŽ DNE

Timur se po čtyřech plazil úzkými chodbičkami parníku Staryj bolševik. Neustále narážel do stěn. Když se před chvílí loď začala řítit z hřebenu mohutné vlny a přídí pak dopadla na dno brázdy hluboké dobrých třicet metrů, byl právě na můstku. Náraz vymrštil Timura dopředu a přehodil ho přes navigační zařízení. Ocelové pláty se chvěly a bzučely jako rezonující ladička. Zvedl se z podlahy a vyhlédl oknem. Spatřil pouze valící se zpěněnou šedočernou masu vody. Domníval se, že se loď potápí, vzápětí se však příď opět zvedla směrem k obloze.

Kapitán ve snaze zjistit škody zazvonil do strojovny. Nikdo se mu neozval. Dál pluli, stroje pracovaly, trup tedy zůstal nedotčený. Pohyb lodi vzhůru vyloučil rozsáhlejší záplavu. Jestliže ocelový plášť parníku zatím náporům vln odolával, pro ztrátu spojení se nabízelo jediné vysvětlení: dřevěná přepážka v podpalubí praskla jako suchý klacík. Vězni byli volní. Mohli se dostat do strojovny a odtud po schodech proniknout k hlavní věži. Pokud by se vyřítili nahoru, zabijí každého, koho chytí, naberou nový kurz do mezinárodních vod a v roli údajných obětí komunistického režimu požádají o azyl. Pět stovek nebezpečných, ke všemu odhodlaných kriminálníků proti dvaceti strážným a desetičlenné posádce.

Kontrolu nad podpalubím jsme ztratili, uvědomil si Timur. Znovu se zmocnit strojovny ani zachránit muže, kteří tam pracují, už nedokážeme. Ale stále ještě můžeme vzbouřencům odříznout cestu, uzavřít je v dolních částech lodi… Ze strojovny vedly do věže dvoje dveře. Timur zamířil k prvním, další strážní k druhým. Kdyby některý z vchodů ovládli vězni, rychle by jim padla do rukou celá loď.

Timur se rozhlédl a z posledních schodů seběhl k základně palubní nástavby. Přímo před sebou, na konci chodby, viděl první přístupové dveře. Byly odemčené, kývaly se a narážely do kovových stěn. Loď se zvedla vzhůru a v ostrém úhlu se naklonila. Timura to vymrštilo dopředu, opět klesl na ruce a na kolena. Těžké ocelové dveře se rozlétly dokořán a odhalily skupinu třiceti až čtyřiceti vězňů šplhajících ze strojovny. Ke dveřím, které znamenaly svobodu, měli stejně daleko – či stejně blízko – jako Timur. Protivníci se snad vteřinu napjatě pozorovali.

Pak odsouzení vyrazili vzhůru. Zareagoval i Timur. Zvedl se a běžel ke dveřím. Skočil na ně v okamžiku, kdy do nich z druhé strany začala tlačit smršť rukou. Věděl, že dlouho dveře neubrání. Muži se už téměř dostali ven. Sáhl po pistoli.

Vtom bouře prudce škubla lodí na bok, odhodila vězně zpátky do strojovny, zatímco Timura naopak přitiskla ke dveřím, které pod vahou jeho těla zaklaply. Chvatně otočil kruhovým zámkem a pevně jej utáhl. Kdyby se loď naklonila opačným směrem, odletěl by Timur na podlahu, vězni by se vyhrnuli ven a snadno by si s ním poradili. Teď jenom vztekle bušili pěstmi do dveří a sprostě kleli. Hlasy však zněly slabě, údery neměly naději. Proti masivním ocelovým dveřím pouhé ruce nic nezmohly.

Timur si oddechl. Náhle se ozval rachot samopalů. Odsouzení zřejmě pronikli druhými dveřmi.

Klopýtavě se rozběhl kolem opuštěných ubikací posádky. Odbočil za roh a uviděl dva přikrčené a střílející strážné. Vytáhl z pouzdra pistoli a zaujal palebnou pozici vedle nich. Mezi nimi a přístupovými dveřmi ležela těla mrtvých nebo zraněných vězňů. Ti, kdo ještě žili, se snažili odplazit do bezpečí. Dveře z podpalubí – pro odsouzené teď už jediná úniková cesta – byly pootevřené a zaklíněné prknem, které uprostřed vyčnívalo. Timur by je nemohl zavřít, ani kdyby k nim stačil doběhnout. Strážní v panice stříleli nazdařbůh, kulky se odrážely od ocele a s vražednou náhodností létaly chodbou. Timur dozorcům gestem naznačil, aby na chvíli ukončili střelbu.

Louže vody se přelévaly ze strany na stranu v souladu s pohyby divoce rozbouřeného moře. Vězni se skrývali za pevnými dveřmi, neodvažovali se vystrčit hlavu. Mezi stovkami hrdlořezů se zřejmě zatím nenašlo dvacet dobrovolníků, ochotných vyřítit se ven a obětovat život, aby se ostatní zmocnili chodby. Ano, ti muži dobře věděli, že jich nejméně tolik bude muset zemřít, než se podaří zneškodnit strážné.

Timur převzal jeden ze samopalů a namířil na zaklíněné prkno. Stiskl spoušť, dřevo se začalo tříštit. Nepřestával střílet a zároveň vykročil vpřed. Vyčnívající pahýl se po dlouhé salvě úplně rozpadl, dveře už by se daly zavřít a uzamknout. Timur se k nim vrhl. Než stačil doskočit, objevily se ve škvíře tři nové dřevěné klíny. Protože vystřílel poslední náboje, musel se stáhnout.

Dorazili ještě čtyři strážní a doplnili počet obránců na sedm. I tak proti stovkám kriminálníků představovali žalostně malou sílu. Nicméně vězni se vzhledem k předchozím ztrátám nepokoušeli o útok. Pokud se část nehodlala obětovat za celek, neměli naději na úspěch. Pravděpodobně vymýšleli jinou taktiku. Starší dozorce tlumeným hlasem navrhl: „Prostrčíme škvírou hlavně samopalů. Ti chlapi přece nemají zbraně. Upustí prkna a my dveře zabouchneme.“

Jeho kolegové souhlasně pokývli.

Uběhli sotva pár kroků, když se dveře rozlétly. Strážní zahájili palbu, ovšem bez účinku. Vězni využili zraněné členy posádky jako lidské štíty a současně beranidla. Tlačili ty ubožáky před sebou – zohavené, ohořelé, křičící.

Dozorce, který stál nejblíž, se pokusil couvnout. Nechtěně přitom postřelil kolegu. Jeden z vězňů ho tělem člena posádky srazil k zemi. Ostatní příslušníci teď už mířili odsouzeným na nohy. Pár útočníků padlo, ale za nimi postupovali další a další. Zdálo se nepochybné, že během několika minut ovládnou chodbu a pak celou loď. Zbylé dozorce a námořníky zmasakrují. Timur pozoroval scénu jako ochromený, nedokázal ani vypálit ze své pistole. V zásobníku měl směšných šest nábojů. Bránit se s jejich pomocí stovkám protivníků by nebylo o nic smysluplnější než střílet na mořské vlny.

Ta představa mu vnukla nápad. Timur se rozběhl k vnějším dveřím vedoucím na palubu a trhnutím je otevřel. Spatřil rozbouřený oceán, děsivé masy zpěněné vody. Jako všichni dozorci měl i Timur na opasku bezpečnostní karabinku. Zahákl ji za ocelové lano natažené podél nástavby, aby muže chránilo před spláchnutím do moře.

Ohlédl se. Bitva pokračovala, dva strážní dosud stříleli. Hodně vězňů zkosila palba, ale rychle je nahrazovaly nové řady hrnoucí se z podpalubí. Timur křikl směrem k vlnám, jako by je provokoval a zároveň žádal o pomoc: „Tak se předveďte!“

Příď klesla do hluboké brázdy a pak se zvolna vynořila. Mohutná vlna s bělavým zpěněným hřebenem zcela zakryla obzor. Udeřila do lodního boku, zaplavila chodbu a strhla Timura dozadu. Voda vyplnila veškerý prostor. Timur, ochromený chladem, nedokázal ani myslet, natož se jakkoli bránit.

Jeho prudký pád chodbou zastavila karabinka připnutá k ocelovému lanu. Vlna se převalila. Loď se v protipohybu naklonila opačným směrem. Voda odtekla stejně rychle, jako se přihrnula. Timur lapal po dechu a zjišťoval následky potopy. Útočící vězně vlna spláchla zpátky do podpalubí. Než se stačili vzpamatovat, odpoutal se od lana a vzápětí už pádil vpřed. Uniforma mu ztěžkla nasáklou vodou, boty se smekaly na mrtvolách strážných a vězňů, obětí boje. Zabouchl dveře a zamkl je. Podpalubí se podařilo odříznout.

Ale nesměl ztrácet čas. Dveře vedoucí na palubu zůstaly dokořán otevřené. Další masa vody by mohla zaplavit vnitřek lodi a převrhnout ji. Timur se k těm vnějším dveřím musel rychle vrátit. Vtom ho popadla čísi ruka. Jeden z vězňů bitvu i přívaly vody přežil. Podrazil Timurovi nohy, sevřel ho koleny a přiložil mu hlaveň samopalu k hlavě. Nebyla naděje, že by minul. Stiskl spoušť. Zbraň nevystřelila – buď ji poškodila mořská voda, nebo došly náboje.

Timur ze všech sil praštil vězně pěstí do nosu, přetočil se na něho a přimáčkl mu obličej do louže. Lodní příď se znovu naklonila a začala klesat, tentokrát v Timurův neprospěch. Voda odtekla a nabídla vězni příležitost, aby se nadechl. Mrtvá těla se valila chodbou na palubu, Timur a krvácející vězeň klouzali stejným směrem. Zápasili spolu, jenom několik metrů je dělilo od pádu do rozběsněného moře.

Jakmile se dostali za vnější dveře, natáhl Timur paži a zachytil se bezpečnostního lana. Pak odkopl zraněného vězně na palubu. To už se blížila další obrovská vlna. Timur se dveřmi protáhl zpátky a zavřel je. Zatímco se kulatým zaskleným okénkem díval vězni přímo do očí, vlna udeřila. V dlaních cítil prudké vibrace. Když voda opadla, vězeň byl pryč.

TÉHOŽ DNE

Lev dole pod schůdky sledoval vůdce vzpoury, marně zápolícího s ocelovými dveřmi. Znovu se ocitli v pasti, neexistoval způsob, jak se zmocnit můstku. Během předchozího pokusu ztratili hodně vorů. Vůdce samozřejmě velel zezadu, vyhýbal se kulkám. Vlna ho pak smetla zpátky do podpalubí. Lev sklouzl očima k podlaze. Voda mu sahala po kotníky, přelévala se ze strany na stranu a destabilizovala parník. Vypumpovat se nedala, současná situace vylučovala možnost spolupráce mezi odsouzenými a dozorci. Další přívaly by loď potopily. Klesla by ke dnu, vězni by zůstali uzamčeni ve svém ocelovém vězení, do něhož by dál pronikala ledově studená mořská voda. Ale samozvaný vůdce se o nebezpečí hrozící lodi příliš nezajímal. Už se rozhodl: zvítězí, nebo zemře.

Motor začal vynechávat. Lev se otočil, aby zjistil, co se děje. Oheň pod parním kotlem slábl. „Musíme přikládat!“ křikl na vězně. „Topeniště nesmí vyhasnout.“

Vůdce vzpoury se vrátil do strojovny a zavrčel: „Když nás nepustěj nahoru, všechno tady rozflákáme.“

„Bez páry loď nepopluje a potopí se,“ namítl Lev. „Potřebujeme udržet motor v chodu. Závisí na něm náš život.“

„A jejich snad ne? Až se loď zastaví, nezbyde jim nic jinýho než s náma vyjednávat.“

„Kdepak, nikdy ty dveře neotevřou. Zkus rozbít motor, a uvidíš. Posádka a strážní opustí loď. Mají záchranné čluny – jen pro sebe, pro nás ne. Klidně nás nechají utopit.“

„Jak si tím můžeš bejt jistej?“

„Už se to jednou stalo! Na lodi Džurma. Vězni pronikli do skladiště, ukradli jídlo a zbytek – pytle od rýže, dřevěné police a tak – zapálili. Mysleli, že dozorci přiběhnou dolů. Ale nepřiběhli, vykašlali se na ně. Všichni vězni se udusili.“

Lev zvedl lopatu.

„Polož ji!“ vyštěkl vůdce.

Lev ho ignoroval. Nabral uhlí a přiložil do vychládajícího topeniště. Ostatní vězni mlčky a s napětím čekali, jak střetnutí dopadne. Skutečnou rvačku Lev dávno nezažil. Letmo odhadl soupeřovu sílu, zvažoval své šance. Stoprocentně si věřit nemohl. Pevněji sevřel v rukou lopatu a připravil se. K jeho údivu se vězeň usmál.

„Jen makej. Dři se jako votrok. My se ven dostaneme jinak.“

Vůdce vzpoury popadl další lopatu a rozbitou dělicí přepážkou přelezl do vězeňské části podpalubí. Lev tam stál a nevěděl, jestli má muže následovat, nebo raději dál přikládat uhlí. Vzápětí se ozvaly řinčivé zvuky kovu narážejícího do kovu. Lev proběhl otvorem v přepážce. Přimhouřil oči, aby se přizpůsobily šeru, a uviděl vora, jak na horních schůdcích mlátí lopatou do ocelového příklopu. Obyčejný člověk by se zbytečně namáhal, tenhle chlap však měl takovou sílu, že se pod jeho ráznými údery začal poklop promačkávat a vyklenovat. Dříve či později by ocelový plát určitě praskl.

„Když padací dvířka zničíš, už je nikdy nezavřeme,“ křikl na něho Lev. „Podpalubí zaplaví voda a loď půjde ke dnu!“

„Než chcípnu, poznám svobodu!“ zahřímal vězeň. „Chci umřít jako svobodnej člověk!“ Obrovskou silou a neúnavně útočil na kovový poklop, všechny rány směřovaly do téhož místa.

Lev nedokázal odhadnout, kdy ocel povolí. Ale věděl, že jakmile k tomu dojde, škoda bude nenapravitelná. Musel zakročit. Ovšem sám by asi tak výjimečně zdatného muže nezvládl. Potřeboval pomoc dalších vězňů. Zkusil je oslovit. „Poslyšte, náš život závisí na…“

Jeho hlas zanikl v rachotu kovových úderů a burácení bouře. Žádná ruka ochotná pomoct se nezvedla.

Loď se neustále prudce houpala. Lev vystihl správný okamžik, vrhl se vpřed a zachytil se dolního schůdku. Vězeň dál urputně třískal do padacích dveří, nohy zaklesnuté kolem železné konstrukce schůdků, aby si udržel stabilitu. Pak si všiml, že se Lev chystá šplhat vzhůru, a výhrůžně mávl zprohýbanou lopatou. Lvovi zbývala jediná možnost – uchopit protivníka za kotníky a stáhnout ho dolů. Vězeň se otočil a zaujal obrannou pozici, připravený rozseknout Lvovi hlavu.

Než se Lev stačil posunout výš, prolétly poklopem střely a zasáhly odsouzeného do zad. Vor s ústy plnými krve udiveně pohlédl na svou hruď. Nápor bouře ho srazil ze schůdků. Lev uhnul stranou a muž ztěžka dopadl na dno podpalubí pokryté vrstvou vody. Poklopem pronikaly další střely, ohrožovaly i Lva. Uskočil z jejich dosahu.

Chvatně zhodnotil situaci. Vor tu ležel mrtvý. Ale objevilo se nové nebezpečí. Záplava střel proděravěla poklop. Kdykoli se palubou přehnala vlna, vlévaly se dovnitř spousty vody. Kdyby se otvory nepodařilo ucpat, loď by se brzy potopila. Bylo životně důležité, aby Lev vylezl po schůdcích nahoru a díry utěsnil. Lodí to nepřetržitě házelo z boku na bok, hladina v podpalubí stoupala. Voda už šplíchala na chladnoucí kotel. Problémy se množily. Lev už nemohl čekat ani minutu, musel jednat. Hned.

Stáhl z mrtvého vězně oblečení a roztrhal je na menší kusy. Zkusmo položil nohu na dolní schůdek a v hustých proudech vody, která dál pronikala poškozenými palubními dvířky, začal pomalu stoupat vzhůru. Jeho život teď závisel na chápavosti střílejícího dozorce.

TÉHOŽ DNE

Genrich pevně seděl za krytem otočného těžkého kulometu. Ačkoli kolem se neustále tříštily mohutné vlny, cítil se skvěle. Připadal si, jako by plul na hřbetě velryby. Díky jeho statečnosti selhal pokus vězňů uniknout z podpalubí. Zachránil loď. Ze zbabělce se během chvíle proměnil v hrdinu! Sotva předtím zaslechl hluk bitvy, která vypukla mezi dozorci a odsouzenými, schoval se v kajutách posádky, strachy celý roztřesený. Viděl chodbou chvátat Jakova, ale ani se nepohnul. Vynořil se, teprve když zjistil, že se vězně podařilo zahnat zpátky. Až dodatečně si uvědomil, jaké nové nebezpečí mu hrozí. Přeživší strážní ho obviní z dezerce. Budou jím opovrhovat neméně než ti předešlí. Projde si dalšími sedmi lety samoty… Uprostřed zoufalství mu náhle přímo do klína spadla možnost vyznamenat se. Ozvalo se řinčení ocele narážející do ocele. Jako jediný postřehl, že vězni rozbíjejí poklop průlezu a snaží se ovládnout loď z paluby. Poklop nebyl konstruovaný tak, aby mohl odolat soustředěnému útoku. Za normálních okolností se na něj vězni neodvážili sáhnout, strážní by je postříleli. Ovšem teď v bouři zůstal palubní kulomet bez obsluhy. Tuhle příležitost nesměl Genrich promarnit. Rozběhl se k němu a zaujal palebnou pozici. Pak zamířil na poklop a vypálil. Rozjařeně vykřikl, zasypal poklop druhou a třetí dávkou, rozhodnutý vydržet u kulometu, dokud bouře neustane. Ano, všichni se na vlastní oči přesvědčí, jak je Genrich odvážný. Zabije každého vězně, který se pokusí dvířka rozbít. Každého, kdo se k nim přiblíží.

Timur se na můstku zalykal vztekem nad Genrichovou neuvěřitelnou tupostí. Další střelbu do poklopu nehodlal připustit. Podpalubí bylo už teď částečně zaplavené a kapitán jenom s obtížemi zdolával vlny. Jestli naberou ještě víc vody, loď se potopí. Nezdálo se, že by bouře polevovala. O krajně nebezpečné situaci věděl Timur stejně jako ostatní. Zachránil loď před vězni, bude ji muset zachránit i před dozorcem.

Seběhl ze schodů a otevřel vnější dveře vedoucí na palubu. Vichr a liják ho bičovaly, jako by je snad svou přítomností osobně urážel. Zavřel za sebou a karabinkou se připnul k jistícímu lanu. Od těžkého kulometu Timura dělilo zhruba patnáct metrů hladké paluby. Kdyby ho cestou zasáhla vlna, mohla by ho spláchnout do moře. Potom by ho lano vleklo podél lodi jako rybí návnadu, dokud by neprasklo. Sklouzl očima k prostřílenému poklopu – a zpozorněl. Jednou z děr se vysunoval kus hadru. Zjevně ji kdosi ucpával. A Genrich se chystal vypálit další dávku.

Timur se řítil po palubě, právě když se přes bok lodi začala valit mohutná vlna. Vrhl se vpřed a stočil hlaveň kulometu směrem k obloze. Genrich mezitím už stiskl spoušť. Vlna udeřila, na okamžik zvedla Timura z paluby. Kdyby se pevně nedržel okraje kulometné vížky, odletěl by do moře. Vlna opadla a Timur opět stál na nohou. Vyplivl slanou vodu, která mu zaplnila ústa, a zuřivě Genrichem zatřásl jako hadrovým panákem. Odstrčil ho, vytáhl ze zbraně nábojový pás a hodil jej přes palubu.

Od zneškodněné zbraně zamířil zpátky k ubikacím. Nezapomněl překontrolovat poklop průlezu vedoucího do podpalubí. Zjistil, že kdosi zevnitř dál neúnavně ucpává otvory po střelách. Timur už se dostal téměř k nástavbě, když ucítil náraz další vlny. Otočil se a spatřil zpěněnou vodní stěnu. Srazila ho na palubu. Chvíli nic neslyšel, viděl pouze miliony bublinek. Pak se voda rozplynula a vrátily se dunivé zvuky bouře. Timur se rozhlédl kolem sebe. Kulometná vížka zmizela, vyrvalo ji to jako zkažený zub a odmrštilo na lodní příď. Genrich zůstal uvězněný ve zkroucené ocelové konstrukci.

Jistící lano mělo dostatečnou vůli, aby Timur mladého dozorce mohl zkusit vytáhnout. Chudák Genrich se marně snažil z kovové pasti vysvobodit sám. Trosky ho lapily. Jestli je voda odnese přes palubu, vezmou ho s sebou. Ale Timur k němu nezamířil. Pozoroval běsnící moře. Loď právě stoupala na hřebenu další obrovské vlny a brzy se ponoří do hluboké brázdy. Síla, která z paluby vytrhla kulometnou vížku, by je smetla oba.

Timur se ke Genrichovi otočil zády. Chytil se jistícího lana a vykročil k ubikacím. Příď se v ostrém úhlu skláněla dolů. Timur s námahou prošel dveřmi a pevně je zavřel.

Genricha zdvíhala vlna vzhůru. Instinktivně kolem sebe mával rukama, aby udržel hlavu nad hladinou. Voda byla tak mrazivě studená, že od pasu dolů nic necítil. Necítil ani prudkou bolest, kterou mu předtím způsobily trosky ocelové konstrukce kulometné vížky, když mu rozpáraly břicho. Otupělý šokem si teď uprostřed rozbouřeného moře připadal, jako by ho ty ledové vlny rozřízly v půli těla. Ještě vteřinu či dvě viděl světla vzdalující se lodi, než zmizely docela.

Deset kilometrů severně od Moskvy

8. DUBNA

Zoja měla zápěstí a kotníky svázané tenkým ocelovým drátem, utaženým tak pevně, že se ani nemohla pootočit, aby se jí hned nezařízl do kůže. Ležela na boku, přes oči pásku, v ústech roubík. Neměla pod sebou žádnou pokrývku – nárazy způsobované silnicí plnou výmolů nic netlumilo. Podle spousty volného prostoru a hukotu motoru usoudila, že je na korbě nákladního auta. Celým tělem vnímala vibrace přenášené kovovou podlahou. Kdykoli vůz prudce zabrzdil, hodilo to se Zojou dozadu a vzápětí dopředu – spíš jako s mrtvolou než s živým člověkem. Sotva se trochu vzpamatovala, zkusila se zorientovat. Zpočátku často odbočovali v hustém provozu. Zřejmě projížděli Moskvou, ačkoli úplně jistá si nebyla. Teď už pokračovali plynule a stálou rychlostí, nepochybně se tedy dostali za město. Slyšela pouze rachot motoru, jiné zvuky se neozývaly. Únosci ji odváželi na nějaké odlehlé místo. Navíc s ní velmi surově zacházeli, hadrový roubík jí strčili hluboko do krku, až se málem dusila. Tohle všechno vedlo Zoju k přesvědčení, že se ji chystají zabít.

Jak dlouho ji drželi v zajetí? Netušila. Nedokázala odhadnout, kolik času uplynulo. Odvlekli ji a nacpali do osobního auta. Ještě zahlédla Raisin pád z balkonové římsy. Potom ji omámili drogami. Probrala se na podlaze cihlové komory bez oken, ve spáncích jí divoce bušilo, v ústech vyschlo. Ačkoli ji tam dopravili bezvědomou, předpokládala, že je někde hluboko pod zemí. Vzduch byl trvale chladný a vlhký. Cihly se nikdy nezahřály, neposkytovaly sebemenší vodítko k odlišení dne od noci. Silný zápach připomínal odpadové stoky. Často slyšela šumět vodu a někdy se stěny rozechvěly, jako by kolem nich proudila řeka. Zoja měla přikrývky a dostávala jídlo. Únosci se před ní neskrývali, ale rozhovor omezovali na strohé příkazy a otázky. Prostě ji udržovali naživu, jinak se o ni nezajímali. Nicméně občas se jí zmocnil nejasný pocit, že ji z chodby kdosi sleduje. Sotva se však pokusila přiblížit, aby pozorovatele zahlédla, zmizel ve tmě.

Během těch posledních týdnů znovu a znovu přemýšlela o smrti. Proč vlastně žije? Netoužila po záchraně, představa svobody jí nevháněla do očí radostné slzy. Svoboda pro ni znamenala život neoblíbené nešťastné školačky, nenáviděné a plné nenávisti. Ve studené zděné cele netrpěla víc než v domácnosti Lva Děmidova. Změnilo se prostředí, změnili se věznitelé, osamělost zůstávala stejná. Zoja neplakala při vzpomínce na svůj pokoj a na společná jídla u kuchyňského stolu. Neplakala dokonce ani při vzpomínce na svoji sestru. Možná bez ní bude Jelena spokojenější. Třeba jí právě ona překáží, brání jí vést normální život a opravdu přilnout ke Lvovi a Raise.

Proč nedokážu plakat?

Bolestivě se štípla, ale marně. Plakat nedokázala.

Doufala, že Raisa pád z balkonu přežila. Doufala, že Jelena je v bezpečí. Ale i tyhle naděje, byť upřímné, působily podivně cize jako implantovaná náhražka jejích skutečných, hluboko skrývaných citů. V jejím vnitřním mechanismu zřejmě chyběla důležitá součástka, emoce se nepropojovaly se zkušenostmi, kolečka se točila naprázdno. Zoja by se měla bát. Místo toho přijímala svůj osud netečně. Chtěli ji zabít? Tak ať ji zabijí. Chtěli ji pustit? Prosím, klidně. Nehrála si na hrdinku, jenom jí to bylo srdečně jedno.

Nákladní auto odbočilo ze silnice na hrbolatou polní cestu. Zpomalilo a po několika dalších odbočkách zastavilo. Dveře kabiny se otevřely a s bouchnutím zavřely. Na štěrku zaskřípaly kroky mířící dozadu. Kdosi odhrnul z korby plachtu. Zoju vyložili jako balík a postavili. Se svázanými kotníky jen obtížně udržovala rovnováhu. Pod podrážkami cítila hrudkovité bláto a drobné kamínky. Z jízdy se jí nepříjemně houpal žaludek, musela se přemáhat, aby nezvracela – únosci by ji považovali za slabou a vyděšenou. Odstranili jí roubík. Zhluboka se nadechla. Jakýsi muž se rozesmál hlubokým, okázale blahosklonným smíchem, pak jí rozvázal nohy i ruce a sundal pásku z očí.

Denní světlo Zoju oslepovalo. Odvrátila se od slunce jako podzemní démon, který se náhle ocitl mimo své doupě. Teprve po chvíli se její zrak přizpůsobil. Stála na polní cestě. V příkopu před sebou spatřila drobné bílé kvítky, jejich nepravidelně roztroušené trsy se podobaly stříkancům mléka. Vzhlédla a uviděla les. Oči, tak dlouho zbavené veškerých podnětů, připomínaly vyschlou mořskou houbu vhozenou do vody. Hltavě do sebe nasávaly každou kapku barvy.

Konečně se Zoja otočila k únoscům. Byli dva. Podsaditý muž se svalnatýma rukama, tlustým krkem a mohutným hrudníkem, celý podivně zhuštěný a stlačený, jako by vyrostl v příliš malé bedně. A vedle něho hubený šlachovitý kluk snad třináctiletý či čtrnáctiletý, Zojin vrstevník. Přesto si ji měřil s povýšeným odstupem dospělého, který má před sebou hloupou holčičku. Okamžitě k němu pocítila nechuť.

Podsaditý chlapík ukázal ke stromům. „Běž. Protáhni si nohy. Fraera nechce, abys zeslábla.“

To jméno Zoja znala, občas je zachytila z rozhovorů opilých a chvástajících se vorů. Fraera byla jejich vůdkyní. Jednou vpadla do Zojiny cely. Nepředstavila se. Ani nemusela, neomezená moc ji halila jako vladařské roucho. Zatímco z ostatních banditů, jejichž sílu vyjadřovaly pouze svaly, Zoja strach neměla, téhle ženy se zalekla. Fraera ji s chladným pohrdáním pozorovala a odhadovala. Tak by se asi tvářil špičkový mistr hodinář, kdyby mu dali k opravě bezcenný plastový budík. Ačkoli se nabízela příležitost zeptat se, co s ní hodlají udělat, Zoja mlčela. Jenom omámeně zírala, neschopná vypravit ze sebe slovo. Fraera také nepromluvila a po necelé minutě zděnou komoru opustila.

Když se teď Zoja směla projít, zamířila k lesu. Boty se jí bořily do zvlhlé půdy a trávy. Možná mě zabijí, ještě než dojdu mezi stromy, napadlo ji. Třeba už sahají po zbraních. Ohlédla se přes rameno. Muž pokuřoval. Chlapec ji ostražitě sledoval. Nesprávně si vyložil její pohled a křikl: „Nezkoušej utýct! Hned bych tě chytil.“

Ten jeho povýšenecký tón ji popuzoval. Nebuď si tak jistý, odpověděla v duchu. Jestli jsem v něčem dobrá, pak je to běh.

Po dvaceti krocích se zastavila a přitiskla dlaň na kmen stromu, aby se po jednotvárných studených cihlách konečně dotkla něčeho příjemnějšího. Rychle se oprostila od všech tísnivých pocitů, sklonila se do podřepu, nabrala hrst hlíny a zmáčkla ji, až z ní vytékaly pramínky špinavé vody. Kdysi jako dítě vyrostlé v kolchoze běžně pracovala spolu s rodiči. Otec občas zvedl z pole trochu ornice, mnul ji mezi prsty, drolil hrudky. Nikdy se ho nezeptala proč. Jenom ze zvyku? Nebo mu hlína něco prozrazovala? Zoja litovala, že to nezjistila. Litovala mnoha dalších věcí, každé promarněné vteřiny, kdy trucovala, hloupě si hrála a neposlouchala, co jí otec říká, kdy zlobila a zbytečně rodiče rozčilovala. Teď byli oba mrtví, už si s nimi nepopovídá.

Rozevřela pěst a chvatně hlínu smetla z dlaně. Nechtěla si vybavovat dávno minulé doby. Sice nechápala smysl života, ale určitě chápala smysl smrti. Smrt znamenala konec smutných vzpomínek, konec litování. Smrt byla méně prázdná než život. O tom Zoja vůbec nepochybovala. Napřímila se. Ten les se příliš podobá lesům kolem kimovského kolchozu, usoudila. Raději se vrátím k jednotvárným studeným cihlám. Alespoň mi nic nepřipomínají… Byla připravená vykročit.

Otočila se – a škubla sebou. Vylekalo ji, že svalnatý chlap stojí přímo za ní. Vůbec ho neslyšela přicházet. Podíval se na ni, v úšklebku předvedl téměř bezzubá ústa. Zoja sledovala, jak nedopalek doutná na vlhkém spadaném listí. Muž si svlékl kabát a začal si vyhrnovat rukávy košile.

„Fraera nařídila, abysme ti dopřáli trochu pohybu. Zatím jsi ho moc neměla.“

Natáhl ruku, dotkl se horního okraje Zojiny blůzy. Pak dívce přejel prstem po obličeji, jako by jí stíral slzu. Nehty měl drsné a okousané. Ztlumil hlas. „Víš, holka, my nejsme ochočený jako ty. Nejsme zdvořilý jako ty. Když něco chceme, tak si to jednoduše vezmem.“

Zoja se snažila tvářit nebojácně. Ustoupila o krok, ale muž také. „Jo, brát si, to nám jde nejlíp. A mladý holky se zase musej umět podvolit. Můžeš tomu říkat znásilnění. Podle mě je to prostě… trénink.“

Chtěl vzbudit ochromující strach, ale přepočítal se. Zoja byla odhodlaná bojovat. „Jestli na mě sáhnete, kopnu vás. Jestli mě srazíte na zem, vyškrábu vám oči. Jestli mi zlámete prsty, kousnu vás do obličeje.“

Muž se hlasitě rozesmál. „A co když tě nejdřív praštím, že se ani nehneš?“

Zoja dál couvala, muž postupoval, svým širokým tělem jí znemožňoval únik a zároveň ji tlačil před sebou, až se zastavila, zády přitisknutá ke stromu. Oběma rukama poslepu hledala na kmeni cokoli, čím by se ubránila. Odlomila suchou větvičku, bříškem prstu přejela po rozeklaném konci – bude muset stačit. Podívala se směrem k chlapci. Líně přecházel kolem nákladního auta. Muž si všiml jejího pohledu a zavolal na kluka: „Myslí si, že ji zachráníš!“

Zoja se rozmáchla a ze všech sil vrazila muži hrot do obličeje. Čekala krev. Jenže větvička se rozlámala. Muž udiveně zamžikal. Chvíli nechápavě civěl na kousky téměř ztrouchnivělého dřeva v dívčině dlani, a když si uvědomil, co se stalo, znovu se rozesmál.

Zoja využila jeho překvapení a vrhla se vpřed. Chlap ji okamžitě chytil. Vysmekla se mu a rozběhla se k autu. Utíkala jako o život. Předpokládala, že chlapec se jí pokusí odříznout cestu, nikde ho však neviděla. Vzala za kliku, otevřela dveře a vyhoupla se do kabiny. Pronásledovateli zbývalo pouhých pár metrů. Už se nesmál. Zabouchla dveře, právě když k nim dorazil. Klíčky muž naštěstí nechal v zapalování. Přesunula se za volant a otočila klíčkem. Motor naskočil.

S matnou představou, co by měla udělat, pohnula řadicí pákou. Ozval se skřípavý zvuk drhnoucího kovu, jinak nic. Muž si svlékl košili, omotal si ji kolem ruky, napřáhl se a udeřil do bočního okénka. Kabinou se rozlétly střepy. Aby Zoja dosáhla nohou na plynový pedál, musela sklouznout ze sedadla. Sešlápla pedál, motor zaburácel a vůz se rozjel. Muž mezitím otevřel dveře kabiny, popadl Zoju za vlasy a začal ji tahat ven. Vykřikla a zuřivě mu zaryla nehty do rukou.

Náhle ji pustil.

Dopadla zpátky na podlahu kabiny a celá zadýchaná se tam skrčila. Motor zhasl, auto se zastavilo. Muž zmizel. Dveře zůstaly otevřené. Zvedla se a opatrně vykoukla přes sedadlo spolujezdce. Slyšela, jak muž sprostě kleje. Když se podívala o kousek dál, uviděla ho. Ležel na zemi.

Chlapec stál vedle, v ruce zakrvácený nůž. Muž se držel za kotník, mezi prsty se řinula krev. Hoch mlčky hleděl Zoje do očí. Muž mu chňapl po nohách, ale chlapec včas ustoupil stranou. Muž se pokusil vstát, upadl a převalil se na záda. V zadní části kotníku měl přeřezané šlachy, levou nohu jen bezmocně vláčel. S obličejem zkřiveným bolestí a vztekem ze sebe chrlil děsivé výhrůžky, žádnou z nich však nebyl schopen splnit. Belhal se tam, čišela z něho vražedná nenávist a současně působil žalostným dojmem.

Kluk si ho nevšímal. Oslovil Zoju. „Vylez.“

Zoja vystoupila z auta. Dávala si pozor, aby se nepřiblížila ke zraněnému chlapovi, který si košilí ovazoval krvácející kotník. Hoch otřel čepel a vzápětí nůž bleskurychle skryl kdesi v záhybech svého oblečení.

„Děkuju,“ hlesla Zoja.

Kluk se zamračil. „Kdyby mi to Fraera nařídila, klidně bych tě odkrouhnul.“

Zoja se po chvíli zeptala: „Jak se jmenuješ?“

Zaváhal, nebyl si jistý, jestli má odpovědět. Posléze zamumlal: „Malyš.“

„Malyš,“ zopakovala a přelétla pohledem od zraněného muže k náklaďáku. Povedlo se jí sjet pár metrů z cesty.

Chlap mlátil pěstí do země a sípal: „Jen počkej, až se všichni dozvědí, cos mi proved. Už teď seš mrtvej!“

Zoja se otočila ke klukovi, v očích obavy. „Je to pravda?“

Zamyslel se. „Do toho ti nic není. Zpátky musíme pěšky. Zkus zdrhnout, a podříznu ti krk. Zkus se třeba jen pustit mý ruky, a…“

„Podřízneš mi krk?“ ušklíbla se Zoja. Potěšilo ji, že zná alespoň jméno svého tajného ctitele.

Malyš se zatvářil podezíravě. Nepochybně uvažoval, jestli ho nechtěla urazit.

Aby ho uklidnila, Zoja poslušně vložila ruku do jeho dlaně.

Pobřeží Pacifiku Kolyma Přístav Magadan Vězeňská loď Staryj bolševik

TÉHOŽ DNE

Kovové schůdky vedoucí k poklopu – jediná pevná konstrukce v podpalubí – zůstaly celé a nabízely útočiště před vodní záplavou. Vězni se tam mačkali usazení těsně vedle sebe jako vrány na drátě. Těm méně šťastným musela stačit hromada navršená z trosek rozbitých paland, chatrný dřevěný ostrůvek omývaný šplouchající ledovou vodou, na jejíž hladině se pohupovaly mrtvoly. Lev patřil k několika málo vyvoleným, kteří obsadili horní schůdky, vysoko nad vodou a blízko oněch prostřílených, hadry ucpaných padacích dveří.

Jakmile si předtím Lev poradil s dírami po kulometných střelách, vrátil se k vyhasínajícímu topeništi. Usilovně přikládal uhlí – po kolena v ledové vodě, zatímco obličej a hruď mu spaloval žár ohně. Třásl se vyčerpáním, málem ani neuzvedl lopatu. Nikdo mu nepomohl. Ostatní vězni seděli v tom vlhkém šeru jako jeskynní tvorové, nehybní a němí. Čekala je doživotní dřina, proč by si zbytečně přidávali den navíc? Kdyby pod kotlem vyhaslo a motor by přestal pracovat, vlny by loď unášely na otevřené moře. Strážným by nezbylo než situaci řešit. Třeba by sami začali topit. Ovšem tihle lidé rozhodně nechtěli pomáhat při své přepravě do gulagu. Lev neměl dost energie, aby je přesvědčoval o hrozícím nebezpečí. Věděl, že pokud dozorci sestoupí do podpalubí, po tom pokusu o vzpouru budou střílet bez rozmyslu, už jenom pro výstrahu.

Raději tedy pokračoval, dokud mu lopata nevypadla z ruky. Teprve pak se objevil jakýsi muž a vystřídal ho. Lev téměř nezřetelně zamumlal slova díků, vylezl po železných schůdcích – vězňové mu uhýbali – a nahoře upadl do horečnatého polospánku. Třásl se, únava, hlad a žízeň vyvolávaly zmatené děsivé vidiny.

Lev otevřel oči. Po palubě chodili lidé, nad hlavou slyšel jejich kroky. Loď neplula. Chtěl vstát, ale tělo stočené do klubíčka měl naprosto ztuhlé. Nejprve narovnal prsty a potom krk. Klouby a obratle zapraskaly. Vtom se poklop prudce nazdvihl. Lev sebou škubl a v jasném denním světle přivřel oči. Obloha mu připadala třpytivá jako roztavené stříbro. Pak se oči přizpůsobily a Lev poznal, že ve skutečnosti je matně šedá.

Kolem se rojili strážní se samopaly namířenými dolů do podpalubí. Jeden z dozorců křikl na vězně: „Zkuste si něco, a pošleme loď ke dnu i s vámi! Všechny vás utopíme!“

Odsouzení se stěží dokázali pohnout, vážnější odpor proti věznitelům nepřicházel v úvahu. Žádné vděčnosti za to, že udrželi stroje v chodu a zachránili loď, se nedočkali, místo toho hleděli do hlavní samopalů. Ozval se další hlas: „Na palubu! Okamžitě!“

Hlas patřil Timurovi. Lev pookřál. Zvolna se vsedě napřímil, toporně jako rozvrzaná dřevěná loutka řízená vodícími drátky se vztyčil a vylezl na palubu.

Otřískaný parník kotvil nakloněný k boku. Kulometná vížka zmizela, zůstala po ní jen změť pokroucených ocelových traverz a trubek. Nebylo snadné představit si, že moře, teď vlídné a tiché, mohlo tak běsnit. Lev pouze krátce a nenápadně pohlédl na Timura, ale stačil si všimnout tmavých kruhů pod očima. Kamaráde, ta bouře ti taky dala pěkně zabrat, pomyslel si. Někdy později si budeme muset vyměnit zážitky.

Lev přešel k okraji paluby a opřel se rukama o zábradlí. Poprvé spatřil přístav Magadan, bránu k nejodlehlejším částem země, s nimiž ho mnohé důvěrně spojovalo, a které přesto vůbec neznal. Nikdy kolymskou oblast nenavštívil, v minulosti sem však poslal stovky mužů a žen. Nerozmisťoval je do konkrétních táborů, tak daleko jeho pravomoc nesahala. Ovšem mnozí z nich se nevyhnutelně ocitli na téhle nebo podobné lodi a pak stejně jako teď on zvolna postupovali v řadě jeden za druhým, lidský materiál určený pro další zpracování.

Vzhledem k neblahé proslulosti Kolymy Lev očekával dramatičtější a zlověstnější scenerii, ale nevelký přístav, vybudovaný před nějakými dvaceti lety, působil téměř konejšivým dojmem. Dřevěné chatrče se střídaly s hranatými betonovými budovami, po stranách ozdobenými politickými hesly a plakáty, které do jednotvárně matné palety přidávaly nesmělý záblesk barvy. V dálce za přístavem se mezi zasněženými horami rozkládala síť gulagů. Hory blízko pobřeží byly nižší, směrem do vnitrozemí se zvyšovaly, až se temeny dotýkaly mraků. Ta poklidná a současně hrozivá krajina nebrala sebemenší ohledy na křehké a zesláblé jedince, ze svých svahů bičovaných arktickými vichry by nemilosrdně smetla každého neduživce.

Lev společně s ostatními slezl z parníku dolů do přístavu, kde jako důkaz, že tu kromě vězeňského systému existuje i jiný život, kotvily rybářské čluny. Čukčové, kteří zdejší zemi obývali dávno před vznikem gulagů, přinášeli koše s mrožími kly a prvními letošními treskami. Lvovi věnovali jenom letmý nevlídný pohled, jako by odsouzení zavinili, že se tahle oblast proměnila ve vězeňské impérium. Dozorci rozestavení na molu naháněli nové stádo do houfu. Své nepadnoucí sériově vyráběné uniformy si doplnili tlustými, ručně šitými čukskými kožichy a plstěnými holínkami.

Nedaleko strážných čekali na odvoz domů propuštění vězni. Některým vypršel trest, jiným zrušili rozsudek. Opět z nich byli svobodní lidé, ale jejich shrbená ramena a zapadlé oči tomu nenasvědčovaly. Lev marně pátral po známkách triumfu, snad i zlomyslné, nicméně pochopitelné radosti při pohledu na nešťastníky mířící do táborů, které ona skupina právě nechala za sebou. Místo toho viděl chybějící prsty, popraskanou kůži, boláky, zubožená těla. Svoboda pro někoho mohla znamenat alespoň zdání návratu k původnímu životu, ale většinou si oběti odnášely trvalé fyzické i psychické následky. Tohle se stalo z mužů a žen, které sem Lev kdysi posílal.

Timur z paluby sledoval vězně pochodující ke skladišti. Lev se v zástupu dokonale ztrácel. Jejich pravou totožnost zatím nikdo neodhalil. Navzdory bouři oba dopluli v pořádku. Cesta lodí patřila ke konspiraci. S Magadanem sice existovalo letecké spojení, ale příprava letu by jim znemožnila nepozorovaně proklouznout do táborového systému. Letecky se odsouzení na Kolymu nikdy nedopravovali. Zpáteční cesta naštěstí utajení nevyžadovala. Na magadanské přistávací dráze už čekalo nákladní letadlo. Pokud se nic nezkomplikuje, za dva dny se Lev a Timur vrátí i s Lazarem do Moskvy. Události, k nimž došlo během plavby, spadaly do snazší části celého plánu.

Timur ucítil na rameni čísi ruku a otočil se. Uviděl kapitána lodi Staryj bolševik a vedle něho muže, kterého neznal, podle kvalitního oblečení zřejmě vysoce postaveného činovníka. Na významného funkcionáře byl ten člověk překvapivě hubený, přímo vězeňsky vychrtlý, jako by nechtěně vyjadřoval solidaritu s otroky, nad nimiž tu měl vrchní dozor. Timura okamžitě napadlo, že jde o příznaky vážné choroby. Sotva činovník promluvil, začal kapitán servilně přikyvovat.

„Abel Prezent, oblastní tajemník. Strážný Genrich…“ Muž oslovil kapitána: „Jak se jmenoval?“

„Duvakin. Genrich Duvakin.“

„Zahynul.“

Timurovi se nepříjemně sevřelo hrdlo. Vlastně toho mladíka nechal na palubě zemřít. „Ano. Bouře ho smetla do moře.“

„Genrich na lodi léta sloužil jako strážný. Pro zpáteční cestu potřebujeme doplnit stav. A trpíme nedostatkem spolehlivých lidí. Kapitán hlásil, že jste si při pokusu o vzpouru vedl výborně. Žádá, abyste zaujal Genrichovo místo.“

Kapitán se usmíval. Předpokládal, že Timur bude mít z jeho pochvaly radost.

Ale Timura se zmocnila panika. „Promiňte, nerozumím…“

„Prostě zůstanete na parníku i během zpáteční cesty.“

„Jenže mě služebně přidělili do tábora číslo 57 – jako zástupce velitele. Mám z Moskvy nové prováděcí směrnice.“

„Chápu. A žádný strach, na sedmapadesátku se dostanete. Pokud dovolí počasí, plavba do zálivu Nachodka potrvá sedm dní, za dalších sedm dní jste zpátky v Magadanu. Takže funkci začnete vykonávat nejpozději za dva až tři týdny.“

„Soudruhu tajemníku, musím přesně splnit rozkaz. Vyberte někoho jiného.“

Abel Prezent se zatvářil netrpělivě, na krku mu varovně vystoupily žíly. „Genrich je po smrti. Kapitán požádal, abyste ho nahradil. Vysvětlím vašim nadřízeným své rozhodnutí. Věc je vyřešena. Zůstanete na lodi.“

Moskva

TÉHOŽ DNE

Žalobce Lichoj stál vedle Malyše, který mu přeřízl šlachy. Lichoj měl ovázaný kotník na levé noze, a protože ztratil hodně krve, byl bledý a třásl se horečkou. Přesto si vyžádal okamžité svolání schodky, shromáždění, kde se řešily spory mezi členy gangu.

„Fraero, co naše zásady? Vor nikdy nezraní druhýho vora? Když na mě vzal kudlu, urazil i tebe. Urazil nás všechny.“

Lichoj se opíral o berli, ale odmítal si sednout. Vypadalo by to jako projev slabosti. Stejně tak se nenamáhal setřít z koutku úst zbytky plivance. „Prostě jsem si s ní chtěl kapku užít. Je to zločin? Pro kriminálníka snad ne!“

Ostatní vorové se zasmáli. Přesvědčený, že může počítat s jejich podporou, Lichoj znovu oslovil Fraeru. Na znamení úcty sklonil hlavu a ztlumil hlas. „Malyš si zaslouží smrt.“

Fraera se otočila k Malyšovi. „Co tomu říkáš?“

Chlapec se rozhlédl po nepřátelských tvářích kolem sebe. „Měl jsem se postarat o její bezpečí. Takový jsi mi dala příkazy. Udělal jsem, co bylo nutný.“

Ani hrozba smrti ho nepřiměla k větší výřečnosti. Ačkoli doufal, že Fraera pro něho takový trest nehodlá schválit, svým chováním jí neponechával příliš manévrovacího prostoru. Nesporně porušil pravidla. Bez Fraeřina přímého pokynu nesměl žádný vor zaútočit na jiného vora. Naopak jeden druhého chránili, jako by jejich životy byly vzájemně propojené. Malyš tuhle zásadu hodil za hlavu, nerozumně se postavil na stranu dcery jejich nepřítele.

Teď chlapec sledoval, jak Fraera přechází kolem vorů a odhaduje jejich náladu. Obecné mínění Malyšovi nepřálo. V podobných okamžicích musela vůdkyně dobře zvážit okolnosti. Mohla díky své autoritě odmítnout většinový názor? Nebo jí nezbývalo než s většinovým názorem souhlasit, aby si vůbec autoritu uchovala? Malyšovu pozici oslabovala skutečnost, že ho obvinil oblíbený člen tlupy. Přezdívka Lichoj – smělý – souvisela i s jeho chvástavě zdůrazňovanými sexuálními úspěchy, zatímco klikucha Malyš – batole – označovala osobu mladičkou, v sexuálním i zločineckém smyslu zcela nezkušenou. Do tlupy ho Fraera přijala teprve nedávno. Ostatní vorové se znali z pracovních táborů, Malyš se mezi ně dostal čirou náhodou. Od pěti let se živil kapesními krádežemi na leningradském Baltském nádraží a brzy si vysloužil pověst nejšikovnějšího zloděje. Okradl také Fraeru. Na rozdíl od mnoha jiných obětí si toho okamžitě všimla a začala chlapce usilovně pronásledovat. Aby jí unikl, musel využít veškerých svých schopností i znalosti nádražní budovy. Posléze vylezl okénkem, jakým by stěží proklouzla kočka. Přesto se Fraeře podařilo stáhnout mu z nohy botu. Předpokládal, že tím celá věc skončila, a příštího dne se na vedlejším nástupišti opět pustil do práce. Ovšem Fraera už tam čekala, onu ukořistěnou botu v rukou. Nehádala se s ním. Naopak mu nabídla, aby opustil společenství kapesních zlodějů a připojil se k ní. Zaujal ji jako jediný kapsář, který jí kdy dokázal utéct.

Pravda, ostatní ho navzdory jeho obratnosti nevítali s žádným nadšením. Dál v něm viděli jenom drobného zlodějíčka. Soudili, že nemá právo zařadit se mezi pravé vory. Nikoho nezavraždil, nestrávil ani den v gulagu. Fraera tyhle řeči nebrala vážně. Malyše si oblíbila, přestože zůstával zamračený, uzavřený a nemluvný. Postupně se s ním tlupa, byť zdráhavě, smířila. A Malyš se postupně, byť zdráhavě, smířil s tlupou. Ve skutečnosti patřil pouze Fraeře – a všichni to věděli. Za její ochranu se odvděčoval věrností, jakou své paní prokazuje bojovný pes, který zuřivě štěká na každého, kdo se přiblíží. Ale zároveň si nedělal zbytečné iluze. Pokud šlo o vůdcovskou autoritu, nehrál jejich vztah sebemenší roli. Fraera nebyla sentimentální. Malyš nejenom poranil jiného vora, ale navíc ohrozil její plány. Protože neuměl řídit auto, museli se s děvčetem vrátit do města pěšky. Cesta jim trvala skoro osm hodin. Co kdyby je milicionáři zastavili a zatkli? Jistě, vysvětlil té holce, že jestli se pokusí volat o pomoc nebo se třeba jen pustí jeho ruky, podřízne jí krk. Poslechla. Nestěžovala si na únavu, neškemrala o pár minut odpočinku. A Malyšovy ruky se nepustila ani na rušných ulicích, kde by snadno mohla způsobit problémy.

„Fakta jsou jasná,“ promluvila Fraera. „Útok na jiného vora se podle našich zákonů trestá smrtí.“

Smrt se tu ovšem nechápala v běžném smyslu slova. Malyše nikdo nezastřelí, neoběsí. Vyženou ho z tlupy. Na viditelné místo – na čelo či hřbet ruky – mu vytetují vagínu nebo konečník. Ten potupný obrázek bude vory z nejrůznějších gangů upozorňovat, že dotyčného psance mohou jakkoli fyzicky i sexuálně trýznit, aniž by se museli obávat pomsty jiné tlupy. Malyš měl Fraeru rád. Ale takový trest nehodlal přijmout. Pohnul nohou a nenápadně sklouzl dlaní blíž k noži skrytému v záhybech kalhot. Zatímco promýšlel plán útěku, prsty nahmátly vystřelovací mechanismus.

Vůdkyně gangu už se rozhodla.

Fraera přelétla očima po tvářích svých lidí, kteří ji napjatě sledovali, jako by z ní pouhým pohledem mohli vymámit ortel, jaký si přáli slyšet. Celé roky trvalo, než získala jejich oddanost, štědře odměňovala poslušné a nemilosrdně potírala vzdorné. Přesto teď její autorita závisela na jediném celkem drobném incidentu. Vzpoura vyžadovala sjednocující podnět. A Fraeřiny lidi dokázal spojit právě omezenec Lichoj. Viděli v něm typického vora. Chápali ho, měli stejné sklony. Pokud podával žalobu, podávali ji společně s ním. Spor se sice zdál banální, ale problémy, které tahle schodku vytvářela, ani zdaleka nebyly jednoduché. Podle mínění tlupy existoval jediný přijatelný závěr: vůdkyně musela schválit Malyšovu smrt.

Zaníceně citovali zákony vorů, přitom však zapomínali, že Fraera tradiční pravidla záměrně porušovala – nejvýrazněji už samotným svým postavením. V historii vorů se nikdy nestalo, aby muže vedla žena. Kromě toho se na rozdíl od jiných gangů nevyhýbala politice. Toužila se mstít režimu a jeho přisluhovačům. Svým lidem to vysvětlila slovy, jakým rozuměli. Stát není nic jiného než větší konkurenční gang, prohlásila, a já s ním mám neuzavřené krvavé účty. Přesto si uvědomovala, že vorové jsou velmi konzervativní. V čele tlupy by dali přednost muži. Raději by se zaměřovali výhradně na peníze, sex a pití. Pomstychtivé plány a koneckonců i Fraeru samotnou jenom tolerovali, neboť byla mnohem chytřejší než oni, živila je a chránila. Bez ní by se gang dávno rozpadl na rozhádané a bezvýznamné skupinky.

Jejich zvláštní a překvapivé spojenectví vzniklo v gulagu Minlag ležícím jihovýchodně od Archangelska. Původně se Anisja, politická vězeňkyně odsouzená podle paragrafu 58, o vory nezajímala. Představovali pro ni odlišný svět, vzdálený jejímu chápání. Plně se soustředila na svého novorozeného syna Alexeje. Kvůli němu stálo za to žít. Ani netušila, že je schopna tak nesmírné lásky. Po třech měsících jí kojence vzali. Probudila se uprostřed noci a dítě nenašla. Ošetřovatelka nejdřív tvrdila, že Alexej zemřel ve spánku. Anisja se na ni zuřivě vrhla, chtěla syna zpátky. Pustila ji, teprve když zakročil dozorce. Ošetřovatelka vyštěkla: Ženy odsouzené podle paragrafu 58 si nezaslouží vychovávat dítě!

Nikdy z tebe nebude matka.

Alexejovy rodiče nahradil stát.

Anisja onemocněla žalem. Jenom ležela, odmítala jíst, v horečnatých snech opět prožívala těhotenství. Cítila, jak nezrozené dítě kope, slyšela volání o pomoc. Ošetřovatelky a táboroví felčaři netrpělivě čekali, až zemře. A měla veškeré myslitelné důvody i dostatek příležitostí, aby zemřela. Ale cosi se v ní stále vzpíralo. Začala ten odpor ke smrti důkladně zkoumat, postupovala jako archeolog, který opatrně smetá jemný pouštní písek ve snaze zjistit, co se pod ním skrývá. Neobjevila tváře syna ani manžela. Objevila Lva, zvuk jeho hlasu, dotek ruky. Objevila přetvářku a zradu. Vzpomínky účinkovaly lépe než zázračný elixír. Nenávist jí vrátila chuť žít. Nenávistí Anisja přímo omládla.

Kdyby úmysl pomstít se příslušníkovi MGB, navíc vzdálenému stovky kilometrů, vyslovila nahlas, vyvolala by jen útrpný smích. Bezmoc ji však nedeprimovala, naopak se stala zdrojem inspirace. Anisja pochopila, že když začíná od nuly, může svou pomstu naplánovat do nejmenších detailů. Zatímco ostatní pacientky usínaly omámené dávkami kodeinu, ona si tablety schovávala. Dál ležela na marodce, předstírala nemoc, ale ve skutečnosti tajně sbírala síly a hromadila léky. Tablety ukrývala do podšívky kalhot. Jakmile získala dostatečné množství, k údivu ošetřovatelek se nechala z marodky přeřadit zpátky mezi práceschopné vězně. Měla jenom svůj důvtip – a bohatství představované tabletami kodeinu.

Až do jejího zatčení Anisju vždycky vymezoval vztah k někomu jinému, byla něčí dcera, něčí manželka. Když teď zůstala odkázaná sama na sebe, rozhodla se od základu změnit. Všechny své slabosti přičítala povaze někdejší Anisji, začala si tedy usilovně a systematicky budovat novou, mnohem tvrdší a odolnější osobnost. Naslouchala řečem vorů, osvojila si zločineckou hantýrku, vybrala si přezdívku: Fraera. Mezi vory to slovo označovalo outsidera, člověka, s jakým se nepočítá. Z hanlivého jména však hodlala udělat jméno obávané. Nabídla vůdci vorů kodeinové tablety výměnou za možnost připojit se k jeho tlupě. Děržat mast s úšklebkem přikývl, ale nejdřív se měla osvědčit a zabít známého donašeče. Tablety si muž klidně vzal, přesvědčený, že jí uložil úkol, na jaký žena nestačí. Ještě nedávno přece kojila novorozence. I kdyby se odvážila ohrozit donašečův život, chytili by ji a zavřeli na samotku nebo rovnou popravili. Šéf bandy vůbec nepředpokládal, že by musel svůj slib splnit. O tři dny později se donašeč během oběda prudce rozkašlal a s ústy plnými krve se svalil na podlahu. Porci brambor a zelí mu kdosi okořenil kousíčky žiletky. Děržat mast musel dodržet slovo, jinak by porušil zákony vorů. Fraera se stala první ženou v jeho tlupě.

Ovšem nemínila se spokojit podřízeným postavením. Její plány vyžadovaly, aby vládla sama. Využívala nově nabytých znalostí a zvolna se propracovávala k úplné nezávislosti. Vorové ji naučili, že s tělem lze bez pocitu studu obchodovat jako s každým jiným zbožím, a tak svedla táborového velitele. Protože si k sexuálnímu potěšení mohl do kanceláře zavolat kterékoli vězeňkyně, Fraera potřebovala, aby se do ní zamiloval. Ve své nechuti viděla jenom další překážku, jakou je nezbytné překonat. Dosáhla cíle, po pěti měsících velitel na její žádost přemístil celou tlupu vorů do jiného tábora. Fraera dostala příležitost vybudovat si vlastní gang.

Vzhledem k tomu, že by se žádný vor dbalý cti nepodřídil ženě, obrátila se Fraera na vyvržence, vory lovící v odpadcích, olizující rybí kosti a žvýkající shnilou zeleninu. Tlupa se jich zřekla za nekázeň, zradu či neschopnost. Těch, co klesli nejníž, se ostatní vorové dokonce nesměli dotknout a nikdy nevyslovovali jejich jméno. Podle nepsaných zločineckých zákonů měla taková potupa trvalou platnost. Fraera nabídla nešťastníkům druhou šanci. Mnozí byli duševně či tělesně k smrti zesláblí. A někteří, sotva trochu nabrali síly, se pokusili vůdkyni svrhnout. Většina její vedení přijala.

Brzy po Stalinově pohřbu přišla svoboda – pro ženy a děti stát vyhlásil amnestii. Z táborů se dostali i členové gangu, na rozdíl od politických vězňů vesměs odsouzení ke kratším trestům. Fraera nehodlala Lvovi jednoduše vrazit nůž mezi lopatky ani vpálit kulku do hlavy. Musel trpět stejně jako ona. Aby svůj záměr uskutečnila, potřebovala čas a peníze. Četné gangy se živily šmelinou, ovšem přísně organizovaný systém černého trhu neumožňoval rychlé a vysoké zisky. Fraeru nelákal drobný rozprodej potravin z dovozu, zvlášť když měla přístup k nesrovnatelně vzácnějšímu zboží.

Během vrcholící protináboženské kampaně, kdy stát pálil ikony i knihy a roztavoval stříbrné mešní náčiní, poměrně dost hodnotných artefaktů skončilo v tajných úkrytech. Kněží se snažili zachránit církevní dědictví. Zakopali věci někde na louce, uložili je v komíně, obrazy zabalené do nepromokavé kůže schovali uvnitř motoru nepoužívaného rezavějícího traktoru. Plánky se pochopitelně nekreslily. Přesná místa znalo jen velmi málo lidí. Pokud se šeptem vzájemně svěřovali, na úvod vždycky zazněla věta: „Pro případ, že bych umřel…“

Většinu strážců tajemství Státní bezpečnost uvěznila, zastřelila, nechala udřít a vyhladovět v pracovních táborech. Z těch, kdo přežili, patřila Fraera k prvním propuštěným. Postupně poklady vyzvedávala. Věděla, jak funguje černý trh, koho je třeba podplatit. Odesílala umělecké předměty do západních zemí, jednala s náboženskými organizacemi stejně jako s muzei a soukromými sběrateli. Občas zájemce vylekala představa, že by měl kupovat majetek pronásledované církve. Ale Fraera používala účinnou taktiku: jestli z obchodu sejde, nenahraditelnému artefaktu hrozí zničení. Poslala zákazníkům ikonu svatého Mikuláše Možajského, původně namalovanou zářivými barvami a později, když vaječná tempera vybledla, pozlacenou a postříbřenou. Tušila, jak asi kněží zasténají, až otevřou balíček a zjistí, že drahé kovy někdo seškrábal a ze světcovy tváře zůstaly jenom oči. Ke své účasti se Fraera samozřejmě nepřiznala, v zájmu zachování dobrých obchodních vztahů svedla vandalství na příliš horlivé členy komunistické strany. Pak si mohla diktovat ceny a vystupovat spíš v roli zachránkyně než obyčejné šmelinářky.

Platili jí zlatem, a tak vládla bohatstvím, jaké vorům vždycky slibovala. Poklady vykopávala neukvapeně, jeden po druhém, aby si gang znovu a znovu připomínal, že potřebuje její vedení. Nevěřila nikomu, za první výdělek si pořídila kyanidovou kapsli do zubu a pyšně ji předvedla svým lidem. Pokud by vás napadlo, že při mučení prozradím místa dalších úkrytů, šeredně se mýlíte, ujistila je. Raději zemřu. Jak usoudila podle reakcí tlupy, dva muži o něčem takovém opravdu uvažovali. Do konce týdne oba zabila.

Ještě zbývalo uzavřít záležitost s táborovým velitelem, který přijel, aby si splnil sen o společném životě s Fraerou a také aby si vybral podíl z jejích zisků.

Tady máš ten podíl.

Rozpárala mu břicho. Nezdálo se to spravedlivé, koneckonců veliteli Minlagu vděčila za svůj život. Muž umíral skoro hodinu. Svíjel se na podlaze a marně přemýšlel, v čem udělal chybu. Až do chvíle, kdy mu čepel nože pronikla do těla, vůbec nepochyboval, že ho Fraera miluje.

V místnosti vládlo napjaté ticho. Fraera zvedla ruku. „My se neřídíme obvyklými zákony vorů. Kdysi jste byli úplně na dně. Nedokázali jste si ani opatřit jídlo. Podle běžných pravidel jste měli chcípnout, ale já vás zachránila. Když jste onemocněli, sehnala jsem vám léky. Teď když jste v pořádku, zásobuju vás opiem a chlastem. A co za to žádám? Jenom bezvýhradnou poslušnost. To je náš jediný zákon. Lichoj tenhle zákon porušil.“

Nikdo se nepohnul. Muži těkali očima ze strany na stranu, každý se snažil uhádnout myšlenky svého souseda. Lichoj se opřel o berli, ve tváři zlověstný úšklebek. „Odkrouhneme tu čubku! Ať nám šéfuje chlap! Ne nějaká ženská, podle který by si člověk pomalu nesměl zapíchat.“

Fraera k němu přistoupila o krok blíž. „A kdo novou partu povede? Ty, Lichoji? Už jsi zapomněl, jak jsi mi lízal boty a škemral o kůrku chleba? Řídíš se tím, co tě právě napadne, místo mozku máš v hlavě slámu. S tebou jako vůdcem by se gang rozpadl.“

Lichoj se otočil k přátelům. „Uděláme si z ní svou děvku! Přece se před ní nebudeme plazit!“

Fraeře by stačily ještě dva kroky a mohla by mu podříznout hrdlo. Spor by rázem skončil. Chtěla však získat souhlas ostatních, a tak prohlásila: „Lichoj mě urazil.“

Vorové se museli rozhodnout.

Vteřinu váhali. Potom čísi ruka popadla Lichoje v pase, vzápětí se přidala další. Odkopli mu berli, srazili ho na zem, strhali z něj oblečení. Nahé tělo leželo přimáčknuté k podlaze, na každé paži a noze klečel jeden muž. Jiní zatím vybírali z kamen žhavé uhlíky.

„Nepatříš mezi nás,“ vynesla Fraera rozsudek.

Uhlíky přitiskli na vytetované obrazce. Kůže se začala škvařit. Ničili ji a znetvořovali, aby se na ni už nikdy nedalo nic vytetovat. Podle zvyklostí měli pak Lichoje vyhnat. Ale Fraera až příliš dobře znala touhu po pomstě, potřebovala se tedy ujistit, že mu jeho zranění neumožní přežít. Letmým pohledem naznačila Malyšovi své přání. Vytáhl nůž, stiskl tlačítko, čepel vystřelila. Veškerá tetování bude nutné vyříznout.

Zoja ve své cele svírala mříže a naslouchala zoufalému kvílení, které se rozléhalo chodbou. S bušícím srdcem se na ty zvuky co nejvíc soustředila. To křičel muž, nikoli chlapec. Pocítila úlevu.

Kolyma Padesát kilometrů severně od přístavu Magadan Sedm kilometrů jižně od tábora číslo 57

9. DUBNA

Stáli těsně u sebe, každý před očima ramena dalšího muže, a kymáceli se v rytmu jedoucího nákladního auta. Jistě, mohli by sedět, nikdo je tu nehlídal, ovšem na korbě nebyly žádné lavice a z podlahy přímo čišel mráz. Všichni se tedy shodli, že raději budou stát a podupávat, aby se trochu zahřáli. Připomínali houf pochytaných zvířat. Lev měl místo nejblíže plachty. Uvolnila se, takže teplota uvnitř klesla hluboko pod nulu, ale kdykoli nápor vichru nazdvihl cíp, nabízela škvíra částečný výhled na krajinu. Konvoj mířil do hor po kolymské silnici, která se vinula vzhůru mírně a téměř pokorně, jako by si uvědomovala, že porušuje vlastnická práva nedotčené přírody. Kolonu tvořila trojice vozidel. Nedoprovázelo ji žádné auto se strážnými. Nikdo se neobával, že snad vězni seskočí z korby a pokusí se utéct. Nebylo kam.

Náhle silnice začala strmě stoupat. Korba náklaďáku se naklonila k zasněženému údolí v tak ostrém úhlu, že se Lev musel přidržet ocelové výztuže. Ostatní vězni klouzali dolů a tlačili se na něho. Auto příkrý svah nezvládalo, celé se třáslo a málem by sjelo zpátky. Řidič zatáhl ruční brzdu a vypnul motor. Dozorci odemkli zadní část korby a nechali odsouzené vystoupit na silnici. „Jdeme!“

První dva náklaďáky horský hřeben zdolaly. Třetí, teď už bez vězňů, nastartoval a vyrazil vzhůru. Trestanci ho následovali. Rozmrzele a s námahou se vlekli jako starci, za nimi si vykračovali strážní se samopaly připravenými ke střelbě. Nadutá chvástavá chůze dozorců působila komickým dojmem, uprostřed nesmírně rozlehlé a majestátní krajiny připomínali drobné mravenečky. Ale zřejmě se cítili jinak, mnohem důstojněji než obyčejní honáci ženoucí stádo lidského dobytka. Lev by rád viděl jejich údiv, kdyby jim jen tak pro zábavu prozradil: „Jsem jeden z vás.“

Ta představa ho zaskočila. Opravdu byl jedním z nich? Ano, kdysi k nim patřil, zhlouplý svou zdánlivou důležitostí, opilý mocí, kterou mu režim propůjčil.

Za hřebenem se silnice narovnala. Lev se vydýchával a očima slzícíma v ledovém vzduchu pozoroval terén před sebou. Viděl náhorní plošinu velikosti města, zbrázděnou krátery, pokrytou sněhem a trvale zmrzlou půdou. Přibližně úhlopříčná silnice mířila k hoře, která svou mohutností překonávala všechny, s nimiž se dosud setkali. Vyrůstala z plošiny jako nestvůrný velbloudí hrb. Kdesi na jejím úpatí se rozkládal pracovní tábor číslo 57.

Zatímco vězni lezli zpátky na korbu, díval se Lev za dalšími dvěma vozidly. Nezbývalo mu než přijmout skutečnost, že Timur v koloně není. Kdyby nasedl do některého z aut, určitě by Lva kontaktoval alespoň nenápadným pohledem. Naposledy ho Lev viděl včera na palubě lodi Staryj bolševik. Pak s ostatními vězni přešel do magadanského tranzitního tábora, kde podstoupil odvšivení a lékařskou prohlídku. Zařadili ho do kolonky TFT, ťažolyj fizičeskij trud, tedy mezi trestance schopné nejtěžší práce bez jakýchkoli úlev. Po odbavení čekal v jednom z obrovských stanů, připravených pro nově příchozí. Pach plátna vyvolával vzpomínky na Velkou vlasteneckou válku a polní lazarety se stovkami lůžek, nacpaných těsně vedle sebe. Podle dohody se měli s Timurem večer sejít, ale přítel se neobjevil. Patrně se vyskytla nějaká komplikace, uvidíme se ráno, utěšoval se Lev. Ptát se na Timura nemohl, riskoval by odhalení jejich pravé totožnosti. A navíc by vězni třeba pokládali Lva za donašeče. Nedokázal usnout, brzy vstal a doufal, že přítel přece jen dorazí. Když odsouzení nastupovali na korby aut, Lev se držel vzadu. Hledat uspokojivé vysvětlení pro Timurovu nepřítomnost bylo čím dál obtížnější.

Dnes se Lev po sedmi letech opět setká s Lazarem. Chvíle, kdy ho spatří, bude zřejmě nejnebezpečnější částí celé výpravy. Lazarova nenávist se určitě časem nijak nezmírnila. Pokud se ho kněz nepokusí rovnou zabít, rozhlásí, že je Lev čekista, vyšetřovatel, člověk zodpovědný za uvěznění stovek nevinných mužů a žen. Jak dlouho by přežil uprostřed těch, které během výslechů surově mučili? Už proto je Timurova účast nezbytná… Ano, předpokládali, že setkání se neobejde bez násilí, a ve svém plánu s takovou situací přímo počítali. Timur v roli strážného zasáhne, ukončí konflikt a podle předpisů nechá Lva i Lazara odvést na samotku, do sousedících trestných cel. Lev využije příležitosti a všechno Lazarovi vysvětlí: přišel jsem vás osvobodit, vaše manželka je naživu, běžným postupem se z tábora nedostanete, buď přijmete moji pomoc, nebo zemřete jako otrok.

Lev přejel prsty po své čerstvě oholené hlavě. Horečně vymýšlel náhradní řešení. Napadala ho jediná možnost – odložit rozhovor s Lazarem, dokud se Timur neobjeví. Ovšem skrývat se nebude snadné. Tábor číslo 57 se po Stalinově smrti zmenšil jak co do počtu odsouzených, tak územní rozlohou. Původně sestával z mnoha pracovišť, rozesetých po úbočí hory. V některých z nich obzvlášť nepříznivé klimatické podmínky a současně ubohé výsledky těžby nasvědčovaly, že cílem byla jenom smrt vězňů. Tábor číslo 57 veškeré ty menší odnože uzavřel, rozsáhlá trestanecká říše se scvrkla a vrátila se k hlavní základně na úpatí hory, na jediné místo, kde zlatý důl ještě nabízel alespoň minimální zisky. Když si Lev prohlížel dokumentaci, ani tenhle ústřední komplex mu nepřipadal dokonalý. Tak zvaná zóna, hlídaná oblast, byla obdélníková – přesně podle předpisů –, ačkoli terénu by lépe odpovídal elipsovitý tvar. V gulagu nesměly být žádné zaoblené hrany. Výjimku představoval pouze ostnatý drát ovinutý kolem sloupů vysokých šest metrů a zapuštěných dva metry hluboko, vnější obvod uzavírající ubytovací baráky, společné jídelny a budovu velení. Jednotlivé části od sebe opět odděloval plot z ostnatého drátu a vytvářel tak jakési zóny uvnitř zóny. Ostrahu zajišťovalo šest strážních věží. Dvě vysoké, vachty, vybavené těžkými kulomety a chráněné stěnami z bytelných klád, stály po stranách hlavní brány. Ze čtyř menších věží v rozích zóny sledovali příslušníci celý prostor dalekohledy. Ale stráže se klidně mohly opít a usnout, nebezpečí útěku nehrozilo. Aby se vězeň dostal na svobodu, musel by zdolat horu nebo přejít dobře viditelnou a kilometry dlouhou plošinu.

Po příjezdu Lva spolu s ostatními naženou do vnitřní vězeňské zóny. Jsou tam tři baráky, takže se možná dokáže alespoň čtyřiadvacet hodin neprozradit. Pak už snad Timur dorazí.

Nákladní auto zpomalilo. Lev opatrně, aby náhodou nevzbudil pozornost nějakého příliš horlivého střelce na vachtě, vykoukl škvírou ven, směrem k hoře. Svahy se zdály vražedně strmé. Příkopy a uměle vyhloubené potůčky, kde se propíraly a prosívaly kusy zeminy obsahující zlato, vypadaly ve srovnání s mohutným horským masivem zcela nicotně.

V horní části obou vacht se mihly stíny – strážní nespouštěli z očí novou dodávku trestanců. Věže byly patnáct metrů vysoké, přístupné za pomoci soustavy rozviklaných žebříků, které se daly kdykoli vytáhnout. Brána se otevírala ručně, dozorci se opřeli do jejích dřevěných křídel a po sněhu je odsunuli do stran. Náklaďáky vjely dovnitř. Lev z korby sledoval, jak se za ním brána opět zavírá.

TÉHOŽ DNE

Sotva Lev seskočil z korby, postrčili ho strážní do řady. Vězni tu stáli jeden vedle druhého, roztřesení chladem čekali na úvodní inspekci. Lev neměl šálu a čepice mu nepadla. Před zimou se chránil alespoň hadry zastrkanými pod límec krátkého kabátu. Přesto drkotal zuby. Očima bloudil po zóně. Jednoduché dřevěné baráky, od věčně zmrzlé půdy oddělené jen nízkými špalky. Obzor tvořený ostnatým drátem a bílou oblohou. Všechno ubohé, jako by rozvinutá civilizace klesla zpátky na primitivní úroveň a někdejší mrakodrapy nahradila chatrčemi. Tady umírali muži a ženy, které jsem zatýkal, pomyslel si Lev. Muži a ženy, jejichž jména mi dávno vypadla z paměti. Ano, tady ti lidé stáli. Tohle viděli. Ovšem nepociťovali totéž co já. Neplánovali útěk. Neplánovali už vůbec nic.

Trestanci mlčky a odevzdaně čekali. Velitel tábora číslo 57 se stále neukazoval. Žores Siňavskij si získal proslulost i mimo pracovní tábory. Ti, kdo přežili, ho proklínali po celé zemi. Pětapadesátiletý Siňavskij patřil k veteránům nesmírně rozvětvené organizace s názvem Glavnoje upravlenije lagerej, ve zkratce GULAG. Celý svůj dospělý život zasvětil dokonalému využití trestu nucených prací. Velel vězňům uskutečňujícím významné projekty včetně Ferganského kanálu. Pravda, nepodařilo se mu dokončit železniční spojení mezi ústím řeky Ob a Jenisejem. Siňavskij vybudoval řadu úseků trati, ale stovky kilometrů před cílem se stavba zadrhla. Pražce teď hnily a koleje rezivěly jako pozůstatky nějaké bájné ocelové obludy. Nicméně krach projektu, který si vyžádal tisíce lidských obětí a biliony rublů, neuškodil Siňavského kariéře. Zatímco jiní táboroví velitelé občas ustoupili požadavkům týkajícím se práva vězňů na odpočinek, jídlo a spánek, Žores Siňavskij neměl slitování. Nutil vězně dřít za nejtužšího mrazu i nejúmornějšího vedra. Nebudoval železnici, budoval svoji pověst, vrýval své jméno do kostí otroků. Nevadilo mu, že pražce třeba nejsou vyztužené, že koleje v lednu praskají zimou a v červnu se žárem kroutí. Nevadilo mu, že vyčerpaní vězni padají k zemi a umírají. Plnil normu. Podle vykazovaných výsledků byl spolehlivý soudruh.

Lev samozřejmě prolistoval jeho složku. Pochopil, že Siňavskij ve své funkci vždycky viděl mnohem víc než pouhé zaměstnání. Netoužil po výsadách, nezajímaly ho peníze. Když mu nadřízení nabízeli pohodlná místa velitele pracovních táborů v příjemných klimatických podmínkách, navíc blízko velkých měst, odmítl. Přál si působit v nejnevlídnějších oblastech, jaké kdy člověk osídlil. Na Kolymu přišel dobrovolně. Spatřil tu bezútěšnost a usoudil, že tenhle kraj je pro něho přímo stvořený.

Lev zaslechl skřípot dřeva a vzhlédl. Z velitelského baráku vyšel Siňavskij, zabalený v tak tlusté sobí kožešině, že se zdál dvojnásobně objemný. Kožich byl stejně zdobný jako praktický a splýval muži z ramenou se sebejistotou, která budila dojem, že velitel ta zvířata osobně zabil v hrdinném boji. U jiného člověka a na jiném místě by podobně okázalý příchod na scénu působil směšně, ovšem tady dokonale odpovídal okolnostem. Siňavskij byl zdejší vládce.

Na rozdíl od ostatních vězňů, jimž několik měsíců strávených ve vlacích a tranzitních táborech posílilo sebezáchovné instinkty, Lev bezstarostně pozoroval velitele. Příliš pozdě si připomenul, že momentálně není příslušníkem milice, a sklonil hlavu. Za troufalý pohled na strážného dříve mohli trestance rovnou zastřelit. Ačkoli teoreticky se předpisy změnily, Lev neměl jistotu, jestli změny dospěly až sem, do kolymských táborů.

„Ty tam!“ zvolal Siňavskij.

Lev se upřeně díval do země. Slyšel praskot schodů, to velitel sestupoval z vyvýšené plošiny. Zakřupal sníh a vzápětí se v zorném poli objevil pár přepychových válenek. Lev dál klopil oči jako spráskaný pes. Čísi ruka mu zvedla bradu a donutila ho vzhlédnout. Velitelův obličej brázdily hluboké tmavé vrásky. Pleť měla barvu uzeného masa, zornicemi prosvítal nádech jodoformové žluti. Dopustil jsem se školácké chyby, uvědomil si Lev. Vyčlenil jsem se. Všimli si mě. Jako bych nevěděl, že je zvykem hned po příchodu příkladně potrestat některého vězně, aby si druzí nedělali žádné iluze.

„Proč jsi uhnul očima?“

Ticho. Lev přímo cítil úlevu okolních vězňů, sálala z nich jako žár. Unikli, terčem se stal on.

„Mluv.“ Siňavského hlas zněl překvapivě mírně.

„Nechtěl jsem vás urazit,“ odpověděl Lev.

Velitel pustil Lvovu bradu a sáhl do kapsy.

Lev čekal hlaveň pistole a několik vteřin mu trvalo, než se vzpamatoval. Ano, Siňavskij napřahoval ruku, ale dlaní vzhůru. Držel v ní purpurová kvítka, velká asi jako knoflíčky od košile. Zřejmě mi střela prolétla mozkem a vyvolala předsmrtný zmatený vír vzpomínek a představ, pomyslel si Lev. Jenže čas plynul a drobné kvítky se chvěly ve větru. Byla to skutečnost.

„Vezmi si jeden.“

Lev se ani nepohnul, paže těsně podél boků. Je to jed? Má se tu pro výstrahu všem svíjet v bolestech?

„No tak, vezmi si jeden.“

Lev bezmocně poslechl. Palec a ukazovák se mu třásly, po velitelově dlani se klopýtavě motaly jako nohy opilce, málem kvítka shodil na zem. Konečně se mu podařilo jedno uchopit. Bylo suché a křehké.

„Přivoň.“

Lev opět znehybněl, neschopen příkaz pochopit.

„Přivoň,“ zopakoval Siňavskij.

Lev zvedl drobný kvítek k nosu a začichal. Necítil nic. Žádnou vůni.

„Nádhera, co?“ usmál se táborový velitel.

Lev horečně uvažoval. Šlo snad o rafinovanou léčku? „Ano.“

„Líbí se ti?“

„Ano, líbí.“

Siňavskij poklepal Lvovi na rameno. „Budeš pěstovat kytky. Tahle krajina vypadá holá. Ale nabízí spoustu příležitostí. Horní vrstva země na dvacet týdnů v roce rozmrzá. Během té doby dovoluju vězňům obdělávat půdu. Můžou sázet, co chtějí. Většinou si vyberou zeleninu. Ovšem květiny, jaké tady rostou, jsou právě svou skromností půvabné. Nemyslíš, že nenápadný kvítek je často nejhezčí?“

„Jistě, máte pravdu.“

„Takže souhlasíš, budeš pěstovat kytky? Nechci tě k ničemu nutit. Dají se tu dělat i jiné věci.“

„Květiny… člověka… potěší.“

„Přesně tak. A nejvíc potěší ty skromné.“ Velitel se ke Lvovi naklonil a přátelsky mu stiskl rameno. „Schovám ti dobrý kus půdy,“ zašeptal. „Naše tajemství…“

Siňavskij o krok ustoupil, opět natáhl ruku s dlaní plnou purpurových kvítků a oslovil nastoupenou řadu vězňů: „Vezměte si po jednom!“

Trestanci váhali.

„Berte si, berte, berte!“ opakoval velitel. Zklamaný zdráhavou reakcí vyhodil suché květy do vzduchu. Purpurové okvětní plátky poletovaly kolem oholených hlav. Vytáhl z kapsy další hrst kvítků a opět je rozhodil. A znovu a znovu, úplně muže zasypával. Někteří vězni zvedli hlavu, nachové plátky se jim zachytily na řasách. Jiní dál upřeně hleděli k zemi, nepochybně přesvědčení, že jde o zvlášť prohnaný trik, jaký dokážou prokouknout jen oni sami.

Lev dosud na dlani držel svůj kvítek, ale vůbec nic nechápal, celá ta věc mu připadala nesmyslná. Nepřečetl si nesprávnou osobní složku? Tenhle člověk s kapsami plnými usušených květin přece nemůže být onen surovec, který nutil vězně pracovat, zatímco vedle nich hnila mrtvá těla jejich druhů, který řídil stavbu Ferganského kanálu a železnice od řeky Ob…

Velitel vyčerpal zásoby květin. Když se poslední plátky zvolna snesly na zasněženou zem, pokračoval v uvítacím projevu. „Ty květy vyrostly z nejbídnější, nejhůř obdělávatelné půdy na světě! Krása z ubohosti, to je teď naše víra! Nejste tu, abyste trpěli. Jste tu, abyste pracovali, a ze stejného důvodu jsem tu já. Vzájemně se od sebe zase tolik nelišíme. Jistě, vykonáváme rozdílnou činnost. Vaše práce je možná tvrdší. Ale vy i já musíme napnout všechny své síly pro blaho vlasti. Prospějeme tak sami sobě. Stanou se z nás lepší lidé, právě tady, na místě, kde by nikdo nic dobrého nečekal.“

Ta slova zněla upřímně. Velitel mluvil s opravdovým přesvědčením. Ať už ho trápily výčitky svědomí nebo spíš obava, že v nových poměrech bude pykat za předchozí krutosti, zřejmě nebyl zcela při smyslech.

Siňavskij pokynul dozorcům. Jeden se rozběhl k jídelnám. O chvíli později se vrátil s několika vězni, každý z nich nesl láhev a tác plný plechových hrnků. Nalili do plecháčků hustou tmavou tekutinu a začali je podávat trestancům.

„Tohle je chvoja, výtažek z borového jehličí smíchaný s růžovou vodou,“ vysvětlil velitel tábora. „V obojím jsou spousty vitaminů. Udrží vás zdravé. A zdravý člověk má větší výkonnost. Povedete tady plodnější život než na svobodě. Mým úkolem je pomoct vám, aby se z vás stali užitečnější občané. O to užitečnější občan pak budu i já. Máme společný zájem. Práce zušlechtí vás a mě taky.“

Lev se ani nepohnul. Stál tam s rukou strnule nataženou, dokud mu vítr neodvál kvítek z dlaně. Sklonil se, aby tu drobnou nachovou květinu zvedl. Právě se napřimoval, když k němu dorazil vězeň s výtažkem z borového jehličí. Lev sáhl po plechovém hrnku, jeho prsty se krátce dotkly trestancových prstů. Stačil zlomek vteřiny – a zajiskřilo poznání.

TÉHOŽ DNE

Lazarovy oči se podobaly obrovským, temným měsíčním kráterům, zezadu ozářeným krvavě rudými paprsky slunce. Hubené tělo už jenom vzdáleně připomínalo svůj někdejší tvar. Rysy se zdály ostřejší a výraznější, kůže napnutější – kromě levé strany obličeje, kde se čelist i tvář propadly, jako by někdo svíčkou zahřál část hlavy voskové figuríny. Lev usoudil, že jde zřejmě o následek mozkové mrtvice, ale pak si vybavil noc, kdy kněze zatýkali. Mimoděk sevřel pěst, tu pěst, kterou Lazara znovu a znovu mlátil, dokud čelist několikanásobně nepřerazil. Jistě, sedm let by bohatě stačilo, aby se zranění vyléčilo. Jenže na Lubjance se Lazar samozřejmě žádné lékařské péče nedočkal. Naopak vyšetřovatelé spíš kroutili zlomenou kostí, kdykoli se jim jeho výpověď zdála neuspokojivá. A v pracovních táborech ho nanejvýš zběžně ošetřili, představa rekonstrukčních chirurgických zákroků patřila do říše fantazie. Důkaz onoho nepříčetného násilí, na které Lev tehdy zapomněl, sotva ho přestaly pálit odřené prsty, se zvěčnil v knězově obličeji.

Pohledy o sebe křísly, ale jinak Lazar na překvapivé setkání nereagoval. Tvář si zachovala chladný neproniknutelný výraz, levá strana úst zůstala stažená do trvalé grimasy. Kněz beze slova postupoval dál podél řady vězňů a naléval jim výtažek z borového jehličí smíchaný s růžovým sirupem. Za Lvem se neohlédl. Jako by mezi nimi nikdy k ničemu nedošlo. Jako by se vůbec neznali.

Lev svíral plecháček přesně tak, jak jej dostal. Rosolovitá tmavá tekutina se v roztřesené ruce lehce chvěla. Strnule na ni civěl, náhle neschopný jediné logické myšlenky.

„Hej, ty!“ pobaveně zavolal táborový velitel. „Kamaráde! Milovníku květin! Napij se! Posílí tě to!“

Lev zvedl hrnek ke rtům a vlil si hořkou, dehtově hustou esenci do úst. Uvázla mu v hrdle, nejraději by ji vyplivl. Ale zavřel oči a polkl.

Po chvíli oči opět otevřel. Zjistil, že Lazar mezitím splnil své povinnosti a volným krokem se vrací k jídelnám. Ani tentokrát se neohlédl, nedával najevo zlost či rozrušení. Siňavskij ještě pár minut řečnil. Lev už ho nevnímal, ve zpocené pěsti drtil suchou purpurovou květinu. Pak vězeň stojící napravo od něho sykl: „Hni sebou! Jdeme!“

Uvítací proslov skončil, odsouzené teď odváděli z administrativní části do vězeňské zóny. Lev pochodoval skoro úplně vzadu. Nastal večer, bílý obzor pohltila čerň. Na strážních věžích blikla světla, ale okolní prostor neprohledávaly žádné reflektory. S výjimkou matné záře v oknech dřevěných baráků halila zónu tma.

Prošli druhým plotem z ostnatého drátu. Strážní zůstali na rozhraní obou zón a namířenými samopaly hnali vězně k barákům. V noci příslušníci ostrahy do téhle zóny zásadně nevstupovali. Bylo to příliš nebezpečné, kterýkoli trestanec by jim snadno mohl roztříštit lebku a zmizet. Hlídali pouze vnější obvod tábora. Odsouzené uzavřeli uvnitř vězeňské zóny a nechali je, aby si dělali, co chtějí.

Lev vešel do baráku poslední. Do Lazarova baráku. Nezbývá mi než promluvit s ním sám, bez Timura, uvědomil si už během velitelova proslovu. Ano, zkusím Lazara přesvědčit. Koneckonců je kněz, jistě vyslechne moji zpověď. Řeknu mu, že jsem se změnil a tři roky se snažím napravit své chyby… Nohy měl těžké jako člověk kráčející na popravu. Zhluboka se nadechl a strčil do dveří. Ucítil pach přecpané ubikace a spatřil dav naplněný nenávistí.

TÉHOŽ DNE

Lvovi se zatmělo před očima. Když se probral, ležel na podlaze. Dva vězni ho vlekli za kotníky, další do něho znovu a znovu kopali. Sáhl si na hlavu, prsty nahmátly krvácející tržnou ránu. Nedokázal se soustředit, nemohl se bránit. Tušil, že uprostřed té zuřící hordy dlouho nepřežije. Kdosi mu plivl do očí. Čísi bota ho zasáhla do temene a vzápětí do brady, zuby o sebe tvrdě narazily. Náhle údery ustaly, nadávky umlkly. Dav se stáhl. Lev lapal po dechu jako trosečník vyplavený na břeh. Změť překřikujících se hlasů vystřídalo ticho.

Lev se raději ani nepohnul. Bál se, že kdyby se odvážil vzhlédnout, vzácné okamžiky klidu by rázem pominuly.

„Vstaň!“

Nebyl to Lazarův hlas, patřil někomu mladšímu. Lev, dosud schoulený do klubíčka, se opatrně narovnal. Tyčily se nad ním dvě postavy – Lazar a snad třicetiletý muž se zrzavými vlasy a vousy.

Lev si setřel z tváře hleny, ze rtů a z nosu krev, potom se s námahou přetočil a posadil. Přihlíželo zhruba dvě stě vězňů. Seděli na horních palandách nebo stáli poblíž, jako by sledovali divadelní představení z různě drahých míst. Nově příchozí trestanci se drželi až v rohu, spokojení, že nejsou středem pozornosti.

Lev se zvedl, celý shrbený jako invalida. Lazar si ho chvíli zkoumavě prohlížel ze všech stran, kroužil kolem něj a pak se postavil těsně před něho, aby si vzájemně viděli do očí. Z jeho výrazu přímo sálala nesmírná a hrozivá energie, napjatá kůže se chvěla. Pomalu otevřel ústa a současně zavřel oči, pohyby čelisti a obličejových svalů mu zřejmě působily nesnesitelnou bolest. Slovo, které vyřkl, nepřipomínalo ani šepot. Podobalo se spíš výdechu s náznakem zvuku. „Ma… xim.“

Vysvětlení, která si Lev připravil, dojemný příběh proměny a nápravy hříšníka snažícího se odčinit viny, to všechno se rozplynulo jako sněhová koule vhozená do ohně. Vždycky sám sebe přesvědčoval, že je lepší než většina příslušníků, s nimiž kdy pracoval. Nedával si dělat korunky ze zlatých zubů, vytlučených podezřelým během výslechů. Ne, zdaleka nepatřil k nejhorším. Stál někde uprostřed, snad ještě níž, skrytý ve stínu těch opravdu vraždících zrůd. Jistě, páchal zlo, ovšem pouze mírnější druh zla, byl tedy jen menší zločinec. Přesto když uslyšel své někdejší krycí jméno, rozplakal se. Marně se pokoušel ovládnout. Lazar natáhl ruku a bříškem prstu zachytil jednu slzu. Chvíli ji zamyšleně pozoroval, pak ji vrátil zpátky, přesně na původní místo. Pevně přitiskl prst a pohrdavě kapku rozmázl Lvovi po tváři. To gesto vyjadřovalo: Nech si svoje slzy. Tady nic neznamenají.

Uchopil Lvovu ruku s dlaní zjizvenou z oné honičky odpadními stokami a přiložil si ji k levé straně obličeje, hrbolaté, jako by kůže zakrývala jámu plnou kamení a štěrku. Opět otevřel ústa, bolestí sebou škubl a zavřel oči. V rozporu s fyzikálními zákony Lev nejprve ucítil a teprve potom spatřil odporně páchnoucí zkažené a hnijící zuby, zdeformovanou dáseň, černé mezery, krvavé pahýly. Tohle byla skutečná proměna, dokonale přesvědčivá. Ze skvělého řečníka, který měl za sebou třicet let výkladů a kázání, se stal smradlavý němý mrzák.

Lazar zavřel ústa a ustoupil stranou. Zrzek mu nabídl svou tvář – jako bílé plátno, na němž se má vzápětí objevit obraz. Lazar se naklonil tak blízko, že se jeho ústa téměř dotýkala mužova ucha. Když promluvil, rty se skoro nepohybovaly. Zrzek ta neslyšná slova pronášel nahlas.

„Jednal jsem s tebou jako s vlastním synem. Přijal jsem tě do svého domova. Důvěřoval jsem ti. Měl jsem tě rád.“ Rudovlasý muž neměnil první osobu za třetí. Jeho ústy hovořil osobně kněz.

„Lazare, nedokážu se obhájit,“ odpověděl Lev. „Přesto tě prosím: vyslechni mě. Tvoje manželka žije. Poslala mě sem, abych tě osvobodil.“

Lev a Timur zvažovali i možnost, že by Lazarovi předem nechali doručit zašifrovaný dopis s Fraeřinými plány. Ale Lazarovo překvapení bylo nefalšované. O své ženě nic nevěděl. Netušil, jak se změnila. Zlostně pokynul zrzkovi, který přiskočil a srazil Lva na kolena. „Lžeš!“

Lev mluvil výhradně k Lazarovi. „Tvoje manželka je naživu. Jenom proto jsem tady. Je to pravda!“

Rudovlasý muž se ohlédl přes rameno, čekal další pokyny. Lazar zavrtěl hlavou. Zrzek pochopil a vychrlil ze sebe: „Co ty víš o pravdě? Jsi čekista! Nedá se ti věřit ani slovo!“

„Anisju před třemi lety propustili z pracovního tábora. Hodně se změnila, Lazare. Připojila se k vorům.“

Několik přihlížejících vorů se hlasitě rozesmálo. Pobavila je představa, že by manželka pronásledovaného kněze vstoupila do jejich řad.

„A nejenže se k nim připojila, stala se vůdkyní,“ pokračoval Lev. „Taky už nepoužívá své křestní jméno Anisja. Zvolila si klikuchu Fraera.“

Pochybovačný smích zesílil. Muži křičeli a drali se dopředu. Žádný vor by přece nesnesl, aby mu vládla žena! Lev zvýšil hlas. „Řídí gang zasvěcený pomstě. Už to dávno není žena, jakou si pamatuješ, Lazare. Unesla moji dceru. Jestli tě nedostanu ven, zabije ji. Naději na propuštění nemáš. Pokud odmítneš mou pomoc, zemřeš tady. Chápeš, kolik životů závisí na tvém útěku?“

Svými slovy Lev ještě víc vězně popudil. Muži ho obklopili, připravení znovu zaútočit. Lazar však varovně zvedl ruku. Musel mezi nimi mít značnou autoritu, neboť okamžitě couvli a vrátili se na palandy. Lazar k sobě gestem přivolal zrzka. Cosi mu říkal do ucha. Muž souhlasně pokyvoval. Jakmile Lazar skončil, zrzek věty sebejistým a nepřátelským tónem zopakoval. „Zoufale se pokoušíš zachránit. Napovídal bys mi cokoli. Jsi lhář, vždycky jsi lhal. Už jednou jsi mě oklamal. Podruhé se ti to nepodaří.“

Kdyby včas dorazil Timur, ukázal by Lev jako důkaz Fraeřin dopis. Napsala jej právě kvůli takovým pochybnostem. Bez dopisu se nemohl bránit. Napadl ho poslední argument: „Lazare, máš syna.“

Trestanci ztichli. Lazar se zachvěl a křečovitě otevřel ústa. Slovo, které rozhořčeně zasípal, znělo navzdory obrovskému úsilí téměř neslyšně. „Ne!“

Hlas měl znetvořený stejně jako tvář. Vlastně to ani nebyl lidský hlas, ale spíš jakýsi podivný skřípavý zvuk. Bolest provázející vyslovení té jediné slabiky Lazara velmi oslabila. Přinesli mu židli. Posadil se a rukávem si otřel bledé čelo orosené potem. Zcela vyčerpaný pokynul zrzkovi, který teď poprvé promluvil za sebe. „Lazar je náš kněz. Mnozí z nás mu naslouchají. Já jsem jeho hlas. Tady smí hovořit o Bohu. Jsme na Kolymě, režim nás tedy už neuvězní. V lágru jsme našli svobodu, jakou nám tam venku upírali. Jmenuju se Georgij Vavilov. Lazar je můj učitel. Kdysi se snažil být i tvým učitelem. Ale já bych ho na rozdíl od tebe nikdy nezradil. Raději bych zemřel. Cítím k tobě nejhlubší opovržení.“

„Georgiji, můžu tě taky dostat ven.“

Zrzek zavrtěl hlavou. „Počítáš s lidskou slabostí. Netoužím být jinde než po boku svého rádce. Lazar je přesvědčený, že tě k němu poslala vyšší spravedlnost. Čeká tě trest. Ti, nad nimiž jsi vynášel rozsudky, teď vynesou rozsudek nad tebou.“

Lazar se otočil a kývl na starce, který stál vzadu a dosud všechno mlčky sledoval. Muž se s námahou přibelhal ke Lvovi. „Před třemi lety jsem se setkal s čekistou, který mě kdysi vyslýchal. Stejně jako ty se ocitl v pracovním táboře, kam poslal tolik jiných. Vymysleli jsme pro něho zvláštní trest. Sepsali jsme seznam všech druhů mučení, jaké kdy kdo z nás zakusil. Ten seznam obsahuje více než stovku metod. Každý večer jsme vyšetřovatele podrobili jednomu způsobu mučení, postupovali jsme přesně podle seznamu. Kdyby všechna mučení vydržel, nechali bychom ho žít. Nedovolili jsme mu zemřít. Přáli jsme si, aby na vlastní kůži poznal veškeré výslechové metody. Chtěl se oběsit, ale zabránili jsme mu v tom. Krmili jsme ho. Nesměl příliš zeslábnout, musel vnímat bolest. Dospěl k číslu třicet, pak se rozběhl k hranici zóny a strážní ho zastřelili pro pokus o útěk. Mučením, kterému podrobil mě, náš seznam začíná. Takže právě to tě dnes čeká.“

Starý vězeň si vyhrnul nohavice a odhalil znetvořená černofialová kolena.

Kolyma Třicet kilometrů severně od přístavu Magadan Sedmnáct kilometrů jižně od tábora číslo 57

10. DUBNA

Mraky klesly zhruba na tisíc metrů a znemožňovaly rozhled. Ve vzduchu se vznášely stříbřité kapky částečně zledovatělé vody a vytvářely hustou, téměř čarodějnou mlhu, z níž se jen kousek po kousku vynořovala pustá silnice, jako by se před autem zvolna rozvinoval šedohnědý koberec. Náklaďák jel velmi pomalu. Tohle další zdržení Timura znervózňovalo. Podíval se na hodinky. Zapomněl, že se mu při mořské bouři rozbily. Nechal si je připnuté na zápěstí, ačkoli měly prasklé sklíčko a strojek narušený slanou vodou. Uvažoval, jak vážně jsou poškozené. Otec je kdysi vydával za rodinnou památku, ale Timur mu příliš nevěřil. Spíš v tom viděl způsob, jak otec, hrdý člověk, zakrývá skutečnost, že svému synovi může k osmnáctým narozeninám věnovat pouze lacinou opotřebovanou věc. Nicméně právě kvůli té lži Timur hodinky chránil jako velkou vzácnost a hodlal je k osmnáctinám předat svému nestaršímu synovi. Jenom se dosud nerozhodl, jestli mu objasní okolnosti té dojemné lži, nebo naopak legendu o jejich původu zachová.

Zdržení Timura sice mrzelo, ale utěšoval se tím, že se mu podařilo vyhnout návratu přes Ochotské moře do zálivu Nachodka. Ještě včera večer byl na parníku Staryj bolševik, přichystaném k plavbě. Dokončili opravy podpalubí, vypumpovali vodu a naložili propuštěné vězně, kteří poněkud zachmuřeně přemýšleli o nově nabyté svobodě. Timur stál na palubě a horečně se snažil najít řešení. Přístavní dělníci už odvazovali lana. Během několika minut měla loď vyrazit z přístavu. Timurovi hrozilo, že se do tábora číslo 57 nedostane dřív než někdy příští měsíc.

Celý zoufalý zamířil na kapitánský můstek. Snad mě pod tlakem okolností přece jenom napadne dostatečně působivá výmluva, říkal si. Kapitán se překvapeně otočil a Timur vyhrkl: „Musím vám něco prozradit.“

Lhát moc neuměl, zvolil tedy mírně upravenou pravdu. „Víte, nejsem strážný. Pracuju pro ministerstvo vnitra. Vyslali mě sem, abych zkontroloval, jak se do vězeňského systému promítly změny naznačené v projevu soudruha Chruščova. Pokud jde o tuhle loď, další informace už nepotřebuju.“

Při pouhé zmínce o projevu kapitán zbledl. „Nevyhověl jsem novým požadavkům?“

„Obsah mé zprávy je bohužel tajný.“

„Jistě, během plavby jsem dočasně ztratil kontrolu nad lodí, ovšem ne vlastní vinou. Uveďte to prosím ve zprávě.“

Timur žasl, jeho smyšlenka účinkovala lépe, než čekal.

Kapitán se přisunul blíž, teď už přímo škemral. „Nikdo z nás přece netušil, že se přepážka v podpalubí roztříští. Pochopte, přijdu o zaměstnání a jiné nenajdu. Kdo by se mnou chtěl pracovat? Každý, kdo se dozví, že jsem se živil jako kapitán vězeňské lodi, mě bude nenávidět. Moje místo je tady. Patřím sem. Moc vás prosím. Nemám, kam bych šel.“

Kapitánovy úpěnlivé nářky působily trapně. Timur mávl rukou. „Své pravé poslání jsem vám prozradil z jediného důvodu – nemůžu s vámi plout zpátky do Nachodky. Potřebuju mluvit s oblastním tajemníkem Abelem Prezentem. Prostě se beze mě budete muset obejít. Posádce snad moji nepřítomnost dokážete nějak vysvětlit.“

Kapitán se podlézavě usmál a přikývl.

Timur vystoupil z lodi. V duchu si blahopřál, rozhodnutý svou poopravenou pravdu ještě využít. Sebejistým krokem vešel do odbavovacího střediska, po schodech zamířil ke kanceláři oblastního tajemníka Abela Prezenta, zaklepal a otevřel dveře.

Prezent se zatvářil podrážděně. „Nějaký problém?“

„Na lodi už jsem viděl dost, abych mohl sepsat zprávu.“

Tajemník zpozorněl jako šelma větřící nebezpečí. „Jakou zprávu?“

„Ministerstvo vnitra mě pověřilo úkolem shromáždit údaje o tom, jak se uskutečňují reformy vyplývající z projevu soudruha Chruščova. Abych mohl přesněji posoudit změny v řízení táborů, dostal jsem krycí totožnost. Ale protože jste mě znovu přidělil na loď Staryj bolševik, což je v rozporu s mými rozkazy, nezbývá mi než vás informovat. Pravé doklady u sebe samozřejmě nemám. Nepovažovali jsme to za nutné. Nečekali jsme, že při plnění povinností narazím na podobné překážky. Nicméně pokud chcete důkaz, znám podrobnosti z vašich služebních záznamů.“

Timur a Lev si pečlivě prostudovali osobní složky všech důležitých představitelů oblasti.

„Pět let jste působil v kazachstánském Karlagu. Předtím…“

Prezent ho zdvořile zdviženým prstem přerušil. „Jistě, rozumím.“ Hlas zněl přiškrceně, jako by neviditelný útočník svíral mužovo hubené bledé hrdlo.

Tajemník vstal, ruce sepnuté za zády, čelo přemítavě svraštělé. „Takže máte sepsat hlášení.“

„Ano.“

„Předpokládal jsem, že k něčemu takovému dojde.“

Timur pokývl, spokojený, že jeho narychlo vymyšlená historka působí věrohodně. „Moskva ode mne požaduje pravidelné vyhodnocování.“

„Vyhodnocování… to je vražedné slovo.“

Tak zdrcená reakce Timura překvapila. Pokusil se náznak hrozby zmírnit. „Prostě jen sepíšu fakta, nic víc.“

„Celý život dřu pro vlast,“ zachmuřeně pokračoval Prezent. „Trávím roky na místech, kam se nikdo nehrne. Pracuju s nejnebezpečnějšími vězni. Dělal jsem věci, do kterých se nikomu jinému nechtělo. Učili mě, jak se má chovat stranický představitel. A pak mi řeknou, že ty pokyny byly nesprávné. Jednou mi přikazují provádět určitá nezbytná opatření. A podruhé tatáž opatření prohlásí za zločin. Podle jednoho zákona mám být neúprosný. Podle jiného zákona mám jednat shovívavě a vlídně.“

I oblastní tajemník Timurovu lež dokonale spolkl. Stačila zmínka o utajovaném sjezdovém projevu, a všichni se krčili strachem. Ale Prezent na rozdíl od lodního kapitána neškemral o příznivé hlášení. Propadl stesku po minulých dobách, kdy jeho pravomoci byly neotřesitelné a cíle jasně stanovené.

„Potřebuju odvézt do tábora číslo 57,“ věcným tónem pronesl Timur, aby co nejvíc využil své momentální výhody.

„Jistě,“ opáčil Abel Prezent.

„Musím odjet okamžitě.“

„Večer je jízda do hor vyloučená.“

„Riziko nehraje roli, raději bych vyrazil hned.“

„Chápu, mou vinou jste se zdržel. A omlouvám se. Ale s tmou si prostě neporadím. Odjet můžete hned ráno.“

„Za jak dlouho tam budeme?“ zeptal se Timur řidiče.

„Za takový dvě tři hodiny. Mlha je pořádně hustá, takže spíš za tři.“ Řidič se zasmál a prohodil: „Nezažil jsem člověka, kterej by tak chvátal do lágru.“

Timur jeho žertík ignoroval. Plně se soustředil na nezbytné úpravy svého plánu. K úspěchu bylo zapotřebí, aby žádná z částí neselhala. Nejistá zatím zůstávala Lazarova ochota spolupracovat. Timur u sebe měl Fraeřin dopis. Jeho obsah se Lvem důkladně prozkoumali. Varování ani tajné pokyny v něm neobjevili. Jako dodatečný přesvědčovací prostředek, o kterém Fraera nevěděla, Lev navrhl fotografii sedmiletého chlapce. Na snímku samozřejmě nebyl knězův syn, to ovšem Lazar nemohl poznat. Každopádně doufali, že tvář údajného vlastního dítěte zapůsobí víc než pouhá představa. Pokud by dopis ani fotografie nestačily, připravil si Timur lahvičku chloroformu.

Náklaďák zastavil před jednoduchým dřevěným mostem klenoucím se přes hlubokou proláklinu. Šofér naznačil rukou vlnivý pohyb. „Když v horách roztaje sníh, pěkně to tam burácí…“

Timur zvedl hlavu a zahleděl se na chatrný most, jehož druhý konec se ztrácel v mlze.

Řidič nakrčil čelo. „Stavěli ho muklové. Není spolehlivej!“

V kabině s nimi seděl ještě další dozorce. Až dosud spal. Podle pachu, jaký se linul z jeho oblečení, se dalo soudit, že se muž včera večer opil – a nejspíš se opíjel denně. Řidič kolegou zatřásl. „Vstávej, hovado líný… No tak, prober se!“

Strážný si protřel oči a chvíli jenom tupě civěl před sebe. Pak se s námahou zvedl ze sedadla a seskočil na silnici. Hlučně říhl a rozmáchlými gesty začal auto navádět.

Timur zavrtěl hlavou. „Počkej.“ Vysoukal se z kabiny, zabouchl dveře, protáhl si nohy a přešel k okraji mostu. Řidič měl oprávněné obavy, most nebyl o mnoho širší než náklaďák. Po stranách se nabízely sotva třiceticentimetrové mezery. Kdyby se auto jenom o kousek odchýlilo, pneumatiky by snadno sklouzly přes nechráněnou hranu. Timur pohlédl dolů. Zhruba o deset metrů níž protékala nevelká řeka. Levý i pravý břeh lemovaly jazyky hladkého, tenčícího se ledu, z něhož se neustále řinuly kapky a doplňovaly poměrně úzký vodní proud. Až za pár týdnů roztaje sníh, změní se říčka v dravý živel.

Náklaďák se zvolna sunul vpřed. Strážný s kocovinou si zapálil papirosu. Zřejmě ho potěšilo, že se tak lehce zbavil odpovědnosti. Timur řidiči naznačil, aby jel trochu víc vpravo, neboť auto se odklánělo ze správného směru. Vzápětí gesta zopakoval. Mlha sice neřídla, ale řidiče viděl dobře, stejně dobře tedy musel řidič vidět jeho. Timur křikl co nejhlasitěji: „Napravo!“

Řidič neuposlechl pokyn, zato prudce zrychlil. Současně rozsvítil reflektory. Timura oslepila jasná, sírově žlutá záře. Auto se řítilo přímo na něho.

Vrhl se stranou, ale příliš pozdě. Těžký ocelový nárazník ho stačil zasáhnout a odhodit z mostu. Tělo na okamžik zůstalo zavěšené ve vzduchu, proti matně lesklé obloze, a pak už jen otáčivě klesalo dolů do strže, až dopadlo obličejem přímo na jeden z ledových jazyků. Led a kosti se roztříštily současně.

Timur tam ležel, ucho přitisknuté k ledu, jako když lupič pozorně naslouchá mechanismu odemykaného sejfu. Nemohl hýbat rukama ani nohama. Nemohl hýbat krkem. Necítil žádnou bolest.

Kdosi nad strží zakřičel: „Kryso! Špehuješ vlastní lidi! My držíme spolu! My proti nim!“

Timur nedokázal zvednout hlavu, aby se podíval nahoru. Podle hlasu však poznal řidiče.

„Nebudou žádný hlášení, žádný obvinění, žádný tresty,“ pokračoval muž. „Možná u vás v Moskvě, ale tady na Kolymě rozhodně ne! Dělali jsme jen to, co jsme museli! Co nám přikázali! K čertu s Chruščovovým projevem! K čertu s tvým hlášením! Zkus tam dole ještě nějaký sepsat.“

Opilecký strážný se rozchechtal.

„Zaběhni k němu,“ poručil řidič.

„Proč?“

„Někdo by moh zahlídnout mrtvolu.“

„Jo? Kdo asi? Nikdo tu není.“

„Třeba k nám pošlou další takovou krysu.“

„Nemusím se tam vláčet. Led stejně roztaje.“

„Až za tři tejdny. A bůhvíkdo mezitím pojede kolem. Sejdeš dolů a strčíš chlapa do řeky, jasný?“

„Neumím plavat.“

„Leží na ledu.“

„A co když led praskne?“

„Tak si trochu zmáčíš boty. Nekecej a běž. A nezvorej to!“

Timur hleděl na řeku. Dýchal přerývaně a sípavě. Po příkrém svahu zatím s námahou sestupoval strážný, aby dokonal popravu. Křupal sníh, drolilo se kamení, zněly kletby a vzdechy – vrah se blížil.

Pokud si Timur pamatoval, nejvíc se bál, že někdo z jeho rodiny zemře v gulagu. O sebe strach nikdy neměl. Vždycky byl přesvědčený, že by i tu nejhorší situaci zvládl a nějak se dostal domů.

Takhle vypadaly poslední minuty jeho života. Myslel na manželku. Myslel na své syny.

Strážný s hlavou třeštící kocovinou rozmrzele slézal a klouzal po stěně strže. Málem si podvrtnul kotník, ale přece jen se dostal na břeh řeky. Nejprve okovanou botou zkusil sílu ledu a pak se po čtyřech, aby rozložil svoji váhu, začal plazit k tomu mizerovi vyslanému z Moskvy. Dloubl do zrádcova těla hlavní samopalu. Nepohnulo se. „Je po něm!“

„Prošacuj ho!“ křikl řidič.

Dozorce prohledal mužovy kapsy. Našel dopis, trochu peněz a zavírací nůž – samé drobnosti. „Nic u sebe nemá!“

„A co hodinky?“

Odepnul je z mužova zápěstí. „Jsou rozbitý!“

„Šoupni ho do řeky!“

Vsedě začal oběma nohama tlačit mrtvolu směrem k vodě. Chlap byl statný, ale jeho tělo se po hladkém ledu sunulo poměrně snadno. Už dosáhlo téměř okraje ledového jazyka, když si strážný všiml, že muž otvírá oči a dokonce mžiká. Moskevský špeh dosud žil. „Je živej!“

„Dlouho živej nebude. Strč ho tam. Klepu se zimou.“

Muž opět zamžikal. Dozorce ho z okraje ledu skopl do řeky. Šplouchlo to. Tělo se chvilku pohupovalo na hladině, pak se ho zmocnil proud a unášel je do pustiny, kde pozůstatky nikdy nikdo neobjeví.

Strážný ještě pár vteřin seděl na ledu a prohlížel si hodinky. Levné a navíc rozbité, prostě bezcenné. Cosi mu však zabránilo hodit je do vody. Přestože za nic nestály, bylo mu líto jen tak se jich zbavit.

Moskva

TÉHOŽ DNE

„Kdy už tady bude Zoja?“ zeptala se Jelena.

„Brzy,“ odpověděla Raisa.

„Až přijdu zpátky z nákupu?“

„Tak brzy ne.“

„A jak brzy?“

„Až se vrátí Lev, přivede Zoju s sebou. Nevím přesně kdy, ale určitě brzy.“

„Slibuješ?“

„Lev udělá všechno, co je v jeho silách. Zatím musíme být obě hodně trpělivé. Dokážeš to?“

„Jedině když mi slíbíš, že se Zoje nic nestane.“

Raise nic jiného nezbývalo. „Slibuju.“

Stejné otázky kladla Jelena denně. A pokaždé se tvářila, jako by se dosud neptala. Nečekala, že uslyší něco nového, spíš hlídala tón odpovědí, pátrala po sebemenších odchylkách. Při jakémkoli náznaku netrpělivosti, podráždění či pochyb znovu upadala do bezmezného zoufalství, které ji poprvé zachvátilo bezprostředně po Zojině únosu. Odmítala vyjít ze svého pokoje, plakala až do úplného vyčerpání. Lev tehdy nesouhlasil s lékařem a nedovolil jí dávat sedativa, raději u ní celé noci proseděl, hodinu za hodinou. Jelenin zdravotní stav se začal zlepšovat, teprve když Raisu propustili z nemocnice. Ovšem nejvíc zaúčinkoval Lvův odjezd. Dívka v něm viděla konkrétní důkaz, že se podniká něco pro sestřinu záchranu. Soustředila se na jedinou představu: až se Lev vrátí, Zoja se vrátí s ním. Jelena nepotřebovala vědět, kde sestra je a co tam dělá. Prostě chtěla, aby Zoja byla zase doma – a brzy.

Lvovi rodiče čekali u dveří. Raisa, dosud zesláblá po vážných zraněních, zůstávala odkázaná na jejich pomoc. Přestěhovali se do střeženého ministerského bloku, vařili a uklízeli, vytvářeli dojem normální domácnosti.

Jelena se před odchodem ještě otočila. „Nemohla bys s námi? Půjdeme pomaloučku.“

„Kdepak, ještě se na to necítím,“ usmála se Raisa. „Dej mi ještě den nebo dva a pak si vyrazíme společně.“

„Se Zojou? Můžeme si zajít do zoologické zahrady. Zoje se tam líbilo. Opravdu. Sice předstírala, že ne, ale já vím, že ano. Bylo to její tajemství. Chtěla bych, aby s námi šel i Lev. A taky Anna se Stěpanem.“

„Půjdeme všichni.“

Zatímco Jelena zavírala dveře, po dlouhé době se jí na tváři opět objevil úsměv.

Když Raisa osaměla, lehla si na Zojinu postel, kde teď spávala, neboť Jelena by jinak neusnula. V ministerském obytném komplexu se stejně jako po celém městě zesilovala bezpečnostní opatření. Dosud činní i penzionovaní příslušníci instalovali na dveře další zámky a do oken mříže. Státní orgány se snažily zamezit úniku informací, ale mezi lidmi kolovaly pověsti o přibývajících vraždách. Znervózněl každý, kdo někdy udal známého či kolegu. Ti, kteří vyvolávali hrůzu, se teď sami báli, přesně jak Fraera slibovala.

Raisa otevřela oči. Nedokázala odhadnout, jak dlouho spala. Ačkoli ležela obličejem ke zdi, náhle si byla jistá, že v pokoji je někdo další. Přetočila se na záda, zvedla hlavu a spatřila siluetu uniformovaného příslušníka stojícího ve dveřích. Ale postava měla spíš ženské rysy. Situace trochu připomínala sen. Raisa sebou neškubla překvapením, nepociťovala strach. Setkávaly se poprvé, přesto jako by je spojoval zvláštní, téměř důvěrný vztah.

Fraera si sundala čepici, pod níž měla nakrátko ostříhané vlasy, a vstoupila do pokoje. „Můžeš křičet,“ prohodila. „Nebo si promluvíme.“

Raisa se na posteli posadila. „Nebudu křičet.“

„Jistě, myslela jsem si to.“

Ten tón Raisa slýchala často. U muže působil povýšenecky, z úst jiné ženy, jenom o pár let starší, zněl hodně nezvykle.

Fraera si všimla jejího podrážděného výrazu. „Neurážej se. Chtěla jsem si být jistá. Proniknout k tobě není zase tak snadné. Zkoušela jsem to mnohokrát. Byla by škoda tuhle návštěvu předčasně ukončit.“

Sedla si na Jeleninu postel, zády ke stěně, překřížila nohy a rozepnula si blůzu uniformy.

„Je Zoja v bezpečí?“ zeptala se Raisa.

„Ano, v bezpečí.“

„Není zraněná?“

„Není.“

Raisa neměla jediný důvod té ženě věřit. Přesto jí věřila.

Fraera zvedla Jelenin polštář a zvolna v prstech promnula látku. „Moc pěkný pokojíček. Plný krásných věcí, které dvěma roztomilým děvčátkům opatřili dva hodní rodiče. Kolik přepychu je zapotřebí jako odškodnění za vraždu matky a otce? Jak měkká musí být postýlka, aby dítě zapomnělo na takový zločin?“

„Nikdy jsme se nesnažili koupit si jejich náklonnost.“

„Těžko uvěřit, když se tu člověk porozhlédne.“

Raisa jen s námahou ovládala hněv. „Stala by se z nás dokonalejší rodina, kdybychom jim nic nepořídili?“

„Jenže vy žádná rodina nejste. Jistě, pokud někdo nezná pravdu, snad vás za rodinu pokládá. Zajímalo by mě, jestli právě tohle měl Lev na mysli – zdání normálnosti. Dobře věděl, že nejde o skutečnost, ale v očích lidí dosáhl svého. Lev rád podléhá iluzím. Holčičky nastrojené do drahých šatů představují pouhé rekvizity, ovšem nezbytné. Bez nich by si nemohl hrát na vzorného tatínka.“

„Dívky žily v sirotčinci. Nabídli jsme jim, aby si vybraly.“

„Na jedné straně nemoci, věčný hlad, hadry místo oblečení, na druhé straně muž, který jim zavraždil rodiče… Dost omezený výběr, co?“

Raisa chvíli rozpačitě mlčela. „Lev i já jsme počítali s tím, že adopce nebude jednoduchá.“

„Neohradila ses, když jsem řekla muž, který jim zavraždil rodiče. Čekala jsem, že namítneš: Lev je nezastřelil, naopak se je pokusil zachránit, byl to slušný chlap mezi lotry. Ale tomu sama nevěříš, viď?“

„Byl příslušníkem MGB. Prováděl hrozné věci.“

„Přesto ho miluješ?“

„Vždycky jsem ho nemilovala.“

„Ale teď ho miluješ?“

„Změnil se.“

Fraera se předklonila. „Proč neodpovíš jasně? Miluješ ho?“

„Ano.“

„Chci slyšet, jak říkáš: Miluju ho.“

„Miluju ho.“

Fraera se opět napřímila. Tvářila se zamyšleně.

„Už to dávno není ten člověk, který tě zatýkal,“ přidala Raisa vysvětlení. „Je úplně jiný.“

„Máš pravdu, dnešní Lev se zásadně liší od někdejšího Lva. Tenkrát ho nikdo nemiloval. Dnes ho někdo miluje. Ty.“

Fraera si rozepnula límeček u košile. Objevila se horní část vytetovaných obrazců, které pokrývaly její tělo jako pradávné čarodějnické symboly. „Raiso, kolik toho o něm víš? Co víš o jeho minulosti?“

„V utajení se vetřel k tvému manželovi. Zradil tebe, zradil vaši náboženskou obec, zradil Lazara.“

„Už jenom za tohle si zasluhuje smrt. A mimochodem, víš taky, že se mi ještě předtím, než nás pozatýkal, zcela vážně dvořil? Jako zamilovaný mladík při měsíčku?“

Raisa sklopila hlavu a přikývla. „Ano, navrhoval ti, abys Lazara opustila. Podle mého názoru byl tehdy přesvědčený, že se ráda staneš jeho ženou. Mýlil se. Mýlil se v mnoha věcech, i v lásce. Hlavně v lásce.“

Fraera vypadala zklamaně. Patrně chtěla Raisu zaskočit odhaleným tajemstvím. Pokračovala méně útočným tónem. „Myslel si, že mě zachraňuje. Ve skutečnosti chtěl zachránit sám sebe. Kdybych jeho nabídku přijala, mohl by si nalhávat, že je vlastně slušný člověk. Lehce by se zbavil výčitek za své zločiny. Ale nic takového jsem mu nedovolila. Řekla jsem mu, že nikdy nepozná lásku. Jak by ho někdo mohl milovat? Kdo by se zamiloval do takové zrůdy?“

Fraeřin upřený pohled Raisu znervózňoval. „Nebudu obhajovat, co prováděl.“

„Ale musíš. Miluješ ho. Viděla jsem vás spolu. Špehovala jsem vás, stejně jako kdysi Lev špehoval mě. Je s tebou šťastný. A co hůř, ty jsi šťastná s ním. Vaše láska je pro vás oba to nejdůležitější v životě. Proto jsem tady – abych ji důkladně prozkoumala. Chci zjistit, jak s ním dokážeš žít. Jak s ním dokážeš spát. Původně jsem tě považovala za typickou důstojnickou paničku, krásnou hloupou ženskou, která se zbytečně nevyptává, kterou manželovy zločiny nezajímají.“

Fraera vstala, přešla k posteli na opačné straně pokoje a posadila se vedle Raisy. Jako by si tu dvě nejlepší přítelkyně vzájemně vylévaly srdce. „Jenže ty žádnou bezmeznou oddanost režimu neprojevuješ. Dokonce se proslýchalo, že patříš mezi disidenty. O to větší záhadu pro mě představoval tvůj vztah ke Lvovi. Chtěla jsem ji za každou cenu rozřešit. A zapátrala jsem ve tvé minulosti. Můžu ti prozradit, co jsem zjistila?“

„Máš moji dceru. Nemusíš mě žádat o dovolení.“

„Tvoji příbuzní za války zahynuli. Stala se z tebe běženkyně.“ Raisa jen bezmocně zírala, zatímco Fraera dál mávala údaji jako vražedným nožem. „V těch letech tě znásilňovali.“

Raisa pootevřela ústa, ale nepokoušela se nic popírat. Tušila, že uslyší něco mnohem horšího. „Jak ses to dozvěděla?“

„Navštívila jsem sirotčinec, kde jsi nechala své dítě.“

Ne, tohle už nebylo pouhé překvapení. Raisa před sebou viděla ta nejdůvěrnější tajemství ze své minulosti, události, které kdysi ukryla až na samé dno paměti.

Fraera napjatě Raisu sledovala. „Lev o tom neví?“

Raisa před Fraeřiným dychtivým pohledem neuhnula. „Ví.“

Žena se opět zatvářila zklamaně. „Nevěřím ti.“

„Trvalo hodně let, než jsem se odhodlala, ale teď ví všechno, Fraero, úplně všechno. Ví, že už nemůžu mít děti, a taky ví proč. Ví, že jsem opustila jediné dítě, které jsem kdy přivedla na svět. Zná moje viny. A já znám jeho viny.“

Fraera se zlehka dotkla Raisiny tváře. „Proto jsi se za něho provdala? Vycítila jsi, jak zoufale touží, aby ho někdo miloval? Dokonce tak zoufale, že by rád vychovával tvé dítě? Chápala jsi Lva jenom jako příležitost vzít si dítě ze sirotčince zpátky?“

„Ne. Moje dítě zemřelo, dozvěděla jsem se to ještě předtím, než jsem Lva potkala. Sotva jsem trochu zesílila a našla si bydlení, chvátala jsem do sirotčince. Řekli mi, že můj malý syn zemřel na tyfus.“

„Proč sis tedy Lva brala? Z jakého důvodu jsi mu řekla ano?“

„Abych přežila, vzdala jsem se syna. Ve srovnání s takovou obětí se mi Lev, i když ve mně vzbuzoval spíš strach než sympatie, zdál jako mnohem přijatelnější kompromis.“

Fraera náhle Raisu políbila. „Přímo z tebe sálá láska ke Lvovi. A nenávist ke mně…“

„Unesla jsi moji dceru.“

Fraera se zvedla, přešla ke dveřím a zapnula si límeček u košile. „Není tvoje. A dokud budeš Lva milovat, nemám na výběr. Tvoje láska mu umožňuje, aby se vyrovnal se svým svědomím. Spáchal nejodpornější zločiny, a navzdory tomu získal lásku. Vraždil, a získal lásku. Navíc ho miluje žena, jakou by obdivoval každý muž. Žena, jakou musím obdivovat i já. Tvoje láska mu dává rozhřešení. Zbavuje ho pocitu viny.“

Fraera si dopnula blůzu uniformy a nasadila čepici, opět se skryla v přestrojení. „Než jsem za tebou vyrazila, mluvila jsem se Zojou. Zajímalo mě, jak vypadá život v té vaší rádobyrodině. Zoja je inteligentní, zoufalá, zmatená. Moc se mi líbí. Říkala, že ti navrhla, abys Lva opustila. Pak by snad byla šťastná.“

Raisa se zhrozila. Takže Zoja má být rukojmí, vířilo jí hlavou. Přesto se Fraeře svěřuje, mluví o mně, zásobuje nepřítele zneužitelnými rodinnými důvěrnostmi.

„Udivuje mě tvoje krutost,“ pokračovala Fraera. „Klidně Zoju odmrštíš prohlášením, že Lva miluješ. To děvče je úplně vykolejené. Sebere v kuchyni nůž, stoupne si nad spícího Lva a chystá se mu podříznout krk.“

Raisa málem zalapala po dechu. Vůbec netušila, o čem Fraera mluví. Jaký nůž? Nůž nad spícím Lvem…?

Fraera se spokojeně usmála. Po několika pokusech konečně objevila slabé místo. „Jak se zdá, něco ti Lev přece jenom zatajil. Zoja opravdu stávala u jeho postele, v ruce nůž. Lev ji přistihl. A tobě se o tom ani nezmínil?“

Raisa si okamžitě dala dohromady různé nesrovnalosti. Když tehdy Lev zachmuřeně seděl u kuchyňského stolu, netrápil se kvůli Nikolajovi, kdepak, starosti mu dělala Zoja. Tvrdil, že se nic nestalo, ale lhal.

Fraera měla opět navrch. „Jistě ten incident vezmeš v úvahu, až si poslechneš, co ti povím, a budeš se rozhodovat. Zopakuju Zojinu nabídku. Vrátím ti adoptivní dceru, ovšem pod jednou podmínkou: ty ani děvčata se už nikdy se Lvem neuvidíte. Po celé tři roky jsi chtěla mít obojí – lásku Lva i lásku Jeleny a Zoji. Teď si musíš vybrat.“

Kolyma Tábor číslo 57

TÉHOŽ DNE

Lev sotva mohl stát, natož kopat. Pracoval v primitivní soustavě příkopů hlubokých tři metry, krumpáčem marně útočil na trvale zmrzlou půdu. Velké ohně, zvolna dýmající jako vatry na paměť padlých hrdinů, měly permafrost zahřát, jenže Lev od nich byl příliš daleko. Vedoucí směny ho záměrně poslal do nejvzdálenější a nejchladnější části zlatého dolu, kde by ani při plné síle nedokázal nakopat dost horniny, aby splnil normu a získal běžný příděl jídla.

Vyčerpané a roztřesené nohy se podlamovaly. Čéšky měl opuchlé, barva otoků přecházela z modré do fialové. Včera večer si musel kleknout, vězni mu spoutali ruce za zády, zvedli kotníky a přivázali je k zápěstím, takže tělo plnou vahou spočívalo pouze na čéškách. Aby neupadl, připoutali ho k žebříku jedné z paland. Hodinu za hodinou tlak na kolena sílil. Kosti se zarývaly do dřevěné podlahy, kůže se napínala k prasknutí. Při sebemenší změně polohy vykřikl bolestí. Vězni chtěli nerušeně spát, proto mu dali roubík. Spali, zatímco Lev se zahryzával do předem připraveného špinavého hadru, kterým si několik vězňů otřelo hnisající vředy. Barákem se rozléhalo chrápání, ale jeden muž zůstal vzhůru – Lazar. Bděl u Lva celou noc. Vyndával roubík, když se Lev potřeboval vyzvracet, a pak mu jej nacpával zpátky do úst. Staral se obětavě jako otec pečující o nemocného syna, ovšem o syna, který musí dostat pořádnou lekci.

Za úsvitu se Lev prudce probral, když mu na hlavu vylili ledově studenou vodu. Odstranili roubík a rozvázali provazy. Bezmocně se zhroutil, nohy vůbec necítil, jako by je měl pod koleny amputované. Trvalo dlouhé trýznivé minuty, než dokázal nohy narovnat, a další minuty, než se zvedl z podlahy. Pomalu a shrbeně se belhal, proměněný ve stoletého starce. Spoluvězni mu dopřáli snídani. Seděl u stolu, třásl se a jedl svou dávku. Chtěli, aby žil. Aby trpěl. Podobně jako člověk ztracený v poušti blouzní o zelené oáze, upínal se Lev k mihotavému obrazu Timura. Protože během noci se z Magadanu do tábora cestovat nedalo, zbývala jediná naděje – přítel a zachránce dorazí někdy večer.

Paže rozklepané únavou zkusily zvednout krumpáč, ale nohy námahu nevydržely. Lev padl dopředu, obludně napuchlá kolena narazila na tvrdou zem. Otoky praskly, tekutina se řinula ven. Vyhrkly mu slzy, otevřel ústa v němém výkřiku. Přetočil se na bok, aby kolenům trochu ulevil, a zůstal ležet na dně příkopu. Vyčerpání na okamžik téměř utlumilo sebezáchovné instinkty. Rád by zavřel oči a usnul. V tomhle mrazu by se už nikdy neprobudil.

Vybavila se mu Zoja, vybavily se mu Raisa a Jelena. Jeho rodina. Sedl si, rukama se opřel o zem. Právě se pomalu zvedal na nohy, když ho kdosi popadl za ramena a zasyčel mu do ucha: „Neulejvej se, Čekisto!“

Žádný odpočinek, žádné milosrdenství, tak zněl Lazarův důsledně vykonávaný rozsudek. Hlas prosycený hlubokou nenávistí nepatřil dozorci, ale spoluvězni, vedoucímu pracovní směny, který Lvovi nehodlal dopřát jedinou minutu bez utrpení. Lev sice toho muže ani jeho příbuzné nezatýkal, dokonce neznal jeho jméno, na tom však nezáleželo. Pro všechny se stal symbolem nelidsky krutého režimu. Celou Lvovu osobnost teď charakterizovala přezdívka Čekista, zášť každého z trestanců tedy byla ryze osobní.

Ozval se zvon. Vězni odložili nářadí. Lev přežil svůj první den v dole, celkem mírné martyrium ve srovnání s nadcházející nocí a druhým, dosud neohlášeným způsobem mučení. Vlekl se po rampě vedoucí z příkopu a pak se připojil k ostatním. Posilovala ho jenom naděje na Timurův příjezd.

Než došli k táboru, kalné denní světlo stíněné vrstvou mraků téměř pohaslo. Na náhorní plošině se ze tmy vynořily reflektory náklaďáku, dva žlutavé kužely v dálce. Nebýt těch bolestivých otoků, klesl by Lev na kolena, vzlykal by úlevou a děkoval milosrdné prozřetelnosti. Strážní ho surově postrkovali dál, do vězeňské zóny. Nadávat a mlátit se teď odvažovali pouze v nepřítomnosti svého polepšeného velitele. Lev se ohlížel přes rameno a sledoval, jak se nákladní auto blíží. Uvnitř baráku už se nedokázal ovládnout. S chvějícími se rty stál u okna, nos přitisknutý na sklo jako chudé dítě před výlohou cukrářství. Ať pro mě chystají sebehorší mučení, Timur mě zachrání, říkal si. Náklaďák vjel do tábora. Z kabiny vystoupil strážný, po něm řidič. Lev čekal, prsty zatínal do okenního rámu. Určitě s nimi dorazil i Timur, třeba seděl vzadu na korbě… Minuty ubíhaly. Nikdo další z auta nevystoupil. Lev upřeně zíral ven, dlouho se vzpíral logice, až si posléze musel přiznat pravdu.

Timur nepřijel.

Lev ani nemohl jíst. Zklamání ho tak zdrtilo, že zapomněl na hlad. Ve společné jídelně zůstal ještě poté, co ostatní vězni odešli. Strážní se rozzuřili. Mnohem raději by dostal trest od nich. Noc na samotce – ledové cele – by rozhodně byla přijatelnější než další mučení. Nepůsobili snad dozorci pod velením Siňavského, který zásadně změnil své názory, mluvil o cti a spravedlnosti, o příležitosti stát se lepším člověkem? Zatímco strážní postrkovali Lva ke dveřím, provokativně se rozmáchl. Udeřit nestačil, zesláblá paže se pohybovala příliš pomalu. Chytili jeho sevřenou pěst, na tvář mu dopadla pažba pušky.

Za nohy a za ruce vlekli Lva sněhem, ovšem nikoli na samotku. Vhodili ho do baráku. Ležel na podlaze uprostřed místnosti a odevzdaně pozoroval stropní trámy. Nos a rty mu krvácely. Slyšel, jak dozorci odcházejí, potom nad sebou spatřil Lazara.

Tentokrát svlékli Lva do naha a celé tělo i s pažemi přitisknutými k bokům omotali mokrými ručníky, jejichž konce pevně zavázali. Nemohl se pohnout, žádnou bolest však necítil. Ačkoli jako příslušník Státní bezpečnosti nikdy neprováděl výslechy, čas od času jim musel přihlížet. O výslechových technikách tedy věděl ledacos, nicméně tuhle neznal. Vězni nechali Lva ležet na zádech a věnovali se obvyklým večerním činnostem. Břicho pod namočenými ručníky záblo. Netrápil se tím, byl k smrti unavený. Využil příležitosti a zavřel oči.

Probudil se nejen vinou hlučných vězňů, kteří se právě ukládali k spánku, ale hlavně kvůli tlaku na hrudi. Už začínal chápat, o co při tomhle mučení jde. Schnoucí ručníky se napínaly a postupně svíraly žebra. Princip rafinované metody tkvěl v tom, že bolest bude zvolna a trvale narůstat. Zatímco ostatní vězni se chystali spát, Lazar zaujal své místo na židli vedle Lva. Zrzek, onen Lazarův hlas, se zeptal: „Budeš mě potřebovat?“

Lazar zavrtěl hlavou. Muž odešel. Ještě předtím vrhl na Lva zlostný pohled žárlivého milence.

Spoluvězni usnuli. Bolest mezitím natolik zesílila, že nemít Lev ústa zacpaná roubíkem, škemral by o milost. Tvář mu křivily neviditelné, pomalu utahované šrouby. Lazar si klekl jako při modlitbě, sklonil hlavu, až se dolním rtem dotýkal Lvova ušního boltce, a promluvil hlasem připomínajícím tichounký šelest podzimního listí. „Je těžké… sledovat, jak někdo trpí… Ať už spáchal cokoli… Člověka to změní… I když má… sebevětší právo… na pomstu…“

Lazar se odmlčel, vzpamatovával se z obrovské námahy, nutné k vyslovení těch několika vět. Jeho bolest nikdy nepolevovala, provázela ho s neúprosnou vytrvalostí. Věděl, že ho už neopustí ani na okamžik. „Ptal jsem se jiných… Našel se jediný čekista, který vám pomohl…? Našel se mezi nimi… jediný milosrdný…? Všichni… odpověděli… ne…“

Znovu se odmlčel, setřel si z čela pot, pak opět přiblížil rty ke Lvovu uchu. „Režim tě vyvolil…, abys mě zradil… Protože máš srdce… Poznal bych člověka bez srdce… To je tvá tragédie, Maxime… Nemůžu tě ušetřit… Na světě je tak málo… spravedlnosti… Musíme brát… co se nabízí…“

Vystupňovaná bolest přešla v halucinace, kupodivu docela příjemné. Dřevěné stěny baráku zmizely, Lev se ocitl uprostřed náhorní plošiny, ale jiné – bělejší, měkčí a zářivější, vůbec ne ledově chladné. Náhle se z oblohy začaly snášet mrazivé dešťové kapky. Zamžikal, pohnul hlavou. Ležel na podlaze v baráku a spoluvězni ho polévali studenou vodu. Vyndali mu z úst roubík, odmotali ručníky. Přesto plíce dokázaly lokat vzduch jenom drobnými doušky. Sedl si. Pomalu a mělce se nadechoval. Bylo ráno. Přežil další noc.

Vězni ho pohrdavě míjeli, odcházeli na snídani. Dech se postupně upravil. Lev zůstal v baráku jako poslední. Uvažoval, jestli se někdy cítil tak osamělý. Aby se zvedl, musel se opřít o palandu. Dozorce ho zlostně pobídl ke spěchu. Lev sklopil hlavu a uboze šouravými kroky vyšel ven.

Když vstoupili do administrativní zóny, zastavil se. Druhý pracovní den a třetí noc vyplněnou mučením by nevydržel. Z paměti se mu vynořovaly různé výslechové metody. Kterou si pro něho vězni připravili? S Timurem už nemohl příliš počítat. Jejich plány zřejmě selhaly.

Nejbližší dozorce křikl: „Pohni sebou!“

Lev musel improvizovat. Svůj osud měl ve vlastních rukou. Otočil se směrem ke kanceláři táborového velitelství a co nejhlasitěji zavolal: „Veliteli!“

Hrubé porušení předpisů strážné rozzuřilo. Z jídelny scénu sledoval Lazar. Lev potřeboval rychle upoutat velitelovu pozornost. „Veliteli! Znám Chruščovův projev!“

Strážní dorazili. Jeden praštil Lva pažbou do zad, druhý do břicha. Lev se krčil a choulil, rány pršely dál.

„Dost!“

Dozorci ztuhli. Lev se napřímil a vzhlédl k velitelskému baráku. Na horním schodu stál Siňavskij.

„Přiveďte ho!“

TÉHOŽ DNE

Strážní vyvlekli Lva po schodech a pak do kanceláře. Velitel tábora teď postával v rohu vedle nízkých širokých kamen. Srubovou místnost zdobily mapy kolymské oblasti a zarámované fotografie zachycující velitele mezi pracujícími trestanci – Siňavskij se usmíval jako ve společnosti přátel, vězni se tvářili netečně. Šmouhy okolo rámečků prozrazovaly, že na stěnách ještě nedávno visely jiné snímky, odlišné tvarem, velikostí a nepochybně i obsahem.

Lev, zbitý, nahrbený a celý roztřesený, připomínal v otrhaném oblečení bezprizornika, dítě ulice. Siňavskij gestem dozorcům přikázal, aby odešli. „Vyslechnu ho sám.“

Muži si vyměnili pohled. „Ten chlap na nás včera večer zaútočil. Radši tu zůstaneme.“

Siňavskij zavrtěl hlavou. „Nesmysl.“

„Nejste s ním v bezpečí!“

Vzhledem ke svým nízkým hodnostem mluvili strážní nepatřičně výhrůžným tónem. Zjevně už začínali zpochybňovat velitelovu moc.

„Chystáš se na mě taky zaútočit?“ zeptal se Siňavskij Lva.

„Nic takového bych si nedovolil.“

„Vidíte? Nic takového by si nedovolil – je dokonce zdvořilý. Takže odchod. To je rozkaz.“

Dozorci zdráhavě opustili kancelář. Ani se nesnažili skrývat opovržení nad velitelovou vstřícností k vězni.

Jakmile zmizeli, šel se Siňavskij přesvědčit, jestli nezůstali za dveřmi. Teprve když uslyšel skřípot jejich bot na zasněžených schodech, zajistil dveře závorou a otočil se ke Lvovi. „Posaďte se prosím.“

Lev si sedl na židli před psacím stolem. Ve vlahém vzduchu prosyceném vůní syrového dřeva se ho zmocnila ospalost.

„Asi jste prochladl, co?“ usmál se velitel. Nečekal na odpověď a přešel ke kamnům, kde se ohříval železný rendlík. Zvedl jej a do stejného plecháčku, v jakých vězňům prvního dne podávali výtažek z borového jehličí, nalil dávku jantarově zbarvené tekutiny. Pak hrnek nabídl Lvovi. „Opatrně.“

Nápoj sladce voněl po polních květinách a lehce se z něj kouřilo. Lev vypil obsah hrnku jediným douškem. Tekutina chutnala po medu. Ani kapka nepřišla nazmar, směs alkoholu a horkých cukrů žaludek okamžitě pohltil stejně dychtivě, jako by vyschlé a rozpraskané říční koryto vsálo první déšť. Lvovi se do hlavy nahrnula krev, tváře mu zčervenaly. Místnost se s ním houpala. Ten pocit se brzy proměnil v mírnou alkoholickou rozjařenost, jako by Lev polkl božský nektar štěstí.

Siňavskij se posadil naproti Lvovi, odemkl zásuvku, vyjmul z ní kartonový balíček a položil jej na desku psacího stolu. Krabice byla označena razítkem NENÍ URČENO K TISKU. „Vy tedy víte, co je uvnitř?“ zeptal se.

„Ano, vím,“ přikývl Lev.

„Jste špeh, že?“

Měl jsem ten alkohol odmítnout, uvědomil si Lev. Hladovějící podezřelé přece při výslechu běžně opíjeli, aby jim rozvázali jazyk. A já se teď nedokážu pořádně soustředit. Dopustil jsem se té nejčastější chyby, nechal jsem se oklamat velitelovou shovívavostí… Do místnosti Lev vstupoval se záměrem odhalit svou pravou totožnost, využít podrobností z kariéry Siňavského, uvést i jména nadřízených. Náhlé a přímé obvinění ho zaskočilo.

Velitel přerušil mlčení. „Nepokoušejte se lhát. Znám pravdu. Jste tady, abyste nahoru hlásil, jestli přesně podle pokynů zavádíme reformy? Jako váš přítel?“

Lvovi se rozbušilo srdce. „Můj přítel?“

„Já osobně změny vítám, ale mnozí v téhle oblasti jsou proti nim.“

„Vy jste se dozvěděl o mém příteli?“

„Ti dva příslušníci, kteří dorazili včera večer, po vás pátrají. Jsou přesvědčení, že se tu objevilo víc špehů.“

„A co je s ním?“

„S vaším přítelem? Zlikvidovali ho.“

Ze Lvova těla vyprchala síla, páteř jako by změkla. Předklonil se, hlava mu klesla, zdrceně zíral na podlahu. Plechový hrnek mu málem vypadl z ruky.

„Obávám se, že zabijou i vás,“ pokračoval velitel. „Prozradil jste se tím výkřikem o utajovaném proslovu. Nedovolí vám odejít. Jak jste viděl, dokonce pro mě nebylo snadné zůstat s vámi o samotě.“

Lev nevěřícně zakroutil hlavou. Vyvázli jsme spolu ze zcela beznadějných situací, říkal si. Timur určitě žije. Musí jít o nějaký omyl. „Ne, nemůže být mrtvý!“

„Člověk, o kterém mluvím, připlul na lodi Staryj bolševik. Měl se tady stát mým zástupcem. Takové bylo jeho krytí. Ve skutečnosti ho sem poslali z Moskvy, aby sepsal zprávu. Sám tvrdil, že bude vyhodnocovat naši práci. A tak ho prostě zabili. Nehodlají se nechat soudit. Nikdy to nepřipustí.“

Tu historku si zřejmě Timur vymyslel, aby se dostal do tábora a zachránil ho. Lev ho neměl žádat o pomoc. Měl natolik plnou hlavu myšlenek na záchranu Zoji, že silně podcenil riziko, které jejich výprava představovala pro Timura. Příliš důvěřoval svým plánům a schopnostem, věřil, že Timurovi nic vážného nehrozí, a tak rozbil milující rodinu, jen aby měl šanci pokusit se slepit tu svou rozklíženou. Ve snaze získat Zojinu náklonnost zničil něco krásného. Kvůli němu zemřel čestný spolehlivý člověk, kterého jeho manželka a synové hluboce milovali… Vtom Lvovi došlo, že jeho jediný přítel, jehož si nesmírně vážil, je skutečně mrtvý, a rozplakal se.

Když po chvíli vzhlédl, uviděl, že Žores Siňavskij také vzlyká. Lev udiveně pozoroval zarudlé oči staršího muže, slzy lesknoucí se na zvrásněném obličeji. Tenhle velitel obětoval tisíce nevinných lidí stavbě zbytečné, nikdy nedokončené železniční tratě – a teď ho dojala smrt muže, jehož vůbec neznal, navíc smrt, kterou nezavinil. Možná teď oplakával všechny, kdo hynuli na sněhu, pod palčivým sluncem nebo v blátě, zatímco sám klidně pokuřoval, spokojený, že se daří plnit předepsanou normu. Lev si otřel oči. Lazar má pravdu, když pohrdá slzami, říkal si. Jsou bezcenné. Dlužím Timurovi mnohem víc. Jestli nepřežiju, jeho manželka a synové se ani nedozvědí, jak zemřel. Nebudu mít příležitost vyjádřit jim soustrast. Strážní mi chtějí zabránit v návratu do Moskvy. Chrání své panství a já jsem pro ně špeh. Nenávidí mě obě strany, vězni stejně jako dozorci, s výjimkou velitele, který si zřejmě vyčítá někdejší viny. Jenže Siňavskij je neodhadnutelný spojenec a taky už ztrácí kontrolu nad táborem. Strážní právě jako vlci obkličují barák velitelství a čekají, až vyjdu ven.

Lev se rozhlédl po místnosti. Horečně hledal řešení. Na psacím stole uviděl zařízení místního rozhlasu, propojeného s ampliony rozmístěnými v obou zónách. „Dá se tím oslovit celý tábor?“

„Ano.“

Lev se zvedl a do plecháčku až po okraj nalil horký jantarový destilát. Podal hrnek veliteli. „Napijeme se spolu?“

„Ale…“

„Napijte se na památku mého přítele.“

Siňavskij do sebe obrátil hrnek.

Lev nalil znovu. „Napijte se na památku těch, kdo zemřeli v tomhle pracovním táboře.“

Velitel přikývl a opět plecháček vyprázdnil.

Lev nalil třetí dávku. „A teď na památku všech nevinných, kteří zahynuli v táborech naší země.“

Siňavskij dopil zbytek alkoholu a osušil si rty.

Lev ukázal k psacímu stolu. „Zapněte mikrofon.“

TÉHOŽ DNE

Ve vězeňské jídelně Lazar uvažoval o Lvově rozhodnutí vydat se na milost a nemilost veliteli tábora. Žores Siňavskij, odnedávna stoupenec soucitu, by mohl nešťastníka ochránit. Ostatní političtí vězni při představě, že Lev unikne jejich spravedlnosti, zuřili. Už si plánovali třetí, čtvrté, páté mučení. Každý z nich dychtivě vyhlížel noc, kdy Lev bude trpět stejně, jako trpěli oni, kdy v jeho tváři uvidí bolest, kterou zažili sami, kdy konečně dostanou vysněnou příležitost odmítnout jeho úpěnlivé prosby o slitování: „Ne!“

Lvova historka týkající se Anisji Lazara znepokojila. Ale vorové ho ujistili, že je vyloučené, aby se žena, která kdysi jenom zpívala v kostele a posluhovala manželovi, vypracovala na vůdkyni vlastního gangu. Lev vždycky lhal. Tentokrát už Lazara neoklame.

V amplionech zapraskalo. Zatím to byly pouze slabé bezobsažné zvuky, nicméně uvnitř tábora, kde vládl strnulý neměnný řád, znamenaly výjimečnou událost. Lazar sebou škubl, zvedl se od stolu, prošel kolem snídajících vězňů a otevřel dveře jídelny.

Vysoké dřevěné sloupy s nainstalovanými ampliony se tyčily nad každým z vězeňských baráků, jeden stál i v administrativní zóně, mezi kuchyní a jídelnami. Místní rozhlas se využíval málokdy. Za Lazarem se shromáždila skupinka zvědavých vězňů, samozřejmě nechyběl ani Georgij, knězův hlas. Všichni upřeně hleděli k nejbližšímu amplionu, otřískanému, zprohýbanému nápory vichru a visícímu nakřivo. Kolem sloupu se vinul drát, který dole vedl po zmrzlé půdě do velitelovy kanceláře. Opět zapraskala statická elektřina a pak se ozval kovově skřípavý a poněkud znejistělý hlas velitele tábora. „Zvláštní zpráva…“

Siňavskij se odmlčel a začal znovu, hlasitěji. „Zvláštní zpráva, kterou 25. února 1956 na uzavřeném zasedání 20. sjezdu Komunistické strany Sovětského svazu přednesl soudruh Nikita Sergejevič Chruščov, první tajemník ústředního výbor KSSS.“

Lazar sestoupil ze schůdků a zamířil k amplionu. Strážní se tvářili zmateně, chvíli si mezi sebou šeptali. O velitelově záměru zřejmě nic netušili. Několik jich vyrazilo k velitelskému baráku. Čím déle Siňavskij nahlas předčítal onen utajovaný projev, tím větší neklid se zmocňoval dozorců.

„…Stalin během svého života despoticky používal surové násilí nejen vůči opozici, ale také vůči těm, o nichž se ve své náladovosti pouze domníval, že se stavějí proti jeho plánům…“

Strážní chvatně vyběhli po schodech vedoucích ke kanceláři. Bušili do dveří, naléhavě volali na velitele, snažili se zjistit, jestli nejedná pod nátlakem. Jeden z nich s prostoduchou upřímností křikl: „Nejste rukojmí?“

Dveře zůstaly zavřené. Lazarovi nepřipadalo, že by velitel předčítal projev nedobrovolně, naopak se zjevně vžíval do nové role a jeho hlas postupně sílil.

„Stalin stvořil představu nepřítele lidu. Tohle označení umožňovalo porušovat veškeré normy revoluční zákonnosti a používat nejkrutější represe proti každému, kdo se Stalinem nesouhlasil…“

Lazar zvedl hlavu směrem k amplionu, ústa pootevřená v posvátné bázni, jako by se na obloze právě odehrával zázrak.

Mezitím už také ostatní vězni nechali jídlo na stole nebo si vzali misky s sebou a shlukli se kolem sloupu – obrovský hrozen lidí, kteří zírali vzhůru, ohromeni chraplavými slovy. Tohle byla kritika režimu. Kritika Stalina. Nic podobného Lazar nikdy neslyšel, a už vůbec ne v takové formě. Věty, jaké by se neodvážili zašeptat ani objímající se milenci či dva vězni ležící na sousedních palandách, pronesl sám první tajemník, zazněly z tribuny stranického sjezdu, někdo je dal vytisknout a rozeslat do nejvzdálenějších koutů země.

„Jak lze donutit člověka, aby se přiznal ke zločinům, které nespáchal? Jediným způsobem: zbavit ho lidské důstojnosti, mučit ho do bezvědomí, až není schopen normálně uvažovat…“

Jeden z mužů vzal Lazara kolem ramenou. Další vězeň udělal totéž. Brzy tam trestanci stáli vzájemně spojení pažemi.

Lazar se snažil soustředit na projev, ale musel věnovat pozornost i strážným, kteří se rozhodovali, jestli mají spíš znemožnit veliteli čtení projevu, nebo zabránit trestancům v poslechu. Patrně usoudili, že s jedním mužem si poradí snáze než s tisícovkou, zabušili pěstmi na dveře a přikázali svému veliteli, aby okamžitě zmlkl. Dveře zhotovené z mohutných klád dokázaly odolávat arktickému podnebí, nevelká okna chránily pevné okenice. Dostat se dovnitř by bylo obtížné. Jeden strážný v zoufalství vypálil dávku ze samopalu. Střely sice kládám nijak neublížily, ale přece jen splnily účel. Četba projevu ustala.

Náhlé ticho Lazar pociťoval jako prohru. Nebyl sám. Vězni začali rozhněvaně dupat a volat. Boty rytmicky narážely do zmrzlé země. „Čtěte dál! Dál! Dál!“

Mohutný příval energie strhl všechny. Vzápětí už dupal i Lazar.

Lev a velitel vnímali ten rozruch. Protože se obávali střílejících dozorců, neotevřeli okenice a nevěděli tedy, co se vlastně venku děje. Ale vibrace způsobené dupotem se přenášely až na podlahu kanceláře, zvuk skandování pronikal tlustými stěnami. „Dál! Dál! Dál!“

Siňavskij si s úsměvem přiložil ruku k hrudi. Zřejmě si reakci vězňů vykládal jako potvrzení správnosti svého nového přístupu.

V táboře zavládla výbušná nálada. Přesně tohle si Lev přál. Ukázal na části projevu, které předtím chvatně proškrtal. Výrazně krátil, omezil text na obzvlášť otřesná odhalení. Podal veliteli další stránku.

Siňavskij zavrtěl hlavou. „Ne.“

„Proč nepokračovat?“ zeptal se Lev udiveně.

„Pronesu vlastní řeč. Ten projev mě… inspiroval.“

„O čem chcete mluvit?“

Siňavskij zvedl mikrofon k ústům a oslovil celý tábor číslo 57. „Jmenuju se Žores Siňavskij. Znáte mě jako velitele tábora, kde pracuju řadu let. Ti z vás, kdo sem přišli nedávno, mě považují za slušného člověka, čestného, spravedlivého a velkorysého.“

Tím si Lev zdaleka nebyl jistý. Ale nedal na sobě znát žádné pochybnosti.

Velitel svou řeč pronášel se zcela vážným výrazem. „Ovšem ti, kdo tu jsou déle, mě tak vlídně posuzovat nebudou. Právě jste slyšeli, jak soudruh Chruščov přiznává chyby, kterých se dopustily státní orgány, jak mluví o Stalinových krutých činech. Rád bych následoval příkladu našeho stranického vůdce. Chci přiznat své vlastní chyby.“

Nad slovem následoval se Lev zamyslel. Podnítily velitele k pokání výčitky svědomí, nebo spíš navyklá a nezviklatelná poslušnost? Napravil se, nebo se pouze přizpůsobil? Kdyby režim obnovil své hrůzné metody, vrátil by Siňavskij do tábora brutalitu stejně rychle, jako teď začal hlásat shovívavost?

„Dělal jsem věci, na které nejsem hrdý. Nastal čas, abych vás požádal o odpuštění.“

Lev si uvědomil, že tahle veřejná zpověď by mohla zapůsobit silněji než Chruščovova odhalení. Siňavského vězni osobně znali. Věděli o vězních, kteří jeho vinou zahynuli. Skandování a dupot utichly. Trestanci si přáli vyslechnout doznání.

Lazar si všiml, že strážní už se nepokoušejí vylomit dveře, ale napjatě čekají na velitelova další slova. Po krátké odmlce se táborem opět rozlehl skřípavě zkreslený hlas.

„První místo, kam jsem nastoupil, byl tábor u Archangelska. Dohlížel jsem na vězně, kteří káceli stromy a připravovali dříví k odvozu. V nové práci mi scházela sebejistota. Dostal jsem rozkaz odeslat každý měsíc pevně stanovené množství dřeva. Na ničem jiném nezáleželo. Prostě jsem musel plnit normu stejně jako vy všichni. Po týdnu jsem zjistil, že jeden vězeň podvádí. Hlásil falešné údaje. Kdybych ho nepřistihl, odesílal bych méně dřeva a obvinili by mě ze sabotáže. Chápete… pokud jsem chtěl přežít, neměl jsem na výběr. Z viníka jsem udělal odstrašující příklad. Nechal jsem ho svléknout do naha a přivázat ke stromu. Bylo to v létě. Než zapadlo slunce, celé tělo zčernalo komáry. Do rána ztratil vědomí a třetího dne zemřel. Přikázal jsem, aby mrtvola zůstala uvázaná ke stromu jako varování. Dvacet let jsem si na toho člověka nevzpomněl, ale poslední dobou na něho myslím denně. Nevybavuju si jeho jméno. Nevím, jestli jsem jeho jméno vůbec znal. Zato si pamatuju, že byl stejně starý jako tehdy já. Bylo mu jedenadvacet.“

Lazarovi neuniklo, jak velitel svou upřímnost rozmělňuje. Neměl jsem na výběr. Kvůli podobným větám umíraly tisíce lidí – nikoli kulkou, ale v důsledku zvrácené logiky a pečlivého zdůvodnění. Lazar se opět soustředil na proslov. Velitel teď už nehovořil o kariéře v lesích kolem Archangelska. Přešel ke svému povýšení do solných dolů v Solikamsku.

„Chtěl jsem zvýšit produktivitu, a tak jsem nařídil, aby vězni spali přímo ve štolách. Když mezi směnami nevyjížděli nahoru a nesjížděli zpátky, ušetřil jsem státu tisíce drahocenných pracovních hodin.“

Trestanci kroutili hlavou. Představovali si děsivé podmínky v tom podzemním pekle.

„Snažil jsem se objevit nové způsoby, jak prospět státu! Co mám říct na svou obranu? Kdybych tu věc nevymyslel já, mohl by ji navrhnout můj podřízený a mě by potrestali. Potřebovali snad ti lidé denní světlo víc, než Sovětský svaz potřeboval sůl? Kdo by něco namítal? Kdo by se jich odvážil zastat?“

Náhle proti shromážděným vězňům vykročil strážný, kterého tu Lazar dosud neviděl. Muž mával nožem a usmíval se, potěšený svým nápadem – přeříznout drát vedoucí k amplionu. „Z cesty!“

Nejbližší vězeň se posunul vpřed a postavil se na drát. Vzápětí se připojil druhý vězeň, pak třetí, čtvrtý. Dozorce se výhrůžně ušklíbl, jako by naznačoval, že tohle si bude pamatovat, a přešel k další části odkrytého drátu. Rychle zareagovali i ostatní vězni. Přeskupili se a v husté řadě vlastními těly chránili celý drát, od sloupu s amplionem až k základům velitelského baráku. Aby strážný přece jen uskutečnil svůj záměr, musel by se proplazit pod barák, ale to mu hrdost nedovolovala.

„Koukejte zmizet!“

Trestanci se ani nepohnuli. Dozorce se otočil k vachtám, opevněným věžím střežícím tábor. Gestem dal pokyn kulometníkům, ukázal na vězně a odběhl stranou.

Obě věže zahájily palbu. Vězni okamžitě klesli na kolena. Lazar se rozhlédl kolem sebe, očekával spousty mrtvých a raněných. Žádnou krev neviděl. Střelba zřejmě mířila nad hlavy, zasáhla pouze stěny baráků. Šlo o varovné salvy. Všichni se zvolna zvedali. Kdesi vzadu se ozval křik. „Potřebujeme pomoc! Přiveďte felčara!“

Lazar tam nedohlédl, nevěděl tedy, co se děje. Zoufalé výkřiky žádající ošetření pokračovaly. Nikdo však nepřicházel, strážní zůstali neteční. Po chvíli nářek utichl. Davem proběhlo vysvětlení: vězeň zemřel.

Dozorce vycítil, že se napětí stupňuje. Schoval nůž, stáhl z ramene samopal a několikrát vystřelil na amplion. Párkrát minul, až to konečně zajiskřilo a přístroj zmlkl. Další čtyři ampliony ve vězeňské zóně sice dosud fungovaly, byly však příliš daleko. Velitelův hlas z nich k posluchačům doléhal jako nesrozumitelný chraplavý šum. Strážný s namířenou zbraní zavelel: „Zpátky do baráků! Jinak za nic neručím!“

Výhrůžka měla opačný účinek.

Vězeň stojící poblíž zvedl ze země drát, vrhl se na dozorce, přehodil mu kolem krku smyčku a začal ho škrtit. Oba hned obklopila skupina trestanců. Další strážní už přibíhali, aby zasáhli. Jiný vězeň sebral rdoušenému dozorci samopal a vystřelil na ně. Jeden ze strážných, zřejmě zraněný, upadl. Ostatní střelbu opětovali.

Vězni se rozptýlili. Okamžitě pochopili situaci. Jestliže dozorci zjednají pořádek, pak bez ohledu na jakékoli projevy pronášené v Moskvě bude následovat barbarská odplata. V tu chvíli znovu zarachotily kulomety.

Siňavskij stále ještě pokračoval ve výčtu svých krvavých provinění. Střelbu patrně vůbec nevnímal. Měl rozpolcenou mysl. Za Stalina ho tvrdě tlačili jedním směrem a teď ho nutili vydat se směrem přesně opačným. Nedokázal se vzepřít. Netušil, kdo vlastně je. Nebyl ani dobrák, ani padouch. Byl prostě jen slaboch.

Lev nechal velitele mluvit, pootevřel okenici a opatrně vykoukl ven. Vzbouření vězňové pobíhali sem a tam. Na sněhu ležela zraněná a mrtvá těla. Lev zkusil odhadnout síly obou stran a dospěl k závěru, že jeden strážný připadá zhruba na čtyřicet trestanců. Poměrně vysoký počet dozorců částečně vysvětloval, proč je provoz táborů tak nákladný – výnosy stěží uhradily stravu, transport a ostrahu vězňů. Hlavní výdajovou položku představovali právě dozorci, kteří dostávali příplatky za práci ve vzdálených oblastech s nepříznivými klimatickými podmínkami. Lpěli na své moci, proto teď zabíjeli. Neměli žádné dřívější životy, žádné rodiny či sousedy, k nimž by se vrátili. Dělníci v továrnách by je mezi sebe nikdy nepřijali. Pracovní tábor znamenal pro dozorce nejen živobytí, ale celý jejich svět. Boj tedy bude oboustranně zoufalý a zuřivý.

Okno se roztříštilo pod kulometnou dávkou. Kolem svištěly úlomky skla, střely se zarývaly do podlahy. Lev se přikrčil a skrytý za tlustou stěnou z mohutných břeven natáhl ruku, aby zavřel okenice. Dřevo se rozlétlo ve spršce třísek. Místnost už nic nechránilo. Zařízení místního rozhlasu se vzneslo z psacího stolu, zakroužilo vzduchem a s třeskem skončilo v rohu kanceláře. Siňavskij padl na záda a stočil se do klubíčka. „Máte tady nějakou zbraň?“ křikl Lev.

Velitel sklouzl očima vlevo. Lev sledoval jeho pohled a uviděl dřevěnou bednu s visacím zámkem. Zvedl se a rozběhl se k ní. Ale Siňavskij vstal z podlahy a rozpřaženýma rukama ho zastavil. „Ne!“

Lev velitele odstrčil, popadl kovovou stolní lampu a praštil do zámku. Po druhé ráně zámek praskl. Siňavskij znovu vyskočil a tentokrát si lehl na bednu. „Zapřísahám vás…“

Lev ho stáhl dolů a pak nazdvihl víko. Bedna obsahovala nejrůznější haraburdí. Zarámované fotografie zachycovaly velitele, pyšně stojícího vedle průplavu, v pozadí dřeli vychrtlí vězni. Nepochybně šlo o snímky, které původně visely na stěnách kanceláře. Lev je odsunul společně se složkami, blahopřejnými dopisy a čestnými diplomy za splnění plánu, ubohými střípky někdejší kariéry. Na dně bedny ležela lovecká puška. Pažbu zdobilo třiadvacet zářezů. Určitě se netýkaly ulovených medvědů či vlků. Lev pušku nabil širokými, na prst dlouhými patronami a vrátil se k oknu.

Obě strategicky důležité vachty stály na vysokých kůlech. Strážní už odstranili žebříky, věže tedy byly nedostupné. Otočné kulomety na opevněných horních plošinách dokázaly vypálit stovky ran za minutu. Jejich společná střelba působila nesrovnatelně účinněji než všechno, co se odehrávalo dole na zemi. Lev ji musel odklonit od vězňů. Namířil na strážní věž přímo před sebou. Měl jen malou naději, že se mu podaří trefit škvíru mezi břevny. Vystřelil dvakrát, pokaždé jím otřásl silný zpětný náraz. Kulometníci přestali kosit vězně a vyslali další pořádnou dávku do okna velitelského baráku.

Lev couvl a přitiskl se k podlaze. Viděl, že Siňavskij klidně v rohu předčítá zbývající stránky Chruščovova projevu, jako by prudká palba právě neničila kancelář. Pohlédl na Lva a zvýšil hlas: „Ať k vám dolehne můj výkřik děsu! Nezůstávejte lhostejní a hluší, potřebuju vaši důvěru. Pomozte mi prosím odhalit tu noční můru krutých výslechů a ukázat, že to všechno byla chyba!“

Velitel se vztyčil. „Ano, celé to byla hrozná chyba! Nic takového se nikdy nemělo stát!“

„K zemi!“ křikl na něho Lev.

Kulometná střela zasáhla velitele do ramene. Lev nehodlal čekat, až Siňavského zabijí, vyskočil a srazil ho k zemi. Sám přitom dopadl na oteklá kolena a bolestí málem omdlel.

„Ten projev mi zachránil život,“ vydechl velitel.

Lev ucítil kouř. Přetočil se na záda, aby ulevil kolenům, s námahou se zvedl z podlahy a dobelhal se zpátky k oknu. Kulometná palba ustala. Rozbitým oknem obhlédl zónu. Vzápětí zjistil, odkud dým vychází. Pod první vachtou hořel mohutný oheň, plameny rychle stoupaly po konstrukci věže. Vězni tam přikutáleli a zapálili sudy benzinu. Opevněná horní plošina se teď opékala jako kus masa na rožni. Pro kulometníky nebylo úniku. Po žebřících slézt nemohli, pokoušeli se tedy promáčknout příliš úzkou škvírou mezi břevny. Jeden v ní uvázl, křičel a marně sebou škubal, zatímco plameny se neúprosně blížily.

Strážní na druhé vachtě se snažili zachránit před stejným osudem. Stříleli po vězních, kteří přinášeli materiál nutný k zažehnutí ohně. Jenže trestanců bylo mnoho a hrnuli se ze všech stran. Jakmile vězni pronikli pod věž, kulometníkům už nezbývalo než čekat na smrt. Vzplanul nový oheň. Obě věže podlehly zkáze. Tábora se zmocnili trestanci.

Na dveře velitelského baráku dopadla sekera. Po druhém a třetím úderu ocelové ostří proniklo dřevem. Než se vězni stačili probourat dovnitř, odložil Lev pušku, odemkl dveře, ustoupil dozadu a zvedl ruce nad hlavu, aby dal jasně najevo, že se vzdává. Do místnosti vtrhla nevelká skupina trestanců. Mávali noži, samopaly a kovovými tyčemi. Muž, který velel, pohlédl na své nové zajatce. „Odveďte je ven.“

Vězni popadli Lva za paže, chvatně s ním sešli ze schodů a postrčili ho k zajatým dozorcům. Role se vyměnily. Zmlácení a zkrvavení příslušníci ostrahy seděli na sněhu a pozorovali hořící vachty. Mohutné sloupy dýmu zakrývaly značnou část oblohy, jako by vzpouru ohlašovaly celé kolymské oblasti.

TÉHOŽ DNE

Malyš s tváří svraštělou soustředěním upřeně zíral na popsaný list. Jak mu řekli, šlo o seznam mužů a žen, které Fraera hodlala zavraždit. Protože neuměl číst, viděl před sebou jenom nesrozumitelné značky. Donedávna mu negramotnost nevadila. Dokázal rozeznat písmena své klikuchy, byl tedy o málo vzdělanější než psisko, schopné reagovat na zvuk svého jména. Z toho důvodu si během přijímacího rituálu chytře vymínil, aby žádné z tetování neobsahovalo slova. Obával se, že vorové využijí jeho neznalostí a vytetují mu něco urážlivého. Nepsané zákony sice pod trestem smrti zakazovaly tetovat zjevné lži, ale členové gangu by si přesto mohli na jeho účet zažertovat a třeba nahradit přezdívku Malyš – Klouček – hanlivým výrazem Hošan.

Považoval se za dostatečně bystrého i bez vysvědčení či diplomů. Nepotřeboval číst ani psát. K čemu by se mu hodily takové znalosti? Například od učitele zase nikdo neočekával, že bude umět páčit zámky a přesně házet nožem. Proč by se obyčejný zloděj učil číst? Dlouho dokázal sám sebe takhle přesvědčovat, ale najednou se cosi změnilo. Od chvíle, kdy ho Zoja vzala za ruku, pociťoval stále větší rozpaky.

Nemůže vědět, že jsem negramotnej, říkal si. A třeba ve mně vidí to nejhorší, jenom banditu závislýho na drogách. Je mi to fuk. Její názory mě nezajímají. Ať se spíš stará, abych jí nepodříznul krk… Malyš se čím dál víc rozčiloval. Zhluboka se nadechl a znovu očima sklouzl ke jménům příštích obětí, samých vysloužilých čekistů. Od Fraery slyšel, že v seznamu se uvádějí jména, adresy a popisy spáchaných zločinů, ať už se jednalo o vyšetřovatele, informátory nebo příslušníky provádějící výslechy. Špinavým nehtem palce přejížděl po sloupcích. Trochu se přece jen orientoval. Ve sloupci s nejméně slovy jistě byla jména, ve sloupci s čísly zase adresy. A nejhustěji zaplněný sloupec určitě obsahoval popisy zločinů. Jenže koho se snaží obalamutit? Tohle není žádné čtení. Ani náhodou… Zlostně hodil papír na dno odpadní stoky. Za všechno může ta holka, to kvůli ní se cítí takhle mizerně. Proč ji vůbec musel potkat!

Nevěděl, co dělat, a tak se tunelem rozběhl zpátky do páchnoucího doupěte. Fraera tvrdila, že žijí v troskách starobylé knihovny, oné ztracené knihovny Ivana Hrozného, která se kdysi pyšnila nesmírně vzácnou sbírkou byzantských a hebrejských svitků. Negramotný se ukrývá v knihovně – ta smutná ironie ho také nenapadla, dokud se tu neobjevila Zoja. Každopádně ať už šlo o starobylou knihovnu nebo ne, nevážil si jejich základny o mnoho víc než sítě ošklivých a vlhkých kanalizačních komor.

Vyhnul se chlapům, kteří jako obvykle popíjeli, a tiše se přikradl k Zojině cele. Postavil se na stoličku a mřížemi nahlédl dovnitř. Zoja spala na matraci v rohu. Ze stropu – vysoko, mimo dosah – visela trvale rozsvícená lucerna, takže dívka zůstávala dnem i nocí pod dozorem. Malyšova zloba okamžitě zmizela. Očima bloudil po Zojině těle, sledoval, jak se jí ve spánku pravidelně zvedá a klesá hruď. Ačkoli patřil k vorům, byl dosud panic. Vraždil, ale ještě nikdy nesouložil. Ostatní si ho kvůli tomu často dobírali. „Jestli si co nejdřív nezapícháš,“ vykládali mu žertem, „upadne ti pták a proměníš se v holku.“ Po přijetí do gangu vzali Malyše za prostitutkou, strčili ho do pokoje a přikázali: „Koukej, ať se vrátíš jako pořádnej chlap!“ Pak zavřeli dveře. Žena seděla na posteli, znuděná a nahá, na pažích i stehnech husí kůži, v puse hořící cigaretu, na jejímž konci se zvolna skláněl dlouhý sloupek neodklepnutého popela. Malyšovi vířila hlavou jediná myšlenka: Spadne jí ten horký popel na prsa? Žena típla cigaretu o podlahu, zeptala se Malyše, na co čeká, a kývla směrem ke svému klínu. Chlapec chvíli zápolil s přezkou opasku, rozepnul ji a potom opět zapnul. Řekl prostitutce, že s ní nechce souložit. Měla si nechat peníze, pokud ostatním nic neprozradí. Pokrčila rameny, vybídla ho, aby se posadil a pět minut počkal, jeho kamarádi by mu delší výdrž stejně nevěřili. Seděl na posteli a po pěti minutách odešel. Zatímco kráčel chodbou a připravoval si lživé vysvětlení, žena otevřela dveře a oznámila vorům, že se nemýlili – opravdu zbaběle couvl. Mohli se uchechtat. Dokonce i Fraera se tvářila zklamaně.

Zaslechl někoho za zády, prudce se otočil a vytáhl nůž. Fraera ho popadla za ruku, vykroutila mu vyskakovací nůž z prstů, zaklapla jej a vrátila. Pak přes chlapcovo rameno nakoukla do cely. „Krásná holka, co?“

Malyš neodpověděl. Fraera si ho změřila pátravým pohledem. „Obvykle se k tobě člověk tak snadno nepřiplíží.“

„Kontroloval jsem vězeňkyni.“

„Kontroloval?“

Malyš se začervenal. Fraera ho vzala kolem ramenou. „Chci, aby tě doprovodila při tvé příští akci.“

„Vězeňkyně?“

„Klidně jí říkej jménem.“

„Zoja.“

„Má dost důvodů nenávidět čekisty. Zavraždili jí rodiče.“

„Neumí se rvát. Bude mi k ničemu. Je to jen holka.“

„Taky jsem kdysi byla jenom holka.“

„Jenže ty ses změnila.“

„Zoja taky.“

„Co když se pokusí utýct? Co když bude volat o pomoc?“

„Proč se nezeptáš přímo jí? Určitě nás poslouchá.“

Na chvíli zavládlo ticho. Fraera křikla do cely: „Vím, že jsi vzhůru.“

Zoja se na matraci posadila a otočila hlavu k mřížím. „Tvrdila jsem snad, že spím?“

„Jsi statečná. A pro statečné děvče bych měla nabídku. Chceš pomoct Malyšovi splnit jeho příští úkol?“

„O co jde?“

„Zabijete čekistku,“ odpověděla Fraera.

Kolyma Tábor číslo 57

TÉHOŽ DNE

Obě vachty se zřítily, zbyly z nich hromady zuhelnatělých břeven, jimiž občas prošlehly drobné plameny. K obloze zvolna stoupaly spirály dýmu, odnášející vzhůru popel nejméně osmi strážných, kteří jako by se ještě naposledy, než budou rozptýleni po náhorní plošině, pokoušeli zaclonit jas hvězd. Dozorci pobití mimo vachty leželi tam, kde zemřeli, tedy na nejrůznějších místech tábora. Jedno mrtvé tělo zůstalo v okně ubikací. Dozorce, zřejmě obzvlášť surového, rozlícení vězni pronásledovali, a když se zoufale pokoušel vyskočit z místnosti, umlátili ho a ubodali. Mrtvolu nechali zavěšenou přes okenní parapet – jako symbol své vlády nad táborem.

Zhruba padesát přeživších dozorců a civilních zaměstnanců sedělo uprostřed administrativní zóny. Mnozí krváceli. Bez dek a zdravotnické péče se tam choulili na sněhu. Jejich utrpení trestanci sledovali zcela lhostejně. Dokonale se to naučili právě od strážných. Lva s jeho poněkud nejasným postavením nakonec přiřadili mezi dozorce a musel se také posadit na zmrzlou zem. Roztřesený chladem sledoval, jak se hroutí staré pořádky a vytvářejí se nové.

Pokud to dokázal posoudit, objevili se tři nezvolení vůdci. Autoritu získali už předtím, ve vězeňském mikrokosmu. Každý měl vlastní skupinu věrných, zcela odlišnou od obou konkurenčních skupin. Jedním z vůdců byl Lazar. Podporovali ho vesměs starší trestanci, intelektuálové, umělci, šachisté. Druhý vůdce, mladý pohledný muž s atletickou postavou, snad někdejší dělník, zdánlivě přímo plakátový vzor sovětského občana, kolem sebe shromáždil mladší průbojné vězně. Třetí vůdce, asi čtyřicetiletý vor s úzkýma očima, křivými zuby a úsměvem žraloka, se už stačil zmocnit velitelova kožešinového kabátu, který mu byl velký, takže jeho dolní okraj muž vláčel po sněhu. Vora pochopitelně uznávali zase jen vorové, lupiči a vrazi. Každá skupina prosazovala rozdílné zájmy, okamžitě tedy došlo k názorovému střetu.

Lazar – za pomoci svého hlasu, zrzavého Georgije – radil k obezřetnosti a pořádku. „Musíme postavit hlídky. Musíme se zbraněmi v rukou střežit obvod tábora.“

Po mnohaleté praxi dokázal Georgij mluvit a současně Lazara poslouchat. „Kromě toho musíme zabezpečit zásoby potravin a zavést příděly. Nesmíme panikařit.“

Onen dělník jako vystřižený z propagandistického filmu nesouhlasil. „Máme nárok na tolik jídla a pití, kolik stačíme pobrat! Je to náhrada za ušlou mzdu! Odměna za vybojovanou svobodu!“

Vor v dlouhém sobím kožichu vznesl jediný požadavek. „Celej život nám rozkazovali, teď už se nikomu podřizovat nebudeme.“

Byla tu ještě čtvrtá skupina vězňů, vlastně nikoli skupina, spíš jednotlivci nepodléhající žádnému vůdci. Někteří, omámení svobodou, běhali po táboře jako divocí koně, poletovali od baráku k baráku, dychtivě všechno propátrávali, znovu a znovu vykřikovali nadšením. Snad je ten výbuch násilí připravil o rozum, ale třeba zešíleli už dávno a konečně to dávali plně najevo. Jiní spali v pohodlných postelích dozorců – svoboda znamenala i možnost zavřít oči, když člověk padal únavou. Další se nadopovali morfiem nebo opili vodkou ze zásob velitelství. Tihle muži rozjařeně odstřihávali z plotu kusy nenáviděného ostnatého drátu, zhotovovali jakési trnové koruny a nasazovali je dozorcům na hlavy. Své někdejší trýznitele posměšně nazývali Božími syny a křičeli: „Ukřižujte ty svině!“

Lazar se značnými obavami sledoval rozmáhající se anarchii. Prostřednictvím Georgije naléhal: „Jídlo musíme hlídat. Vyhladovělý člověk se snadno přejí k smrti. A nesmíme stříhat ostnaté dráty. Ochrání nás před vojskem, které určitě dorazí. Jestli tu zavládne zmatek, nepřežijeme.“

Mlčení vora v kožešinovém kabátě naznačovalo, že drancování už proběhlo. Nejcennějších zásob se zmocnila tlupa.

Energický dělník, jehož jméno Lev neznal, celkem souhlasil s navrženými kroky, nebránil se praktickým opatřením, ovšem pod podmínku, že nejdřív proběhne soud se zajatými dozorci. „Moji lidé žádají spravedlnost! Čekali na ni dlouhé roky! Trpěli! Nehodlají čekat ani o minutu déle!“ Mluvil v heslech, každá věta končila vykřičníkem.

Lazarovi se sice odkládání nezbytných opatření nelíbilo, ale aby získal podporu, svolil ke kompromisu. Strážní měli stanout před soudem vězňů. Měl před ním stanout i Lev.

Jeden z Lazarových přívrženců kdysi, ve svém minulém životě, jak sám říkal, býval právníkem. Proto při organizaci tribunálu dostal hlavní roli. Úkolu se ujal s potěšením. Po letech, kdy se plazil v prachu, si vychutnával návrat k autoritativnímu tónu, jaký patřil k jeho původní profesi. „Souhlasíme, že soudit budeme pouze strážné. Zdravotnický personál a bývalé vězně, kteří pracovali pro táborovou správu, necháme být.“

Návrh byl přijat. „Schody k velitelské kanceláři poslouží jako lavice obžalovaných,“ pokračoval právník. „Strážný se postaví na dolní schod. My, svobodní občané, uvedeme příklady brutality. Za každé prokázané provinění postoupí dozorce o schod výš. Pokud dospěje až nahoru, popravíme ho. V opačném případě, i kdyby scházel jediný schod, ale žádný další zločin se nenašel, dovolíme obviněnému, aby sestoupil dolů a vrátil se na své místo.“

Lev schody spočítal – celkem třináct. Protože se začínalo na prvním, ke dveřím kanceláře jich zbývalo dvanáct. Dvanáct zločinů znamenalo smrt, jedenáct či méně znamenalo život.

Právník klesl hlasem, aby zdůraznil vážnost chvíle. „Žores Siňavskij, velitel tábora.“

Siňavského přivedli a postavili na první schod. Prostřelené rameno mu předtím ledabyle obvázali, aby náhodou nevykrvácel a nezemřel dřív, než vyslechne rozsudek. Zraněná ruka bezvládně visela podél boku. Navzdory tomu se velitel usmíval jako dítě při školní hře a pátral po nějaké přátelské tváři. Soud neměl žádného konkrétního obhájce ani žalobce, obě představovali shromáždění vězni. Ortel hodlali vynést společně.

Téměř okamžitě se strhla vřava. Ozývaly se urážky a příklady zločinů. Vězni se vzájemně překřikovali a nebylo jim rozumět. Právník si gestem zjednal klid. „Jeden po druhém! Zvednete ruku, já vás vyzvu a pak budete mluvit. Každý se dostane ke slovu.“

Ukázal na staršího vězně, a když muž nechal ruku zdviženou, upozornil ho: „Ruku už můžeš dát dolů.“

„Právě ta ruka je důkaz jeho zločinu.“ Po dvou prstech, uříznutých u dolních článků, zůstaly jenom zčernalé pahýly. „Omrzliny. Padesát stupňů pod nulou. Taková zima, že když si člověk odplivl, místo sliny na zem dopadl kousek ledu. Přesto nás posílal ven – a bez rukavic. Hnal nás dřít! Den za dnem! Dva prsty, tedy dva schody!“

Všichni bouřlivě souhlasili. Právník si urovnal krátký vězeňský vatovaný kabát, jako by to byl soudcovský talár. „Nejde o počet amputovaných prstů. Uvedl jsi nelidské pracovní podmínky. Důkaz jsme přijali. Jeden příklad, jeden schod.“

Z davu zazněl hlas: „Já přišel o prst na noze! Proč by za můj prst neměl bejt taky schod?“

Hlásili se další a další. Tolik zmrzačených by bohatě stačilo posunout táborového velitele až nad poslední schod. Právník ztrácel kontrolu, nedokázal rozčilené vězně uklidnit.

„Máte pravdu!“ přerušil debatu velitel. „To zranění je samozřejmě zločin. Každé zranění, které jste utrpěli, dokazuje mé zločiny.“

Siňavskij vystoupil na druhý a vzápětí i na třetí schod. Výkřiky utichly, vězni se zaposlouchali do velitelových slov. „Popravdě řečeno, spáchal jsem mnohem víc zločinů, než je těch schodů. I kdyby sahaly až k vrcholkům hor, musel bych pořád stoupat výš a výš.“

Právníkovi tohle veřejné přiznání poněkud narušilo režii. „Tedy souhlasíte, že si zasluhujete smrt?“

Velitel se vyhnul přímé odpovědi. „Když se dá udělat krok nahoru, nelze taky sestoupit o krok dolů? Nemůže člověk, který páchal zlo, vykonat něco dobrého? Nedáte mi příležitost napravit, co jsem provedl?“

Siňavskij ukázal na muže, jemuž umrzl prst na noze. „Ty jsi mou vinou přišel o prst a já za to vystoupil o další schod výš. Ale minulý rok jsi chtěl rodině poslat svou mzdu. Vysvětlil jsem ti, že podle našeho nespravedlivého systému sis nevydělal tolik, kolik rodina potřebuje. A nedorovnal jsem snad tu částku z vlastního platu? Nezajistil jsem, aby tvoje manželka dostala peníze včas?“

Vězeň se mlčky a rozpačitě rozhlédl kolem sebe.

„Je to pravda?“ zeptal se právník.

Vězeň zdráhavě přikývl. „Jo, je to pravda.“

Velitel sestoupil o schod níž. „Nezasloužím si za takový čin úlevu? Přiznávám, zdaleka jsem nevykonal dost, abych vymazal své špatnosti. Proč mi tedy nedovolíte žít? Umožněte mi strávit zbytek života snahou o nápravu křivd. Není to lepší než zemřít?“

„A co lidé, které jste zabil?“

„A co lidé, které jsem zachránil? Po Stalinově smrti máme v našem táboře nejnižší úmrtnost z celé kolymské oblasti. Je to výsledek změn, které jsem zavedl. Zvýšil jsem příděly jídla. Rozhodl jsem o delších přestávkách na odpočinek a kratších pracovních směnách. Zlepšil jsem zdravotní péči. Nemocní už neumírají! Uzdravují se. Dobře víte, že nelžu. Koneckonců i stráže jste dokázali přemoct jen díky tomu, že jste nasycenější, odpočatější a silnější než kdykoli dřív! Nebýt mě, vůbec byste se neodhodlali vzbouřit!“

Právník, zneklidněný chaotickým průběhem soudu, přistoupil k veliteli. „O žádných úlevách se tu nemluvilo.“ Pak se obrátil na trojici vůdců. „Přejeme si změnit pravidla?“

Urostlý dělník oslovil své příznivce: „Velitel chce druhou šanci. Dáme mu ji?“

„Žádnou druhou šanci!“ zamumlal kdosi v davu. Ale přidávali se další vězni a odpověď zněla stále hlasitěji. „Žádnou druhou šanci! Žádnou druhou šanci!“

Veliteli poklesla brada. Upřímně věřil, že vykonal dost, aby ho ušetřili. Právník poněkud znejistěle pohlédl na odsouzence. Zjevně nepromysleli všechny podrobnosti. Neurčili popravčího. Siňavskij vytáhl z kapsy suchý purpurový kvítek, sevřel jej v dlani, zvolna vyšel po schodech až nahoru a zvedl oči k noční obloze.

Právníkův hlas se chvěl nervozitou. „Soudíme společně. Musíme tedy společně vykonat rozsudek.“

V rukou vězňů se objevily zbraně. Právník ustoupil stranou. Velitel zvolal: „Ještě něco bych vám chtěl…“

Třeskly pistole, pušky, samopaly. Siňavskij se skácel, jako by ho smetl nějaký obří prst. Po hanebném životě získal velitel tváří v tvář smrti jakousi důstojnost. Vězně to popudilo. Proto mu už nedovolili říct ani slovo.

Rozčilení u improvizovaného soudu vystřídala vážnost. Právník si odkašlal a zeptal se: „Co uděláme s mrtvolou?“

Kdosi navrhl: „Necháme ji tady – pro výstrahu ostatním.“

Dav souhlasil. Tělo zůstalo ležet nad schody.

„Kdo bude další?“

Lev zpozorněl.

Georgij křikl: „Lev Stěpanovič Děmidov.“

Právník pohlédl na zajaté dozorce. „Který to je? Kdo z vás je Děmidov?“

Lev se nepohnul. Právník zvýšil hlas. „Vstaňte, nebo vás obviníme z pohrdání soudem a okamžitě popravíme!“

Lev se pomalu zvedl. Nebyl si jistý, jestli se mu bolavé nohy nepodlomí. Právník ho postrčil k prvnímu schodu a zeptal se: „Jste strážný?“

„Ne.“

„Kdo tedy jste?“

„Sloužím u moskevské milice. Poslali mě sem v utajení.“

„Lže!“ opět se zval Georgij. „Je to čekista!“

Dav představující porotu i soudce vybuchl hněvem. Lev se otočil ke Georgijovi. Zrzek tentokrát jednal sám za sebe. Lazar si pročítal list papíru, snad seznam Lvových zločinů.

„Je to pravda?“ zeptal se právník. „Jste čekista?“

„V minulosti jsem byl příslušníkem MGB.“

„Uveď příklady jeho zločinů!“ vybídl právník Georgije.

„Udal Lazara!“

V davu to vzrušeně zašumělo. Lev si stoupl na druhý schod. „Surově Lazara zmlátil!“ pokračoval Georgij. „Rozdrtil mu čelist!“

Lva odvedli o schod výš.

„Zatkl Lazarovu manželku!“

Lev teď stál na čtvrtém schodu.

„Pozatýkal všechny, kdo chodili na Lazarova kázání!“

Když Lev stanul na pátém schodu, Georgij s výčtem zločinů skončil. A nikdo jiný tady Lva neznal, nikdo nemohl nic dodat.

„Potřebujeme ještě další příklady!“ prohlásil právník. „Alespoň sedm!“

Znepokojený Georgij jenom zopakoval: „Je čekista!“

Právník zavrtěl hlavou. „To není konkrétní příklad.“

Nikdo o Lvovi nevěděl dost, aby ho mohl usvědčit. Dokázal by to jedině sám Lev. Vězni se tvářili zklamaně. Jako čekista přece musel spáchat nesčetné zločiny. Lev tušil, že pravidla soudu ho nezachrání. Kdyby předtím neviděl popravu Siňavského, snad by vystoupil až nahoru a přiznal své viny. Ale výmluvností by velitele určitě nepřekonal. Jeho život závisel na pravidlech, určovaných vězni. Soud potřeboval sedm dalších příkladů. A zatím je neměl.

Georgij se nehodlal vzdát. „Jak dlouho jsi byl čekistou?“

Ke Státní bezpečnosti Lva přeložili hned po propuštění z armády. „Pět let.“

Zrzek oslovil shromážděné trestance. „Nedá se předpokládat, že čekista každý rok ublíží nejméně dvěma lidem?“

Dav souhlasil: za každý rok dva schody. Lev doufal, že právník ten doplněk pravidel zamítne. Ale muž jenom pokrčil rameny a přikázal Lvovi vystoupat až nahoru. Návrh se proměnil v zákon a odsoudil obžalovaného k trestu smrti.

Lev nedokázal pochopit, že tohle znamená konec, a vůbec se nepohnul. Kdosi z davu křikl: „Mazej nahoru, nebo tě odpráskneme tam, kde stojíš!“

Lev se jako v mrákotách dobelhal nad nejvyšší schod, k prostřílenému tělu táborového velitele. Před sebou viděl desítky namířených zbraní.

Nečekaně se ozval muž, který Lva divoce nenáviděl, Georgij: „Počkat!“

Lev sledoval, jak Lazar něco říká zrzkovi do ucha. Tentokrát Georgij kupodivu mlčel, pouze se na kněze tázavě zahleděl. Lazar mu gestem naznačil, aby větu vyslovil nahlas. Georgij se otočil ke Lvovi. „Moje manželka žije?“

Zrzek si vzal od Lazara list papíru a přinesl jej ukázat Lvovi. Lev spatřil dopis, který napsala Fraera jako důkaz, že žije. Obsahoval údaje, jaké mohla znát jenom ona. Dopis měl u sebe Timur. Než ho strážní zabili, zřejmě mu sebrali osobní věci. „Našli jsme to v kapse jednoho dozorce. Nelhal jsi.“

„Nelhal.“

„Anisja tedy žije?“

„Ano.“

Lazar gestem přivolal Georgije zpět a opět mu chvíli šeptal do ucha. Zrzek poslušně, byť s jistým zdráháním, oznámil: „Žádám pro Děmidova milost.“

Moskva

TÉHOŽ DNE

Zoja a Malyš jako dvě toulavé kočky seděli vedle sebe na střeše obytného bloku číslo 424. Zoja se držela co nejblíž k Malyšovi, snažila se ho přesvědčit, že nehodlá utéct. Po namáhavém putování několika kilometry odpadních stok, kdy šplhali po kovových žebřících a prodírali se úzkými chodbami pokrytými slizem, byli oba zpocení a rádi se nechali ovívat chladivým nočním vánkem. Zoje dychtivě tlouklo srdce. Jednak proto, že mnoho posledních dnů strávila zavřená v cele a teď měla konečně zase pohyb. Ale hlavní důvod představovala samotná výprava s Malyšem. Tohle tajné dobrodružství po boku spřízněné duše jako by dívce trochu vynahrazovalo celý ten čas dětství, o který ji ochudili.

Zoja sklouzla pohledem k fotografii v Malyšově ruce. „Jak se jmenuje?“

„Marina Ňurinová.“

Dívka si snímek půjčila. Ňurinové mohlo být kolem třiceti, její přísný a upjatý výraz ještě zdůrazňovala uniforma. Zoja fotografii vrátila a zeptala se: „Zabiješ ji?“

Chlapec lehce pokývl. Stejně by reagoval na žádost o cigaretu. Zoja si nebyla jistá, jestli mu má věřit. Viděla ho zaútočit na vora, který se ji pokoušel znásilnit. Ano, s nožem to Malyš uměl. Byl málomluvný a nevrlý. Nezdálo se, že by se jen planě chvástal.

„Proč?“

„Je to čekistka.“

„Co provedla?“

Malyš se zatvářil nechápavě. Zoja otázku upřesnila: „Zatýkala? Vyslýchala?“

„Nevím.“

„Chceš ji zabít, a nevíš, co provedla?“

„Už jsem ti říkal, že je to čekistka.“

Zoja uvažovala, jaké asi může mít Malyš znalosti o tajné policii. Opatrně prohodila: „Moc toho o čekistech nevíš, co? Myslím doopravdy.“

„Vím, co dělali.“ Chlapec chvíli přemýšlel a pak dodal: „Zavírali lidi.“

„Neměl bys o člověku, kterého se chystáš zabít, vědět trochu víc?“

„Fraera mi dala rozkaz. Nic jinýho nepotřebuju.“

„Přesně takhle se budou vymlouvat čekisti – taky jenom plnili rozkazy.“

Malyš začínal být podrážděný. „Fraera říkala, že mi budeš pomáhat. Tak pomáhej. O žádnejch pitomejch otázkách se nezmínila. Jestli chceš, odvedu tě zpátky do tvý cely.“

„Nerozčiluj se. Prostě jsem se zeptala. Zajímalo mě, proč zabijeme právě tuhle ženu.“

Chlapec přeložil fotografii a schoval ji do kapsy.

Zašla jsem příliš daleko, uvědomila si Zoja. Ze samého rozrušení jsem překročila meze, nechala jsem se ovládnout tou svojí drzostí… Mlčela a jenom doufala, že nepokazila úplně všechno. Očekávala nevrlé výtky. Tím víc ji překvapilo, když Malyš zvolil téměř omluvný tón. „Její zločiny byly napsaný na tom papíru. Nechtěl jsem nikomu říkat, aby mi to přečetl.“

„Ty neumíš číst?“

Chvíli ji pátravě pozoroval a teprve pak zavrtěl hlavou. Zoja vycítila, jak je nejistý, proto se snažila tvářit co nejlhostejněji. „Nikdy jsi nechodil do školy?“

„Ne.“

„Co se stalo s tvými rodiči?“

„Umřeli. Dokud jsem nepotkal Fraeru, žil jsem hlavně po nádražích. Myslíš, že je špatný, když neumím číst?“

„Neměl jsi příležitost naučit se to.“

„Nejsem na to pyšnej.“

„Já vím.“

„Docela rád bych četl i psal. Jednou se to naučím.“

„Určitě se to naučíš hodně rychle.“

Mlčky tam seděli ještě zhruba hodinu. Světla v okolních domech postupně zhasínala, lidé se ukládali k spánku. Malyš se protáhl – noční tvor probouzející se poté, co ostatní usnou. Z kapsy bachratých kalhot vylovil smotek tuhého drátu. Narovnal drát a na jeho konec pečlivě připevnil střep ze zrcadla, skloněný do pětačtyřicetistupňového úhlu. Přešel k okraji střechy, lehl si na břicho a zvolna drát spouštěl, až se zrcadlová plocha dostala před okno ložnice. Zoja se připojila, lehla si vedle Malyše a dívala se dolů. Škvíra mezi záclonami umožňovala nahlédnout do setmělého pokoje, rozeznat postel a v ní jakousi postavu. Chlapec drát opět smotal, sundal z něj střep a obě pomůcky schoval v kapse. „Půjdem tam z druhý strany.“

Zoja přikývla.

„Ale můžeš zůstat tady,“ dodal tiše Malyš.

„Sama?“

„Důvěřuju ti. Neutečeš.“

„Malyši, já čekisty nenávidím stejně jako Fraera. Jdu s tebou.“

Zuli se, boty nechali úhledně srovnané na střeše a po okapové rouře sešplhali přibližně o metr níž. Malyš se na okenní římsu přesunul snadno a lehce. Zoja ho váhavě následovala a raději se vyhýbala pohledu dolů. Byli v šestém patře, pád by znamenal jistou smrt. Chlapec čepelí nože nazdvihl zástrčku, otevřel okno a mrštně vklouzl dovnitř. Otočil se a v obavách, že Zoja způsobí hluk, jí podal ruku. Dívka pomoc odmítla a opatrně seskočila na podlahu.

Stáli v rozlehlém obývacím pokoji. Zoja se naklonila k Malyšovi a zašeptala: „Bydlí tu sama?“

Chlapec úsečně kývl a zamračil se. Teď si nepřál žádné otázky, potřeboval úplné ticho. Byt se zdál opravdu pozoruhodně velký, místnost přímo hýřila volným prostorem. Zoju mimoděk napadlo, že přepychovému bytu zřejmě odpovídá i míra zločinů, které ta žena spáchala.

Malyš přešel ke dveřím ložnice a sáhl na kliku. Nejprve gestem Zoje naznačil, aby se dobře ukryla v obývacím pokoji. Chtěla ho doprovodit, ale rázně jí to zakázal. Poslechla, zůstala vzadu a sledovala, jak chlapec pomalu otvírá dveře.

Malyš tiše vkročil do šeré místnosti. Marina Ňurinová ležela v posteli otočená na bok. Připravil si vyskakovací nůž a zvolna postupoval vpřed. Pak se zastavil, jako by balancoval na kraji útesu. Žena v posteli vypadala mnohem starší než ta z fotografie. Šedivé vlasy, vrásčitý obličej – muselo jí být nejméně šedesát. Zaváhal. Nedostal jsem špatnou adresu? ptal se v duchu. Ne, adresa je určitě správná. Třeba snímek pořídili už hodně dávno… Sklonil se a pro srovnání znovu z kapsy vylovil přehnutou fotografii. Tvář staré ženy zatemňoval stín. Chlapec si pořád nebyl jistý. Každý spící člověk působí tak nevinným dojmem.

Náhle Ňurinová otevřela oči. Zpod přikrývky se vynořila ruka svírající pistoli. Ústí hlavně žena přitiskla Malyšovi doprostřed čela. Posadila se, švihem spustila nohy z postele. Na sobě měla kvítkovanou noční košili. „Ustup!“

Malyš couvl, paže nad hlavou. V jedné dlani držel nůž, ve druhé fotografii. Uvažoval, jestli dokáže být dost rychlý, aby ženu odzbrojil. Zřejmě uhodla jeho myšlenky, bleskově zamířila na ruku s nožem a ustřelila mu špičku prstu. Malyš vykřikl a chytil se za zraněnou ruku. Nůž upustil na podlahu.

„Výstřel přivolá stráže,“ chladně řekla Ňurinová. „Ne, ještě tě nezabiju. Chci, aby tě mučili. Možná se toho sama zúčastním. Dostaneme z tebe jména spolupachatelů. Pak je taky zabijeme. Vážně jste si mysleli, že se před tou vaší bandou posadíme na zadek a budeme čekat, až nás jednoho po druhém vyvraždíte?“

Malyš couvl o další krok.

Žena se vztyčila. „Jestli snad doufáš v lehkou smrt při pokusu o útěk, musím tě zklamat. Ustřelila bych ti chodidlo. Vlastně ti ho jen tak pro jistotu můžu ustřelit hned.“

Zoja s bušícím srdcem horečně přemýšlela. Nesmí tu bezradně stát uprostřed pokoje jako vyděšené děcko. Ta stará ženská o ní určitě neví. Chvatně se rozhlédla kolem sebe. Jediný úkryt se nabízel pod psacím stolem. Malyš ustupoval z ložnice, zraněná ruka mu krvácela. Dával si pozor, aby se náhodou nepodíval na Zoju a neprozradil ji. Zůstávala jeho jedinou nadějí. Čekistka už se blížila ke dveřím. Dívka skočila pod psací stůl.

Z úkrytu Zoja poprvé spatřila tu ženu. Vypadala výrazně starší než na fotografii, ale byla to ona. Šla těsně za Malyšem, záštiplně se usmívala, vychutnávala si převahu, kterou jí dávala pistole. Zoja si uvědomila, že jestli nic neudělá a dál se bude schovávat pod stolem, přijdou stráže. Malyše uvězní, ji asi ušetří, jenom ji pošlou zpátky k Jeleně a Raise, zpátky ke Lvovi. Jestli rychle nic neudělá, její život se vrátí zase do starých kolejí.

Vyskočila a s výkřikem se vrhla po zbrani. Překvapená Marina Ňurinová stočila pistoli směrem k dívce, ale to už se Zoja ze všech sil zakousla ženě do zápěstí. Třeskl výstřel, skoro ji ohlušil, v zubech cítila vibrace zpětného nárazu. Kulka se zabořila do stěny. Vzápětí čekistka dvěma prudkými údery levou rukou srazila Zoju na podlahu.

Dívka bezmocně vzhlédla k namířené pistoli. Než stačila žena vystřelit podruhé, vyhoupl se jí Malyš na záda a zaryl jí prsty do očí. Ňurinová se rozječela, upustila zbraň, zběsile mu zatínala nehty do rukou. Chlapec ještě zesílil tlak a křikl na Zoju: „Dveře!“

Zatímco se kvílející žena potácela po místnosti jako opilá, vyřítila se Zoja ke dveřím bytu a zamkla je. Příslušníci Státní bezpečnosti už s dupotem vybíhali do schodů. Dívka se otočila. Ňurinová se teď plazila po dlaních a kolenou, Malyše dosud na zádech. Konečně vytáhl prsty a tam, kde žena mívala oči, zanechal zkrvavené prázdné důlky. Zvedl z podlahy pistoli, mávl na Zoju, aby ho následovala, a rozběhl se k oknu.

Policisté se pokoušeli vykopnout dveře. Malyš vystřílel do dveřní výplně celý zásobník, odhodil pistoli a chvátal za Zojou na okenní římsu. Příslušníci odpověděli dávkami ze samopalu, střely nazdařbůh létaly obývacím pokojem. Zoja začala šplhat po okapové rouře, zachytila se okraje střechy a vytáhla se nahoru. Slyšela, jak praskají dveře, a potom zděšený výkřik, když muži spatřili v obývacím pokoji tu krvavou scénu.

Zoja pomohla nahoru Malyšovi, popadla své boty a chystala se utíkat. „Počkej!“ zadržel ji chlapec. Odlomil ze střechy břidlicovou tašku a připravil se. Dole pod nimi se čísi ruka zachytila římsy. Jakmile se příslušník dostatečně vyklonil ven, hodil mu Malyš tašku do obličeje. Muž se pustil okenního rámu a spadl na ulici. „Běž!“ vyzval chlapec Zoju.

Uháněli po střeše, pak přeskočili na vedlejší budovu. Podívali se dolů a spatřili rojící se uniformy. „Byla to past,“ poznamenal Malyš. „Byt hlídali.“

Ano, Státní bezpečnost předpokládala, že příštím cílem bude Marina Ňurinová.

Původní ústupovou cestu nemohli použít, museli tedy vlézt oknem do jednoho z pokojů toho sousedního domu. Malyš zakřičel: „Hoří!“

Ve starých přecpaných domech s dřevěnými krovy a poruchovým elektrickým vedením hrozily požáry neustále. Malyš vzal Zoju za ruku a společně se vyřítili na chodbu. „Hoří, hoří!“ křičeli oba.

Přestože se nikde neobjevil kouř, chodba se během několika vteřin zaplnila vylekanými lidmi. Dům zachvátila panika. Na schodech se Zoja s Malyšem proplétali úplným davem.

Nájemníci se vyhrnuli z budovy a rychle se promísili se skupinami příslušníků KGB a milicionářů. Zoja se chytila ruky jakéhosi muže a předstírala strach. Malyš udělal totéž a ten vlídný člověk je provedl mezi ozbrojenci, kteří trojici pokládali za rodinu. O kus dál dívka a chlapec zmizeli.

Zastavili se až u nejbližší kanálové mřížky. Nazdvihli ji a po železném žebříku slezli do stoky. Když se trochu vydýchali, Zoja si odtrhla ze sukně pruh látky a ovázala Malyšův krvácející prst tak důkladně, že tloušťkou připomínal klobásu. Oba se rozesmáli.

Kolyma Tábor číslo 57

12. DUBNA

Tak jasné a ostré ranní světlo Lev ještě nezažil – bílá náhorní plošina se třpytila pod blankytně modrou oblohou. Stál na střeše administrativního baráku a ohořelým dalekohledem, jemuž po požáru zůstala pouze jedna prasklá, ale použitelná čočka, jako pirát na lodní přídi propátrával horizont. Za vzdálenějším okrajem náhorní plošiny čekaly náklaďáky a tanky, mezi vojenskými stany se pohybovaly uniformované postavy. Oblastní úřady varované mohutnými sloupy dýmu, které včera stoupaly ze strážních věží, přes noc vybudovaly základnu k chystanému protiúderu. Shromáždilo se tam nejméně pět set vojáků. Vězni je sice počtem převyšovali, výzbrojí se jim však nemohli rovnat – měli pouze dva či tři těžké kulomety, několik pásů s náboji a nevelké množství pušek, samopalů a pistolí. Pro dalekonosnou palbu se tábor číslo 57 nabízel jako skvělý odkrytý cíl, s drátěným plotem by si hravě poradila obrněná vozidla. Lev uzavřel neradostný odhad situace a vrátil dalekohled Lazarovi.

Po zkáze strážních věží představovala střecha nejvhodnější pozorovatelnu, proto tady kromě Lazara a Georgije byli také oba další vůdci s věrnými přívrženci, celkem deset lidí.

„Patříš k nim,“ oslovil vůdce vorů Lva. „Co udělají? Budou vyjednávat?“

„Ano, ale nedá se jim věřit.“

„Sjezdový projev snad nic neznamená?“ promluvil energický dělník. „Stalin nám už nevládne. V zemi probíhají zásadní změny. Můžeme se ozvat. Zatkli nás na základě křivých obvinění. Naše rozsudky je třeba přezkoumat. Měli by nás propustit!“

„Ten projev je nanejvýš přinutí vyjednávat. Ale jsme hodně daleko od Moskvy. Vedení kolymské oblasti se nejspíš rozhodne vypořádat se s námi v tajnosti, aby zabránilo sebemenšímu vlivu Moskvy.“

„Zabijou nás?“

„Vzpoura ohrožuje jejich zavedené pořádky.“

Zdola kdosi křikl: „Volají nám!“

Vězni chvátali k žebříku, málem se postrkovali, kdo poleze první. Lev slézal jako poslední. Nemohl spěchat. Kdykoli ohýbal nohy, poraněná kůže na kolenou se napínala a způsobovala pronikavou bolest. Než se dostal dolů, celý se zpotil a lapal po dechu. Ostatní už se nahrnuli k vysílačce.

Mezi jednotlivými tábory a hlavní správou v Magadanu existovalo pouze rádiové spojení. Přístroje se ujal vězeň, který o něm měl alespoň základní povědomí. Se sluchátky na uších opakoval, co slyšel: „Oblastní tajemník Abel Prezent… Chce mluvit s někým, kdo to tady vede.“

Mladý dělník bez řečí popadl mikrofon a začal ze sebe chrlit: „Tábor číslo 57 je v rukou vězňů! Povstali jsme proti dozorcům! Bezdůvodně nás mlátili a zabíjeli! Už nikdy…“

„Zdůrazni, že strážní jsou naživu,“ ozval se Lev.

Muž připomínku pohrdavým gestem odmítl, opojený pocitem vlastní důležitosti. „Vřele souhlasíme s projevem našeho stranického vůdce soudruha Chruščova. Jeho jménem žádáme, aby příslušné orgány přezkoumaly veškeré naše rozsudky. Žádáme, abyste těm, kdo mají být propuštěni, zaručili svobodu. Žádáme, aby se s těmi, kteří budou dál vězněni, zacházelo lidsky. Žádáme to ve jménu našich předků, slavných revolucionářů. Jejich velké dílo pošpinily vaše zločiny! Žádáme vaši omluvu! A taky nám pošlete jídlo – kvalitní jídlo, žádnou vězeňskou šlichtu!“

Lev nevěřícně zakroutil hlavou. „Jestli chceš, aby nás všechny pobili, požádej rovnou o kaviár a děvky. Ale jestli chceš přežít, řekni jim, že strážní jsou naživu.“

Muž nevrle dodal: „Mám vám připomenout, že dozorci jsou naživu. Držíme je v lidských podmínkách, jednáme s nimi mnohem líp, než oni jednali s námi. Pokud na nás nezaútočíte, nic se jim nestane. Pokud zaútočíte, učinili jsme opatření, aby všichni strážní zemřeli!“

V rádiu zapraskala odpověď, vězeň slova zopakoval. „Chce důkaz, že žijou. Teprve pak vyslechne naše požadavky.“

Lev se obrátil na Lazara, zřejmě jediného z vězňů, schopného logicky uvažovat. „Zraněné dozorce jim musíme poslat. Bez lékařského ošetření zemřou.“

Do debaty se vložil vůdce vorů, popuzený, že ho přehlížejí. „Já bych jim nikoho neposílal. Je to známka slabosti.“

„Jestli dozorci podlehnou svým zraněním, budou pro nás bezcenní,“ namítl Lev. „Takhle za ně alespoň něco získáme.“

Vor se ušklíbl. „A ty určitě chceš sedět v náklaďáku, co je odtud poveze.“ Přesně uhodl Lvův záměr.

„Ano,“ přikývl Lev.

Lazar cosi zašeptal Georgijovi do ucha. Když zrzek vyslovoval větu nahlas, neskrýval údiv. „A já pojedu s ním.“

Všichni se otočili k Lazarovi. Kněz pokračoval v šepotu. „Než umřu, rád bych ještě viděl manželku a syna. Lev Děmidov mi je vzal. Jedině on dokáže zařídit, abych se s nimi setkal.“

Na korbě přepravního náklaďáku leželo šest nejvážněji zraněných dozorců, kteří by bez lékařského ošetření nepřežili příštích čtyřiadvacet hodin. Zvedali je tam na prknech sloužících jako improvizovaná nosítka. Lev pomáhal vynášet z baráku posledního, šestého. Položili ho a chystali se vyrazit.

Náhle si Lev povšiml dozorcových hodinek, laciných, jen lehce pozlacených, nijak zvláštních – kromě toho, že patřily Timurovi. Lev by si je rozhodně nespletl, nesčetněkrát je viděl, znal i historku o údajném rodinném dědictví, která měla zakrýt skutečnost, že dárek k Timurovým osmnáctinám není příliš hodnotný. Lev se sklonil do podřepu a přejel prstem po prasklém sklíčku. Pohlédl na raněného. Muž nervózně těkal očima. Pochopil, o co jde.

„Sebral jsi je mému příteli?“ zeptal se Lev.

Strážný mlčel.

„Patřily mému příteli.“ Lev cítil, jak v něm narůstá vztek. „Ano, byly to jeho hodinky.“

Dozorce se začal třást.

Lev poklepal na hodinky. „Budu si je muset vzít zpátky.“ Zkusil je strážnému odepnout. Zároveň se plnou vahou opřel kolenem o mužovu zakrvácenou hruď. „Víš…, je to rodinná památka…, teď patří Timurově manželce… a jeho synům…, jeho dvěma synům…, dvěma báječným synům…, dvěma skvělým chlapcům… Patří jim, protože jsi zavraždil jejich otce… Protože jsi zavraždil mého přítele…“

Dozorci se vyřinula krev z nosu a úst. Ochablými pažemi se marně snažil odsunout Lvovu nohu. Ale Lva by nic neobměkčilo. Prudká bolest v oteklém koleni mu vháněla slzy do očí. Ty slzy nesouvisely se smutkem za Timura. Vyvolávala je nenávist. Vyvolávala je téměř zběsilá touha po pomstě. Lev ještě zesílil tlak. Nohavice nasákla dozorcovou krví.

Konečně pásek povolil a sklouzl z mužova bezvládného zápěstí. Lev schoval hodinky do kapsy. Zbývajících pět zraněných dozorců jenom vyděšeně zíralo. Lev prošel kolem nich a křikl na vězně postávající u auta: „Jeden strážný je mrtvý. Máme tu místo pro dalšího.“

Zatímco vězni bez jakýchkoli otázek vykládali mrtvolu, Lev si znovu prohlédl hodinky. Zuřivost zvolna vyprchávala. Připadal si zesláblý, ale nikoli z lítosti či studu. To jenom nejsilnější podnět – touhu po pomstě – nahradila únava. Tak hlubokou zášť musí cítit Fraera ke mně, pomyslel si.

Přicházel zraněný dozorce, který měl na korbě náklaďáku nahradit zabitého kolegu. Paži pokrývaly zkrvavené obvazy. Muž se zdál podezřele nervózní. Možná se také podílel na vraždě Timura. Lev strážného zastavil a strhl mu obvaz. Objevila se dlouhá, pečlivě provedená řezná rána táhnoucí se od lokte k zápěstí. Dozorce si ji nepochybně způsobil sám. Totéž platilo o zranění hlavy. Muž zašeptal: „Prosím…“

Za zjevný podvod by ho čekala poprava. Ale šlo o víc. Kdyby vězni odhalili takové zneužití shovívavosti, jakou vůči nim strážní nikdy neprojevili, ohrozilo by to celou akci. Lev jenom krátce zaváhal a pak muži dovolil vylézt na korbu.

Lazar s pomocí Georgije oslovil své přívržence a další vězně. Vysvětlil jim, proč chce odjet. „Nezbývá mi už mnoho let. A na boj nemám dost síly. Děkuju vám, že jste mi umožnili návrat domů.“

„Lazare, pomohl jsi spoustě lidí,“ odpověděl mu energický mladý dělník. „Pomohl jsi i mně. Zasloužíš si, aby se ti splnilo největší přání.“

Ostatní trestanci souhlasně přikyvovali.

Lev přistoupil k Lazarovi. „Musíme se přestrojit za dozorce.“

Oba společně s Georgijem stáhli uniformy ze tří zabitých příslušníků ostrahy. Převlékli se co nejrychleji, obávali se, že vězni třeba ještě změní názor. Lev se v nepadnoucí uniformě chopil volantu. Georgij seděl uprostřed, Lazar na kraji. Trestanci otevřeli hlavní bránu.

V poslední chvíli mladý vůdce zabušil pěstí na dveře kabiny. Kdyby bylo třeba, chystal se Lev okamžitě sešlápnout plynový pedál. Ale muž pouze oznámil: „Jako projev důvěry jsou ochotní přijmout zraněné. Hodně štěstí, Lazare. Doufám, že najdeš manželku a syna.“

Ustoupil od auta. Lev zařadil rychlost, projel kolem trosek strážních věží a po silnici zamířil k vojenskému ležení na opačné straně náhorní plošiny.

Vězni u vnější brány sledovali, jak se náklaďák vzdaluje. Náhle se k nim přiřítil muž, který obsluhoval vysílačku. „Už jsou pryč?“ chrlil ze sebe celý zadýchaný „Ale neupozornili jsme oblastního tajemníka! Neřekli jsme mu, že posíláme nemocné a zraněné. Mám běžet zpátky a odvysílat zprávu?“

Mladý vůdce ho chytil za rameno. „Žádné informace podávat nebudeme! Nemůžeme zvítězit, pokud máme ve svých řadách kolísající muže, schopné dezertovat! Lazar nám poslouží jako výstražný příklad. Ostatní pochopí, že nám nezbývá než bojovat. Jestli vojáci zahájí palbu na zraněné dozorce – na vlastní lidi –, bude všechno jasné!“

TÉHOŽ DNE

Lev jel záměrně velmi pomalu. Uprostřed náhorní plošiny, kdy mu k provizornímu vojenskému ležení zbývaly pouhé dva kilometry, spatřil na obzoru obláček kouře.

Pak všechno zahalil prach. Pár metrů před autem cosi vybuchlo, na čelní sklo dopadly kovové střepiny, hlína a led. Lev se prudkým manévrem vyhnul kráteru, pravá pneumatika sklouzla ze silnice. Náklaďák se roztřásl a málem převrhl, mračny dýmu projížděl ostře nakloněný ke straně. Po značném úsilí se Lvovi podařilo vrátit auto do správné polohy. Ve zpětném zrcátku zahlédl kusy vyrvaného povrchu vozovky.

V dálce se objevil další obláček kouře, brzy následovaly druhý a třetí – střely postupně vypalované z minometu. Lev šlápl na plyn, pokoušel se využít časové prodlevy mezi odpalem a dopadem. Motor zavyl, rychlost se zvýšila. Teprve teď se Lazar s Georgijem rozhodli požádat Lva o vysvětlení. Ani však nestačili promluvit. Náraz miny přímo za náklaďákem nazdvihl korbu. Na zlomek vteřiny se vůz dotýkal silnice jen předními koly a kabina se k ní nakláněla skoro v kolmém úhlu. Lev vůbec nepochyboval, že se auto převrátí na střechu, proto pocítil spíš údiv než úlevu, když korba klesla zpátky. Náraz je všechny tři vyhodil ze sedadel. Lev úporně bojoval s volantem, snažil se neztratit kontrolu nad vozidlem. Druhá mina dopadla mimo silnici. Výbuch je zasypal sprškou kamínků a zledovatělého sněhu, navíc poškodil boční okénko.

Konečně se Lvovi podařilo odbočit. Doslova o vlásek unikli třetí mině. Exploze rozryla silnici, vzduchem létaly chuchvalce asfaltu a štěrku.

Uháněli tundrou, náklaďák v nerovném terénu nadskakoval.

„Proč na nás střílejí?“ křikl Georgij.

„Vaši kamarádi lhali! Neohlásili nás!“

Ve zpětném zrcátku Lev pozoroval zraněné dozorce. Neklidně a vyděšeně vykukovali zpod plachty kryjící korbu. Nechápali, z jakého důvodu na ně vojáci střílejí. Lev loktem vyrazil prasklé boční okénko a zakřičel: „Mávejte uniformou!“

Dva ze strážných si chvatně svlékli blůzy a začali jimi mávat jako vlajkami.

Na horizontu se objevily nové čtyři obláčky kouře.

Na hrbolaté náhorní plošině Lev nemohl zrychlit, a tak mu nezbývalo než pevně držet volant a doufat. Představoval si, jak minometné střely stoupají vzhůru, ve vzduchu opisují oblouk a svištivě se řítí k cíli. Čas jako by se prodlužoval, vteřina se měnila v minutu. Následovaly exploze.

Ale náklaďák dál kodrcal tundrou. Ve zpětném zrcátku Lev spatřil čtyři sloupy prachu zvedající se za autem. Usmál se. „Jsme mimo dostřel!“ S úlevou praštil dlaní do volantu. „Ano, už jsme se dostali příliš blízko!“

Vzápětí se jeho radost vytratila. Na okraji dočasného vojenského ležení právě dva tanky otáčely střelecké věže směrem k přijíždějícímu vozidlu.

Bližší tank vypálil, z hlavně vyšlehl oranžový záblesk. Lev se mimoděk přikrčil a zadržel dech. Auto kupodivu zásah přežilo. Granát pouze protrhl plachtu a dopadl daleko za korbou. Jenže tankista chybu určitě nezopakuje a příští střelu pošle přímo do kovové kabiny, uvědomil si Lev, prudce sešlápl brzdu, otevřel dveře a vylezl na střechu kabiny. Strhl ze sebe blůzu. Mával jí nad hlavou a křičel: „Patřím k vám!“

Oba tanky současně vyrazily vpřed, jejich pásy drtily zmrzlou půdu. Lev zůstal na střeše kabiny a dál mával blůzou uniformy. Necelých sto metrů před ním jeden z tanků přibrzdil. Z odklopeného krytu věže se vysunul člen posádky, v rukou samopal připravený ke střelbě. „Co jsi zač?“

„Strážný. Vezu zraněné příslušníky.“

„Proč jste nám to neohlásili vysílačkou?“

„Vězni nám tvrdili, že vám dali zprávu. Podvedli nás! A vás podvedli taky! Chtěli, abyste stříleli do vlastních lidí.“

Druhý tank zajel k zadní části náklaďáku, hlaveň mířila na korbu. Zranění dozorci ukazovali své uniformy. Velitel tanku se vyklonil z věže a křikl: „V pořádku!“

Na okraji provizorního vojenského tábora Lev zastavil. Vojáci vykládali zraněné dozorce a přenášeli je do lazaretního stanu. Až odnesou posledního, chystal se Lev nastartovat a zamířit po silnici zpátky k přístavu Magadan. Konečně byla korba prázdná. Vtom Georgij poklepal Lvovi na loket. Blížil se k nim voják. „Vy tady velíte?“

„Ano.“

„Chce s vámi mluvit oblastní tajemník. Pojďte se mnou.“

Lev gestem naznačil Lazarovi a Georgijovi, aby zůstali v kabině, a pak vystoupil.

Štábní stanoviště zakrývala bílá maskovací plachta. Vyšší důstojníci dalekohledy propátrávali náhorní plošinu. Na stole ležely podrobné mapy oblasti a plánky pracovního tábora číslo 57. Lva oslovil vychrtlý, chorobně vyhlížející muž. „Abel Prezent,“ představil se. „To vy jste řídil ten náklaďák?“

„Ano, soudruhu tajemníku.“

„Už jsme spolu někdy hovořili?“

„Jenom krátce.“ Lev si nebyl jistý, jestli se každý z příslušníků nemusel alespoň jednou setkat s Prezentem, zdálo se však nepravděpodobné, že by si tajemník všechny pamatoval.

Potřásli si rukou.

„Omlouvám se za tu střelbu. Ale neměli jsme informace, a tak jsme vás nutně považovali za hrozbu.“

Rozhořčení Lev ani nemusel předstírat. „Vězni nás obelhali. Tvrdili, že s vámi mluvili.“

„Brzy je čeká patřičná odpověď.“

„Jestli to pomůže, detailně vám zakreslím jejich obranná opatření.“ Vězni sice žádnou skutečnou obranu nepřipravili, nicméně Lev pokládal za rozumné projevit ochotu ke spolupráci.

Oblastní tajemník zavrtěl hlavou. „To nebude třeba.“ Podíval se na hodinky. „Pojďte.“

Lvovi nezbylo než uposlechnout. Vyšli ze zamaskovaného stanoviště a Prezent zvedl oči k obloze. Lev sledoval směr jeho pohledu. Nebe bylo čisté. Za okamžik se ozval vzdálený hukot. „Vyjednávání jsme nebrali vážně,“ vysvětloval tajemník. „Přijmout jejich požadavky by znamenalo riskovat anarchii. Vzpoura by se rozšířila na další tábory. Ať si v Moskvě říkají, co chtějí, tady si ústupky nemůžeme dovolit.“

Hukot zesílil a nad hlavami jim přeburácel Tupolev Tu-4, zastaralý čtyřmotorový bombardér okopírovaný podle někdejších amerických létajících pevností – stříbřitý válcovitý trup, čtyřicetimetrové rozpětí křídel. Letěl tak nízko, že bylo vidět jeho číselné označení, a nabíral kurz na pracovní tábor 57. Během přeletu se ve spodní části trupu otevřel otvor určený ke shozu pum. Hodlali vězně bombardovat.

Než Lev stačil takové rozhodnutí zpochybnit, vypadl z otvoru velký kvádrovitý předmět, vzápětí se rozevřel padák. Pilot začal ostře stoupat, aby nenarazil do hory. Bomba se zatím pohupovala na padáku a snášela se přesně do středu tábora. Dopadla na zem a zmizela z dohledu, padák se rozprostřel po střeše jednoho z baráků. Ale neozvala se detonace, nevypukl požár. Něco se muselo pokazit, bomba nevybuchla. Lev pocítil úlevu. Zároveň čekal, že oblastní tajemník začne nadávat a klít.

Abel Prezent se však samolibě usmál. „Žádali dobré jídlo. Tak jsme jim poslali bednu potravin, jaké dávno neviděli, konzervy s ovocem a masem, sladkosti. Vrhnou se na to jako prasata. Ovšem přidali jsme tam jistou účinnou látku.“

„Jídlo je otrávené? Určitě nejdřív dají ochutnat dozorcům.“

„Ano, potraviny obsahují jed. Během šesti hodin vězni upadnou do bezvědomí. A do deseti hodin zemřou. Nevadí, jestli jídlo vyzkoušejí na dozorcích, otrava nemá žádné okamžité příznaky. Za osm hodin tábor obsadíme, strážným dáme injekce s protilátkou a vzbouřence necháme chcípnout. I kdyby se na všechny vězně nedostalo, většina sní alespoň trochu a jejich počty značně prořídnou. Musíme vzpouru zlikvidovat dřív, než se do případu začnou míchat Moskva a její špehové.“

Teď už bylo zcela jasné, že právě tenhle člověk přikázal zabít Timura. Lev jenom stěží přemáhal vztek. Ale ovládl se a poznamenal: „Skvělý plán, soudruhu tajemníku.“

Prezent s úšklebkem přikývl, nepochybně pyšný na svou vražednou vynalézavost, a konečně Lvovi dovolil odejít.

Lev se od velitelského stanoviště vrátil k náklaďáku a nastoupil do kabiny. Pociťoval stejnou zuřivost jako ve chvíli, kdy na ruce strážného spatřil Timurovy hodinky. Vytlučeným bočním oknem pohlédl směrem k Abelu Prezentovi. Bylo třeba odjet, nesměli promarnit ani minutu. Nabízela se jim jedinečná příležitost – všichni se zabývali oním letadlem. Přesto Lev nechtěl a nemohl připustit, aby vražda zůstala bez trestu. Otevřel dveře kabiny. Georgij ho popadl za ruku. „Kam jdeš?“

„Potřebuju ještě něco vyřídit.“

Georgij zavrtěl hlavou. „Musíme vyrazit hned, dokud si nás nikdo nevšímá.“

„Nezdržím se dlouho.“

„Co chceš udělat?“

„To je moje věc.“

„Taky naše.“

„Ten chlap dal zavraždit mého přítele.“

Lev se vyškubl. Vzápětí se k němu naklonil Lazar a zašeptal mu do ucha: „Lidé vždycky nedostanou…, co by si zasloužili…“

S těmi tichounce pronesenými slovy Lvovo rozhořčení pohaslo. Smířlivě sklopil hlavu. Nepřijel sem, aby se mstil, ale aby zachránil Zoju. Timur zemřel právě kvůli Zoje. Musejí odjet, hned. Abelu Prezentovi projde další vražda.

TÉHOŽ DNE

Stín vrhaný mohutnou horou zahalil nejenom tábor číslo 57, ale také náhorní plošinu až k provizornímu vojenskému ležení. Abel Prezent pohlédl na hodinky. Jed už brzy začne účinkovat, vězni budou postupně ztrácet vědomí, pomyslel si. Akci jsme načasovali výborně. Večer trestance nijak zvlášť neudiví, že pociťují únavu a usínají. Než se jich stačí zmocnit podezření, zaútočí pozemní jednotky, nepozorovaně se prostříhají plotem a obsadí tábor. Určitý počet vězňů necháme naživu, aby nás nikdo nemohl obvinit z masakru. Zpráva o našem úspěchu se rozšíří po celé oblasti, do všech táborů pronikne jasné poselství: vzpouru jsme potlačili, vůbec nic se nemění, gulagy nejsou minulost, kdepak, gulagy zůstanou trvalou součástí naší společné budoucnosti.

„Promiňte, soudruhu tajemníku.“ Před Prezentem stál dozorce v potrhané uniformě. „Byl jsem na náklaďáku, co přijel z tábora 57. Patřím ke zraněným, které propustili.“

Muž měl převázanou paži. Abel Prezent se blahosklonně usmál. „Proč nejste v lazaretním stanu?“

„Fingoval jsem zranění, aby mě vzali na korbu. Není to nic vážného. Doktor říká, že se můžu hlásit do služby.“

„O další strážné si nemusíte dělat starost. Už velmi brzy je osvobodíme.“

„Nepřišel jsem za vámi kvůli nim, soudruhu tajemníku. Chci vás informovat o těch třech mužích z kabiny náklaďáku.“

TÉHOŽ DNE

Reflektory matně ozařovaly silnici. Lev pevně svíral volant a hleděl do tmy před sebou. Únavu přemáhal pouze díky hladině adrenalinu v krvi. Jízdu směrem k Magadanu naštěstí usnadňovalo neustálé a jednotvárné klesání, jistou obtíž představoval jen úzký dřevěný most. Teprve teď se na úpatí hor u nekonečné černé plochy moře objevila světla Magadanu. Letiště bylo nedaleko, severně od přístavu.

Náhle uslyšeli hvízdavý zvuk. Na obloze před nimi se objevila prskající oranžová světlice. Vzápětí odkudsi z okraje města vyletěla druhá, pak třetí a čtvrtá. Jiskřily nad silnicí jako barevné hvězdy. Lev dupl na brzdu. „Pátrají po nás.“

Vypnul světla a bočním oknem se ohlédl za náklaďák. V dálce uviděl řadu reflektorů, které se vinuly po svahu. „Blíží se k nám z obou stran. Musím sjet mimo cestu.“

„Nedělej to,“ řekl Georgij.

„Jestli zůstaneme na silnici, za pár minut nás dostihnou.“

„A za jak dlouho nás dostihnou mimo cestu? Vy dva potřebujete víc času.“ Georgij se otočil k Lazarovi. „Už hodně dávno jsem se smířil s tím, že z Kolymy nikdy neuniknu.“

Lazar odmítavě zavrtěl hlavou. Ale Georgij, který tak dlouho sloužil jako pouhý knězův hlas, hodlal prosadit vlastní názor. „Lazare, teď poslouchej ty mě. Není mi souzeno, abych se s tebou vrátil do Moskvy. Rád vykonám, co musím. Dej mi své svolení a požehnání.“

Lazar chvíli šeptal Georgijovi do ucha. Tentokrát to byla slova ryze osobní, určená výhradně jemu.

Oblohu nad silnicí rozzářila nová vlna světlic. Lev s Lazarem vystoupili z kabiny. Georgij se posadil za volant. Ještě se rozbitým oknem naposledy zahleděl na Lazara a pak se poněkud nejistě rozjel do Magadanu. Kněz ztratil část sebe sama – svůj hlas.

Lev a Lazar ve tmě klopýtali zasněženou plání k blikajícím světlům letiště. Georgij se nemýlil. Terén byl tak hrbolatý, že by v něm náklaďák během několika minut uvázl. Lvovi vystřelovala z oteklých kolenou prudká bolest. Když upadl, Lazar mu pomohl vstát a potom už ho trvale podpíral. S pažemi vzájemně ovinutými kolem ramenou představovali velmi neobvyklou dvojici.

Na obloze vzplála další dávka světlic, jejich oranžové kyklopské oči propátrávaly silnici. Ozvala se střelba. Lev s Lazarem se zastavili a ohlédli. Vojáci už náklaďák objevili. Auto zrychlilo a řítilo se proti zátarasu. Zdálo se, že pod prudkou palbou zkouší kličkovat, ale brzy sjelo z vozovky a převrátilo se na bok. Pronásledovatelé najdou jenom jednu mrtvolu. Rychle začnou hledat v okolí. „Moc času nám nezbývá,“ povzdechl si Lev.

Před okrajem značně primitivního letiště usoudil, že ze tří letadel, která tam stála, by dlouhý let přes území Sovětského svazu zvládlo jediné: Il-12. „Půjdeme k tomu Iljušinu. Klidně, zvolna, jako by se nic nedělo. Jako bychom sem patřili.“

Kráčeli po letištní ploše. Viděli hrstku vojáků a členů pozemního personálu. Žádné hlídky, žádné známky poplachu. Lev zaklepal na dveře letadla. V Moskvě dostal od Panina slib, že budou moct kdykoli odstartovat. Počítalo se i s komplikacemi, proto měl na palubě neustále někdo být.

Lev znovu zaťukal. S každou uplývající vteřinou v něm narůstala netrpělivost. Dveře se otevřely. Vykoukl rozespalý, sotva dvacetiletý mladík. Z kabiny lehce zavanul pach alkoholu. „Jste tady na rozkaz Frola Panina?“ zeptal se Lev.

Mladík si promnul oči. „Přesně tak.“

„Potřebujeme odletět zpátky do Moskvy.“

„Měli jste být tři.“

„Situace se změnila. Musíme okamžitě odstartovat.“ Lev nečekal na odpověď, nastoupil do letadla, pomohl dovnitř Lazarovi a zavřel dveře.

Mladík se tvářil rozpačitě. „Nemůžeme letět.“

„Proč ne?“

„Nemáme tu pilota ani druhého pilota.“

„Kde jsou?“

„Večeří ve městě. Ale zhruba za půlhodinku je šofér dokáže přivézt.“

Nám zbývá nanejvýš pět minut, odhadl v duchu Lev. „Jak se jmenujete?“

„Konstantin.“

„Je letadlo připravené k odletu?“

„Ano, jakmile se dostaví pilot.“

„Kolik letů máte za sebou?“

„S tímhle Iljušinem? Žádný.“

„Ale jste přece pilot, ne?“

„Ve výcvikové fázi. Zatím jsem řídil menší letadla.“

„Tohle jste nikdy nepilotoval?“

„Zúčastnil jsem se letů, ale v kabině jsem vždycky jenom přihlížel.“

To bude muset stačit, pomyslel si Lev. „Konstantine, dobře mě poslouchejte. Pokud okamžitě neodstartujeme, za chvíli nás zastřelí. A vás taky. Můžeme tady všichni tři zemřít – a nebo se můžeme pokusit s tím Iljušinem vzlétnout. Nestraším vás. Jiné varianty prostě neexistují.“

Mladík, už napůl rozhodnutý, se zahleděl na pilotní kabinu. Lev ho dál přesvědčoval. „Věřím vám. Zvládnete to. Připravte letadlo ke startu.“

Lev se posadil na místo druhého pilota. Před sebou viděl palubní desku plnou záhadných tlačítek, páček a číselníků. O letadlech nevěděl téměř nic.

Konstantinovi se chvěly ruce. „Startuju motory.“

Vrtule se roztočily. Lev se podíval oknem ven. Vzbudili pozornost vojáků. Několik už se jich blížilo.

„Pospěšte si, Konstantine!“

Iljušin se rozjel po ranveji. V rádiu to zapraskalo, ale než se stačila ozvat bouda, která tu sloužila jako řídící věž, Lev aparaturu vypnul. Nestál o to, aby mladičký pilot slyšel výhrůžky. Lazar stiskl Lvovi rameno a ukázal ven. Vojáci uháněli k letadlu, v rukou samopaly.

„Konstantine, musíme okamžitě vzlétnout!“

Il-12 nabíral rychlost.

Zrychlili i vojáci, zatím se drželi souběžně s kabinou. Když je letadlo nechalo za sebou, zahájili palbu, střely se odrážely od krytu motorů. Přesto se únik podařil. Lev vzhlédl. Přímo proti nim se chystal na přistání bombardér Tupolev Tu-4.

Mladý pilot zavrtěl hlavou a přibrzdil.

„Nezpomalujte!“ řekl Lev. „Je to naše jediná šance!“

„Šance?“

„Musíme odstartovat!“

„Srazíme se! Přes ten bombardér se nedostaneme!“

„Leťte proti němu! Určitě to zvedne výš.“

Blížili se ke konci ranveje.

Iljušin se odlepil od země. Mířil proti bombardéru. Nabízely se jenom dvě možnosti: buď Tupolev přeruší sestup, nebo ve vzduchu dojde k čelní srážce.

„Neuhýbají!“ vykřikl Konstantin. „Musíme dolů!“

Lev popadl mladého pilota za ruku a nedovolil mu změnit kurz. Kdyby se vrátili zpátky, stejně by je čekala smrt. Na rozdíl od posádky bombardéru neměli co ztratit.

Tupolev se náhlým manévrem ostře zvedl vzhůru. Il-12 prolétl těsně pod ním a jenom směrovým kormidlem lehce zavadil o spodní část trupu bombardéru. Konečně před sebou měli čistou a prázdnou oblohu. Konstantin se užasle usmál. Nemohl uvěřit, že ještě žije.

Lev se zvedl a posadil se dozadu k Lazarovi. Magadan se proměnil v pouhý drobný shluk světel uprostřed nesmírných plání zahalených tmou. Tohle byl svět, do něhož Lev kdysi kněze vykázal. Pustina, která se na sedm let stala Lazarovým domovem.

Moskva

TÉHOŽ DNE

Raisa seděla na Jelenině posteli a sledovala, jak dítě spí. Od Fraeřiny návštěvy se Jelena vyptávala stále důrazněji, jako by vycítila změnu situace. Sliby, že se Zoja co nevidět vrátí, už nestačily. Působily nanejvýš hodinu, pak ztratily účinnost a dívka opět upadla do hluboké sklíčenosti.

Zazvonil telefon. Raisa chvatně zvedla sluchátko. „Haló?“

„Raiso, tady Frol Panin. Před chvílí jsme navázali rádiové spojení se Lvem. Letadlo už je na cestě. V Moskvě bude za necelých pět hodin. Přiletí i Lazar.“

„Kontaktovali jste Fraeru?“

„Ano, čekáme na pokyny ohledně výměny. Chcete přivítat Lva na letišti?“

„Samozřejmě.“

„Až se letadlo bude blížit, pošlu pro vás auto. Jsme u cíle, Raiso. Už ji skoro máme.“

Raisa zavěsila. Zůstala stát u telefonu a v duchu si opakovala poslední slova hovoru. Už ji skoro máme. Mluvil o dopadení Fraery, její dcera ho vůbec nezajímá. Nedalo se mu upřít osobní kouzlo, ale pokud šlo o povahu, ohodnotil ho Lev správně – z Panina čišel chlad.

Na chodbě se objevila Jelena. Raisa vzala dívku za ruku, odvedla ji do kuchyně a posadila ke stolu. Ohřála na sporáku mléko a nalila je do hrnku, který pak postavila před Jelenu.

„Přijde dneska večer Zoja domů?“

„Ano.“

Dívka se spokojeně napila.

Nebyl čas, aby Raisa dál váhala nad Fraeřinou nabídkou. Už nespoléhala na úspěch manželova plánu. Setkala se s Fraerou, poznala její hněv. Kdyby ta žena Zoju Lvovi vrátila, udělala by z něj hrdinu, a to nedávalo smysl. Výměnou za Lazara by získal všechno, co mu Fraera nikdy nehodlala dopřát: dceru, rodinné štěstí. Jestli si Lev myslel, že by něco takového udělala, ošklivě se mýlil. Byl bláhový, že tomu věřil. Zoje dál hrozilo nebezpečí. A Lev ji nemohl zachránit.

Raisa vytáhla ze zásuvky vysokou červenou svíčku, umístila ji na okenní parapet, kde byla dobře viditelná z ulice, škrtla zápalkou a zažehla knot.

„Co to děláš?“ zeptala se Jelena.

„Rozsvěcuju svíčku, aby Zoja trefila domů.“ Raisa vyhlédla do ulice. Svíce hořela – signál určený Fraeře: Přijímám tvoji nabídku. Odejdu od Lva.

TÉHOŽ DNE

Malyš seděl na římse stoky a poslouchal hukot odpadní vody. Ještě před dvěma měsíci se svět zdál jednoduchý a jasný. Teď se všechno neuvěřitelně zkomplikovalo. Někdo mě má rád, ale ne proto, že jsem užitečný a umím zacházet s nožem, říkal si. Někdo mě má rád…, proč vlastně? Proč mě má Zoja ráda? Nikdy mě nikdo neměl rád. Nedává to smysl. Úplně bezdůvodně mi zachránila krk. Mohla využít příležitosti a utéct, a nejenom že to neudělala, dokonce kvůli mně riskovala život.

Objevila se Fraera a posadila se vedle něho. Oba pohupovali nohama jako dva přátelé na říčním břehu. Ovšem místo ryb a spadaného listí kolem nich proplouvaly městské splašky. „Co se tady schováváš?“ prohodila Fraera.

Chlapec by nejraději vzdorovitě mlčel, to by však byla neodpustitelná urážka. „Není mi dobře,“ zamumlal.

K jeho překvapení se Fraera rozesmála. „Před dvěma měsíci bys tu holku bez mrknutí zabil.“ Položila mu ruku na rameno. „Potřebuju vědět, jestli splníš jakýkoli můj příkaz – a nebudeš se zbytečně ptát.“

„Vždycky stačilo jediný tvý slovo, ne?“

„Jistě, nikdy jsi neměl sebemenší námitky ani připomínky.“

Malyš musel souhlasit. Skutečně nikdy necítil nutnost projevit opačný názor…, totiž až donedávna. Fraera dala Malyše dohromady se Zojou, aby ho vyzkoušela. Na jeho vztahu k Zoje si chtěla ověřit, do jaké míry ho sama ovládá.

„Malyši, v lágru mi jeden čečenský vězeň vyprávěl příběh, nartskou legendu o hrdinovi, kterému říkali Soslan. Nartové se podle své tradice mstí nejen za příkoří spáchané na nich osobně, ale také za veškeré zločiny spáchané na jejich příbuzných a třeba i velmi dávných předcích. Ta zášť a rozbroje přetrvávají stovky let. Soslan zasvětil život pomstě. Až vyrosteš, Malyši, budeš potřebovat nové jméno. Doufala jsem, že to bude Soslan.“

Ačkoli se tón jejího hlasu nezměnil, Malyš vycítil nebezpečí. Fraera se zvedla. „Pojď se mnou.“

Chlapec ji tunely a komorami následoval k Zojině cele. Fraera odemkla. Zoja je slyšela přicházet. Ostražitě stála v rohu. Malyšovy oči jí potvrdily, že se děje něco vážného. Fraera vzala Zoju za zápěstí a přivlekla ji ke dveřím. Chlapec se tvářil čím dál zmateněji. Než se stačil rozhodnout, jestli se má podřídit, nebo odepřít poslušnost, Fraera zabouchla dveře a zamkla ho uvnitř.

TÉHOŽ DNE

Po letu přes celou šíři Sovětského svazu od Pacifiku až do hlavního města klesla ručička ukazatele paliva téměř k nule. Museli přistát na první pokus. Zuřila bouře, Iljušin se prodíral hustými černými mraky. Lazar vzadu zdravou stranou úst žvýkal sušenky. Lev připoutaný na sedadle druhého pilota dodával Konstantinovi odvahu, aby se mladík v poslední chvíli nesesypal. Mířili k vojenskému letišti Stupino na okraji Moskvy. Letadlo klesalo, aby provedlo závěrečný přistávací manévr. Náhle Konstantin oznámil hlasem rozechvělým panikou: „Už bych měl vidět světla!“

Konečně vyletěli z mraků, ale místo aby se zvolna blížili ke světlům v dálce před sebou, objevila se přímo pod nimi. Vyděšený Konstantin nasměroval letadlo skoro střemhlav dolů. V horečném chvatu ten vražedný úhel vyrovnal a vzápětí Iljušin prudce dosedl. Kola podvozku praskla a pak se odlomila, jejich kovové pahýly se s jiskřením vlekly po letištní ploše. Spodní část trupu se rozpárala, jako by někdo zatáhl za zdrhovadlo. Jedno z křídel se zapíchlo do země. Náraz letadlo otočil o sto osmdesát stupňů a pak vymrštil z ranveje. Vrtule kolem sebe odhazovaly bláto.

Lev jako ve snu a se zkrvaveným čelem odepnul pásy, vstal, otevřel dveře kokpitu a zjistil, že kabina je v polovině rozervaná. Lazar přežil, neboť seděl až za trhlinou a chránila ho neporušená část trupu letadla. Mladý pilot zatím neopustil své místo. Hystericky se smál, vyrážel ze sebe téměř nepříčetné výkřiky radosti. Tvář mu skrápěly dešťové kapky pronikající roztříštěným oknem.

Nezdálo se, že by Iljušin mohly zachvátit plameny – neměl žádné palivo, kouřící motory hasil poměrně vydatný liják. Lev tedy bez obav nechal pilota v kokpitu a pomohl ven Lazarovi. Prošli troskami a po zbytku křídla sestoupili na rozblácenou zem. To už se k nim řítily sanitky a vozy záchranářů. Zdravotníky Lev odmítl: „Díky, jsme v pořádku.“ Teď mluvil za Lazara on. Stal se knězovým hlasem.

Ze služební limuzíny se vynořil Frol Panin. Člen ochranky nad ním okamžitě rozevřel deštník. Panin podal Lazarovi ruku a představil se. „Je mi líto, že jsme vás nedokázali osvobodit jednodušším a příjemnějším způsobem. Ale akce vaší manželky bohužel znemožnily propuštění úřední cestou. Pojďte, musíme si pospíšit. Promluvíme si v autě.“

Uvnitř limuzíny ZIL si Lazar s dětinským údivem prohlížel kožené potahy, obložení z ořechového dřeva, stříbrný džbánek s kostkami ledu, mísu plnou čerstvého ovoce. Vzal do ruky pomeranč, sevřel jej v dlaních a slastně mačkal. Zdvořilý Panin si knězova chování nevšímal. Chápal ten úžas odsouzence, náhle obklopeného přepychem. Podal Lvovi plán Moskvy. „To je všechno, co jsme od Fraery dostali.“

Lev chvíli plán upřeně pozoroval. Jedno místo v centru města označoval kříž nakreslený inkoustem. „Co je tam?“

„Nic jsme nenašli.“

Auto se rozjelo. „Kde je Raisa?“

„Večer jsem s ní mluvil. Měla čekat, až pro ni přijede auto. Když dorazilo, o Jelenu se starali tvoji rodiče, Raisa byla pryč.“

Lev se vylekaně vztyčil. „Copak jste jí neposkytli ochranu?“

„Nemůžeme chránit člověka, který to odmítá.“

„Netušíš, kde by mohla být?“

„Je mi líto, Lve, opravdu o ní nevím.“

Lev klesl zpátky na sedadlo. Vůbec nepochyboval, že v Raisině zmizení má prsty Fraera.

Do centra Moskvy dojeli ve dvě hodiny po půlnoci. Kontrast s divokou pustinou kolymské oblasti byl tak výrazný, že dezorientace vyvolávala u Lva pocit nevolnosti, zesilovaný nedostatkem spánku a dotírající úzkostí. Zastavili na místě označeném v plánku, uprostřed ulice s názvem Moskvorečskaja Naběrežnaja, která probíhala velkou částí města. Řidič a Paninův osobní strážce vystoupili a obhlédli okolí. Po chvíli se vrátili k autu. „Nikde tady nic není.“

Teď vystoupil i Lev. V hustém lijáku rychle promokl až na kůži. Ulice byla liduprázdná. Slyšel, jak dešťová voda kamsi stéká. Sklonil se do podřepu. Pod autem spatřil kanalizační poklop. „Popojeďte dopředu.“

Limuzína se přesunula o pár metrů dál. Lev zvedl poklop a položil jej stranou. Oba příslušníci Státní bezpečnosti už drželi v rukou zbraně. Šachta se zdála hodně hluboká. Na kovovém žebříku Lev nikoho neviděl.

Vrátil se k autu. „Máte baterky?“

Panin přikývl. „V kufru auta.“

Lev otevřel zavazadlový prostor, překontroloval, jestli baterky svítí, a jednu z nich podal Lazarovi.

Do odpadní šachty slézal jako první. Pevně se přidržoval žebříku. Nepříjemné vzpomínky na poraněné dlaně se mísily s přetrvávající bolestí v opuchlých kolenou. Přes okraje šachty se hrnuly proudy vody a smáčely mu ruce, krk i obličej. Lazar Lva následoval. Panin za nimi křikl: „Hodně štěstí!“

Jakmile byli oba pod úrovní ulice, Paninův osobní strážce umístil poklop zpátky. Vodní sprška sice téměř ustala, ale současně je zahalila neproniknutelná tma. Rozsvítili baterky a pokračovali v sestupu.

Na poslední příčce žebříku Lev pátravě přehlédl zpěněný proud valící se hlavní stokou. Liják proměnil drobné špinavé pramínky v mohutné rozbouřené řeky. Lvovi nezbylo než předpokládat, že koryto tunelu lemuje římsa. Jinak by se nedostali dál. Ponořil botu pod hladinu – a skutečně došlápl na úzkou betonovou plochu. „Drž se těsně u zdi!“ upozornil Lazara co nejhlasitěji, aby přehlušil burácení vody.

Kněz slezl dolů. Přitisknutí ke stěně stoky svítili baterkami všemi směry a hledali nějaké pokyny. Zhruba sto metrů před sebou uviděli světlo.

Vydali se za ním. Voda stoupala, brzy jim dosahovala až ke kolenům. Každý krok na zaplavené úzké římse vyžadoval dokonalé soustředění. Naštěstí už po několika metrech si Lev všiml zřejmého znamení – lucerny připevněné nad obrysem dveří. Odškrábal tlustou vrstvu slizu, který pokrýval zeď, a pak dveře otevřel. Vešli dovnitř. Za nimi se po schodech vedoucích ještě hlouběji pod zem hrnula voda. Chvatně dveře zabouchli. Ulevilo se jim, že unikli z té nebezpečné římsy.

Vzduch v těsném prostoru točitého schodiště byl zatuchlý a horký. Mlčky sestoupili přibližně o padesát schodů níž a dospěli k dalším kovovým dveřím. Lev se do nich opřel plnou vahou a panty se skřípotem povolily. Za dveřmi nepáchla kanalizace, neozýval se hukot vody. Všude vládlo hrobové ticho. „Opatrně!“ řekl Lev Lazarovi.

Vkročili do nové chodby. Baterky odhalily její značnou šířku a výšku, zcela suché stěny. Lev náhle zakopl o kolejnici. Byli v tunelu metra.

Jako vycházející podzemní slunce se před nimi objevila nažloutle zářící starodávná důlní lampa. Nesl ji až děsivě svalnatý muž, potetovaný na rukou i na krku.

„Ani hnout!“ Vor nejdřív Lva a Lazara důkladně prohledal. Pak zamkl dveře vedoucí ke kanalizaci. Rázně se otočil a ukázal, kudy půjdou. Vyrazili – Lev, těsně za ním Lazar, na konci vor.

„Tuhle linku metra na žádným plánu nenajdete,“ vysvětloval muž cestou. „Všechny dělníky, co ji budovali, čekisti postříleli, aby zůstala utajená. Říká se jí spectunnel a táhne se z Kremlu do podzemního města Ramenkoje, vzdálenýho padesát kilometrů. Jestli Západ zaútočí, papaláši se tam schovají, budou se vyvalovat na hedvábí, zatímco Moskva lehne popelem.“

Po chvíli se vor zastavil. „Tady.“

Ve stěně opět byly ocelové dveře. Lev je otevřel. Ve světelném kuželu baterky spatřil betonové schody a s povděkem zaznamenal, že tentokrát směřují nahoru. Lazar ho následoval. Vor zůstal v tunelu a zamkl za nimi. O pár vteřin později se ozval syčivý zvuk – muž poškodil zámek kyselinou. Teď už by tudy nikdo neprošel.

Celí zpocení vystoupali do schodů a odemčenými dveřmi se dostali na stanici metra Taganskaja. Když z ní vyšli ven, ocitli se v dolní části Taganského náměstí. Co teď? rozčileně uvažoval Lev. Lazar zvedl ruku a ukázal směrem k řece. Asi o dvě stě metrů dál, uprostřed mostu s honosným jménem Bolšoj Krasnocholmskij, stála jakási žena.

Lev a Lazar k ní chvatně zamířili. U nábřeží nechráněného budovami zesílil vítr. Pod betonovým obloukem mostu se valila řeka Moskva, rozbouřená nočním lijákem. Žena se ani nepohnula. Čekala, až k ní muži dorazí. Dešťové kapky jí odstřikovaly od nepromokavé bundy. Lev tu bundu poznal. Patřila jemu.

Raisa si stáhla z hlavy kapuci.

Lev se rozběhl k manželce. Vzal ji za ruce, v náporu emocí – obav i radosti – ji prudce objal.

Raisa se z objetí vyprostila. „Proč jsi mi neřekl o Zoje? Šla na tebe s nožem. Tvrdil jsi, že se nic nestalo. Jak jsi mi o něčem takovém mohl lhát? Co jsme si slíbili? Žádné další lži! Žádné tajnosti! Ano, to jsme si slíbili, Lve!“

„Raiso, prostě jsem zpanikařil. Nejdřív jsem chtěl dát všechno do pořádku a teprve pak ti o tom povědět. Když tě propustili z nemocnice, chystal jsem se odjet na Kolymu. Byla jsi ještě hodně zesláblá.“

„Ne, Lve, já slabá nebyla. Slabý jsi byl ty! Tohle není hra na hrdinství. Jde tu o jediné: co bude nejlepší pro Zoju a Jelenu. Mluvila jsem s Fraerou. Přišla za mnou. Tobě rozhodně Zoju nevrátí. Nikdy, rozumíš, nikdy.“

Na jižní straně mostu se objevily reflektory, světelné kužely rozmazané deštěm. Auto zrychlilo a Lev si před nimi musel dlaní zaclonit oči. Řidič zabrzdil, dveře se otevřely. Za volantem seděl vor, vedle něho Fraera. Vystoupila. Deště si nevšímala, přelétla pohledem Raisu a Lva, pak soustředila pozornost na Lazara, svého manžela.

Kněz k ní vykročil, znejistělý a navzdory Lvovu varování zjevně šokovaný její proměnou. Chvíli jen mlčky stáli naproti sobě. Fraera zkoumala jeho obličej, přejela prstem po znetvořené čelisti. Při tom doteku sebou Lazar škubl, ale neodvrátil tvář. „Hodně jsi trpěl,“ řekla Fraera.

Lev sledoval, jak Lazar pohyby rtů naznačuje slova. „Máme… syna?“

„Náš syn je mrtvý. Tvoje žena je mrtvá.“

Třeskl výstřel. Lazar klesl na kolena, ruce přitisknuté k hrudi. Z úst se mu řinula krev.

Lev se k němu vrhl a zachytil kácející se tělo. Otřesený tou nesmyslnou popravou se otočil k Fraeře. „Proč?“

Neodpověděla, nepokládala za nutné cokoli vysvětlovat. Lev dál držel Lazara v náručí. Ničemu nerozuměl. Člověk, jehož zradil a pak osvobodil z pracovního tábora, člověk, který mu zachránil život, je teď mrtvý. Konečně položil Lazarovo tělo na silnici.

Fraera ho popadla za blůzu uniformy. „Nastup do auta!“ Mávla pistolí k Raise. „Ty taky!“

Lev se vsoukal za volant, na Raisu připadlo místo pro spolujezdce. Auto mělo zvláštní úpravu, drátěná přepážka oddělovala přední sedadla od zadních. A za ní uviděli Zoju – svázané ruce i nohy, roubík v ústech, oči plné děsu. Raisa a Lev okamžitě přitiskli k přepážce dlaně. „Zojo!“

Dívka se předklonila, neslyšně prosila o pomoc. Mohli se vzájemně dotýkat prsty, nic víc. Lev zalomcoval mřížkou, ale držela pevně.

Náhle Fraera otevřela zadní dveře, hmátla po Zoje a surově ji vytáhla ven. Lev se prudce otočil a stiskl kliku. Ale jeho dveře byly zamčené a zevnitř se nedaly otevřít. Totéž platilo o dveřích na Raisině straně. Fraera s vorem odvlekli Zoju k zavazadlovému prostoru. Vor z kufru vytáhl žok na obilí a společně s Fraerou do něj dívku vecpali.

Lev oběma nohama kopl do bočního okénka. Zkoušel to znovu a znovu, podpatky tvrdě dopadaly a odrážely se, sklo však zůstávalo neporušené.

„Lve!“ vykřikla Raisa hlasem rozechvělým úzkostí.

Lev se posunul k manželce, na stranu bližší k řece. Vor a Fraera právě odnášeli žok se Zojou. Spoutaná dívka se zuřivě bránila, zmítala se a škubala sebou, bojovala o život. Vor ji úderem do obličeje omráčil, zatlačil jí hlavu co nejníž a horní konec pytle zavázal šňůrou. Potom oba žok, který zřejmě obsahoval ještě další zátěž, s námahou zvedli a položili na zábradlí. Lev ochromený hrůzou sledoval, jak bezvládnou dívku shazují z mostu. Padala jako kámen.

Fraera se vrátila k autu a se zkříženýma nohama se posadila na kapotu, tváří proti čelnímu sklu. Oči jí svítily. Dychtivě hltala Lvovu a Raisinu bolest, přímo se na ní pásla. Lev ze všech sil vymrštil pěst, ale pouze si ji otloukl, sklo bylo nerozbitné. Fraera si vychutnala i tenhle výbuch bezmocného vzteku, pak seskočila z kapoty a usedla za řidiče na připravenou motorku. Lev si předtím vůbec nevšiml, že poblíž zastavily dva motocykly.

Rozkopl zapalování, nastartoval spojením drátů a sešlápl plynový pedál, až motor zavyl. Raisa se domnívala, že manžel chce pronásledovat Fraeru, a křikla: „Lve! Zoja!“

Lev se nehnal za Fraerou. Jakmile nabral rychlost, stočil volant ostře vlevo, k okraji mostu. Auto drhlo o beton a než se zastavilo, plech po celém boku se rozpáral a odtrhl. Z motoru se kouřilo, pneumatiky kolem sebe ještě rozstřikovaly bláto. Raisa krvácela z řezné rány na hlavě, ale už se drala poškozenou stranou ven. Lev manželku následoval. Doběhli k místu, odkud vor s Faerou shodili Zoju.

Raisa skočila jako první, Lev hned za ní. Zahlédl, jak Raisa mizí ve vlnách, vzápětí nohama rozčísl hladinu. Pod vodou ho silný proud táhl dolů. Nebránil se mu, naopak se snažil dostat ke dnu, kde musela skončit Zoja. Neznal hloubku řeky, přesto klesal níž a níž – a posléze se rukama dotkl tlusté vrstvy naplaveného bahna. Rozhlížel se, ale nic neviděl, voda byla zkalená, skoro černá. Marně zkoušel propátrat co největší okruh. V plicích ho pálilo, nutně se potřeboval nadechnout, nezbylo mu tedy než vyplavat nahoru. Zjistil, že most už nechal dost daleko za sebou.

Zhluboka lokal vzduch a chystal se znovu ponořit. Uslyšel Raisin výkřik: „Zojo!“

Hlas zněl zoufale, beznadějně.

O PĚT MĚSÍCŮ POZDĚJI

Moskva

20. ŘÍJNA

Filipp zvolna rozlomil bochník a pozorně sledoval, jak se dosud teplá střídka krátce natahuje a pak trhá na dvě části s nepravidelnými okraji. Odrýpl malý kousek, dal si jej do úst a začal pomalu žvýkat. Chléb chutnal skvěle, což znamenalo, že vynikající je celá vsázka. Nejraději by ten čerstvě upečený bochník zhltal krajíc po krajíci, tlustě by je namazal máslem, které by se na nich roztékalo. Ale nemohl polknout ani tenhle ždibec, musel lepkavé sousto vyplivnout mezi odpadky. Takové plýtvání jídlem se mu protivilo, neměl však na výběr. Ačkoli patřil k nejlepším moskevským pekařům, ve svých sedmačtyřiceti letech byl odkázaný na tekutou stravu. Posledních deset roků ho trápily nevyléčitelné žaludeční vředy, skryté jizvy stalinské éry, svědectví bezesných nocí, kdy se chvěl obavami, jestli se nechoval příliš nevlídně k zaměstnancům pekárny. Byl perfekcionista, když se některá dělnice nebo dělník dopustili chyby, rozčiloval se. Co kdyby nespokojení pracovníci napsali hlášení a označili Filippa za měšťáka s elitářskými sklony? Dodnes ho při těch vzpomínkách pálilo v žaludku. Chvatně přešel ke svému stolu, rozpustil ve vodě odporný křídově bílý prášek, a když lék vypil, trochu se sebral. Podobné hrůzy přece pominuly. Uprostřed noci už obyvatele neděsila zatýkací komanda. Rodinu nic zlého nepostihlo a sám nikoho neudal, měl čisté svědomí. Zaplatil pouze zničenou výstelkou žaludeční stěny. Ta cena koneckonců nebyla zase tak vysoká ani pro pekaře a kdysi milovníka dobrého jídla.

Křídová voda uklidnila rozbouřený žaludek a Filipp se v duchu pokáral za zbytečné návraty do minulosti. Budoucnost se zdála velmi slibná. Státní orgány ocenily jeho schopnosti. Pekárna se rozšiřovala na celou budovu. Dosud měl k dispozici dvě patra, horní poschodí označené krycím názvem VÝROBNA KNOFLÍKŮ 14 využívala vláda pro účely ministerstva vnitra. Filippovi připadalo nepochopitelné, že si vybrali právě místo nad pekárnou – kanceláře pokrýval moučný prach, život v nich znepříjemňoval žár sálající z pecí. Po pravdě řečeno Filipp ty prostory ani nepotřeboval. Ale nelíbili se mu lidé, kteří tam pracovali. Jejich uniformy a tajnůstkářské způsoby rozhodně neprospívaly jeho zuboženému žaludku.

Volným krokem zamířil ke společnému schodišti a zahleděl se nahoru. Předchozí nájemníci uplynulé dva dny odnášeli registratury a veškerý nábytek. Došel na odpočívadlo, zastavil se přede dveřmi opatřenými řadou důkladných zámků. Zkusmo sáhl na kliku. Cvakla, dveře se otevřely. Chvíli pozoroval ztemnělé prázdné místnosti. Dodal si odvahu a vstoupil na své nově získané území. Nahmátl vypínač, rozsvítil – a uviděl muže zhrouceného u protější stěny.

Lev zvedl hlavu a zamžikal. Spatřil vychrtlého pekaře, odkašlal si, vstal. Oklepal ze sebe prach a přelétl očima vyklizené oddělení vražd. Tajné složky vyřešených případů kdesi zmizely v plamenech. Oheň zničil všechny stopy práce, kterou s Timurem za poslední tři roky vykonali. Pekař, jehož jméno Lev neznal, tu rozpačitě postával, ve tváři výraz člověka soucítícího s neštěstím spoluobčana.

„Tři roky se potkáváme na schodech, a já se nikdy nezeptal, jak se jmenujete,“ promluvil Lev. „Nechtěl jsem vás…“

„Vylekat?“

„A vylekal bych vás?“

„Abych byl upřímný, ano.“

Lev se představil. Potřásli si rukou.

„Já jsem Filipp. Za celé ty tři roky jsem vám nikdy nenabídl pecen chleba.“

Lev naposledy vyšel ze své kanceláře, ještě se ohlédl a pak zavřel dveře. Trochu jako ve snu následoval Filippa po schodech dolů do pekárny, kde dostal bochník, ještě teplý a se zlatavou kůrkou. Odlomil si kousek a ochutnal. Pekař ho napjatě pozoroval. Lev pochopil, že muž čeká na jeho názor, polkl sousto a prohlásil: „Lepší chleba jsem v životě nejedl.“ A byla to pravda.

Filipp se spokojeně usmál. „Co jste tam nahoře vlastně dělali?“ zeptal se. „Proč všechno to utajování?“

Než Lev stačil cokoli říct, vzal pekař otázku zpátky. „Promiňte. Nechci strkat nos do cizích věcí.“

Přesto Lev odpověděl. „Vedl jsem zvláštní oddělení milice.“

Filipp mlčel. Pojem zvláštní oddělení ho zřejmě zmátl.

„Vyšetřovali jsme vraždy,“ dodal Lev.

„Měli jste hodně práce?“

Lev zlehka pokývl. „Víc, než si dovedete představit.“

Kromě načatého bochníku dostal s sebou domů ještě další a otočil se k odchodu. Filipp ve snaze ukončit rozhovor něčím povzbudivým zavolal: „V létě tady bývá hrozné vedro. Určitě se rád stěhujete jinam, ne?“

Lev sklopil hlavu, pozoroval šlápoty na zamoučené podlaze. „Oddělení se nestěhuje. Zrušili ho.“

„A co vy?“

Lev vzhlédl. „Mám nastoupit v KGB.“

TÉHOŽ DNE

Institut Serbského, nevelký dům s kovovými balkony lemujícími okna v horním patře, připomínal spíš hezkou obytnou budovu než nemocnici. Raisa se jako pokaždé zastavila zhruba padesát metrů před ním a znovu se sama sebe ptala, jestli to, co právě dělá, je správné. Pohlédla na Jelenu, která stála vedle ní a držela se jí za ruku. Dívka byla nepřirozeně bledá, každým dnem čím dál víc chřadla a uvadala. Ztrácela na váze a časté nevolnosti se postupně změnily v obvyklý stav.

Raisa si všimla, že se Jeleně rozvázal šátek. Sklonila se, aby to dala do pořádku. „Můžeme se vrátit domů. Jestli chceš, hned půjdeme domů.“

Jelena mlčela, obličej nehybný, jako by skutečnou dívku nahradila atrapa zhotovená z hedvábného papíru a se zelenými oblázky místo očí. Žádná vlastní síla, žádná energie. Nebo to bylo naopak? Nepřipomínala snad sama Raisa pouhou atrapu, marně se snažící napodobit pravou matku?

Políbila Jelenu na tvář. Opět nenásledoval sebemenší náznak oživení. Sevřelo se jí srdce. Stále nedokázala přijmout ten podivný strnulý chlad, který se poprvé objevil, když se slzami v očích Jeleně zašeptala: „Zoja je mrtvá.“ Raisa tehdy očekávala výbuch žalu, ale dívka vůbec nereagovala. Uběhlo pět měsíců, a nic se nezměnilo, chorobná netečnost přetrvávala.

Raisa se napřímila a zkontrolovala, jestli ulicí nejede auto. Pak přešly na druhou stranu k hlavnímu vchodu. Institut Serbského představoval zoufalé řešení, ovšem Raisa si opravdu zoufala. Uvědomovala si, že láska je nezachrání. Láska prostě nestačila.

Vstoupily dovnitř. Kamenné podlahy, holé stěny, ošetřovatelky v naškrobených uniformách, kovové vozíky s koženými pouty určenými ke znehybnění pacientů. Zpevněné dveře, mříže v oknech. Nejznámější moskevská psychiatrická klinika rozhodně nezískala svou proslulost díky skvělým úspěchům. Poskytovala „léčbu“ odpůrcům režimu – inzulínovými kómaty, později elektrošoky a látkami vyvolávajícími horečnaté stavy. Nebylo to právě nejvhodnější místo, kde by Raisa měla hledat pomoc pro sedmileté děvčátko.

Během dlouhých rozhovorů Lev opakovaně odmítal svěřit Jelenu psychiatrům. Mnohé z lidí, které kdysi zatýkal za politické zločiny, soudy posílaly do psichušek podobných téhle klinice. Sice uznával, že v celém surovém systému působí i poctiví a velmi schopní odborníci, ale pátrat po takových výjimkách mu připadalo příliš riskantní. Jak tvrdil, stigma duševní nemoci vyčleňovalo člověka na okraj společnosti, což by jistě žádní rozumní rodiče ani pěstouni své dceři nepřáli. Jeho postoj se nicméně nezdál pouze obezřetný, spíš budil dojem umíněnosti. Vyjadřoval Lvovo pevné odhodlání udržet rodinu pohromadě, i když se mu rozpadala pod rukama. Raisa nestudovala medicínu, přesto však pochopila, že Jeleniny potíže jsou stejně hrozivé jako kterákoli vážná tělesná choroba. Dítě umíralo. Doufat, že problém sám od sebe časem pomine, by bylo naivní.

Žena za recepčním pultem vzhlédla. Raisu a Jelenu už znala z předchozích návštěv.

„Jsme objednané k doktoru Stavskému.“

Kontakt na Stavského získala Raisa bez Lvova vědomí, za pomoci kolegů a přátel. Ačkoli Stavskij také kdysi „léčil“ neboli trestal disidenty, dál věřil ve skutečné hodnoty psychiatrie a nesouhlasil s jejím zneužitím k politickým účelům. Toužil uzdravovat nemocné, a proto projevil ochotu vyšetřit Jelenu, aniž pořídí úřední záznam. Raisa na něho plně spoléhala – asi jako trosečník ztracený v oceánu spoléhá na plovoucí břevno, jehož se zachytil. Neměla jinou možnost.

Nahoře v ordinaci se doktor Stavskij vedle dítěte sklonil do podřepu. „Zdravím tě, Jeleno. Jak se daří?“

Dívka neodpověděla.

„Pamatuješ si moje jméno?“

Jelena mlčela. Stavskij se napřímil a tlumeným hlasem se zeptal Raisy: „Jak proběhl uplynulý týden?“

„Žádná změna, ani slovo.“

Psychiatr ukázal Jeleně k váze. „Buď tak hodná a zuj se.“

Dívka nereagovala. Raisa si klekla, zula ji a odvedla na váhu. Stavskij si zapsal čísla, ťukl perem do notesu a přelétl očima údaje z minulých týdnů. Ustoupil a opřel se o psací stůl. Raisa se chystala pomoct dítěti dolů, ale psychiatr jí gestem naznačil, aby Jelenu nechala tam, kde je. Čekali. Dvě minuty, pět minut, deset minut. Jelena bez hnutí stála na váze, čelem ke zdi. Konečně lékař pokynul, aby se Raisa dívce opět věnovala.

Zatímco jí zavazovala tkaničky, polykala slzy. Když se zvedla a chtěla Stavského oslovit, právě telefonoval. Zavěsil, pak položil notes na psací stůl. Nevěděla přesně proč a jak, ale poznala, že ji psychiatr zradil. Než se stačila na cokoli zeptat, promluvil sám. „Přišla jste za mnou s prosbou o pomoc. Podle mého názoru Jelenin zdravotní stav vyžaduje nepřetržitou odbornou péči.“

V místnosti se objevili dva zřízenci. Zavřeli za sebou, jako by zaklapávali past. Raisa chytila Jelenu do náručí.

„Zařídil jsem, aby pacientku přijali na klinice v Kazani,“ pokračoval Stavskij. „Dobře znám tamní osazenstvo.“

Raisa zavrtěla hlavou – nevěřícně a zároveň na znamení nesouhlasu s lékařovým návrhem.

„Už nic nemůžete ovlivnit, Raiso. Rozhodl jsem v zájmu téhle dívenky. Nejste její matka. Stát vás ustanovil její opatrovnicí. A teď stát vaše opatrovnictví ruší.“

„To jste doktor?“ Z Raisina hlasu znělo hluboké pohrdání. „Nesmíte mi ji vzít!“

Stavskij přistoupil blíž. Téměř šeptal. „Povím Jeleně, že s těmi ošetřovateli pojede do Kazaně a už nikdy vás neuvidí. Vůbec nezareaguje, jsem si tím jistý. Odejde z ordinace v doprovodu dvou cizích lidí, ani se neohlédne. Když se to stane, uvěříte mi, že vy jí pomoct nedokážete?“

„Takovou zkoušku odmítám!“

Stavskij si Raisina protestu nevšímal. Sklonil se k dívce. Mluvil pomalu a zřetelně. „Jeleno, odvezeme tě do zvláštní nemocnice. Tam se tě pokusí uzdravit. Je možné, že Raisu už nikdy neuvidíš. Ale zajistím, aby se o tebe dobře starali. Tihle muži ti pomůžou. Jestli nechceš nikam jet, jestli chceš zůstat tady s Raisou, úplně stačí, abys to řekla. Stačí říct ne, rozumíš? Slyšíš mě, Jeleno? Stačí říct ne.“

Jelena neodpověděla.

TÉHOŽ DNE

Inessa, vdova po Timurovi, otevřela dveře a Lev vstoupil dovnitř. Ještě několik měsíců po návratu z Kolymy čekal, že se Timur najednou vynoří z kuchyně a s úsměvem vysvětlí, že ho tehdy nezabili, kdepak, přežil a nakonec se dostal domů. Představit si tuhle domácnost bez Timura bylo prostě nemožné. Tady, v kruhu své rodiny, se cítil nejšťastnější. Nicméně přidělování dekretů se neřídilo citovými ohledy. Podle platných směrnic Timurova smrt znamenala, že rodině postačí menší prostor. Moderní byt navíc patřil k výhodám, jaké poskytovalo ministerstvo vnitra. Inessa pracovala v textilní továrně a tamní zaměstnanci se museli spokojit s nesrovnatelně skromnějším bydlením. Lev využil svého vlivu, obešel předpisy a požádal Frola Panina, aby rodinu nechali tam, kde je. Panin souhlasil, nejspíš cítil jistou odpovědnost za Timurovu smrt. Ke Lvovu údivu však o přestěhování uvažovala Inessa. V každém z pokojů ji přímo drtily vzpomínky na manžela, nechtěla tu dál žít. Teprve když jí Lev ukázal byt, který by jí přidělili, jedinou místnost s tenkými stěnami a společným příslušenstvím, změnila názor, ale pouze kvůli svým synům. Být sama, stěhovala by se okamžitě.

Lev Inessu krátce objal, pak jí předal bochník chleba.

„Odkud to máš?“

„Z pekárny pod naším oddělením.“

„Timur nikdy domů chleba nepřinesl.“

„Ti lidé se s námi báli mluvit.“

„Teď už se nebojí?“

„Ne.“

Inessinou tváří přelétl stín smutku. Oddělení vražd, to byl i Timur. Také už patřilo minulosti.

Ze svého pokoje přiběhli Lva přivítat desetiletý Jefim a osmiletý Vadim. Nevyčítali mu otcovu smrt, naopak se těšili na jeho návštěvy. Pochopili, že Lva a Timura spojovalo pevné přátelství. Nicméně Lev považoval jejich sympatie za velmi křehké – jednoho dne určitě pominou. Chlapci dosud neznali podrobnosti. Nevěděli, že jejich otec zahynul při pokusu napravit zločiny, které Lev v minulosti spáchal.

Jefim se nadšeně rozpovídal o školním mužstvu, za které hraje. Jako starší ze synů dostane k osmnáctým narozeninám Timurovy hodinky. Lev dal vyměnit rozbité sklíčko i strojek, ten původní si však ponechal, nedokázal jej vyhodit. Občas si mechanismus položil na dlaň a nostalgicky vzpomínal. Inessa se zatím nerozhodla, jakou verzi o původu hodinek zvolí, totiž jestli Jefimovi namluví, že jde o rodinné dědictví. Ale zbývalo jí ještě hodně času, aby si všechno promyslela.

„Najíš se s námi?“ zeptala se Lva.

Lev se tu cítil dobře. Přesto zavrtěl hlavou. „Musím domů.“

Doma Lev nenašel Raisu ani Jelenu. Podle příslušníků ostrahy obě dvě ráno odešly do školy a nic neobvyklého se nestalo. Raisa se nezmiňovala, že by se s Jelenou někam chystaly, a Lev si nedovedl představit, kde by teď večer mohly být. Nechybělo žádné oblečení, nezmizela zavazadla. Zavolal rodičům, ale ti také nic nevěděli. Neobával se, že by se na scéně znovu objevila Fraera. Vraždou Zoji zřejmě dovršila svou pomstu Státní bezpečnosti a po celých pět měsíců se neozvala. Ani nemusela – zasáhla Lva přesně tak, jak si přála.

Zaslechl, že někdo přichází. Spěchal do předsíně, prudce otevřel dveře. Dovnitř se vpotácela Raisa a jako opilá se zachytila veřejí. Lev ji podepřel a vyhlédl do chodby. Nikdo tam nebyl.

„Co je s Jelenou?“

„Jelena… je pryč.“

Raisa obrátila oči v sloup, hlava jí klesla. Lev odnesl manželku pod sprchu a pustil studenou vodu. „Proč ses opila?“

Raisa se otřásla a zalapala po dechu. „Nejsem opilá… To jsou jen léky.“

Lev zavřel kohoutek, odhrnul jí vlasy z očí a posadil ji na okraj vany. Zarudlé oči už se nezavíraly. Raisa pozorovala louže tvořící se kolem jejích bot. Mluvila zřetelněji. „Věděla jsem, že bys nesouhlasil.“

„Vzala jsi ji k lékaři?“

„Lve, když onemocní někdo, koho miluješ, hledáš pro něho pomoc. Ten doktor slíbil, že ji bude léčit neoficiálně, bez chorobopisu.“

„Kde?“

„V institutu Serbského.“

Lev úplně oněměl. Mnoho mužů a žen, které kdysi zatýkal, skončilo právě tam.

Raisa se rozplakala. „Lve, dal ji odvézt.“

Lvovo zděšení vystřídal vztek. „Jak se jmenuje?“

Raisa zavrtěla hlavou. „Už ji nezachráníš.“

„Jak se jmenuje? Chci jeho jméno!“

„Nemůžeš ji zachránit!“

Lev napřáhl ruku sevřenou v pěst. Ale neudeřil manželku do obličeje, jak se chystal. V posledním zlomku vteřiny svou zuřivost zaměřil jinam. Strhl ze stěny zrcadlo a praštil jím o hranu umyvadla. Pořezal se o střepy, červené pramínky se mu vinuly kolem zápěstí a stékaly po paži. Klesl na podlahu mezi zakrvácené úlomky skla.

Raisa se posadila vedle manžela a ovázala mu poraněnou dlaň ručníkem. „Myslíš, že jsem nebojovala? Že jsem se jim v tom nesnažila zabránit? Uspali mě sedativy. Když jsem se probrala, Jelena byla pryč.“

Lev pochopil, že jeho porážka je úplná a definitivní. Ze snu o rodině zůstaly trosky. Nedokázal zachránit Zoju, nedokázal ani přesvědčit Jelenu, že život stojí za to žít. Tři roky upřímnosti a vzájemné manželské důvěry se vymazaly. Kdysi Raise lhal a ty lži skrytě přetrvávají, způsobují nové a nové pohromy. Nezazlíval jí, že přijala Fraeřinu nabídku, aby ho opustila, měl to přece být jen úhybný manévr, zoufalý pokus zachránit Zoju. Raisa se prostě rozhodla vzít osud jejich rodiny do vlastních rukou. Bohužel s tím čekala příliš dlouho.

Tříleté předstírání tedy končí. Už není otec, není manžel, a už vůbec ne hrdina. Bude sloužit v řadách KGB. Raisa ho opustí. Co jiného jí zbývá? Spojoval by je nanejvýš pocit společné ztráty. Denně ho bude trýznit pomyšlení, že se v něm Fraera nezmýlila – vždycky patřil režimu. Pravda, snažil se změnit, ale selhal. „Jednu chvíli jsem byl přesvědčený, že ještě máme naději,“ poznamenal.

Raisa pokývla. „Taky jsem si to myslela.“

TÉHOŽ DNE

Lev nevěděl, kolik času uplynulo. Seděli s Raisou na podlaze, opření o vanu. Za nimi kapal nedotažený kohoutek. Lev slyšel, že se otvírají dveře bytu, ale nedokázal se zvednout. Ve dveřích koupelny se objevili Anna a Stěpan. Zřejmě je předtím znepokojil Lvův telefonát, a tak se za synem vydali.

„Co se stalo?“

Raisa jenom smutně pohlédla na manžela. „Vzali nám Jelenu,“ odpověděl Lev rodičům.

Oba staří lidé mlčeli. Stěpan pomohl Raise vstát a přehodil jí přes ramena osušku. Pak odešli do kuchyně. Anna v ložnici ošetřila Lvovi zranění, jak to dělávala, když byl malý chlapec. Lev ji letmo políbil na tvář. Vzápětí už stál v kuchyni a natahoval ruku k Raise. „Potřebuju tvoji pomoc.“

Lvův nejmocnější spojenec Frol Panin se momentálně zdržoval mimo město. Major Gračev sice nepatřil mezi přátele, ale před třemi lety podpořil Lvův návrh na vytvoření samostatného oddělení vražd. První dva roky byl jeho přímým nadřízeným, potom Gračeva ve funkci vystřídal Panin. Od té doby vídal Lev majora jen občas. Nicméně jako stoupenec nové politiky Gračev věřil, že je nezbytné provést změny a do jisté míry přiznat chyby a přehmaty minulé éry.

Lev s Raisou po boku zaklepal na dveře Gračevova bytu a instinktivně přelétl očima celou domovní chodbu. Bylo dost pozdě, ale do rána čekat nemohli. Báli se, že jejich energie vyprchá a znovu na ně dolehne drtivý pocit malomyslnosti. Dveře se otevřely. Lev znal majora pouze upnutého do nažehlené uniformy, proto teď překvapeně pozoroval jeho ošuntělé oblečení, zašpiněné brýle a rozcuchané vlasy. Jindy strohý a zdrženlivý Gračev Lva objal bouřlivě, jako by vítal dávno ztraceného bratra. Raise se uctivě uklonil. „Pojďte dál.“

Na podlaze obývacího pokoje spatřili spoustu krabic, částečně zaplněných nejrůznějšími věcmi. „Stěhujete se?“ zeptal se Lev.

Gračev zavrtěl hlavou. „Kdepak, přeložili mě. Hodně daleko. Ani nedokážu říct kam, vážně ne. Samozřejmě mi to řekli, ale v životě jsem o takovém místě neslyšel. Je někde na severu, mám dojem. Prostě sever, zima a tma, abyste pochopili.“

Slova ze sebe přímo chrlil. Lev se ho pokusil trochu usměrnit. „Z jakého důvodu?“

„Ocitl jsem se v nemilosti, už se nehodím na tu práci – a jak se zdá, na žádnou odpovědnější práci, můžu vést leda tak okrsek v nějakém zapadákově. Vy dva přece ten trest znáte, ne? Vyhnanství. Oba jste si ho užili.“

„Kde je vaše manželka?“ zeptala se Raisa.

„Opustila mě.“ Aby Gračev předešel projevům soucitu, chvatně dodal: „Po vzájemné dohodě. Máme syna. A hoch to chce někam dotáhnout. Nerad bych mu zničil budoucnost. Musíme uvažovat rozumně a prakticky.“

Gračev si strčil ruce do kapes. „Pokud potřebujete pomoc, ode mě se jí vzhledem k mé situaci bohužel asi nedočkáte.“

Raisa se otočila ke Lvovi, v očích otázku, jestli má vůbec význam, aby se Gračevovi svěřovali.

Major si jejího pohledu všiml. „Ven s tím. Když už vám nepomůžu, alespoň si o vašem problému popovídáme jako stejně smýšlející přátelé.“

Raisa se v rozpacích začervenala. „Promiňte.“

„Neomlouvejte se.“

„Odebrali nám naši adoptivní dceru Jelenu a poslali ji na psychiatrickou kliniku do Kazaně,“ začala chvatně vysvětlovat Raisa. „Víte, vražda její sestry ji těžce zasáhla. Od té doby se chudinka nevzpamatovala. Zařídila jsem jí neoficiální vyšetření u jednoho doktora a…“

„Žádná neoficiální vyšetření neexistují,“ přerušil ji Gračev.

Raisa znervózněla. „Slíbil mi, že nepořídí záznamy. Věřila jsem mu. Když jeho léčba neúčinkovala…“

„Dal děvče hospitalizovat, aby chránil sám sebe?“

Raisa přikývla. Gračev chvíli přemýšlel. A náhle si povzdechl. „Obávám se, že ze Zojiny smrti se nikdo z nás tak snadno nevzpamatuje.“

Ta poznámka Lva zaskočila. „Nikdo z nás? Nerozumím vám.“

„Odpusťte. Není vhodné srovnávat širší dopady s vaším soukromým žalem.“

„Jaké širší dopady?“

„Tohle teď nebudeme rozebírat. Přišli jste kvůli Jeleně…“

„Ne,“ přerušil ho Lev. „Vysvětlete mi to prosím.“

Major se posadil na jednu z krabic. Sklouzl pohledem k Raise, pak ke Lvovi. „Zojina smrt všechno změnila.“

Lev jenom nechápavě zíral.

„Zavraždili mladou dívku, aby potrestali bývalého příslušníka Státní bezpečnosti,“ pokračoval Gračev. „Uštvali nebo zabili kolem patnácti dalších, vesměs penzionovaných příslušníků, některé z nich mučili. Tyhle události znamenaly pro naše nejvyšší představitele těžký otřes. Tu vůdkyni gangu jsme přece propustili z pracovního tábora. Jak že se jmenuje?“

„Fraera,“ odpověděli Lev a Raisa současně.

„Kolik podobných jsme ještě propustili? Domů se vracejí stovky tisíc lidí. Jak budeme vládnout, jestli se jen zlomeček z jejich počtu začne chovat jako ona? Spustí její pomsta řetězovou reakci, která vyvrcholí zhroucením zákonnosti a pořádku? Vypukne občanská válka, zemi zachvátí rozvrat. Takové obavy stát dosud neznal. A už sahá k preventivním opatřením.“

„K jakým opatřením?“

„Do společnosti se vloudil duch liberálnosti. Věděli jste, že se už objevili autoři politických satir? Dudincev napsal román Nejenom chlebem. Otevřeně tam zesměšňuje celý systém a státní orgány. Co bude následovat? Připustíme kritiku. Dovolíme lidem, aby se stavěli proti režimu. Dokonce aby se mstili. Kdysi tak silná moc se najednou zdá nesmírně křehká.“

„Vyskytly se případy odvety i v jiných částech země?“

„Když jsem se zmínil o širších dopadech, měl jsem na mysli také další státy. Incidenty se objevily na všech územích pod naším vlivem. Podívejte se, co se děje v Polsku. Chruščovův projev vyvolal stávky a demonstrace. Antisovětské nálady se šíří po celé východní Evropě, zasáhly Maďarsko, Československo, Jugoslávii…“

„Všude tam se ten projev dostal?“ podivil se Lev.

„Text získali Američané a otiskli ho v novinách. Tou sjezdovou řečí jsme jim nabídli skvělou zbraň proti nám. Sami jsme si zasadili těžký úder. Jak máme uskutečňovat světovou revoluci, když se přiznáváme ke zločinům páchaným na vlastních lidech? Kdo by se toužil přidat k našemu boji? Kdo by chtěl být náš spojenec?“

Major si otřel zpocené čelo. Lev a Raisa pozorně naslouchali jako děti zaujaté vzrušujícím příběhem.

„Po Zojině smrti umlčeli každého – včetně mě –, kdo se stavěl za nutnost provést určité reformy. Dokonce i Chruščov musel otupit kritičnost svého projevu.“

„To jsem netušil.“

„Vy jste truchlil, Lve. Ztratil jste dceru. Ztratil jste přítele. Nevěnoval jste pozornost okolnímu světu. A zatímco jste prožíval svůj zármutek, v Moskvě přepisovali projev.“

„Přepisovali? Jak?“

„Škrtali pasáže o mučení a o lidech zastřelených na místě. Opravený dokument otiskli měsíc po Zojině smrti. Netvrdím, že rozhodující faktor představovala právě Fraeřina pomsta. Nicméně ty vraždy sehrály významnou roli. Konzervativci je použili jako přesvědčivý argument. Chruščov neměl na vybranou, a tak se podle pokynů ústředního výboru projev přepracovával. Stalin už nebyl vrah, pouze se dopouštěl chyb. Systém v ničem neselhal, veškeré přehmaty zavinil osobně Stalin. Vznikl utajovaný projev bez utajovaných skutečností.“

Lev se zamyslel. „Takže mé oddělení zrušili proto, že jsme těm vraždám nedokázali zabránit.“

„Kdepak, to je jen záminka. S oddělením vražd od začátku nesouhlasili. Taky mi nikdy neodpustili, že jsem ho pomáhal založit. I vaše oddělení svým způsobem patřilo do té plíživé liberalizace. Víte, Lve, příliš jsme spěchali. Svoboda se získává pomalu, kousek po kousku, musí se o ni bojovat. Síly, které si přejí změnu – a já se k nim počítám –, postupovaly ukvapeně a zašly příliš daleko. Přecenili jsme se. A podcenili jsme ty, kdo si chtějí zachovat moc v nezměněné podobě.“

„Převeleli mě ke KGB.“

„Posloužíte jako symbol. Tradiční mocenské struktury otvírají svou náruč někdejšímu agentovi MGB a stoupenci reforem. Využijí vás, Lve. A vy jim musíte dovolit, aby vás využili. Na vašem místě bych byl velmi opatrný. Nevěřte, že by se snad chovali laskavěji než Stalin. Jeho duch žije dál, nikoli v jediné osobě, ale rozptýlený mezi spoustou lidí. Není tak nápadný, dá se obtížněji poznat. Ale neudělejte chybu – stalinské metody přetrvávají.“

Jakmile vyšli z bytu, vzal Lev Raisu za obě ruce. „Byl jsem úplně slepý.“

Bližnaja dača Kuncevo Dvacet kilometrů západně od Moskvy

21. ŘÍJNA

Bližnuju daču, jednu z někdejších Stalinových rezidencí, navštívil Frol Panin teprve podruhé. Ústřední výbor rozhodl, že se luxusní „chata“ neuzavře ani nepromění v muzeum, ale bude nejvyšším představitelům sloužit k rodinné rekreaci, stane se místem, kde si děti hrají, personál skvěle vaří a hodnostáři ve vrzajících kožených křeslech usrkávají nápoje chlazené kostkami ledu. Po Stalinově smrti se zjistilo, že lahve v domácím baru obsahují napodobeniny alkoholu – slabý čaj místo skotské, vodu místo vodky –, aby Stalin mohl zůstat střízlivý, zatímco jeho ministrům destiláty rozvážou jazyk. Teď už takové opatření ztratilo smysl, imitace vylili do dřezu. Časy se změnily.

Ačkoli večeře měla pět chodů, jedl Frol velmi skromně. Ze tří druhů masa sotva ochutnal, nabízené tři druhy vína nechal bez povšimnutí. Tím jeho společenské povinnosti pro dnešek skončily. Vydal se po schodech nahoru. Slyšel kapky deště bubnující o střechu. Uvolnil si vázanku, rozepnul horní knoflíček u košile a vešel do svého apartmá. Synové spali ve vedlejší místnosti, uložila je služka. Manželka už se zřejmě svlékala, opustila tabuli dřív, jak se od žen očekávalo, aby pánové mohli nerušeně probrat důležité záležitosti, což pro ně většinou nebylo snadné, neboť se stačili tak opít, že ze sebe nedokázali vypravit souvislou větu. Frol vstoupil do obývacího pokoje a s úlevou za sebou zavřel dveře. Nesnášel pobyt tady, zejména když tu s ním byly jeho děti. I na téhle dače přece Stalin podepisoval seznamy lidí určených k likvidaci. Ať si teď venku hrálo sebevíc dětí, ať sebehlasitěji zněl jejich smích, přízraky mrtvých tu zůstávaly.

Panin zhasl v obývacím pokoji a zamířil k ložnici. „Nino?“ zavolal ještě před prahem.

Seděla na pelesti. Vedle Niny seděl Lev – promoklý, se zablácenými nohavicemi, ruku převázanou obvazem, také promočeným. Špinavá voda prosakující oblečením vytvořila na prostěradle kulatou skvrnu. Zdánlivý klid ve Lvově tváři zakrýval obrovskou výbušnou sílu, strašlivý hněv bublající pod tenkou vrstvou skla.

Panin horečně promýšlel taktiku. „Lve, co kdybych si k tobě místo manželky sedl já?“ Nečekal na odpověď a rovnou Ninu gestem pobídl. Váhavě se zvedla. Lev jí nebránil.

„Co se děje?“ zašeptala manželovi.

Frol si dal záležet, aby ho slyšel i Lev. „Pochop, Nino, Lev zažil těžký otřes. Smutek ho úplně vykolejil, není teď příliš soudný. Za vloupání do vládní dači se střílí. Ale vynasnažím se a jistě tu věc vyřešíme bez následků.“ Odmlčel se a pak oslovil přímo Lva. „Může se jít manželka podívat na děti?“

Lvovi blýsklo v očích. „Děti klidně spí. Nedělej ze mě hlupáka.“

„Omlouvám se.“

„Tvoje manželka zůstane tady.“

„Jak si přeješ.“

Nina se posadila na židli v rohu pokoje.

„Jde o Jelenu, že?“ pokračoval Panin. „Mohl ses zastavit v mé kanceláři, zařídil bych, aby tvou dceru okamžitě z ústavu propustili. S její hospitalizací nemám nic společného. Když se ke mně ta zpráva donesla, zhrozil jsem se. Doktor jednal z vlastní iniciativy, poslal Jelenu do léčebny zcela bezdůvodně. Pravda, byl přesvědčený, že plní svou povinnost.“ Frol se opět odmlčel. „Neobjednáme si něco k pití?“

Lev vyprázdnil kapsy. „Nejsem ozbrojený, nepředstavuju pro tebe žádné nebezpečí. Jestli zavoláš ochranku, zatknou mě.“

Nina vstala. Chystala se křičet o pomoc. Frol jí naznačil, aby mlčela, a otočil se ke Lvovi. „Tak co ode mě chceš?“

„Fraera pro tebe pracovala, že?“

„Ne.“ Frol se posadil vedle Lva. „Spolupracovali jsme.“

Původně Lev předpokládal, že Frol obvinění popře. Ale proč by lhal? Bezvýznamnému Lvovi mohl říct čistou pravdu.

Panin se zvedl, odložil sako a rozepnul si několik dalších knoflíčků u košile. „Fraera za mnou přišla. Neznal jsem ji. Jen mlhavě jsem tušil, že se vůbec v Moskvě vyskytují nějací vorové. Nikdy mě nezajímali. Vloupala se mi do bytu a čekala na mě. Věděla o tobě všechno. A věděla taky o boji, který ve straně probíhá mezi konzervativci a reformátory. Tvrdila, že se naše cíle prolínají, a navrhla mi spolupráci. Umožníme jí pomstít se těm, kdo ji dostali za ostnaté dráty, a série vražd pak využijeme k vlastním účelům: vyvoláme pocit ohrožení.“

„Na Lazarovi jí tedy nezáleželo?“

Panin zavrtěl hlavou. „Lazar posloužil jako záminka. Fraera v něm viděla jen někoho ze svého minulého života, nic víc. Těmi dny, co jsi strávil v kolymském pracovním táboře, tě trestala. Chtěla, aby sis trochu užil svět, do kterého jsi poslal tolik lidí. A my jsme tě zase potřebovali mít z cesty. Oddělení vražd představovalo jediný nezávislý vyšetřovací útvar. Fraera požadovala volné ruce. Když jste s Timurem odjeli, mohla zabíjet podle libosti.“

„Agenti KGB po ní nepátrali?“

„Zajistili jsme, aby k ní nepronikli příliš blízko.“

„A co důstojníci, kteří vedli oddělení vražd během mé nepřítomnosti?“

„Naši lidé. Přesně se řídili instrukcemi. Pochop, Lve, vždyť tobě se málem podařilo zabránit vraždě patriarchy. Přitom ta vražda byla nesmírně důležitou součástí našich plánů. Patriarchova smrt šokovala všechny mocenské špičky. Kdybys zůstal v Moskvě, musela by tě Fraera zabít. Jenže si to nepřála. Připravovala pro tebe mnohem rafinovanější trest.“

„A ty jsi souhlasil?“

„No ovšem, souhlasil,“ odpověděl Panin, lehce udivený, že se Lev ptá na něco tak samozřejmého. „Odvolal jsem majora Gračeva, sám zaujal místo tvého nejbližšího rádce a pomohl ti dospět k rozhodnutím, jaká nám vyhovovala. Vyřizoval jsem veškeré doklady, nutné pro tvoji cestu do tábora číslo 57.“

„Naplánovali jste to s Fraerou?“

„Čekal jsem na vhodný okamžik. Když jsem vyslechl Chruščovův projev, poznal jsem, že nastal čas. Museli jsme jednat. Změny se vymkly kontrole.“

Lev vstal a přešel k Nině. Panin se také zvedl, v očích napětí a obavy. Lev položil ruku na ženino rameno. „Takhle jsme přece vyslýchali podezřelé, ne? V přítomnosti jejich milovaných – a s výhrůžkou, že pokud podezřelý nedá správnou odpověď, potrestáme tu milovanou osobu.“

„Lve, já na tvoje otázky odpovídám.“

„Schválil jsi vraždy žen a mužů, kteří sloužili režimu?“

„Mnozí z nich sami vraždili. Na mém místě by situaci neřešili jinak.“

„Jakou situaci?“

„Lve, uspěchané reformy představují pro naši zemi smrtelnou hrozbu, vážnější než Stalinovy zločiny, dokonce vážnější než celý Západ. Fraeřiny vraždy byly ukázkou možné budoucnosti. Miliony lidí, kterým vládnoucí strana ublížila, by se vzbouřily stejně jako vězni na lodi Staryj bolševik nebo v tom kolymském gulagu. Takové incidenty by se opakovaly v každém městě, v každé oblasti. Nepostřehl jsi to, Lve, ale právě probíhá skrytá bitva o přežití národa. Nesouvisí přímo se Stalinovými chybami. Ano, Stalin samozřejmě překročil meze. Jenže minulost nezměníme. A z minulosti pramení naše moc. Musíme se chovat, jak jsme se chovali vždycky – vládnout železnou rukou. Nemůžeme přiznávat omyly a současně chtít, aby nás občané dál milovali. Ostatně je nepravděpodobné, že si nás ještě někdy zamilují. Ale postačí, když se nás budou bát.“

Lev odstoupil od Niny. „Dosáhl jsi svého. Tajný sjezdový projev upravili. Fraeru už nepotřebuješ. Přenech mi ji. Umožnil jsi jí, aby se mi pomstila, teď se zase pomstím já Fraeře. Zradu si jistě vyčítat nebudeš, koneckonců zrazuješ pořád.“

„Lve, sice nemáš sebemenší důvod, abys mi důvěřoval, ale dobře ti radím: zapomeň na Fraeru. Zapomeň, že existuje. Vyřídím tu nešťastnou záležitost s kazaňskou klinikou, Jelenu okamžitě propustí. Můžete se s Raisou odstěhovat z Moskvy, pryč od smutných vzpomínek. Najdu vám zaměstnání – jakékoli si budete přát.“

Lev pohlédl Paninovi do očí. „Takže s Fraerou stále ještě spolupracuješ?“

„Ano.“

„Na čem?“

„Ten projev nás velmi oslabil doma i za hranicemi. Potřebujeme předvést svou sílu, aby o ní nikdo nepochyboval. Proto v některých zemích sovětského bloku připravujeme nepokoje. Půjde o nevelké, spíš symbolické protestní akce, ovšem potlačíme je tvrdě a nemilosrdně. Odborníci z KGB už po celé východní Evropě založili buňky, které mají podněcovat revoltu. Jednu z těch buněk řídí Fraera.“

„Kde?“

„Drž se mé rady, Lve. Tenhle boj nemůžeš vyhrát.“

„Kde je Fraera?“

„Nemůžeš ji porazit.“

„Dokázala by mi snad ještě víc ublížit?“

„Ano, Lve. Protože tvoje dcera Zoja žije.“

Sověty ovládaná východní Evropa Maďarsko Budapešť

22. ŘÍJNA

Zoja chvátala na smluvené místo – Operaház –, kde měla předat své ilegální zboží. V kapsách ji tížilo střelivo, celá stovka nábojů, každý s kulkou naříznutou tak, aby se po zásahu rozštěpila na čtyři kusy. Ačkoli byl chladný večer, Zoje samou nervozitou hořely tváře. V přepásaném plášti ke kolenům a s černým baretem nasazeným šikmo do čela vypadala starší, připomínala spíš maďarskou studentku než čtrnáctiletého ruského sirotka. Po chvíli si celá rozrušená a zpocená stáhla baret z hlavy a nacpala jej do kapsy k nábojům. Alespoň ztlumila jejich výmluvný řinkot.

Na hlavní třídě Sztálin út nedaleko Operaház se zastavila. Kontrolovala, jestli ji nikdo nesleduje. Náhle na rameni ucítila čísi prsty. Překvapeně se otočila. Spatřila hlouček mužů a hned ji napadlo, že jsou to agenti maďarské tajné policie. Jeden z nich ji políbil na tvář a vtiskl jí do ruky jakýsi leták. Všichni muži o překot hovořili. Po čtyřech měsících strávených v Budapešti stačila Zoja pochytit jenom pár maďarských vět. Nicméně podle vzhledu odhadovala muže na studenty či umělce. Určitě to nejsou agenti, pomyslela si s úlevou. Přesto musela být opatrná. Kdyby zjistili, že je Ruska, kdovíjak by se zachovali. Plaše se usmála – snad budou respektovat její ostych a nechají ji běžet. Ale stejně už o ni ztratili zájem. Právě rozbalovali další letáky a lepili je na výkladní skříň nejbližšího obchodu. Zoja ustoupila a chvatně pokračovala směrem k dohodnutému místu.

U Operaház vyšla po kamenných schodech a schovala se za sloupy, kde ji z ulice nikdo nemohl vidět. Sklouzla očima k hodinkám, dárku od Fraery. Dorazila sem příliš brzy, a tak se odsunula dál do stínu. Netrpělivě čekala, až se objeví člověk, s nímž se měla setkat. Dnes poprvé plnila úkol sama. Obvykle pracovala s Malyšem. Tvořili tým, jejich partnerství se upevnilo před pěti měsíci v Moskvě.

Když tehdy v noci odvlékali Zoju z její podzemní cely, vůbec nepochybovala, že ji Fraera hodlá zabít, aby se pomstila Lvovi. Stála tváří v tvář smrti stejně jako před několika dny, ale najednou jí taková vyhlídka nebyla ani zdaleka tak lhostejná. „Malyši!“ vykřikla.

„Proč voláš Malyše?“ podivila se Fraera.

„Protože ho… mám ráda.“

Fraera se zasmála, smích postupně zesílil v hlučný řehot, k němuž se připojil i vor vedle ní. Vysmívali se Zoje, bavili se na její účet. Rudá studem a ponížením zaťala pěsti a vrhla se na Fraeru. Než stačila udeřit, chytila ji vůdkyně gangu za ruku. „Dám ti šanci, jedinou šanci. Jestli zklameš, zabiju tě. Pokud uspěješ, přijmu tě mezi nás. A zůstaneš s Malyšem.“

Odvezli ji na Bolšoj Krasnocholmskij most. Všechno proběhlo, jak Fraera určila. Lev Děmidov s Raisou čekali uprostřed mostu. Celí promoklí nastoupili do auta, v jehož zadní části oddělené drátěnou mřížkou seděla Zoja. Při pohledu na Raisin utrápený obličej přece jen zapochybovala. Ale názor změnit nemohla, bylo pozdě. Přitiskla dlaně k mřížce a dala sbohem svému dosavadnímu nešťastnému životu. Loučila se nesnadno, neboť opouštěla i mladší sestru.

Po předstíraném odporu vytáhli Zoju z auta. Jakmile se ocitla mimo zorné pole Raisy a Lva, dobrovolně vlezla do žoku na obilí. Uvnitř už se krčil Malyš.

Zatímco Fraera s vorem odnášeli pytel k mostnímu zábradlí, Zoja se dál naoko bránila, dokud ji muž nepraštil. Vůbec s tím nepočítala, prudký úder ji málem omráčil. Vor pevně zavázal žok šňůrou. V neproniknutelné tmě Malyš ovinul paži kolem Zojiných ramenou. Opětovala jeho objetí. Krátce padali – a narazili na hladinu.

Díky kovovému závaží rychle klesli ke dnu. Vodotěsná látka jim na chvíli zajistila dostatek vzduchu. Sotva se závaží zarylo do bahna, Malyš nožem poslepu rozřízl voskované plátno. Vzápětí se do žoku nahrnula ledově studená voda. Chlapec pomohl dívce ven. Drželi se za ruce, vystoupali vzhůru a rychle doplavali ke břehu. Odtud sledovali, jak Lev s Raisou skáčou do řeky v mylné naději, že Zoju zachrání.

Potom se Zoja a Malyš nepolevujícím deštěm vydali po vysokém kamenném nábřeží proti proudu řeky. Když došli na dřevěné molo, opět se setkali s Fraerou, která poslouchala vzdálené zoufalé volání Lva a Raisy a vychutnávala si jejich žal nad domnělou ztrátou dcery.

Pod schody vedoucími na Operaház postával jakýsi muž. Zoja se vynořila ze stínu za sloupy. Muž se opatrně rozhlédl na obě strany Sztálin út a teprve potom zamířil k Zoje. Dívka začala vyprazdňovat kapsy a ukládat náboje do jeho aktovky. Muž vytáhl pistoli. Zkusil, jestli patrony s naříznutou kulkou odpovídají typu zbraně, spokojeně naplnil zásobník a opět pistoli schoval. Místo poděkování jen krátce pokývl a chvatně zmizel. Zoja v duchu napočítala do dvaceti a pak vyrazila zpátky k domovu.

Připadalo jí zvláštní považovat Budapešť za domov. Ještě před pěti měsíci o Maďarsku nevěděla skoro nic. Věrný spojenec Sovětského svazu, součást nerozborné fronty bratrských národů, stát v přední linii světové revoluce… Fraera musela tyhle učebnicové propagandistické fráze poopravit. Vysvětlila Zoje, že Maďarsko prostě nedostalo na výběr. Koncem druhé světové války obsadili zemi nacisté, po jejich porážce rovnou následovala sovětská okupace. Maďarsko se stalo suverénní republikou bez jakékoli suverenity. Mátyás Rákosi, mnohaletý nejvyšší stranický a vládní představitel dosazený Stalinem, věrně kráčel ve stopách svého učitele a pána, dával mučit a popravovat vlastní občany. Podle sovětského vzoru založil AVH, maďarskou tajnou policii. Jazyk a místo se lišily, teror byl tentýž. Po Stalinově smrti se objevily pokusy o změnu, živené touhou po skutečné nezávislosti. Zoja sem nepatřila, nicméně od smrti rodičů se dosud nikde necítila tak doma jako tady, v zemi, kterou si přisvojili cizí lidé proti její vůli – podobně jako Zoju.

Potěšená, že splnila úkol a už ji netíží střelivo, chvátala po Nagymező utca. Náhle před sebou spatřila hlouček a v jeho středu muže, s nimiž se už dneska setkala. Jeden seděl na ramenou kolegy a snažil se celý sloup uliční lampy polepit letáky. Ze skupinky se oddělila statná rozložitá třicátnice, zjevně opilá, a zamířila vstříc Zoje. Jako obrovskou šerpu měla žena kolem sebe omotanou maďarskou státní vlajku. Zoja se podívala na kandelábr, sáhla do kapsy a výmluvně ukázala stejný leták. Ženě to gesto nestačilo, vtáhla ji do hloučku a ovinula vlajkou. Hovořila srdečně, ovšem Zoja jí nerozuměla. Vzápětí už veselá dáma tančila a zpívala, ostatní se přidali. Zoja pochopitelně neznala slova, a tak se jen usmívala a doufala, že ji brzy nechají běžet. Ráda by zmizela dřív, než si všimnou její mlčenlivosti. Vtom všichni zvážněli. Od hlavní třídy se k nim řítila dodávka. Prudce zastavila, z kabiny vyskočili dva příslušníci AVH.

Nevelký dav se semkl kolem pouliční lampy, jako by lidé chtěli chránit letáky svými těly. Jeden příslušník strhl ze Zoji prapor a opovržlivě jím zamával. Teprve teď si všimla, že komunistický státní znak s kladivem, klasem a pěticípou rudou hvězdou někdo vystřihl. Uprostřed vlajky zůstala jenom oválná díra. Příslušník AVH připomínal zuřivě štěkajícího psa. Prohledal Zoje kapsy. Nenašel nic kromě baretu. Vztekle jej hodil na zem. V záhybu látky se předtím bohužel zachytil náboj, který se teď kutálel po chodníku.

Příslušník patronu zvedl a vítězoslavně pohlédl Zoje do očí. Než stačil promluvit, podnapilá žena se shýbla, sebrala baret a hrdě si jej nasadila. Byl jí až směšně malý. Policista se k ní otočil. Zoja i bez znalosti maďarštiny pochopila, že se ženy ptá, jestli jí ta čepice patří. A co patrona? zřejmě pokračoval. Žena mu místo odpovědi plivla do obličeje. Zatímco si příslušník stíral sliny, žena mrkla na Zoju: Utíkej!

Zoja neváhala a tryskem vyrazila šikmo na opačnou stranu ulice. V běhu se ohlédla přes rameno. Příslušník AVH právě napřáhl ruku a praštil ženu do čelisti. Zoje se podlomily nohy, jako by ten tvrdý úder zasáhl její vlastní obličej. Zakopla a upadla, odřela si dlaně. Překulila se a přes špičky bot viděla, jak žena klesá k zemi. Jeden z mladíků se vrhl na policistu. Do potyčky se zapojil i druhý příslušník. Zoja se zvedla z vozovky a opět se rozběhla. Tentokrát se jí podařilo zmizet v postranní ulici, ale ani pak se nezastavila. Musela sehnat pomoc. Fraera jistě bude vědět, co dělat.

Fraera a její vorové obsadili několik bytů v domě za dvorkem nedaleko Rákóczi út. Vedl k němu úzký průchod, z hlavní ulice do oken nebylo vidět. Teprve tady se Zoja zastavila a vydechla úlevou. Nikdo ji nesledoval. Náhle ji kdosi vzal za rameno. Malyš. Objali se.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se.

Zavrtěla hlavou.

Mlčky vyšli z neosvětleného průjezdu na dvorek před šestipatrovým domem. Fraeře patřily byty rozmístěné v různých poschodích. Každý sloužil jinému účelu. V jednom se tiskly letáky a plakáty, ve druhém se skladovaly zbraně. Zoja vstoupila do třetího, kde se jedlo, spalo a diskutovalo. Překvapilo ji, že uviděla mnohem víc lidí než obvykle. Vášnivě tu spolu hovořili maďarští muži a maďarské ženy, podle jejího odhadu nanejvýš dvacetiletí studenti. Kolem postávalo několik vorů. Větší část Fraeřina gangu zůstala v Moskvě. Ostřílení vorové dali přednost jistotě kriminálního podsvětí. Nechápali dohodu, kterou Fraera uzavřela s Paninem, a neuměli si představit život mimo Rusko. Do Budapešti Fraeru doprovodili jenom ti nejvěrnější. V jejich rozhodnutí nepochybně sehrálo roli i vědomí, že žádná jiná moskevská tlupa by je do svých řad nepřijala. Z patnácti původních členů zbyla pouhá čtveřice.

Fraera sice debatujícím Maďarům nerozuměla, nicméně dokonale vnímala řeč očí a gest. Okamžitě si všimla i Zojina rozrušení. „Co se stalo?“

Zoja překotně vylíčila svůj zážitek. Fraeře blýsklo v očích. Oslovila svého tlumočníka, studenta jménem Zsolt Polgár. „Sežeňte co nejvíc maďarských vlajek. Vystřihněte z nich státní znak s kladivem a rudou hvězdou, aby uprostřed zůstala jenom díra. Tohle je symbol, na jaký jsme čekali!“

Žena, která riskovala život, aby zachránila Zoju, zřejmě Fraeru vůbec nezajímala. Zoja se necítila nejlépe. Vyšla z bytu na balkon a opřela se o zábradlí. Malyš si vedle ní zapálil. Zoja mu cigaretu odtrhla od úst a rozdrtila ji podpatkem. „Nekuř, smrdí mi to.“

Vzápětí svých slov zalitovala. Pachem kouře se koneckonců pouze snažil vyrovnat ostatním vorům. Nechtěla ho urazit. Ale stalo se, chlapec dotčeně sklouzl ze zábradlí a odešel zpátky do bytu. Nepochybně jí chtěl dát najevo, že ho nemůže peskovat a poučovat jako mladší sestru.

Při vzpomínce na Jelenu se Zoje sevřelo srdce. Nesčetněkrát o svém rozhodnutí uvažovala. Jistě, nabízely se jí jenom dvě možnosti – přidat se k Fraeře, nebo zemřít. Ale znovu a znovu si musela přiznávat, že ve skutečnosti chtěla všechno opustit, chtěla uniknout – i za cenu ztráty mladší sestry.

„Zlobíš se?“

Ačkoli tu vedle sebe žily pět měsíců, Fraera jí dál připadala nepřístupná a cizí, spíš jako pouhý zdroj energie než jako člověk.

„Ta žena s vlajkou mě zachránila,“ řekla tiše Zoja. „Možná kvůli mně zemře.“

„S tímhle musíme počítat, Zojo… O život asi přijde hodně nevinných lidí.“

TÉHOŽ DNE

Fraera sestoupila ze schodů, vyšla ze dvora a rozhlédla se na obě strany. Noční ulice byly liduprázdné – nikde žádní příslušníci AVH, o kterých se zmiňovala Zoja. Přesto se Fraera co chvíli otáčela, aby se přesvědčila, že ji nikdo nesleduje. Samozřejmě nevěřila nikomu, ani svým přívržencům. Dělníci, studenti a představitelé různých protisovětsky zaměřených skupin jí připadali nespolehliví a nepraktičtí. Utápěli se v planém teoretizování, jejich řady snadno mohla infiltrovat tajná police AVH. Byli natolik ponoření sami do sebe, že by vůbec nepostřehli hrozící nebezpečí. Ačkoli tu Fraera pracovala podle pokynů Frola Panina, lidé z AVH o jejích akcích vůbec nevěděli. Kdyby ji dopadli, zřejmě by ji rovnou zastřelili. Informace týkající se záměru vyvolat povstání měli pouze moskevští konspirátoři, nikdo jiný. A pokud by její přátelé z řad odpůrců režimu zjistili, že vlastně jenom plní příkazy sovětských orgánů, bez váhání by ji zabili.

Shýbla se a zvedla leták povlávající vedle mřížky kanálu – seznam poopravených šestnácti bodů, šestnácti požadovaných změn, jakýsi politický program, který včera odpoledne studenti sepsali během shromáždění na Technické univerzitě. Fraera se nemohla vydávat za studentku, a tak postávala venku. Když se dozvěděla, že svolavatelé schůze jako hlavní téma probírají návrh, aby studenti na protest proti sovětským vládcům hromadně vystoupili z komunistické mládežnické organizace DISZ, ostře svým příznivcům vytkla nedostatek odvahy a vyzvala je, aby diskusi nasměrovali k závažnějším otázkám. Takhle Fraera v Budapešti působila po celé uplynulé čtyři měsíce. Vyvíjela tlak, nabízela materiální pomoc, podněcovala nenávist k přetrvávající okupaci. Hněv mezi lidmi se zdál skutečný a hluboký, ovšem bylo třeba proměnit jej v konkrétní činy. Sama by mnoho nedokázala, měla za úkol především dodat amatérským odpůrcům režimu profesionálnější podobu. Včera se konečně dostavil úspěch. Studenti s přímočarostí a překvapivým odhodláním shrnuli debatu do šestnácti bodů.

V souladu se zněním mírové smlouvy požadujeme okamžitý odchod veškerých sovětských vojsk.

To byl čtvrtý bod rukopisného textu, který Fraeře přinesli ze sálu. Chvatně se vrátila do bytu a nechala poznámky vytisknout, pravda, s drobnou změnou – požadavek stažení sovětských vojsk přesunula na první místo. Za pár hodin už její vorové po městě rozváželi letáky obsahující oněch šestnáct bodů a navíc doplněné obzvlášť otřesnými úryvky z Chruščovova tajného projevu.

Kromě několika vorů zbylých z někdejší tlupy se Fraeřiným nejbližším spolupracovníkem stal její tlumočník Zsolt Polgár, student strojírenství. Seznámila se s ním při návštěvě ilegálního revolučního baru ve sklepě jedné továrny. Pod nízkým stropem, věčně zahaleným hustými oblaky cigaretového dýmu, se pravidelně scházeli hosté překypující ctižádostí změnit poměry. Zsolta, syna dobře situovaného maďarského diplomata, by čekala skvělá kariéra, pokud by se smířil se sovětskou okupací a přizpůsobil režimu. Mladík plynně hovořil rusky a brzy zaujal místo Fraeřina nepostradatelného prostředníka. Rozesmávala ho, spala s ním, omračovala ho historkami o své krutosti. Lichotila mu, chválila jeho svobodomyslnost a revoluční představy. Ve skutečnosti v něm viděla spíš zhýčkaného chlapce bouřícího se proti otci, kterým pohrdá coby prosovětským přisluhovačem. Ale bez ohledu na své motivy byl Zsolt odvážný a plný ideálů, tedy snadno manipulovatelný. Navrhl, aby se na podporu šestnácti bodů uspořádala demonstrace. Stejný nápad se objevil i v jiných částech města a Fraera uvažovala, jestli se nejedná o práci dalších Paninových tajných buněk. Každopádně výsledek vypadal slibně: zítra z opačných konců Budapešti vyrazí dva průvody, aby se spojily na Pálffyho náměstí. V hlavním městě sice už předtím vznikly určité nepokoje, dosud však bez většího účinku. Podle Fraeřina přesvědčení šanci na opravdový střet s bezpečnostními silami dávala pouze situace, kdy lidé stojí bok po boku a vzájemně se povzbuzují. Teprve potom vzkypí potlačovaný hněv a trpkou poslušnost vystřídá velkolepé násilí.

U hotelu Astoria vzdáleného několik bloků od jejích bytů Fraera nejprve chvíli pozorovala křižovatky a pak vzhlédla k rohovému oknu v nejvyšším hotelovém patře. Hořela tam červená svíčka, nepříliš originální, ale srozumitelný signál, který Fraera zvolila. Momentálně ji zval dál. Obešla hotel, zadním vchodem vstoupila do liduprázdné kuchyně, odtud se po schodech dostala na chodbu horního patra a pokračovala až k poslednímu pokoji. Zaklepala. Dveře otevřel strážný s namířenou pistolí. Za ním stál druhý. Prohledali ji a odvedli do další místnosti. Za stolem seděl Frol Panin a zíral z okna jako zasněný poeta.

Spojenectví s Paninem ani žádnými lidmi jeho typu původně neplánovala. Když se ale po návratu z pracovního tábora opět ocitla v Moskvě, pochopila, že pokud chce víc než jenom vrazit Lvovi nůž do zad, bude potřebovat pomoc. Podobnou improvizaci představovala i Budapešť. Domnělou Zojinou smrtí Fraera dosáhla cíle, zničila veškeré Lvovy naděje na štěstí. Trpěl stejně, jako kdysi trpěla sama, za ztrátu jejího syna zaplatil ztrátou adoptivní dcery. Byl zlomený a musel se vyrovnat se svým žalem, který navíc nezmírňovalo spravedlivé rozhořčení, jakým se Fraera zachraňovala v dobách, kdy prožívala totéž. Pomstu se tedy podařilo dokonat – a Fraera se rozhodovala, co dál. Uvědomovala si, že od Panina se nemůže prostě odpoutat a zmizet. Jestli pro něho přestane být užitečná, dá ji zabít. Kdyby přece jen unikla, bude už jenom poklidně a neúprosně stárnout. A po ničem takovém netoužila… Sotva se doslechla o jeho zahraničních akcích, o snahách vyvolat v sovětském bloku nepokoje, nabídla sebe a své lidi. Panin se zpočátku tvářil skepticky. Namítla, že proti sovětskému Rusku dokáže agitovat přesvědčivěji než běžně používaní agenti KGB.

Teď jí Panin podal ruku. To ryze formální gesto ji pokaždé znovu zaskočilo. Přesto mu pravicí potřásla. Usmál se. „Přiletěl jsem, abych se podíval, jakých pokroků jsme dosáhli. Naše jednotky jsou rozmístěné na hranicích. Už dost dlouho. Ale zatím zůstávají bez práce.“

„Dočkáte se svého povstání.“

„Potřebuju ho hned. Za rok mi nebude nic platné.“

„Vypukne co nevidět.“

„Ostatní buňky vykázaly mnohem výraznější úspěchy. Například v Polsku…“

„Demonstrace a stávky, které jste vyvolali v Poznani, tamní vláda potlačila a Chruščovovi neublížily. Neměly dopad, s jakým jste počítali, jinak byste se nezajímali o Budapešť.“

Panin pokývl. Obdivoval Fraeřinu schopnost přesně odhadnout situaci. Chruščov své plány na snížení počtu konvenčních zbraní nezavrhl. Zůstávaly ústřední částí jeho reforem. Argumentoval tím, že Sovětský svaz už nepotřebuje tolik tanků a pozemních vojsk, když má k dispozici mohutné odstrašující nukleární síly a buduje experimentální systém raketových nosičů, jehož ovládání nevyžaduje miliony vojáků, ale pouze nevelký počet techniků a vědců.

Takovou politickou slepotu považoval Panin za krajně nebezpečnou. Rakety zatím nebyly stoprocentně spolehlivé a kromě toho Chruščov zásadně nechápal důležitost armády – podobně jako nechápal následky svého tajného projevu. Armáda přece nesloužila výhradně k ochraně před vnějším nepřítelem, měla také za úkol bránit rozpadu sovětské říše. Jednotlivé národy sovětského bloku nespojovala ideologie, pohromadě je udržovaly tanky, motorizované divize, letadla. Navrhované škrty společně se škodami způsobenými projevem znamenaly bytostné ohrožení státu. Panin se svými spojenci tvrdili, že je nutné nejenom uchovat neztenčené stavy konvenční armády, ale naopak ji ještě rozšířit a přezbrojit, vojenský rozpočet se musí zvyšovat, nikoli krátit. Nepokoje v Budapešti či kterémkoli východoevropském městě jasně prokážou, že celý plán světové revoluce závisí na konvenčních zbraních, ne pouze na jaderném arzenálu. Pár milionů mužů s puškami vždycky dokázalo lidem doma i za hranicemi připomenout, kdo vládne.

„Jaké pro mě máte zprávy?“ zeptal se Panin.

Fraera mu podala leták s oněmi šestnácti body. „Zítra se koná demonstrace.“

Panin letmo pohlédl na papír. „Co se tam píše?“

„Na prvním místě je požadavek, aby se sovětská vojska okamžitě stáhla ze země. Je to volání po svobodě.“

„Takže je tu souvislost s Chruščovovým projevem?“

„Nesporně. Ovšem samotná demonstrace by nestačila.“

„Co ještě potřebujete?“

„Záruku, že se do davu bude střílet.“

Panin zamyšleně odložil leták na psací stůl. „Uvidím, co se dá dělat.“

„Musíte to zařídit. Ti lidé sice zažili nejrůznější hrůzy, věznění, popravy, ale přesto je k násilí musíme vyprovokovat. Víte, nejsou jako…“

„Jako my?“

Fraera už se chystala k odchodu, ale u dveří zaváhala a otočila se. „Kvůli ničemu jinému jste mě nepozval?“

„Ne. To je všechno.“

Sovětský svaz Maďarské hranice Obec Berehovo

23. ŘÍJNA

Vlakem plným sovětských vojáků se rozléhal hlasitý hovor. Přesunovali se v souvislosti s připravovaným povstáním, o němž nic nevěděli. Nevládly tu žádné obavy, žádná tíseň. Veselá nálada vojska ostře kontrastovala s rozpoložením Lva a Raisy, jediných přítomných civilistů.

Když se Lev tehdy dozvěděl, že Zoja žije, do jeho pocitu úlevy se přimísila bolest. Nevěřícně naslouchal Paninovu líčení událostí na mostě, kde Zoja podle rafinovaného plánu předstírala odpor a ochotně spolupracovala s ženou, která si nepřála nic jiného, než aby Lev trpěl. Zoja tedy žila. Jistě, byl to zázrak, ale nesmírně trýznivý. Krutější zprávu Lev snad ani nemohl dostat.

Zatímco později informace získané od Panina opakoval Raise, všiml si u ní téže proměny – úlevu rychle vystřídal smutek. Lev si před manželkou klekl, znovu a znovu se omlouval: všechna trápení jí způsobil on, kdyby ho nemilovala, tenhle trest by si ušetřila. Raisa pečlivě promýšlela své odpovědi. Soustředila se na podrobnosti odhalující Zojin duševní stav, zajímala ji především otázka, jak zařídit, aby se dcera vrátila domů.

Raisu nijak nepřekvapilo, že je Panin zradil. Logická jí připadala i Fraeřina moskevská spolupráce s Paninem – ta žena prostě toužila dokončit pomstu. Ovšem v případě pokusů vyvolat nepokoje uvnitř sovětského bloku se jednalo o nejcyničtější politické machinace odsuzující tisíce lidí k smrti, jen aby si kremelští zastánci tvrdé linie posílili pozice. Co tady Fraeru lákalo? Pomáhala stalinistům, mužům a ženám, kterým bylo zcela lhostejné její uvěznění, které nedojímala ztráta jejího dítěte a vlastně ztráta jakéhokoli dítěte. Tohle Raisa nechápala. Zato v Zojině zběhnutí, pokud se o něčem takovém dalo mluvit, žádnou složitou záhadu neviděla. Dítě jenom přeběhlo z jedné nefunkční rodiny do jiné, stejně nefunkční. Raisa si dokázala představit, že Fraeřin životní styl se nešťastné dospívající dívce musel zdát přitažlivý.

Raisa se rozhodla odjet do Budapešti se Lvem. Nesnažil se jí to rozmluvit, naopak ji tam potřeboval, bez ní by k Zoje pronikl mnohem obtížněji. Raisa se ještě zeptala, jestli použijí sílu, kdyby se Zoja odmítla vrátit. Lev tu chmurnou vyhlídku na únos adoptivní dcery uvážil a pak přikývl.

Protože Lev ani Raisa neuměli maďarsky, opatřil jim Frol Panin společníka. Pětačtyřicetiletý Károly Téglás působil v Budapešti jako tajný agent. Rodilý Maďar po válce vstoupil do řad NKVD (později KGB) a sloužil nenáviděnému vůdci Rákosimu. Nedávno Károly strávil jistý čas v Moskvě, kde svým nadřízeným radil, jak nejlépe vyvolat maďarskou krizi. Souhlasil, že bude Raise a Lvovi dělat tlumočníka a průvodce.

Teď se Károly vrátil z toalety, otřel si ruce o kalhoty a usedl naproti manželům Děmidovovým. Měl korpulentní břicho, buclaté tváře, kulaté brýle. Stěží by se na něm našla jediná rovná linie. Díky těm oblinám budil spíš dojem naivního dobráka než obávaného agenta.

Vlak zpomalil, blížil se k Berehovu na sovětské straně mohutně opevněné hranice. Raisa se předklonila a oslovila Károlyho. „Proč nám Panin dovolil odjet do Budapešti, když pro něho Fraera pracuje?“

Tajný agent pokrčil rameny. „Na to se musíte zeptat přímo Panina. Ode mě žádná vysvětlení nečekejte. Jestli se snad chcete vrátit, prosím. Já vás nijak neomezuju.“ Vyhlédl z okna. „Vojsko nepřekročí hranice,“ pokračoval. „Od téhle chvíle jsme obyčejní civilisté. A tam, kam jedeme, Rusy nemají zrovna dvakrát v lásce.“

Károly se opět otočil k Raise. „Nebudou rozlišovat mezi vámi a vaším manželem. Nehraje roli, že vy jste učitelka a Lev bývalý příslušník Státní bezpečnosti. Nenávidět vás budou úplně stejně.“

Raisu jeho mentorování popudilo. „Vím, co je nenávist.“

Na hranicích Károly předložil dokumenty. Ohlédl se, pozoroval Raisu a Lva, kteří spolu hovořili v zadní části auta. Dávali si pozor, aby se na něho nepodívali. Nechtěli prozradit, že probírají, do jaké míry mu můžou důvěřovat. Nejrozumnější by bylo nevěřit mu vůbec. Dostal jasné rozkazy: zdržet manžele mimo Budapešť, dokud nevypukne povstání. Teprve až Fraera splní svůj úkol, Lev jako muž pověstný houževnatostí a skoro fanatickým zápalem, navíc vycvičený zabiják, dostane možnost vykonat svou pomstu.

Sověty ovládaná východní Evropa Maďarsko Budapešť

TÉHOŽ DNE

Nadšená Zoja svírala Malyšovu ruku. Nechtěla, aby se jí ztratil mezi tisíci lidí, kteří ze všech ulic a křižovatek proudili na Parlamentní náměstí. Tolik let si romantizovala smrt jako jediné východisko z osamění, ale teď by nejraději skákala radostí a křičela do celého světa: Díky, já žiju!

Demonstrace mnohonásobně překonala veškerá očekávání. Zdaleka se jí nezúčastnili jenom studenti a známí odpůrci režimu. Na náměstí jako by se postupně shromažďovalo celé město, lidé opouštěli byty, kanceláře a továrny, neschopní odolat přitažlivé síle pochodu, která se zvyšovala s každým novým příchozím. Zoja chápala význam zvoleného prostranství. Parlament měl být symbolem hrdosti a místem, kde se rozhoduje o osudu národa. Ale představoval pouze ozdobnou fasádu zakrývající skutečnost, že zemi vládne Sovětský svaz. A nádhera starobylé budovy to pokoření ještě zvýrazňovala.

Zapadlo slunce, všeobecné nadšení se však ani trochu nezmírnilo. Přidávali se další a další demonstranti, odhazovali obavy a navyklou opatrnost. Příliv neustával, ačkoli náměstí už se zaplnilo. Dav zhoustl, lidé se mačkali těsně vedle sebe, přesto se ve vzrušené atmosféře bavili, smáli a vzájemně objímali. Nic podobného Zoja nezažila. Samozřejmě v Moskvě chodila na povinné prvomájové oslavy, jenže tohle bylo něco úplně jiného. Tady zcela chyběl onen umělý, přísně organizovaný a střežený jásot. Nehlídali tu milicionáři a příslušníci Státní bezpečnosti, neprojížděly kolony tanků, vybraní školáci nemávali praporky přehlídkovým jednotkám. Ne, na náměstí před parlamentem obyvatelé Budapešti svobodně a spontánně vyjadřovali svůj vzdor. Zpívali, tleskali a skandovali: Ruszkik haza! Ruszkik haza! Ruszkik haza!

Stovky podrážek podupávaly ve tříčtvrtečním rytmu. Zoja se připojila. Sevřenými pěstmi mávala s rozhořčením, jaké se vzhledem k její národnosti mohlo zdát absurdní.

Rusové, běžte domů!

Nezáleželo na tom, že je Ruska. Doma se cítila tady, mezi lidmi, kteří trpěli stejně, jako kdysi trpěla ona, kteří stejně jako ona zažili nejtvrdší útlak.

Zoja, menší než muži a ženy okolo ní, se musela zvedat na špičky. Náhle ji v pase uchopily silné ruce, vzápětí si ji Fraera posadila na ramena. Dívka teď viděla celé náměstí. Dav byl mohutnější, než se domnívala, sahal až k parlamentu a řece za ním, demonstranti zaplnili ulice, trávníky i tramvajové koleje, mnozí vyšplhali na sloupy a sochy.

Pojednou zhasla světla u parlamentní budovy, náměstí se ponořilo do tmy. Davu se zmocnil neklid. V postranních ulicích se dál svítilo. Nepochybně se jednalo o pokus zlomit odhodlání demonstrantů, tma měla posloužit jako zbraň. Pak Zoja uviděla plamínek – kdosi zapálil svinuté noviny. Rychle se objevily další improvizované pochodně. Ozývaly se souhlasné a povzbudivé výkřiky: Posvítíme si sami! Fraera podala Zoje stočený a zažehnutý výtisk deníku Svobodný lid. Hořící tiskařská čerň zbarvila plamen do modrozeleného odstínu. Dívka novinami zamávala nad hlavou. Pozdrav opětovaly desítky, stovky, tisíce pochodní.

Když ji Fraera po chvíli sundala dolů, zrudlá a rozrušená Zoja se předklonila a vděčně ji políbila na tvář. Vůdkyně gangu strnula, dokonce nepřestala dívku svírat kolem pasu, i když už stála na zemi. Zoja se zatajeným dechem čekala. Bála se, jestli všechno nepokazila. Ve tmě se nedalo poznat, jak Fraera ten překvapivý polibek přijala. Kdosi vedle nich opět zapálil stočené noviny. Narudlé světlo ozářilo Fraeřin obličej. Vypadala, jako by právě spatřila přízrak.

Polibek dál žhnul, propaloval kůži. Fraera dívku prudce odstrčila a prstem si přejela po místě, kde se jí dotkly rty. Neměla jsem si Zoju zvedat na ramena, uvědomila si. Udělala jsem velkou chybu. Nechtěně jsem pootevřela vrátka svému někdejšímu já – Anisje, která bývala manželkou a matkou. Něha a laskavost, moje dávno zavržené vlastnosti, se okamžitě vloudily zpátky… Vytáhla nůž, přiložila si ostří k tváři a sjela po ní dolů jako při holení, aby sedřela stopy polibku. S úlevou otřela čepel a opět nůž schovala.

Oddechla si a pozorně zkontrolovala střechy okolních domů. Rozzuřilo ji, že tam Panin nenechal umístit odstřelovače. Zsolt Polgár sledoval směr jejího pohledu. „Po čem pátráš?“

„Kde jsou agenti AVH?“ odpověděla otázkou.

„Obáváš se o naše bezpečí?“

Fraera se nevysmála jeho naivitě. „Nemáme tady proti komu bojovat.“

„Studenti se snaží odvysílat v rozhlase našich šestnáct bodů. Proslýchá se, že vedení rádia je odmítá. Budovu chrání příslušníci AVH, aby zajistili, že zůstane pod sovětskou kontrolou.“

Fraera vzala mladíka kolem ramenou. „To je ono! Tam se pustíme do boje!“

Za pomoci loktů se prodrala davem, který ji zklamal svou pasivitou. Čím víc se vzdalovala od Parlamentního náměstí, tím výraznější změny nálad zaznamenávala. Po Múzeum körút směrem k Nemzeti Múzeum chaoticky pobíhali lidé, někteří vyděšení, jiní rozhněvaní, v rukou dlažební kostky vytrhané z chodníků. Středem pozornosti se stala budova rozhlasu v Bródy Sándor utca, úzké ulici vedle muzea. Ačkoli i tady snad protesty zpočátku probíhaly pokojně, teď už srocený dav útočil. Ulici pokrývaly střepy z vytlučených oken a praskaly pod nohama jako zamrzlé kaluže. Uprostřed vozovky ležela převrácená dodávka s promáčknutou kapotou, kola se dosud otáčela. Dveře budovy byly zavřené a zamčené.

Zsolt se vyptal nejbližších mužů a žen, pak se vrátil k Fraeře a plynule přešel z maďarštiny do tlumené ruštiny. „Studenti chtěli přečíst těch šestnáct bodů. Ředitelka rozhlasu…“

„Jak se jmenuje?“ přerušila ho Fraera.

„Benke. Skalní komunistka, ale jak se zdá, rozumu moc nepobrala. Navrhla jim kompromis – nepustí je dovnitř, ale dá jim k dispozici přenosový vůz. Skutečně dorazil a studenti přečetli požadavky.“

Fraera už se dovtípila. „Byl to podvod.“

„Jistě. Přenosový vůz nic nevysílal. Rozhlas dál odsuzoval nepokoje a vyzýval občany, aby se rozešli domů. Studenti dodávku převrátili a použili jako beranidlo proti hlavnímu vchodu. Chtějí za každou cenu proniknout do budovy. Tvrdí, že rozhlas musí patřit Maďarům, nikoli Rusům.“

Fraera se rozhlédla. Odhadovala sílu davu. „Kde jsou příslušníci AVH?“

„Tam uvnitř.“

Fraera zvedla oči k budově. Za okny nejvyššího patra se míhaly uniformované postavy. Náhle se ozval syčivý zvuk, ulicí se vinula oblaka dýmu. Z kovových nádobek se jako pomstychtivý džin osvobozený z lahve šířil slzný plyn, měnil tvary, rozpínal se, mohutněl. Fraera stáhla své lidi, překontrolovala Zoju a Malyše. Ustoupili směrem k muzeu a přelezli balustrádu. Plyn je doháněl, pokrýval trávu jako ranní opar. Vyběhli po schodech před muzeem a otočili se. Bělavé chuchvalce jim vířily kolem kotníků, ale už nebyly nebezpečné. Větší část slzného plynu vítr odvál úzkou ulicí na hlavní třídu. Dole se z chemické mlhy vynořovali muži i ženy, potáceli se, zvraceli.

Když plyn začal řídnout, přesunula se Fraera blíž a letmo propátrala pustou ulici. Všude přetrvával ponurý klid. Dav ztratil odvahu, nadšení vyprchalo. Fraera se zamračila. Jestli dnešní večer skončí bez vážnějšího incidentu, pomyslela si, vláda převezme iniciativu a rychle obnoví pořádek.

„Jdeme!“ Fraera vyrazila k rozhlasu.

Plyn se dosud úplně nerozptýlil, ale nehodlala čekat. Přeskočila zábradlí a středem ulice zamířila k rozhlasu. Skoro okamžitě se rozkašlala a oči jí zamžily slzy. Nezastavila se. Dlaní si zakryla ústa a nos a pokračovala v cestě, dál kráčela přímo ke vchodu.

Zoja popadla Malyše za loket. „Musíme za ní!“

Chlapec roztrhl košili a zhotovil z ní ochranné masky pro sebe i Zoju. O chvíli později už oba stáli Fraeře po boku. Plyn se zvolna zvedal výš a výš, rozbitými okny vnikal do budovy. Na ulici se trochu lépe dýchalo, zato příslušníci AVH couvali od oken. Kolem Zoji, Malyše a Fraery se znovu srocoval dav. Vorové se vrátili s železnými tyčemi a pokusili se rozbít hlavní vchod.

Zoja vzhlédla vzhůru. Příslušníci AVH opět stáli za okny, tentokrát ozbrojení puškami. Chytila Malyše za ruku a spolu se rozběhli vpřed. Sotva se přitiskli ke zdi, třeskla salva. Všichni na ulici se přikrčili a rozhlíželi se, koho zasáhla kulka. Střelba ale nikoho nezranila, mířila nad jejich hlavy, do zdí protějších domů. Měla demonstranty pouze zastrašit a ozvala se přesně v okamžiku, kdy se hlavní vchod budovy otevřel dokořán.

Ven rázným krokem vypochodovali příslušníci AVH, v rukou pušky s nasazenými bajonety, římská falanga odhodlaná bránit rozhlasovou stanici. Prošli davem, rozdělili se na dvě části a zády k sobě pak postupovali dál – jedna řada ulicí nahoru, druhá dolů. Zoja a Malyš se ocitli v té polovině davu, kterou bajonety zatlačovaly dolů k muzeu. Zoja se podívala na dívku vedle sebe, snad osmnáctiletou. Studentka se vůbec nebála, s vítězoslavným úsměvem opětovala Zojin pohled a zavěsila se do ní. Necouvla, naopak hlasitě proklínala blížící se ozbrojence. Zoja povzbuzená její neohrožeností zvedla nevelký kámen a hodila jej proti příslušníkům. Zasáhl jednoho z nich do obličeje. Stále se ještě vzrušeně usmívala, když jejím směrem muž namířil pušku.

Spatřila záblesk. Podlomily se jí nohy a upadla. Nevěděla, jestli je zraněná. Chvatně se přetočila na bok – a zděšeně zírala do očí dívky, s níž se dosud držely v podpaží. Kulka studentce prostřelila krk.

Jednotka stále postupovala. Zoja se nedokázala pohnout. Věděla, že musí odtud, jinak ji zabijí, ušlapou. Ale nemohla tu dívku opustit… Vtom se k mrtvé sklonila Fraera a vzala ji do náručí. Malyš pomohl Zoje vstát. Rozběhli se pryč. Za nimi se příslušníci AVH zastavili a s namířenými puškami drželi určené pozice.

Fraera položila dívku na vozovku a hněvivě se rozkvílela, jako by oplakávala ztrátu vlastního dítěte. Lidé přilákaní a dojatí Fraeřiným nářkem poklekali u mladé oběti. Nebyl ten okázalý žal spíš předstíraný? Zoja se nad tím ale nestačila důkladněji zamyslet. Fraera se náhle vztyčila, vytáhla pistoli a začala střílet do příslušníků AVH. Právě na tohle znamení čekali vorové. Vzápětí také vytáhli pistole a zahájili palbu z obou stran ulice. Sevřená řada příslušníků se rozvlnila, muži ustupovali ke vchodu. Už si zdaleka nebyli jistí svou převahou. Stejně jako lovci při honu předpokládali, že zbraně mají pouze oni sami, nikoli štvaná zvěř. Teď se raději stáhli do bezpečí v budově rozhlasu.

Zoja zůstala u mrtvé dívky, upřeně pozorovala ty vyhaslé oči. Fraera ji odvedla stranou a nabídla jí pistoli. „Bojujeme, nevšimla sis?“

„Zemřela kvůli mně,“ odpověděla Zoja.

Fraera jí vrazila políček. „Nesmíš se litovat, musíš zuřit. Zastřelili ji. Co s tím uděláš? Rozbrečíš se jako malá holka? Fňukáš celý život. Je nejvyšší čas opravdu se bránit!“

Zoja oběma rukama sevřela pistoli, otočila se k budově rozhlasu a namířila na postavy za okny. Znovu a znovu tiskla spoušť, dokud nevyprázdnila zásobník.

24. ŘÍJNA

Pomalu svítalo, ale Zoja nespala. Nebyla unavená, právě naopak, vnímala všechno zbystřenými smysly, jejím očím neunikl žádný detail. Viděla velkou hromadu rozbitých kávových šálků, bůhvíproč navršených do půlmetrové výšky, jako by označovaly hrob. Viděla zbytky hranice, na níž shořely výtisky děl Marxe a Lenina, ukořistěné v knihkupectví. Křehké vločky šedavého popela se vznášely vzhůru – podivný sníh padající od země k obloze. A viděla mezery v chrupu ulice, když lidé vytrhali dlažební kostky a použili je místo granátů. Zdálo se, že válčí sama Budapešť, a Zoja bojovala na její straně. Oblečení jí nasáklo kouřem, nehty a konečky prstů úplně zčernaly. V ústech cítila kovovou chuť, v uších jí zvonilo. Na břiše pod blůzou měla zastrčenou pistoli.

Rozhlas demonstranti dobyli krátce před rozedněním, z oken se dosud vinul kouř. Bytelné dřevěné dveře se posléze podařilo vylomit. Odpor uvnitř budovy slábl, zatímco útočící dav posílili kadeti z vojenské akademie, ozbrojení puškami. Fraera vyhledala Zoju s Malyšem a nařídila jim zůstat venku. Bylo zbytečné, aby se pletli do přestřelek v chodbách zaplněných dýmem, kde jistě za každými dveřmi číhali zoufalí příslušníci AVH. Chlapec a dívka dostali jiný úkol: „Najděte Stalina.“

Na konci ulice Gorkij fasor, která vedla k hlavnímu městskému parku Városliget, ohromeně zírali – uprostřed náměstí Hrdinů chyběla dominanta, obrovská mnohametrová socha Stalina, bronzový kolos s knírkem velikosti paže. Viděli jenom kamenný podstavec. Došli k zohavenému pomníku. Generalissima kdosi odřízl nad kotníky. Trup a hlava zmizely, na podstavci zůstaly jen obě bronzové boty. Z té pravé trčela zkroucená ocelová výztuž, do levé se dva muži snažili upevnit maďarskou vlajku bez komunistického státního znaku.

Zoja se rozesmála. Ukázala k místu, kde se ještě včera tyčil Stalin. „Je po něm! Je po něm! Ten parchant chcípnul!“

Malyš se k ní vrhl a zakryl jí dlaní ústa. Zoja samozřejmě křičela rusky. Muži na podstavci zpozorněli a otočili se. Malyš zvedl zaťatou pěst. „Ruszkik haza!“

Muži poněkud váhavě přikývli. Pak se ale museli vrátit ke své práci, neboť žerď s vlajkou se kácela.

Malyš Zoju chvatně odváděl. „Zapomínáš, kde jsme,“ vytkl jí tlumeným hlasem.

Dívka ho náhle políbila na rty – letmo, impulzivně. Než stačil zareagovat, už se tvářila, jako by se vůbec nic nestalo, a ukazovala k hlubokým rýhám na vozovce. „Tímhle směrem ho odtáhli.“ Bušilo jí srdce, přesto dál sledovala stopy, které bronz vyryl do dlažby. „Museli sochu vléct za dodávkou nebo náklaďákem.“

Malyš neodpověděl. Zoja se zastavila. Nedokázala dál předstírat klid. „Zlobíš se?“

Chlapec zvolna zavrtěl hlavou. Zoja cítila, jak jí rudnou tváře, a raději změnila téma. Mávla rukou k poškrábanému dláždění. „Dáme si spolu závod. Kdo bude první u Stalina! Až napočítám do tří…“

Oba se rozběhli dřív, než vyslovila jediné číslo. Podváděli v dokonalé souhře.

Malyš získal náskok, ale potom ztratil stopu a musel se vrátit. Jako ohaři skláněli hlavy a pátrali, kudy se Stalinova socha přesunovala. Jako první objevila rýhy na vozovce Zoja. Hned vyrazila a nechala Malyše za sebou. Uháněli jižním směrem, poté odbočili k Blaha Lujza tér, velkému náměstí lemovanému obchody.

Konečně před sebou uviděli bronzový trup ležící na břiše, široký a dlouhý jako tramvaj. Oba nasadili co nejostřejší tempo, ale Zoje kupodivu zbylo víc sil – těžila z toho, že Malyš prve špatně odhadl, jak daleko poběží. Velmi těsně Malyše předstihla a prsty se dotkla Stalinova bronzového lýtka. Celá zadýchaná se s úsměvem ohlédla. Malyš se tvářil otráveně. Nesnášel prohry a určitě teď vymýšlel, jak závod zpochybnit.

Aby zpečetila vítězství, zkusila vylézt na sochu. Podrážky jí zpočátku klouzaly po Stalinových bronzových nohavicích, potom se však špičkami bot zachytila v záhybech jeho kabátu a vyšplhala se nahoru. Postavila se a zjistila, že Stalinovi schází hlava. Nemilosrdně ho setnuli. Zoja se vydala po jeho zádech, kráčela opatrně jako provazochodec. Malyš ji zdola sledoval, ruce v kapsách. Usmála se na něho. K jejímu překvapení se nezamračil, naopak úsměv opětoval. Nejraději by samou radostí metala na Stalinově hřbetu oslavné hvězdy.

Došla k bronzovému krku. Sklonila se a přejela prsty po hrbolatém okraji, kde se zřejmě snažili hlavu roztlouct, useknout a odříznout autogenem. Zoja se napřímila, dala si ruce v bok a jako vítězka, přemožitelka obra, se rozhlédla po náměstí. Na protější straně, poblíž József körút, spatřila shluk lidí – a mezi nimi Stalinovu hlavu. Zdálo se, že diktátor, podepřený pouze zbytkem znetvořeného krku a oněmělý zděšením ze své potupy, zírá přímo na Zoju. Čelo měl rozražené, z kráteru vyčníval silniční ukazatel: 15 km. Náklaďák, který sem sochu přivlekl, také posléze odtrhl hlavu od trupu. Dosud byla omotaná řetězy. Zoja krčním otvorem nakoukla do Stalinových útrob, dutých, temných a ledově chladných, jak očekávala, pak slezla dolů a rozběhla se ke srocenému davu.

Malyš ji dohnal a popadl za ruku. „Vrátíme se.“

„Ještě ne.“

Vyškubla se mu, davem se prodrala ke Stalinově hlavě a zuřivě plivla do obrovského, matně lesklého oka. Po rychlém běhu jí vyschlo v ústech, takže se zmohla jenom na drobnou slinu. To však nevadilo, kolem se ozval pochvalný smích. Spokojeně se chystala k odchodu. Ale než stačila zmizet, lidé ji zvedli a posadili do Stalinových bronzových vlasů. Všichni na ni překotně mluvili. Netušila, co říkají, proto pouze přikyvovala. Vzápětí už dva muži chvátali k řidiči náklaďáku, zatímco další muž jí podal maďarskou vlajku s dírou místo státního znaku. Auto nastartovalo a popojelo. Řetězy vedoucí od korby náklaďáku ke Stalinově hlavě se napnuly. Bronzová hlava se pohnula a otočila dokola, jako by ožila. Zoja se musela pevně chytit onoho trčícího ukazatele 15 km. Z davu k ní pršely vzrušené otázky. Pochopila, že se jí lidé ptají, jestli je v pořádku, a opět přikývla. Mávli na řidiče. Přidal plyn, Stalinova hlava poskočila a zvolna překodrcala přes tramvajové koleje.

Aby Zoja z té obří hlavy nespadla, posadila se obkročmo na jeden z pramenů Stalinových vlasů. Oběma rukama se držela sloupku silničního ukazatele. Po chvíli získala sebedůvěru a napřímila se. Zahlédla ustaraně se tvářícího Malyše a usmála se. Gestem ho lákala k sobě, ale odmítl. Stál opodál, zjevně znechucený její lehkomyslností. Nevšímala si jeho nevrlosti a předváděla se davu. Ukazovala vpřed jako antická císařovna na slavnostním voze. Náklaďák jel pomalu, skoro krokem, maďarská vlajka se za Stalinovou hlavou zplihle vlekla po zemi. Zoja řidiči naznačila, aby přidal.

Auto zrychlilo. Zpod Stalinovy čelisti sršely jiskry. Zoje vlály vlasy a brzy se za ní rozevlála i vlajka. Dívka se proměnila v symbol národní vzpoury – pod nohama Stalinovu hlavu, za sebou třepetající se nový maďarský prapor. Hrdě se rozhlédla. Doufala, že v očích davu spatří obdiv, přála by si, aby tenhle okamžik někdo zachytil kamerou nebo fotoaparátem.

Ale davy se rozprchly.

Z József körút se valil tank s výhrůžně namířenou hlavní, pásy rachotivě drtily vozovku. Řidič nákladního auta prudce zabrzdil, řetězy se uvolnily. Stalinova hlava se zastavila tak náhle, že se převrhla a nosem narazila na dlažbu. Zoja spadla a napůl omráčená zůstala ležet uprostřed náměstí.

Malyš k ní přiskočil a vzal ji za ramena. Posadila se a celá odřená lapala po dechu. Tank mířil přímo k nim, zbývalo mu sotva pár set metrů. S chlapcovou pomocí vstala a belhala se pryč. Ve snaze najít úkryt spěchali k nejbližšímu obchodu. Zoja se ohlédla. Tank vystřelil – žlutý záblesk, svištivý zvuk. Granát zasáhl dlažbu jen kousek za nimi. Zvedl se oblak dýmu, kolem létaly úlomky kamene provázené plamínky. Zoju a Malyše srazila tlaková vlna.

V kouři se objevila Stalinova hlava, vymrštěná ze země. Připomínala obrovský nestvůrný míč kolébající se na konci řetězů a obloukem se k nim snášela, jako by hodlala pomstít své znesvěcení. Zoja přimáčkla Malyše na chodník. Stalinova hlava je těsně minula – rozeklané okraje krku proletěly jenom několik centimetrů nad nimi – a s řinkotem skončila ve výkladní skříni. Chlapce a dívku zasypaly střepy. Za těžkou bronzovou hlavou řetězy vlekly i nákladní auto. Smýkalo se převrácené na střechu, z kabiny viselo řidičovo tělo.

Z mračna dýmu se vynořil tank, kovové monstrum. Zoja a Malyš se odplazili dozadu k roztříštěnému výkladu lékárny. Teď už neměli kam uniknout. Ale tank nevypálil. Otevřel se poklop a z věže se vysunul voják s kulometem. Chlapce a dívku ochromil strach, nedokázali se ani pohnout. Ve chvíli, kdy se hlaveň kulometu stočila jejich směrem, vojákovu čelist zasáhla kulka. Od tanku se odrážely další a další kulky, střílelo se ze všech částí náměstí. Během palby vojáci stáhli mrtvého kulometníka dovnitř. Než stačili uzavřít poklop, přiběhli dva muži a vhodili do věže lahve zazátkované hořícími hadry. Tank okamžitě vzplanul.

Malyš popadl Zoju za ruku. „Musíme pryč.“

Tentokrát dívka nic nenamítala.

Sověty ovládaná východní Evropa Maďarsko Budapešť Vrch Budín

27. ŘÍJNA

Lva značně znepokojovalo, že jejich průvodce zjevně nikam nespěchá. Postupovali nesmírně pomalu. Zatímco tisíc kilometrů k maďarským hranicím zdolali za dva dny, urazit zbývajících tři sta kilometrů k Budapešti trvalo další tři dny. Károly poněkud zrychlil, teprve když z rádia uslyšel o nepokojích, které v hlavním městě vypukly. Na dotazy odpovídal pouze překladem rozhlasových zpráv popisujících drobné narušení pořádku fašistickými živly. Z těch slov se vůbec nedal poznat rozsah vzpoury. Vysílání podléhalo cenzuře a nepochybně události zlehčovalo. Nicméně opakovaná výzva, aby se demonstranti rozešli do svých domovů, spíš prozrazovala, že režim už nemá situaci plně pod kontrolou. Vzhledem k nedostatku informací Károly považoval přímou cestu do Budapešti za příliš nebezpečnou a rozhodl se pro okružní trasu. Tak se vyhnuli několika strážním stanovištím sovětské armády a proklouzli do čtvrti Buda, značně vzdálené od centra se sídly stranických a vládních institucí, kde bylo v poslední době nejrušněji.

Už svítalo, když Károly zaparkoval na vrchu Budín, pár set metrů nad městem. Okolní ulice se zdály pusté. Dole pod kopcem protékal Dunaj a rozděloval Budapešť na dvě části – Budu a Pešť. Tady v Budě všechno působilo poklidným dojmem, zato na druhé straně řeky se ozývala střelba. Z některých budov stoupaly tenké pružky dýmu.

„Už ve městě zasáhly sovětské jednotky?“ zeptal se Lev. „Potlačily vzpouru?“

Károly pokrčil rameny. „Nevím o nic víc než vy.“

„Tohle je přece váš domov,“ oslovila Károlyho Raisa. „Tam na ulicích jsou vaši spoluobčané. Panin ty lidi – stejně jako vás – využívá, jen aby zabránil politické diskusi. Jak pro něho můžete pracovat?“

Károly se zamračil. „Moji spoluobčané musí vzít rozum do hrsti a zapomenout na sny o svobodě. Jsou pro nás zhoubné. Jestli tenhle zmatek pomůže odplavit věčné kverulanty, nám ostatním se uleví… Ať už si o mně myslíte cokoli, já si prostě přeju normální klidný život.“

Vystoupili z auta. „Nejdřív se zastavíme u mě doma,“ ukázal Károly směrem dolů.

Byt měl nedaleko hradu, na svahu s krásným výhledem na Dunaj. Zatímco stoupali do posledního patra domu, Lev prohodil: „Bydlíte sám?“

„Se synem.“

O své rodině se Károly dosud nezmínil a žádné další podrobnosti nepřidal ani teď. Odemkl dveře, prošel z jedné místnosti do druhé a nakonec zavolal: „Viktore?“

„Jak je váš syn starý?“ zeptala se Raisa.

„Je mu třiadvacet.“

„Asi není těžké uhodnout, kde právě teď je.“

„Co vlastně dělá?“ doplnil Raisinu poznámku Lev.

Károly zaváhal. „Nedávno ho přijali k AVH.“

Lev a Raisa mlčeli. Dodatečně si uvědomili, jaké starosti asi jejich průvodce trápí. Károly upřeně hleděl z okna. Mluvil spíš sám pro sebe. „Není důvod k obavám. Jakmile propukly nepokoje, vedení AVH povolalo všechny příslušníky do ústředí. Viktor bude určitě tam.“

V bytě byly značné zásoby jídla, petroleje, svíček i zbraní. Károly u sebe nosil pistoli už od chvíle, kdy přejeli hranice. Navrhl, aby Lev s Raisou následovali jeho příkladu. Chodit dnes po Budapešti neozbrojený ještě nezaručuje, že se s vámi bude jednat, jako byste nebojovali, vysvětlil jim. Lev zvolil útlou, ale spolehlivou sovětskou pistoli TT-33. Raisa ji zdráhavě vzala do rukou. Pak si připomenula, jakou hrozbu představuje Fraera, a raději se s pistolí seznámila blíž.

Opustili byt a zamířili z Budína dolů, aby se přes Dunaj dostali na protější stranu města, do ohniska vzpoury, kde se pravděpodobně ve Fraeřině okruhu pohybovala i Zoja. Cestou po náměstí Széna tér se proplétali mezi narychlo vybudovanými opevněnými stanovišti. Ve vchodech domů seděli pokuřující mladíci, vedle sebe připravené Molotovovy koktejly. Převrácené tramvajové vozy sloužily jako barikády znemožňující průjezd ulicemi. Ze střech všechno kolem pozorovali odstřelovači. Raisa, Lev a Károly nechtěli vzbudit podezření, proto se k řece přesunovali jen velmi pomalu.

Na širokém mostě Margit híd spojujícím nábřeží s ostrovem uprostřed Dunaje a pak pokračujícím do Pešti se Károly náhle přikrčil a ukázal k vedlejšímu mostu. Stály tam tanky. Obrněné jednotky se daly zahlédnout i poblíž Parlamentního náměstí. Sovětská armáda zjevně už zakročila, ale jak nasvědčovaly povstalecké barikády, zatím ještě nezískala převahu. Károly se chladným větrem rozběhl vpřed, Lev s Raisou ho následovali. Ulevilo se jim, když konečně dorazili na druhou stranu.

Maďarské hlavní město působilo rozpolceně, dosud jako by kolísalo mezi válečným a mírovým stavem. V té komplikované a nepřehledné situaci mohla být Zoja kdekoli. Lev s sebou vzal dvě fotografie. Jedna, z poměrně nedávné doby, zachycovala Zoju doma – nespokojenou, sklíčenou, bledou nenávistí. Druhý snímek pořídily bezpečnostní orgány po zatčení Fraery, tehdy Anisji. Ovšem žena se natolik změnila, že snímek byl téměř nepoužitelný. Károly fotografie ukazoval kolemjdoucím. Všichni projevovali ochotu pomoct, neboť mnoho rodin jistě pátralo po pohřešovaných příbuzných, ale vraceli snímky a jenom omluvně vrtěli hlavou.

Trojice vešla do úzké ulice, kterou zatím nepoznamenaly žádné boje. Bylo dopoledne a v malé kavárně hosté klidně popíjeli kávu, jako by se nedělo nic zvláštního. Jedinou odchylku představoval štos letáků složený na chodníku. Lev se sklonil, několik jich zvedl a očistil z nich prach. Na horním konci stránky spatřil razítko ve tvaru pravoslavného kříže. Maďarskému textu sice Lev nerozuměl, ale rozpoznal jméno: Nikita Sergejevič Chruščov. Fraeřina práce, pomyslel si vzrušeně. Fraera je určitě někde tady… Podal leták Károlymu.

Károly nereagoval. Upřeně pozoroval cosi v dálce. Lev se zahleděl stejným směrem. Ulice ústila do nevelkého náměstí s osamělým holým stromem. Protože stáli ve stínu a prostor kolem stromu zalévalo slunce, musel Lev přivřít oči. Teprve pak si všiml, že se kmen podivně kývá.

Károly se vyřítil vpřed, Lev s Raisou se hnali za ním. Pochopitelně vzbudili pozornost kavárenských hostů sedících u okna. Trojice se zastavila těsně před náměstíčkem, na rozmezí světla a stínu. Z nejmohutnější větve stromu viselo za svázané kotníky, tedy hlavou dolů, mužské tělo. Paže se přízračně pohupovaly. Pod tělem už dohasly zbytky ohně, který pohltil vlasy, obličej i ramena. Muže obnažili, ale pouze do pasu. Kalhoty mu nechali, byť se taková cudnost příliš nesrovnávala s velmi krutým způsobem popravy. Nedotčená pokožka nad zčernalou částí trupu prozrazovala, že obětí byl mladík. Jeho služební blůza, košile a brigadýrka se proměnily v popel. Muž se dočkal smrti na hranici ze své vlastní uniformy. Lev v duchu slyšel Fraeřin hlas: Přesně tohle provedou s tebou.

Mladík patřil k příslušníkům AVH, maďarské tajné policie.

Lev pohlédl na Károlyho. Agent si zarýval prsty do spánků a skoro neslyšně mumlal: „Jak… Jak můžu…“

Károly se pomalu a zdráhavě přesunul blíž. Natáhl ruku, opatrně se dotkl zuhelnatělého obličeje, couvl a pak obešel mrtvého. „Jak můžu vědět…“ Otočil se ke Lvovi. „Jak můžu vědět, jestli to není můj syn?“

Klesl na kolena do vychladlého popela, šedavé vločky se rozlétly. Mezitím už se u stromu shromáždili lidé. Pozorně sledovali výjev a nevypadali přátelsky. Nelíbil se jim žal projevovaný nad mrtvým nepřítelem, nelíbilo se jim, že někdo zpochybňuje jejich spravedlivý rozsudek. Lev se sklonil a objal Károlyho kolem ramenou. „Musíme jít.“

„Jsem jeho otec. Měl bych ho poznat.“

„Není to váš syn. Váš syn žije. Najdeme ho. Musíme jít.“

„Ano, žije. Určitě žije, viďte?“

Lev pomohl Károlymu vstát. Ale dav je nehodlal propustit.

Raisa si uvědomila, že jsou ve vážném nebezpečí, a nenápadně sklouzla dlaní k pistoli schované za horním okrajem kalhot. Někteří muži v davu spolu rozčileně hovořili. Tvářili se výhrůžně, jeden měl přes hruď zavěšený nábojový pás. Károly, dosud se slzami v očích, vytáhl z kapsy fotografie Zoji a Fraery. Sotva se muž s nábojovým pásem podíval na snímky, srdečně Károlymu stiskl ruku. Chvíli spolu mluvili, poté se dav pomalu rozešel.

Jakmile zůstali sami, Károly zašeptal Lvovi a Raise: „Vaše dcera nám právě zachránila život.“

„Ten člověk ji viděl?“

„V bojích nedaleko kina Corvin.“

„Co ještě říkal?“

Károly odpověděl až po krátké odmlce. „Že byste na ni měli být pyšní. Zabila spoustu Rusů.“

TÉHOŽ DNE

Výbuch uprostřed davu a blížící se sovětský obrněný transportér vyvolaly paniku. Lidé se rozprchli na všechny strany, zoufale se snažili uniknout z ulice. Raisa běžela co nejrychleji, proplétala se mezi muži, ženami a dětmi. Vedle ní najednou upadl starší muž. Jakási žena, snad manželka, se ho marně pokoušela odtáhnout na chodník. Řidič transportéru buď muže neviděl, nebo mu na obětech nezáleželo, chystal se dvojici přejet, jako by šlo o pouhé odpadky. Raisa se chvatně vrátila a odvlekla muže z cesty. Obrněný transportér se kolem ní přehnal tak blízko, až ji ovanul kovový pach.

Rozhlédla se ulicí. Lva ani Károlyho nikde neviděla, ale jistě byli někde poblíž. Využila zmatku způsobeného transportérem, odbočila do jedné z postranních ulic a utíkala, dokud se zcela vyčerpaná nemusela zastavit. Čekala a vydýchávala se. Zbavila se Lva. Mohla po Zoje pátrat sama.

Napadlo ji to už v Moskvě – jen pár minut poté, co se dozvěděla, že je Zoja naživu. Jak dívka říkala, dokázala by si představit život s Raisou, zatímco život se Lvem si představit nedokáže. Během uplynulých pěti měsíců Raisa neměla možnost zjistit, jestli adoptivní dcera změnila názor, ovšem zdálo se pravděpodobné, že se její nenávist ke Lvovi spíš prohloubila. Ve vlaku cestou do Maďarska dostalo rozhodnutí definitivní podobu. Raisa sledovala rozhovory Károlyho a Lva. Ti muži se sice vzájemně podezřívali, nicméně je spojovala někdejší příslušnost k tajnému zločineckému spolku. Přijeli mě zachraňovat dva agenti KGB? podivila by se Zoja a znechuceně by si odplivla. Moc špatně ji znali. Zato Fraera jistě Zojina rozpoložení využila a chytře projevila pochopení pro její pocity osamělosti.

Lev si určitě odmítal připustit, že se Raisa ztratila úmyslně. Károly možná její skutečné záměry vytušil. Každopádně tohle zdržení jí poskytovalo drobnou výhodu. Károly je vybavil plánky města, kde označil svůj byt pro případ, že by se rozdělili. Svoji současnou polohu Raisa odhadovala na okolí Stáhly utca. Aby se dostala ke kinu Corvin, potřebovala se přesunout jižním směrem, ale nikoli nejběžnějšími trasami. Doufala, že někde tam Zoju potká.

Postupovala pomalu, neboť plánek města musela co chvíli schovávat. Posléze došla k Üllői út. Ve čtvrti zřejmě probíhaly prudké boje, na rozbité dlažbě se povalovaly prázdné nábojnice od tankových granátů. V poměrně prostorné a důležité ulici vládl až přízračný klid, jen občas se objevilo pár lidí, postavy se sotva mihly mezi vchody a zmizely. Raisa se opatrně držela u zdí domů. Zvedla ze země kus cihly, připravená rozbít nějaký výklad a skrýt se uvnitř. Na spodní hraně cihly nahmátla cosi vlhkého. Nechápavě se podívala dolů a zjistila, že nevelký úsek ulice pokrývá podivný sliz.

Zabíral celou šíři vozovky i chodníků. Byly to štůčky drahého hedvábí, složené vedle sebe a nasáklé mýdlovou pěnou. Raisa zkusmo vykročila. Hladké podrážky jí podkluzovaly, vpřed mohla pokračovat, jedině pokud se jednou rukou přidržovala zdi. Jako by stiskla tlačítko poplašného zvonku, po obou stranách ulice se náhle ozval křik. V horních oknech a na střechách Raisa spatřila důkladně ozbrojené muže i ženy. Zaslechla rachot a ucítila vibrace. Ohlédla se. Ulicí přijížděl tank. Otáčel se, kontroloval oba směry. Pak vyrazil přímo k Raise a zrychlil. Ozbrojení bojovníci zmizeli, stáhli se dozadu. Ty štůčky hedvábí zřejmě představovaly past. A Raisa se ocitla v jejím středu.

Rozběhla se, ale vzápětí zakopla a upadla. Vyškrábala se na nohy a dovrávorala k nejbližšímu obchodu. Dveře byly zamčené. Od tanku už ji dělilo jen pár desítek metrů. Rozmáchla se a cihlou roztříštila výklad. Žádný z velkých střepů ji naštěstí nezasáhl. Proskočila otvorem, právě když tank dojel až k okraji hedvábí nasáklého mýdlovou pěnou. Tak nicotnou překážku by měl snadno zdolat. Vzápětí se však začal smekat, pásy se marně snažily překonat kluzký povrch. Ocelové monstrum už se nedalo ovládat. Raisa vzhlédla vzhůru ke střechám. Teď tam číhalo mnohem víc bojovníků než předtím. Na tank se snesla záplava Molotovových koktejlů. Přestože hořel, natočil věž proti horní části budovy a vypálil. Ale nedokázal přesně zamířit, střela minula dům a vznášela se kamsi k obloze.

Raisa se chvatně přemístila do vnitřku obchodu. Zdi se začaly třást. Ohlédla se. Rozbitým výkladem uviděla, že neovladatelný tank klouzavě sjíždí přímo k ní. Padla na podlahu. Tank proboural přední stranu prodejny, hlaveň se zapíchla do stropu, stěny se hroutily. Obrněný kolos zůstal zaklíněný v sutinách.

Raisa se zvedla. Prachem a kouřem klopýtala do zadní části zničeného obchodu. U schodů zaslechla, jak povstalci scházejí ze svých střešních pozic dolů do přízemí. Uvědomila si, že je polapená mezi tankem a blížícími se bojovníky. Přikrčila se za pult a vytáhla pistoli. Poklop tankové věže se otevřel, vzápětí se z něj vysunul sovětský voják se samopalem.

Vzbouřenci dorazili. Raisa zahlédla další samopal, tentokrát v rukou mladé ženy s baretem na hlavě. Žena namířila zbraň na ruského vojáka, připravená střílet. Ta mladá žena byla Zoja.

Raisa se vztyčila. Zoja koutkem oka zachytila pohyb a okamžitě zareagovala – prudce se otočila a namířila na Raisu. Uprostřed kouře a zvířeného prachu stály adoptivní matka s adoptivní dcerou po pěti měsících znovu tváří v tvář. Zoje klesly ruce, jako by její samopal náhle nesnesitelně ztěžkl. Jenom ohromeně zírala. Ruský voják, sotva dvacetiletý, využil příležitosti a obrátil samopal proti Zoje. Raisa instinktivně zvedla svou TT-33 a několikrát stiskla spoušť. Jedna ze střel zasáhla vojáka do hlavy. Skácel se.

Raisa strnule pozorovala mrtvého vojáka a svoji dosud namířenou pistoli. Nemohla uvěřit, že právě zabila člověka. Ale rychle se vzpamatovala. Nesměla ztrácet čas. Přistoupila k dceři a vzala ji za ruce. „Zojo, musíme pryč. Prosím. Důvěřovala jsi mi dřív, důvěřuj mi i teď.“

Zojin nerozhodný výraz svědčící o vnitřním sváru Raisu potěšil. Právě se chystala zdůraznit naléhavost svých slov, když se na schodech objevila Fraera.

Raisa odstrčila Zoju stranou a opět zdvihla pistoli. Zaskočená Fraera se ani nepokoušela bránit. Představovala snadný cíl. Přesto Raisa zaváhala. V tom okamžiku ucítila, jak se jí pod levou lopatku zarývá hlaveň samopalu. Zoja mířila přímo na srdce.

TÉHOŽ DNE

Lev pátral po Raise několik hodin. Bál se, jestli neutrpěla zranění. Pak konečně pochopil: opustila ho záměrně, rozhodnutá hledat dceru sama. Nevěřila, že by se s ním Zoja chtěla vrátit domů. Ve snaze manželku dostihnout běžel ke kinu Corvin. Oválná, snadno hájitelná budova stála mimo silnici. Spojovací cestu pro pěší teď uzavírala barikáda. Zpoza ní vyšel muž ozbrojený samopalem. Károly nestačil Lvovu tempu a zůstal daleko vzadu, Lev tedy neměl tlumočníka. Ale před otázkami ho zachránil příjezd sovětského tanku T-34, který ukořistili povstalci. Z věže vlála maďarská vlajka bez komunistického státního znaku. Bojovníci tank nadšeně vítali. Lev se prodíral davem, v ruce Zojinu fotografii. Jeden z mužů si snímek prohlédl a pak ukázal směrem k hlavní třídě.

Lev se rozběhl liduprázdnou ulicí. Po chvíli se zastavil a sklonil. Vozovku pokrývalo potrhané hedvábí. Některé kusy byly prohořelé a ještě doutnaly, další vypadaly nasáklé mazlavou tekutinou. Spatřil místo, kde ukořistěný tank sklouzl z dlažby a proboural se do výkladní skříně obchodu. Kolem ležely mrtvoly čtyř sovětských vojáků, žádnému z nich nebylo o moc víc než dvacet let.

Nikoho jiného tu Lev neviděl.

TÉHOŽ DNE

Raisa zavřela oči a soustředila se na zvuky, které k ní doléhaly z vedlejších místností. Lidé tam pobíhali, křičeli, cosi stěhovali. Ozývaly se vyštěkávané rozkazy – maďarsky i rusky. Zranění sténali bolestí. Jedna místnost sloužila Fraeřině povstaleckému oddílu jako ošetřovna, další jako jídelna, pach antiseptik se mísil s vůní dušeného masa a škvařícího se sádla.

Když Raisu odváděli od onoho tanku zaklíněného ve zdivu, skoro si nevšímala, kam jdou. Sledovala pouze Zoju. Dívka kráčela vepředu – rázně jako voják, přes rameno samopal, tentýž samopal, kterým by snad Raise klidně prostřelila srdce. Průjezdem dorazili k obytnému domu za dvorkem. V horním patře ji strčili do malé místnosti, narychlo vyklizené a proměněné ve vězeňskou celu.

Stěny se rozechvěly, někde poblíž projížděla těžká vojenská technika. Raisa vykoukla oknem. Dole na ulici se bojovalo. Přímo nad stropem se ozývaly kroky, snajpeři se na střeše přesunovali do vhodných pozic. Raisa se schoulila u zdi co nejdál od okna a zcela vyčerpaná si dlaněmi zakryla uši. Myslela na Zoju. A myslela na mladého sovětského vojáka, kterého zabila. Konečně jí vyhrkly slzy.

Zaskřípěl klíč, dveře se otevřely. Raisa se zvedla z podlahy. Dovnitř vstoupila Fraera. Zatímco v Moskvě působila dojmem vyrovnaného a sebejistého člověka, teď se zdála unavená a napjatá. Nepochybně na ni doléhala tíha náročného úkolu.

„Takže jsi mě našla…“

„Přišla jsem pro Zoju,“ hněvivě opáčila Raisa.

„Kde je Lev?“

„Jsem tu sama.“

„Lžeš. Ale brzy ho najdeme. Budapešť není velká.“

„Pusť Zoju.“

„Mluvíš, jako bych ti ji ukradla. Pravda je, že jsem ji před tebou zachránila.“

„Ať už jsme v rodině řešili jakékoli problémy, máme Zoju rádi. Tobě je lhostejná.“

Fraera Raisiným slovům nevěnovala příliš pozornosti. „Zoja se ke mně chtěla přidat a já jí v tom nebránila. Jedná podle své svobodné vůle. Jestli si bude přát vrátit se s tebou domů, prosím. Nikdo ji tady násilím nedrží.“

„Je snadné získat sympatie nedospělé dívky, když jí dovolíš dělat všechno, co se jí líbí, a ještě ji chválíš. Dáš jí do rukou samopal, vykládáš jí, že je revolucionářka. Samé svůdné lži. Nevěřím, že by tě kvůli nim měla opravdu ráda.“

„Nic takového od ní nečekám. Zato ty a Lev pořád žadoníte o její náklonnost. Oba jste tím přímo posedlí. Jenže dokud Zoja žila u vás, cítila se hrozně. Se mnou je šťastná.“

Přes Fraeřino rameno zahlédla Raisa zraněného muže ležícího na kuchyňském stole uprostřed chodby. Nikde žádní lékaři. Minimální zdravotnické vybavení – jenom zakrvácené hadry, hrnce s vařící vodou. „Jestli tady zůstaneš, zemřeš. A Zoja tu zemře taky.“

Fraera zavrtěla hlavou. „Pouhé obavy nijak neprokazují rodičovský vztah. Ve skutečnosti nejsi Zojina matka o nic víc než já.“

Raisa se probudila do tmy a chladu. Zachvěla se a přitáhla si k bradě tenkou pokrývku. Ve městě vládl noční klid. Původně nečekala, že usne, ale sotva si lehla, klesla jí víčka. V šeru se na podlaze matně leskl talíř s bramborami a masem. Museli tam jídlo položit, zatímco spala. Zvedla ruku, aby si talíř přisunula blíž. Teprve teď si všimla, že dveře jsou otevřené.

Vstala a vykoukla na chodbu. Nikde nikdo. Stačilo by vyklouznout z bytu, sestoupit po schodech a přeběhnout dvorek… Snaží se jí snad Zoja pomoct? Vypáčila zámek, ale nechce, aby se o tom vědělo? Ne, ta akce sice svědčí o dovednosti, ovšem vychází z mylného předpokladu. Raisa přece nechce utéct, přišla si odvést Zoju domů. A tohle Zoja chápe. Navíc je až ztřeštěně odvážná, opatrnost a utajování by se neslučovaly s jejím charakterem.

Raisa celá nesvá ustoupila zpátky. Současně se ve dveřích objevil jakýsi chlapec. „Proč neutečete?“ zašeptal.

„Bez Zoji nikam nejdu.“

Vymrštil se, podrazil jí nohy a útlými prsty ztlumil její výkřik. Ležela přimáčknutá k podlaze, na krku čepel nože. „Měla byste utýct,“ řekl chlapec tiše a výhrůžně.

„Bez Zoji nikam nejdu,“ zopakovala. Cítila, že Zojino jméno na chlapce velmi působí. Tlak nože zesílil. „Ty ji máš rád?“ zeptala se.

Výrostek uvolnil stisk. Tedy se nemýlila, šlo tady o Zoju. Ten kluk se prostě bál, že ji ztratí.

„Vyslechni mě,“ pokračovala Raisa. „Zoja je ve vážném nebezpečí. Stejně jako ty. Pojď s námi.“

„Není vaše.“

„Jistě, není moje vlastní dcera. Ale moc mi na ní záleží. A jestli na ní záleží i tobě, musíš najít způsob, jak ji odsud dostat. Snad jsi poznal, že mluvím jiným tónem než Fraera, ne? Z mého hlasu slyšíš upřímné obavy. Fraeře je Zoja lhostejná.“

Chlapec znejistěl. Zaklapl nůž a schoval jej do kapsy.

„Vrať se s námi do Moskvy,“ dál naléhala Raisa. „To kvůli tobě je Zoja šťastná, ne kvůli Fraeře.“

Chlapec se zvedl a vyběhl z místnosti. Zavřel za sebou, ale pak dveře znovu otevřel. „Řekněte, že jste ten zámek vypáčila sama. Jinak mě zabijou.“ Vzápětí zmizel.

„Počkej!“ zavolala Raisa.

Výrostek znovu nakoukl dovnitř.

„Jak se jmenuješ?“

Zaváhal, ale odpověděl: „Malyš.“

28. ŘÍJNA

Lev napočítal nejméně třicet tanků. Kolona vjížděla hlavní třídou do města. Tak mohutný útvar vyslaný už v šest hodin ráno nepochybně znamenal, že se blíží sovětská ofenzíva, která má povstání definitivně rozdrtit.

Lev uháněl zpátky do Károlyho bytu. Schody bral po dvou a v horním patře téměř rozrazil dveře. Károly seděl za stolem a četl jakýsi leták.

„Sověti nasadili přes třicet tanků,“ chrlil ze sebe Lev. „Právě vnikají do města. Okamžitě musíme najít Zoju a Raisu.“

Károly mu podal leták. Lev netrpělivě vzal papír do ruky. Uviděl fotografii. Svoji fotografii. Károly přeložil doprovodný text: „Tento muž je sovětský špion. Vydává se za jednoho z nás. Pokud o něm máte informace, oznamte je nejbližším obráncům barikád.“

Lev položil leták na stůl. „Jestli po mně pátrá Fraera, pak to dokazuje, že drží v zajetí Raisu.“

„Rozhodně byste neměl vycházet ven,“ podotkl Károly.

Lev naopak už sahal na kliku. „Až budou každou křižovatku hlídat ruské tanky, nějaký ruský špion přestane lidi zajímat.“

Dveře protějšího bytu byly pootevřené. Ve škvíře se objevila hlava souseda. Setkali se pohledem. Muž dveře rychle zabouchl.

TÉHOŽ DNE

Do místnosti vtrhli dva vorové, popadli Raisu v podpaží a chodbou ji odvedli na balkon. Dole celou plochu dvorku zaplňoval dav. Uprostřed stála Fraera. Když uviděla Raisu, gestem svým lidem naznačila, aby se rozestoupili. Mezi nimi klečeli na zemi Lev a Károly se spoutanýma rukama. Připomínali otroky určené k prodeji. V davu přihlížela i Zoja.

Lev se zvedl. Okamžitě se jeho směrem stočily hlavně zbraní. Fraera bojovníky uklidnila: „Necháme ho promluvit.“

„Fraero, nezbývá moc času. Do města právě dorazilo více než třicet tanků T-34. Sověti povstání rozdrtí. Zabijí každého ozbrojeného muže, každou ozbrojenou ženu, každé ozbrojené dítě. Nemáte naději zvítězit.“

„Nesouhlasím.“

„Frol Panin se baví na tvůj účet. Tahle vzpoura mu skvěle hraje do karet. Vůbec tu nejde o budoucnost Maďarska. Panin tě jen sprostě využívá.“

„Kdepak, Maxime, všechno vidíš zkresleně. Mě nikdo nevyužívá. Naopak já využívám Panina. Tak obrovskou věc bych sama nezvládla, moje pomsta by skončila v Moskvě. Původně jsem chtěla ztrestat jenom hrstku viníků. Ale díky Paninovi mám příležitost pomstít se režimu, který mě uvěznil a zničil mi život. Tady trestám celé Rusko.“

„Mýlíš se. Sovětská armáda může ztratit stovky tanků a tisíce vojáků, ale lidem okolo Panina to nijak neublíží. Lhostejně nad tím mávnou rukou.“

„Panin podcenil sílu zdejší nenávisti.“

„Pouhá nenávist nestačí.“

Fraera obrátila pozornost ke Károlymu. „Ty jsi jeho tlumočník? Poslal tě Frol Panin?“

„Ano.“

„Přikázal ti, abys mě zabil?“

Károly chvíli přemýšlel. „Ano, jakmile vypukne povstání. Pokud by vás dřív nezabil Lev Děmidov.“

Lvem ta informace otřásla. Fraera pohrdavě zakroutila hlavou. „Maxime, vážně jsi nepochopil, jaký úkol tu ve skutečnosti plníš? Máš se stát úkladným vrahem. To ty pracuješ pro Panina, já ne.“

„O tom záměru jsem nevěděl.“

„Jako obvykle… Nevěděl jsi, netušil. Takže aby bylo jasno: já tohle povstání nevyvolala, jenom jsem lidi trochu povzbudila. Nic by se nezměnilo, ani kdybys mě zabil.“

Lev se otočil k Zoje. Přes rameno měla samopal, za pasem granáty. Potrhané oblečení, ruce plné škrábanců. Neodvrátila pohled. Oči jí žhnuly až křečovitým odhodláním, jako by se bála, aby se snad na povrch neprodral jiný cit. Vedle ní stál chlapec, který zavraždil patriarchu. Držel ji za ruku.

„Jestli budete bojovat, zemřete.“

„Zojo?“ oslovila Fraera dívku. „Jak odpovíš? Lev mluví hlavně k tobě.“

Zoja zamávala samopalem. „Budeme bojovat!“

TÉHOŽ DNE

Ačkoli si Raisa chtěla s manželem promluvit, jeho zamračený výraz ji odrazoval. Od chvíle, kdy je všechny tři odvedli do místnosti proměněné ve vězeňskou celu, Lev neřekl ani slovo. V rohu ležel na přikrývce Károly, oči zavřené. Při zatýkání mu poranili nohu.

Konečně Raisa prolomila mlčení. „Lve, je mi to moc líto.“

Lev se k ní otočil. „Největší chybu jsem udělal já, Raiso. Neměl jsem ti zatajovat, že nade mnou tenkrát v noci Zoja stála s nožem v ruce.“

Károly sice dál ležel se zavřenýma očima, náhle však prohodil: „To děvče, co se pokoušíme zachránit, na vás vzalo nůž?“ Otevřel jedno oko, pohlédl na Raisu, pak na Lva.

Lvovi se nelíbilo, že se Károly vměšuje do rozhovoru, proto ztlumil hlas. „Bez vzájemné důvěry odsud neunikneme.“

„Jistě,“ přikývla Raisa. „Ale samotná důvěra nás na svobodu taky nedostane.“

„Nenapadá tě, jak by se Zoja dala přesvědčit, aby odešla s námi?“ zeptal se Lev.

„Je zamilovaná.“

„Cože?“ podivil se Lev. „A do koho?“

„Do vora, chlapce zhruba v jejím věku. Jmenuje se Malyš.“

„Ten kluk je vrah. Na vlastní oči jsem viděl, jak zabil patriarchu. Smyčkou z tenkého drátu klidně uřízl hlavu pětasedmdesátiletému starci.“

Károly se posadil. „Pak si ti dva budou dobře rozumět.“

Raisa sevřela manželovi ruku. „Malyš je asi naše jediná naděje.“

TÉHOŽ DNE

Zoja ležela na břiše v pobořeném domě, jehož průčelí se zřítilo pod těžkou palbou. V rukou svírala snajperskou pušku, oko tiskla k čočce dalekohledu. Na Kossuth híd, mostě poblíž parlamentu, stály dva tanky. Nepochybně čekaly na rozkaz pokračovat dál do města, jak o tom mluvil Lev Děmidov.

Vůbec by ji nenapadlo, že se ještě někdy se Lvem setká. Nedokázala se soustředit, pořád před sebou měla jeho obličej. Ze samé nervozity se potřebovala vymočit. Tanky se nehýbaly. Odložila pušku a rozhlédla se po zdemolované ložnici. Protože se celá přední stěna domu proměnila v sutiny, trochu soukromí nabízel jedině šatník, jinak by se Zoja musela vzdálit od svého stanoviště. Vklouzla do skříně, ulevila si a zahanbeně se otřela rukávem kabátu. Proč se kvůli takové drobnosti cítila provinile? Nechystala se snad zabít člověka? Střílela nesčetněkrát, pravděpodobně tedy už pár lidí usmrtila, i když nikdo z nich zatím nezemřel přímo před jejíma očima… Bez varování se jí zvedl žaludek. Popadla nejbližší botu a vyzvracela se do ní.

Ze skříně se skoro vypotácela. Mírně roztřesená se vrátila na své místo uprostřed cihel a vzala do rukou odstřelovací pušku. K oněm dvěma tankům se belhal jakýsi zraněný sovětský voják. Zaměřila ho v nitkovém kříži dalekohledu. Viděla jenom záda a hnědé vlasy, nikoli mužovu tvář. Posádka tanku by mu mohla přijít na pomoc. Fraera Zoju učila, že právě ty zdravé vojáky má střílet nejdřív a zraněného zlikvidovat až pak.

Muž náhle upadl. Sotva deset kroků, které ho dělily od předního tanku, už nedokázal ujít. Zoja přesunula nitkový kříž směrem k poklopu. Číhala. Tank nastartoval a zvolna popojel vpřed. Ano, rozhodli se vojáka zachránit. Jeden z tankistů opatrně nazdvihl ocelový kryt věže, vykoukl a čekal, jestli na něho začnou střílet, připravený okamžitě se stáhnout zpátky. Po chvíli se vysoukal ven a chvátal ke zraněnému. Pro Zoju představoval poměrně snadný cíl. Pokud nevystřelím, říkala si, pomůže soudruhovi do tanku, pak se rozjedou do města a usmrtí další nevinné rodiny. Co bych si měla vyčítat? Jsem tu, abych bojovala. Jsou to nepřátelé. Budou zabíjet děti, matky, otce.

Už se chystala stisknout spoušť, když čísi ruka sklonila pušku dolů. Malyš. Lehl si těsně vedle Zoji, jejich tváře se téměř dotýkaly. Dívka se třásla. Vzal jí z rukou zbraň a zahleděl se na tanky. Podívala se přes okraj sutin. Tanky se opět pohybovaly. Ale nemířily do města, vracely se po mostě zpátky.

„Kam jedou?“ zeptala se Zoja.

Malyš zavrtěl hlavou. „Netuším.“

TÉHOŽ DNE

Lev pečlivě prohlížel dveře, okenní rámy, podlahu. Snažil se odhalit, kudy by se z provizorní cely dalo uniknout. Náhle zaznamenal nezvyklé ticho. Střelba a výbuchy granátů ustaly. Na chodbě se ozvaly chvatné kroky. Dveře se otevřely, dovnitř vešla Fraera. „Poslouchejte!“

Rádio puštěné ve vedlejší místnosti znovu a znovu opakovalo jakousi závažnou zprávu. Hlasatel mluvil maďarsky. Lev se otočil ke Károlymu. Ten už slova pozorně sledoval. Po několika vteřinách Fraera netrpělivě křikla: „Překládej!“

Károly pohlédl na Lva. „Vyhlásili příměří. Sovětské jednotky se stahují z města.“

TÉHOŽ DNE

Fraera vycítila skepsi, proto navrhla vítěznou obhlídku. A tak vyrazili. Lva, Raisu a Károlyho obklopovali povstalci a zbylí členové původního Fraeřina gangu. Kromě Malyše Lev napočítal pouze čtyři vory, nesrovnatelně méně než v Moskvě. Někteří možná padli. Ale většinou asi nechtěli s vůdkyní odjet do Budapešti, odmítli vyměnit život profesionálního zločince za nejistou dráhu revolucionáře. Fraeře to patrně nevadilo, hlavní třídou Sztálin út je vedla hrdě, jako by šlapala po Stalinově hrobě. Raisa šla vedle Lva, Károly se zraněnou nohou kulhal těsně za nimi. Kruhem ozbrojených mužů Lev občas zahlédl na okraji skupiny Zoju a Malyše. Dívka Lvovi nevěnovala sebemenší pozornost, zato výrostek co chvíli vrhl jeho směrem záštiplný pohled. Raisa má pravdu, pomyslel si Lev, ti dva se do sebe zamilovali.

Vůbec nechápal, jak mohli Maďaři dosáhnout vítězství. Viděl vzbouřence ozbrojené cihlami a Molotovovými koktejly. Jistě, bojovali odvážně, bránili své domovy, svou vlast. Ale jako bývalý voják hned poznal, že nemají žádnou strategii. Podnikali nahodilé, zcela nepřipravené akce. Naopak Rudá armáda počtem vojáků i výzbroje představovala nejmohutnější vojenskou sílu na světě. Panin a další kremelští spiklenci hodlali současný stav zachovat. Se ztrátou Maďarska by se nesmířili. Přesto si cestou po ulicích musel Lev přiznat, že jednotky okupantů skutečně město vyklidily. Nikde nespatřil jediný sovětský tank, jediného sovětského vojáka.

Fraera se zastavila. Dorazili k nevelké, spíš nenápadné úřední budově. Kolem hlavního vchodu se hemžily davy, lidé proudili dovnitř i ven. Károly se naklonil ke Lvovi. „Tohle je ústředí AVH.“

„Tady pracuje váš syn?“ zeptal se Lev.

„Ano. Zaměstnanci se určitě už na začátku povstání rozutekli.“

Fraera si všimla, že spolu hovoří, a přistoupila k nim. „Znáte tu budovu? Sídlo maďarské tajné policie. Všichni odtud zmizeli a někde se schovávají, ale najdeme si je.“

Károlymu se podařilo skrýt své obavy.

„Teď je město svobodné a do objektu má přístup veřejnost,“ pokračovala Fraera. „Tajnosti už nejsou tajné.“

Většina Fraeřiných povstalců zůstala venku, do budovy přeplněné lidmi by se prostě nevešli. Fraera prošla vchodem jenom s menší skupinou. Dostali se na vnitřní dvůr. Z balkonů se snášely spousty orazítkovaných strojopisných stránek, pečlivě vedených záznamů teroru. Stmívalo se. Vzhledem k výpadkům elektřiny hořely v kancelářích i na balkonech svíčky. Všude občané pročítali spisy, listovali informacemi, které o nich tajná policie shromáždila. Mnozí z nich plakali. Lev ani nepotřeboval, aby mu dokumenty někdo přeložil. Spisy často obsahovaly udání a zničující výpovědi podepsané příbuznými či přáteli. Víra v lidstvo se tříštila, jako by na podlahu padaly stovky zrcadel.

„Jdeme dolů,“ řekla tiše Fraera.

Zatímco každou kancelář zaplňovaly davy, schody vedoucí do suterénu byly liduprázdné. Stejně jako si Lev uměl představit obsah tajných složek, dobře věděl, co bude v podzemních prostorách – cely, kde příslušníci AVH vyslýchali a mučili zatčené osoby.

Na popraskaný beton kapala voda. Dveře všech cel byly otevřené. V první viděli stůl a dvě židle. Ve druhé jen kanálek uprostřed podlahy, nic víc. Lev sledoval Zojiny vyděšené oči. Zoufale by si přál odvést ji odtud. Vzala Malyše za ruku. Lev mimoděk zatínal pěsti. Uvažoval, jak dlouho je tu asi Fraera přinutí zůstat. K jeho překvapení však ponuré prostory otřásly i tou odvážnou ženou. Pomyslel na výslechové metody, které po svém zatčení jistě zažila.

„Raději půjdeme zapít konec těch časů,“ povzdechla si. A na okamžik se v kalném světle svíček opět zdála lidská.

Oslavu vítězství Fraera uspořádala na dvorku domu, kde měla svých několik bytů. Zúčastnit se mohl každý. Nabízela bedny alkoholu – koňaků, likérů a šampaňského ze zásob prominentů. Všechny ty drahé nápoje, jaké mnozí nikdy neochutnali, si schovávala právě pro tuhle příležitost, což Lvovi dokazovalo, že vždycky věřila v možnost vítězství. Večerní chlad zaháněla hořící hranice, navršená uprostřed dvora do téměř dvoumetrové výšky. Plameny šlehaly k temné obloze. Na hranici hodili i primitivní figuríny Stalina a jeho maďarského přisluhovače Rákosiho, oblečené do uniforem stažených z mrtvol sovětských vojáků. Lev si všiml, že Fraera stojí na balkoně horního patra a neúnavně fotografuje potupu obou diktátorů.

Když se uniformy a figuríny proměnily v popel, objevila se cikánská kapela s pestře pomalovanými nástroji. Hudebníci spustili poněkud nesměle, jako by si nebyli jistí, jestli jejich housle nepřivolají sovětskou dělostřeleckou palbu, ale strach brzy pominul. Hráli stále zvučněji a rychleji. Bojovníci se dali do tance.

Lev s Raisou seděli stranou bujarého veselí. Pod dohledem ozbrojených strážců sledovali, jak Zoja usrkává šampaňské a rudnou jí tváře. Fraera pila z lahve, kterou měla pouze pro sebe. Ani teď nezapomínala na opatrnost. Zachytila Lvův pohled, zvedla se a přešla k manželskému páru. „Klidně si můžete zatancovat.“

„Co s námi chceš provést?“

„Upřímně řečeno, ještě jsem se nerozhodla.“

Zoja se pokoušela zlákat Malyše k tanci. Tvrdošíjně odmítal. Nakonec popadla chlapce za ruku a vtáhla ho do kruhu okolo ohně. Po okapových rourách sice šplhal mrštněji než kočka, ale teď byl ztělesněná nemotornost. „Mysli si, že jsme tu jen ty a já,“ zašeptala mu Zoja.

A tak s představou, že jsou tady úplně sami, vířili okolo hořící hranice. Ze světa se stala jediná rozmazaná šmouha, plameny je rozpalovaly. Chlapec a dívka tančili rychleji a rychleji. Kapela dohrála a všichni zatleskali. Pro mladou dvojici se však svět točil dál. Museli se co nejpevněji vzájemně držet, opírat se jeden o druhého.

30. ŘÍJNA

Z mohutné hranice zbyla jenom hromádka doutnajících uhlíků. Cikánská kapela dávno zmizela, účastníci oslavy se rozešli – kromě těch, kteří se opili do němoty. Malyš a Zoja se choulili pod přikrývkou poblíž dohasínajícího ohně. Károly si pobrukoval jakousi nerozpoznatelnou melodii. Aby utlumil neustálou bolest v noze, vyškemral si předtím u rozjařených povstalců slušnou dávku alkoholu. Fraera nabitá energií, jako by celou noc klidně odpočívala, prohlásila: „Přece nepůjdeme spát do těch našich ubohých bytů!“

Museli se zúčastnit její výpravy – společně s vory, Fraeřiným maďarským průvodcem i Malyšem a Zojou. Opustili dvorek, zdolali most přes Dunaj a unaveně se vlekli k určenému místu, vládním vilám na svazích Budína. Z Růžového vrchu sledovali, jak nad městem svítá. „Prvně po více než deseti letech se Budapešť probudí svobodná,“ poznamenala Fraera.

Dorazili k honosné vile obehnané vysokou zdí a hlídané strážemi. „Řekni jim, ať se seberou a jdou domů,“ požádala Fraera svého průvodce. „Dům je teď majetkem lidu.“

Tlumočník její slova zopakoval maďarsky mužům u brány. Zřejmě znali situaci a sami už dospěli k závěru, že tu střeží výsady padlého režimu. Bez námitek otevřeli bránu, vzali si své věci a zmizeli. Průvodce se vrátil celý vzrušený. „Podle strážných tahle vila patřila Rákosimu.“

„Tady si užíval života můj někdejší vrchní šéf, slavný vůdce naší země,“ začal Károly poněkud ztěžklým jazykem vykládat Lvovi. „Sem jsme mu volávali a ptali se: Máme zatčenému nachcat do huby, soudruhu první tajemníku? Chcete si tu scénku poslechnout? Jo, odpovídal, chci to slyšet všechno.“

Vešli do pečlivě upravené zahrady.

Fraera kouřila ručně ubalenou cigaretu. Z pachu kouře Lev usoudil, že si do tabáku přimíchala povzbuzující látky. Amfetaminy by vysvětlovaly její nepomíjející a přímo zuřivý zápal. Oči měla úplně černé, rozšířené zorničky se matně leskly. Kdysi jako příslušník MGB Lev tuhle drogu užíval během celonočních akcí. Zvyšovala agresivitu. Člověk nedokázal rozumně uvažovat a choval se násilnicky, přitom ke každému svému rozhodnutí dospíval s neotřesitelnou sebejistotou.

Fraera vyběhla po schodech. Klíči, které si vzala ve strážní budce, odemkla dveře a otevřela je dokořán. Teatrálně se uklonila Malyšovi a Zoje. „Náš nový pár si zaslouží nový domov!“

Malyš zrudl, Zoja se usmívala. Sotva se ocitli v rozlehlém atriu, vykřikla úžasem: „Je tady bazén!“

Plavecký bazén chránila plachta z umělé hmoty, teď částečně pokrytá suchým listím. Zoja zkusila prstem vodu. „Studená.“

Vyhřívání dávno vypnuli, týková křesílka naskládali do rohu. Napůl splasklý pestrobarevný plážový míč se v závanech větru kutálel sem a tam.

Vnitřek domu nabízel další přehlídku zvolna chátrajícího luxusu. Vrstvy prachu v kuchyni dokazovaly, že ji nikdo nepoužívá ode dne, kdy Mátyás Rákosi musel po Chruščovově sjezdovém projevu opustit Maďarsko a uchýlit se do Sovětského svazu. Všude samé zahraniční výrobky nejvyšší kvality. Skříňky plné křišťálu a jemného porcelánu. Spousty nenačatých lahví francouzského vína. Plní zvědavosti na obsah lednice přecpané vybranými, ale zplesnivělými potravinami se málem srazili Lev se Zojou. Náhle stáli těsně vedle sebe. „Zojo…“

Než Lev stačil dokončit větu, zavolala Fraera: „Zojo!“

Dívka poslušně odběhla.

Lev ji následoval do obývacího pokoje – a spatřil Stalina. Na zdi visela obrovská olejomalba božského vládce, který moudrým a přísným zrakem pozoruje své poddané. Fraera nabídla Zoje nůž. „Tentokrát tě nikdo neudá.“

Zoja si s nožem v ruce stoupla na židli. Hlavou teď dosahovala ke Stalinovu krku. Velmi snadno mohla diktátorovi znetvořit obličej, ale zaváhala.

„Vyloupni mu oči!“ křikla Fraera. „Oslep ho! Ohol mu knír!“

Dívka seskočila dolů a vrátila nůž Fraeře. „Už jsem… ztratila chuť.“

Fraeřinu rozjařenost vystřídalo podráždění. „Tak ty jsi ztratila chuť? Jenže u hněvu nejde o chuť ani o náladu. Hněv není přelétavý jako třeba láska. Hněv nemůžeš jednu chvíli cítit a vzápětí necítit. Hněv s tebou zůstává natrvalo. Stalin ti zavraždil rodiče!“

Zoja rozčilením zvýšila hlas. „Nechci na to pořád myslet!“

Fraera ji udeřila. Lev se výhrůžně přiblížil. Vytáhla pistoli a zvedla ji jeho směrem, přitom však dál mluvila k Zoje. „Už jsi na rodiče zapomněla? Je to tak snadné? Co se změnilo? Malyš tě políbil? Nebo se snad pletu?“

Žena rázně přešla k Malyšovi. Přestože se bránil, objala ho a začala líbat. Pak chlapce pustila. „Docela příjemné, ale hněv cítím dál.“

Střelila Stalina mezi oči. Tiskla spoušť znovu a znovu, plátno se při každém zásahu chvělo. Vystřílela do portrétu celý zásobník. Když kohoutek cvakl naprázdno, mrštila pistolí po obrazu. Zbraň se odrazila a dopadla na podlahu. Fraera si otřela zpocené čelo a zasmála se. „Postele čekají…“

Aby zdůraznila dvojsmyslnost svých slov, přistrčila Zoju k Malyšovi.

Jeden z vorů neurvale Lvem zatřásl. „Jdeme!“

Lev, Raisa i Károly museli bez jakéhokoli vysvětlení spěšně vstát. Spali sotva pár hodin, zamčení v mramorové koupelně, kde si ustlali na ručnících a osuškách. Fraera a Malyš se Zojou už stáli venku u brány. Všichni kromě vůdkyně gangu, která dál spoléhala na amfetaminy, byli vyčerpaní. Fraera ukázala dolů k centru města. „Konečně se podařilo objevit ty záhadně zmizelé příslušníky AVH. Celou dobu se schovávali v ústředí komunistické strany.“

Károlyho výraz se změnil. Únava pominula.

Trvalo hodinu, než sestoupili z pahorku, vrátili se na druhou stranu řeky a dorazili k Náměstí republiky, kde sídlilo vedení maďarských komunistů. Ozývaly se pušky a samopaly, před obklíčenou budovou hořela dvě nákladní auta. Tanky povstalců ostřelovaly přední stěnu, na dlažbu se snášely střepy z rozbitých oken, kusy betonu a cihel.

Skryli se za jakousi sochou a čekali. Nad hlavou jim hvízdaly kulky létající ze střech. Náhle křížová palba ustala. Z ústředí vyšel muž s narychlo zhotovenou bílou vlajkou. Prosil o život. Okamžitě ho zasáhlo několik střel. Zatímco se hroutil k zemi, nejbližší povstalci se vřítili do budovy.

Fraeřina skupina teď mohla opustit úkryt za sochou a přejít náměstí. U vchodu vedle doutnajících náklaďáků se shromáždily desítky bojovníků. Fraera se k nim připojila, Lev a ostatní ji následovali. Pod auty ležela ohořelá těla vojáků. Dav čekal, až se objeví dopadení příslušníci AVH. Jak si Lev všiml, kromě povstalců tu stáli početní fotoreportéři a zpravodajové místních i zahraničních novin. Pohlédl na Károlyho. V jeho tváři už neviděl touhu najít syna. Agent se naopak děsil a zoufale si přál, aby syn byl kdekoli, jenom ne tady.

Ze vchodu vyklopýtal první příslušník AVH, mladý muž. Sotva zvedl ruce nad hlavu, zastřelili ho. Objevil se další. Cosi říkal, zřejmě ještě doufal, že ho povstalci ušetří. Nenechali ho ani dokončit větu. Vyběhl třetí příslušník. Když spatřil mrtvoly svých druhů, pokusil se vrátit zpátky do budovy. Károly sebou škubl. Poznal svého syna.

Mladíkova snaha uniknout spravedlnosti povstalce rozlítila. Popadli ho ve dveřích a zasypali ranami. Károly odstrčil Lva, prodral se davem a objal syna. Setkání mladíka zaskočilo. Vyhrkly mu slzy, patrně doufal, že ho otec zachrání. Károly křičel na zuřící muže. Vzápětí ho však od syna odvlekli a přitiskli na zem. Musel sledovat, jak ze syna prudce strhávají uniformu, až odlétají knoflíky. Košile se změnila v cáry. Povstalci svázali mladíkovi kotníky a na provaze ho po dlažbě odtáhli ke stromům.

Lev se otočil k Fraeře, chystal se ji požádat, aby mladíka zachránila. Ale Zoja už jí svírala loket. „Zastav je. Prosím!“

Fraera se sklonila a shovívavým tónem matky poučující malé dítě, pronesla: „Víš, tohle je skutečný hněv.“ Pak vylovila z kapsy fotoaparát.

Károlymu se podařilo osvobodit. Vrávoravě kulhal za synem, kterého pověsili hlavou dolů. Mladík dosud žil, jenom mu zbrunátněl obličej a vystoupily žíly. Otec uchopil syna za ramena a snažil se ho nazdvihnout. Po tvrdé ráně pažbou pušky padl na záda. Muži polili mladíka benzinem.

Lev se chvatně přesunul k vorovi, zcela zaujatému popravou, omráčil ho úderem do hrdla, vzal mu pušku a v pokleku se připravil. Uvědomoval si, že má pouze jednu šanci, jediný výstřel. Povstalci zapálili benzin. Mladík vzplanul, zmítal se, křičel. Lev počkal, až se lidé trochu rozestoupí, a jakmile v davu objevil mezeru, stiskl spoušť. Zasáhl mladíkovu hlavu. Tělo dál hořelo, ale znehybnělo. Muži se překvapeně ohlédli a zpozorovali Lva. Fraera na něho namířila pistoli a vyštěkla: „Odlož zbraň!“

Lev bez námitek nechal pušku spadnout na zem.

Károly opět vstal. Objal hořící tělo, pokoušel se uhasit plameny, jako by stále ještě mohl syna zachránit. Sám už také hořel, kůže na rukou mu rudla a praskala, oheň zachvátil oblečení. Károly si toho nevšímal, dál se tiskl k synově mrtvole. Povstalci sledovali scénu drásavého žalu a jejich nenávist slábla. Lev už chtěl křiknout, aby někdo ukončil to utrpení, když jakýsi muž středního věku střelil Károlyho do týla. Mrtvý otec se sesunul pod mrtvého syna. Zatímco obě těla stravoval žár, mnozí z davu odcházeli.

TÉHOŽ DNE

Po návratu do Fraeřina bytu se Malyš se Zojou uprostřed vorů přemáhajících kocovinu a rozjařených maďarských studentů pokoušeli najít trochu soukromí. Posléze se uchýlili do kuchyně a ustlali si pod stolem. Drželi se za ruce. Dívka se stále třásla, jako by ji právě zachránili z ledového moře. Náhle se její tělo ostražitě napjalo. Připomínala zvířátko cítící blízkost dravce. Do místnosti vstoupila Fraera, v jedné ruce pistoli, ve druhé láhev šampaňského. Oči podlité krví, rozpraskané rty. Sklonila se k ležící dvojici. „Dneska večer se na jednom náměstí pořádá obrovská veselice. Přijdou tisíce lidí. Sedláci přivezou jídlo. Budou se opékat selata.“

„Zoje není dobře,“ namítl Malyš.

Fraera sáhla dívce na čelo. „Nebudou tam žádní tajní agenti, žádná policie – jenom občané svobodné země, konečně beze strachu. Musíme přijít. Všichni.“

Sotva žena zmizela, Zoja se znovu roztřásla, potlačované dojmy se draly na povrch. Mrtvoly ruských vojáků ležící v ulicích a posypané vápnem, spíš uniformy než lidé, symboly okupace a invaze. Hroby padlých maďarských bojovníků se záplavou květin, symboly vznešeného odporu. Každý, ať už mrtvý nebo živý, představoval nějaký symbol. Nicméně Károly byl v té strašlivé scéně především otcem. A lynčovaný mladý příslušník AVH byl jeho syn.

„Večer utečeme,“ zašeptal Malyš. „Ještě nevím kam. Ale přežijeme. Přežití je jediná věc, na kterou jsem odborník – snad kromě zabíjení.“

Zoja se zamyslela. „A co Fraera?“

„Nesmí o tom vědět. Počkáme, až všichni odejdou slavit, a pak vyrazíme. Souhlasíš?“

Zoja usínala a procitala. Ve snech se jí znovu a znovu vracelo místo, kde by si přála s Malyšem žít, zapadlá vesnice uprostřed lesů, někde daleko, ve svobodné zemi. Kousek půdy, právě tolik, aby je uživila. Řeka, nepříliš široká ani divoká či hluboká, prostě taková, v jaké se dá příjemně koupat a rybařit… Otevřela oči. V bytě bylo šero. Netušila, jak dlouho spala, proto se s tázavým výrazem otočila k Malyšovi. Chlapec si přiložil prst na rty. Všimla si nachystaného ranečku a domyslela si, že obsahuje oblečení, jídlo a peníze. Malyš zřejmě dokončoval přípravy, zatímco snila. Opatrně se vykradli z kuchyně, ale v obývacím pokoji nikoho neviděli, celá skupina slavila. Seběhli po schodech dolů. Na dvorku se Zoja nerozhodně zastavila. Vybavili se jí Lev a Raisa, uvěznění v horním patře.

Náhle se z temného průjezdu ozval ženský hlas: „Určitě je dojme, až jim povím, jak jsi před útěkem ještě zaváhala a věnovala jim alespoň tichou vzpomínku.“

Ze stínu vystoupila Fraera.

Zoja pohotově zalhala: „Jdeme slavit.“

Fraera potřásla hlavou. „A copak asi máte v tom ranci?“

„Už nás nepotřebuješ,“ řekl Malyš.

„Neustále mluvíš o svobodě,“ připojila se Zoja. „Tak nás nech běžet.“

Fraera pokývla. „Za svobodu se bojuje. Ale dám ti příležitost, Malyši. Jestli mě dokážeš poranit, oba jste volní. Stačí škrábnutí, drobná řezná ranka, pár kapek krve.“

Chlapec znejistěl.

Fraera k nim vykročila. „Bez nože to nesvedeš.“

Malyš sáhl pro vyskakovací nůž, Zoju odstrčil za sebe. Neozbrojená Fraera se blížila. „Myslela jsem, že máš víc rozumu, Malyši. Láska přináší slabost. Jen se podívej, jak jsi nervózní. A proč? V sázce je příliš – Zojin i tvůj život, vaše sny o společné budoucnosti. Proto se bojíš. Proto jsi zranitelnější.“

Chlapec se přikrčil a vzápětí zaútočil. Fraera před čepelí mrštně uhnula, pak ho udeřila do obličeje, srazila ho na zem a vykroutila mu nůž z ruky. „Hrozně jsi mě zklamal.“

Lev se otočil ke dveřím. První vešel Malyš. Za ním se objevila Zoja, na hrdle přitisknutý nůž. Fraera sklonila ostří a postrčila dívku dovnitř. „Na vašem místě bych se moc neradovala. Chytila jsem je, právě když se spolu chystali upláchnout. Sami. Ani by se s vámi nerozloučili.“

„Vykládej si, co chceš,“ opáčila Raisa. „Náš vztah k Zoje stejně nezměníš.“

„Jo, už to tak bude,“ ušklíbla se Fraera. „Ať Zoja provede cokoli, třeba stojí nad vaší postelí s nožem v ruce, uteče od vás nebo předstírá smrt, vy dva dál doufáte, že získáte její náklonnost. Jste něco jako citoví fanatici. Máš pravdu, nic na tom nezměním. Ale patrně dokážu změnit tvůj vztah k Malyšovi.“

Fraera se odmlčela, pak dodala: „Raiso, Malyš je tvůj syn.“

TÉHOŽ DNE

Lev čekal, že Raisa to tvrzení popře. Konečně promluvila – téměř neslyšně. „Můj syn je mrtvý.“

Fraera se otočila ke Lvovi. „Raisa porodila syna,“ začala ze sebe chrlit. Přitom šermovala nožem, aby zdůraznila, jak závažná tajemství tady odhaluje. „Do jiného stavu přišla za války. Sovětští vojáci nasazovali život, a tak si za odměnu směli brát, co chtěli. Na Raise se jich vystřídalo hodně. Kolektivně zplodili nemanželské dítě Rudé armády.“

Raisa dál hovořila tlumeným, ale klidným a pevným hlasem. „Nezáleželo mi na tom, kdo je otcem. Dítě patřilo jen a jen mně. Přísahala jsem, že ho budu milovat, i když jsem otěhotněla za těch nejodpornější okolností.“

„Ovšem nechala jsi ho v sirotčinci.“

„Byla jsem nemocná, neměla jsem domov, hladověla jsem.“ Na Malyše se zatím Raisa vůbec nepodívala.

Fraera znechuceně zakroutila hlavou. „Já bych se ani v sebehorších podmínkách dítěte nevzdala. Museli mě uspat a teprve pak mi syna sebrali.“

Raisa se zdála nesmírně vyčerpaná. Nedokázala se bránit. „Slíbila jsem, že si pro dítě přijdu. Až se uzdravím. Až bude po válce. Až si najdu byt.“

„Tehdy ses do sirotčince vrátila. Řekli ti, že tvůj syn zemřel. A ty jsi jim naivně uvěřila. Mluvili o tyfu, viď?“

„Ano.“

„Mám své zkušenosti s tím, jak v sirotčincích dovedou lhát, a raději jsem si jejich povídačku ověřila. Tyfu tam opravdu podlehla spousta dětí. Ale mnohé přežily, protože uprchly. Vedení sirotčince veškeré útěky zahrnulo mezi oběti epidemie. Ti malí uprchlíci často končili jako nádražní kapsáři.“

Malyš se poprvé ozval. Právě totiž vyslechl přesný popis své minulosti. „Proto ses tenkrát na nádraží nechala okrást?“

Fraera přikývla. „Pátrala jsem po tobě. Ale chtěla jsem, abys uvěřil, že jsme se potkali čirou náhodou. Měl jsi mi posloužit pro pomstu ženě zamilované do člověka, kterého jsem nenáviděla. Jenže jsem si tě oblíbila, brzy jsem v tobě viděla syna. Pozměnila jsem tedy plány – přijmu tě za vlastního. Stejně tak jsem si oblíbila Zoju a hodlala si ji nechat u sebe. Dneska jste oba moji lásku odmítli. Stačila drobná provokace, a vytáhl jsi na mě nůž. Mimochodem, kdybys to neudělal, oběma bych vám dala volnost.“

Fraera zamířila ke dveřím. Ještě se zastavila a oslovila Lva. „Pořád toužíš po rodině. Teď ji konečně máš. Užij si ji. Dokonalejší pomstu jsem si ani neuměla představit.“

TÉHOŽ DNE

Raisa se otočila a přelétla pohledem k Malyšovi. Stál tam, hruď a paže celé potetované. Tvářil se ostražitě, připravený na odmítnutí či nezájem.

První promluvila Zoja. „Vůbec nezáleží na tom, jestli je snad Malyš tvůj syn. Protože ve skutečnosti stejně už žádného syna nemáš. Vzdala ses ho, tedy nejsi jeho matka. A já nejsem tvoje dcera. Není se o čem bavit. Nejsme rodina.“

Chlapec se zlehka dotkl její paže. Zoja to pochopila jako výtku. „Raisa není tvoje matka.“ Málem jí vyhrkly slzy. „Pořád ještě můžeme utéct.“

Malyš přikývl. „Nic se nezměnilo.“

„Slibuješ?“

„Slibuju.“

Chlapec přistoupil blíž k Raise, oči sklopené. „Víte, je mi to úplně fuk, jenom bych se rád dozvěděl pravdu.“

Siláckou snahou zakrýt zranitelnost působila ta slova poněkud dětinsky. Malyš nečekal na Raisinu odpověď a chvatně pokračoval. „V sirotčinci mi říkali Felix. Ale to jméno mi dali sami. Přejmenovali tam každýho, vybírali jména, jaký se snadno pamatujou. Svoje pravý jméno neznám.“ Počítal na prstech. „Je mi čtrnáct. Nebo možná třináct. Nevím, kdy jsem se narodil. Takže jsem váš syn, nebo ne?“

„Co si ze sirotčince pamatuješ?“ zeptala se Raisa.

„Na dvoře stál strom. Kolem něj jsme si hráli. Sirotčinec byl na venkově, blízko Leningradu. Nechala jste svýho syna v takovým dětským domově? Se stromem na dvorku?“

„Ano. Říkali ti tam něco o rodičích?“

„Že jsou mrtvý, nic jinýho. Vy jste pro mě vždycky byla mrtvá.“

„Prostě není se o čem bavit,“ zopakovala Zoja a odvedla Malyše do protějšího rohu, kde se posadili na podlahu.

Raisa a Lev zůstali u okna. Mlčeli. Lev nechával manželce čas. Konečně se rozhodla, pohled odvrácený od Malyše. „Ano, Lve, vzdala jsem se dítěte,“ šeptala. „Provedla jsem tu nejhanebnější věc. Už nikdy jsem o tom nechtěla mluvit, ačkoli na to myslím skoro denně.“

„A Malyš je…?“ zeptal se Lev po chvíli.

Raisa ještě víc ztišila hlas. „O tyfové epidemii Fraera nelhala. Zemřely spousty dětí. Ale když jsem se do sirotčince vrátila, můj syn tam ještě byl. Umíral. Nepoznal mě, nevěděl, kdo jsem. Zůstala jsem u něho, dokud nezemřel. Pohřbila jsem ho. Lve, Malyš není můj syn.“

Zkřížila paže na hrudi. Probírala tehdejší události a hledala vysvětlení. „Fraera se tam musela vypravit někdy v roce 1953 nebo 1954, když ji propustili z pracovního tábora. Vedení sirotčince jí určitě nabídlo útržkovité a nepřesné záznamy. Neexistoval způsob, jak by o mém synovi získala přesné informace. Nemohla vědět, že jsem ho viděla umírat. Našla kluka přibližně stejného věku. Snad už měla v plánu využít ho proti mně. Možná to neudělala dřív, protože si Malyše oblíbila. Nebo si nebyla jistá, jestli tu lež spolknu.“

„Třeba to byl zoufalý pokus naposledy nás ranit.“

„Nejenom nás. Taky Malyše.“

„Neprozradíš Malyšovi pravdu? Fraera s ním hraje hodně špinavou hru.“

„A co když si tu pravdu vyloží nesprávně? Co když bude přesvědčený, že ho odmítám a jenom si vymýšlím záminky, abych ho nemusela přijmout jako svého syna? Lve, jestli chce, abych ho měla ráda, jestli touží po matce…“

Fraera nezapřela svůj sklon zlovolně manipulovat lidmi. Přinesla jediný velký talíř horkého ragú. Nezbývalo než usednout s překříženýma nohama na podlahu a najíst se společně. Zoja se zpočátku zdráhala připojit. Nicméně jídlo vychládalo, ztrácelo svou hlavní přednost, a tak si dívka sedla k ostatním. Vidličky cvakaly, všichni si napichovali a polykali kousky masa a zeleniny.

„Zoja mi říkala, že jste učitelka,“ řekl Malyš.

„Ano,“ přikývla Raisa.

„Já neumím číst ani psát. Někdy mi to trochu vadí.“

„Jestli chceš, můžu tě učit.“

Zoja si jí nevšímala, oslovila jen Malyše: „Učit tě můžu sama. Nepotřebuješ ji.“

Talíř s jídlem už byl skoro prázdný. Lev si uvědomoval, že za chvíli se opět rozejdou do opačných koutů místnosti. Rozhodl se využít příležitosti a otočil se k Zoje. „Jeleně se po tobě stýská.“

Dívka přestala jíst. Mlčela.

„Nechci tě rozčilovat,“ pokračoval Lev. „Ale Jelena tě má moc ráda. Přála by si, aby ses vrátila domů.“ Víc nedodal. Podrobnosti by byly příliš kruté.

Zoja odložila vidličku, zvedla se a odešla na protější stranu. Stála tam, zírala do zdi, potom si v rohu lehla zády k místnosti. Malyš se posadil vedle dívky a konejšivě ji objal kolem ramenou.

Lev se probudil zimou. Bylo ráno. Choulili se s Raisou u stěny pokoje. Malyš a Zoja leželi na druhé straně. Včera se Fraera vůbec neobjevila, jídlo přinesl jeden z maďarských bojovníků. Lev zaznamenal ještě další změnu. V bytě zavládla pochmurná nálada. Žádný opilecký jásot. Žádné oslavy.

Vstal, přešel k nevelkému oknu a rukávem otřel zamžené sklo. Venku sněžilo. Bělostné vločky a ticho, které by měly potvrdit dojem města žijícího v klidu a míru, naopak u Lva vyvolaly tísnivý pocit. Neviděl žádné pobíhající a koulující se děti. První sníh v osvobozeném městě, ale nikdo se neradoval. V ulicích nebyla živá duše.

4. LISTOPADU

Slabý hukot kdesi na obloze zesílil do ohlušujícího hřmění. Nad domem se přehnalo tryskové letadlo. Lev se prudce napřímil. V místnosti byla tma. Vstal a přešel k oknu. Mezitím se probudila Raisa. „Co se děje?“ zeptala se.

Než stačil odpovědět, ozvaly se výbuchy – rychle za sebou a v různých částech města. Teď už oknem vyhlíželi i Raisa, Malyš a Zoja. „Rudá armáda je zpátky,“ konstatoval Lev.

V sousedních místnostech zavládla panika. Kroky na střeše naznačovaly, že zaskočení povstalci chvatně zaujímají střelecké pozice. Do ulice vjel tank. Jeho věž se pátravě otáčela, posléze se hlaveň zvedla směrem ke snajperům.

„Pryč od okna!“

Přikrčili se u protější zdi. Po vteřině ticha následovala ohlušující detonace. Tlaková vlna je srazila k zemi. Střecha se propadla a strhla zadní stěnu. Z místnosti zůstala necelá polovina obklopená sutinami a zpřelámanými trámy. Lev si okrajem košile zakryl nos a ústa, aby ve zvířeném prachu mohl dýchat, a rozhlédl se po ostatních.

Raisa popadla kus trámu a pokoušela se vylomit dveře. Lev se k ní připojil.

„Tudy!“ křikl Malyš. Ve zdi těsně nad podlahou objevil vybouranou škvíru. Stále hrozilo, že se zřítí i zbytek střechy a zavalí je, ale přece jen se proplazili do vedlejšího pokoje, také plného sutin, a potom až na chodbu. Nepotkali žádné vzbouřence ani vory, byt byl prázdný. Když otevřeli dveře vedoucí na balkon, spatřili skupinky lidí opouštějících domovy. Mnozí váhali, nemohli se rozhodnout, jestli se mají odvážit dál do ulic, nebo raději zůstat tam, kde jsou.

Malyš se rozběhl zpátky do bytu. O chvíli později se vrátil s pásem nábojů, granáty a pistolí. Raisa se ho pokusila přemluvit, aby výzbroj odložil. „Zabijí tě.“

„Zabijou nás tak jako tak.“

„Ale nemusíš zbytečně riskovat.“

„Pokud se chceme dostat z města, budeme zbraně potřebovat.“

Raisa bezradně pohlédla na Lva.

„Dej mi tu pistoli,“ vybídl Lev Malyše.

Chlapec mu ji zdráhavě podal. Debatu uzavřela nedaleká exploze. „Nemáme moc času.“

Na temné obloze se znovu ozval hukot tryskových motorů. Všichni chvatně zamířili ke schodišti. Ani tady neviděli žádného vora. Lev si uvědomil, že buď bojují, nebo utekli.

Skupina dorazila do přízemí a davem vyděšených nájemníků se prodírala k průjezdu.

„Maxime!“

Lev se otočil. Fraera stála na střeše, v rukou samopal. Ocitli se v pasti uprostřed dvora, do průjezdu by nestačili doběhnout. Dřív by je vůdkyně gangu stačila postřílet.

„Je konec, Fraero!“ křikl Lev. „Tenhle boj jsi nikdy nemohla vyhrát!“

„Maxime, já už vyhrála!“

„Jenom se podívej kolem sebe!“

„Nevyhrála jsem zbraněmi, ale tímhle.“ Na krku měla pověšený fotoaparát. „Panin od samého začátku chystal mohutné nasazení armády. A mně to vyhovovalo. Přeju si, aby proměnil Budapešť v hromadu trosek a zaplnil ulice mrtvolami obyvatel! Svět uvidí pravou tvář Sovětského svazu, nic se nepodaří utajit. Nikdo už neuvěří v dobré úmysly naší vlasti! To je má pomsta.“

„Nech nás odejít.“

„Maxime, ještě pořád jsi mě nepochopil. Zabít jsem tě mohla nejméně stokrát. Ale pro tebe je život horší trest než smrt. Jenom se vy čtyři vraťte do Moskvy – se synem hledaným za vraždu patriarchy, navíc zamilovaným do tvé adoptivní dcery, která tě z duše nenávidí. Dál si zkoušej hrát na rodinu.“

Lev poodešel od ostatních. „Fraero, ublížil jsem ti. A moc toho lituju.“

„Upřímně řečeno, Maxime…, dokud jsem tě nezačala nenávidět, nebyla jsem nic.“

Lev zamířil k průjezdu. Čekal kulku do zad. Ale žena nestiskla spoušť. U východu na ulici se zastavil a ohlédl. Fraera zmizela.

TÉHOŽ DNE

Lev ležel v troskách opuštěné kavárny, kolem rukou omotané ubrusy, aby se nepořezal o střepy. Tiskl se k podlaze a čekal, až tanky projedou ulicí. Zvedl hlavu a opatrně vyhlédl roztříštěným výkladem. Tanky tam stály tři. Jejich věže se pátravě otáčely ze strany na stranu, hledaly cíle. Rudá armáda už nenasazovala izolované jednotky těžkopádných a zranitelných tanků T-34, ale mohutnější a lépe vyzbrojené T-54. Změnila se i sovětská strategie. Tanky přijížděly v kolonách a odpovídaly s nepřiměřenou úderností. Jediná vystřelená kulka stačila, aby zdemolovaly celou budovu. Dál se přesunovaly, teprve když dovršily zkázu.

Za dvě hodiny Lev, Raisa, Malyš a Zoja urazili sotva kilometr. Téměř na každé křižovatce museli hledat úkryt. Po rozednění už jim nepomáhala tma a jejich postup systematicky ničeným městem se ještě víc zpomalil. Bezpečí nezaručovaly ani vnitřní prostory domů. Tanky pálily protipancéřovými granáty, které prolétly až třemi místnostmi. Následoval výbuch a stavba se zřítila.

Zatímco Lev sledoval tu ukázku vojenské síly, mohl se pouze domýšlet, jestli onen prvotní neúspěch nebyl záměrný. Rudá armáda teď nejen snadno zdolávala chabý odpor povstalců, ale také dokazovala slabiny staré výzbroje, jíž se dav dokázal ubránit. Nejmodernější technika předváděná v ulicích Budapešti skoro vyvolávala dojem propagačního filmu určeného kremelským divákům, nejvyšším stranickým a vládním představitelům. Jistě dospějí k jedinému závěru: plán omezit stavy konvenční armády byl chybný, naopak je třeba poskytnout jí víc peněz a dál vyvíjet klasické zbraně, neboť právě na nich závisí moc a vliv Sovětského svazu.

Koutkem oka Lev zahlédl mezi šedými sutinami oranžový plamínek. Trojice mladíků na protější straně ulice si chystala Molotovovy koktejly. Lev začal mávat, snažil se upozornit, že podomácku zhotovené bomby nic nezmůžou. Tanky T-54 měly mnohem odolnější chladicí systém než jejich předchůdci T-34. Teď povstalci bojovali proti nové generaci zbraní, primitivní prostředky ztratily účinnost. Jeden z mužů si Lva všiml, ale vyložil si gestikulaci nesprávně a pozdravil zaťatou pěstí.

Mladíci se rozběhli k poslednímu tanku v řadě a mrštili zápalnými lahvemi. Všichni tři přesně zasáhli zadní část tanku T-54. Benzin se vznítil. Muži utíkali pryč. Ohlíželi se přes rameno, očekávali explozi, žádná však nenastala. Oheň hořící na vylepšeném krytu motoru nijak tanku neublížil. Mladíci zrychlili tempo. Lev se znovu přitiskl k podlaze. Tank se otočil, z hlavně vyletěl granát. Kavárna se zatřásla, střepy dosud zbývající v rámu širokého okna vypadly. Dovnitř se valila mračna dýmu a zvířeného prachu. Lev se rozkašlal, ale díky té cloně se mohl mezi rozbitým nádobím nepozorovaně odplazit zpátky do kuchyně, kde se za kovovými pulty krčili Raisa, Zoja a Malyš. „Ulicemi neprojdeme.“

Malyš ukázal ke stropu. „A co po střechách?“

Lev se zamyslel. „Jestli nás uvidí nebo uslyší, začnou střílet. A tam nahoře jim neunikneme. Budeme v pasti.“

„V pasti jsme tady dole,“ namítla Raisa.

Odpočívadlo pod půdou mělo dvě okna, jedno vedlo na hlavní třídu, druhé do vedlejší ulice, která byla pro T-54 příliš úzká. Lev to zadní okno otevřel a vyhlédl ven. Neviděl žádnou okapovou rouru, žádný výstupek. Dostat se na střechu nebude lehké, uvědomil si.

„Podívám se sám,“ ozval se Malyš.

Lev ho pustil na parapet. Chlapec rychle odhadl vzdálenost, vyskočil vzhůru a oběma rukama se pevně zachytil za okraj střechy. Nohy se pohupovaly nad prázdným prostorem. Lev se mu chystal pomoct, ale Malyš odmítl: „To je dobrý.“ Přitáhl se co nejvýš, vyšvihl na střechu levou nohu a pak už snadno přisunul i pravou. „Teď Zoja.“

Raisa se podívala dolů – dobrých patnáct metrů. „Počkat!“

Sebrala ubrusy, kterými si předtím Lev chránil ruce, důkladným uzlem spojila jejich konce a vzniklé lano uvázala dívce kolem pasu. Zoju to popudilo. „Dlouhé měsíce jsem přežila i bez vás.“

Raisa ji políbila na tvář. „Právě proto by bylo obzvlášť nepříjemné, kdyby ses teď měla zabít.“

Zoja potlačila úsměv a raději se zamračila.

Lev si stoupl na parapet a zdvihl ji vzhůru. Zachytila se okraje střechy. „Musíš mě pustit, abych mohla rozhoupat nohy.“

Zdráhavě uvolnil stisk a pak s obavami sledoval, jak se Zojina noha švihem dostává na střechu. Malyš dívku chytil v podpaží a vytáhl ji nahoru. Ubrusy se napnuly. „Povedlo se!“ Zoja si improvizované záchranné lano přitáhla k sobě.

Následovala Raisa, skupinu uzavíral Lev.

Střecha se zvedala do úzkého hřebenu, na nějž se obkročmo posadili Malyš se Zojou a kousek za nimi Raisa. Lvovi sklouzla podrážka po střešní krytině. Jedna z tašek se uvolnila, s rachotem se svezla k okraji a pak už padala dolů. Vzápětí slyšeli, jak se tříští o chodník. Všichni čtyři strnuli a přitiskli se ke střeše. Kdyby taška dopadla na opačnou stranu domu, hluk by je prozradil tankům střežícím hlavní třídu.

Lev se rozhlédl. Z města stoupaly sloupy dýmu. Mnohé domy byly pobořené, po jiných zůstaly jen mezery. Oblohu nad Budapeští křižovaly tryskové stíhačky MIG a útočily na vybrané cíle. Možnost úkrytu tedy nenabízely ani střechy. „Vyrazíme,“ řekl Lev.

Sice se plazili po rukou a kolenou, ale protože se teď nemuseli schovávat před tanky, zvolna se posunovali dál a dál, až dospěli ke konci obytného bloku. „Slezeme dolů, přeběhneme ulici a na druhý straně zase vylezeme nahoru,“ navrhl Malyš.

Tašky se začaly třást. Lev se přesunul k okraji střechy, aby zjistil, co se děje. Hlavní třídou projížděly čtyři tanky. Jeden za druhým odbočovaly za roh, poslední se však ke Lvovu zklamání zastavil. Patrně měl hlídat křižovatku. Nezbývalo jim než proplížit se kolem něj.

Už se chtěl se špatnou zprávou vrátit k ostatním, když koutkem oka zachytil jakýsi pohyb v okně přímo pod sebou. Natáhl krk a podíval se. Dvě ženy právě vyvěšovaly maďarskou vlajku, z jejíhož středu vystřihly komunistický státní znak obsahující kladivo, klas a rudou hvězdou. Posádka tanku si toho symbolu protestu všimla. Lev se vrhl zpátky a zakřičel: „Okamžitě pryč!“

Odplazili se co nejdál od hlavní třídy.

Část střechy za nimi se vznesla do vzduchu, kolem létaly trosky. Tlaková vlna uvolnila veškerou další krytinu. Malyšovi podklouzly nohy. Sjížděl dolů. Zoja mu hodila konec ubrusového lana. Sevřel v prstech látku a vzápětí ho řítící se lavina tašek smetla ze střechy.

Strhával s sebou i Zoju. Marně se pokoušela něčeho zachytit. Lev nedosáhl k Zojině dlani, ale podařilo se mu uchopit svázané ubrusy a zastavit pád. Malyš visel ze střechy, Zoja zůstala ležet na jejím okraji. Situace byla hrozivá – jestli posádka tanku zahlédne Malyše, vystřelí a všechny je zabije. Lev ze všech sil zvedal záchranné lano vzhůru.

„Podej mi ruku!“ vyzvala Raisa chlapce a pak ho s námahou vytáhla na střechu.

Ale nestačili si oddechnout. Lev se naklonil a zpozoroval, že věž tanku se otáčí jejich směrem. „Vstávejte!“

Rozběhli se po střeše zpátky ke zřícenému bytu na druhé straně. Tankový granát zasáhl roh domu přesně v místě, kde předtím Malyš uklouzl. Tlaková vlna je zvedla a odhodila. Přistáli na rukou a kolenou, ústa plná zvířeného prachu, chvíli úplně ohlušení výbuchem. Vlevo a teď také vpravo viděli zející trhliny. Jako by se do budovy dvakrát zakousla obrovská nestvůra.

Lev už očima chvatně prozkoumával rozstřílený byt před nimi. První granát mířil vysoko, zasáhl střechu, která se zhroutila dovnitř. Pod její vahou se horní patro propadlo o poschodí níž. Po zpřelámaných střešních trámech se dalo slézt dolů. Lev se ujal vedení a jenom doufal, že je posádka tanku považuje za mrtvé. Mezi úlomky zříceného stropu spatřil prachem pokrytou paži jedné z žen, které vyvěšovaly vlajku. Ale nesměl se zdržovat, potřeboval najít únikovou cestu. Schodiště bylo vzadu. Bez úspěchu se pokusil vyvrátit dveře zavalené zdivem a trámy.

Raisa v přední části zdemolovaného bytu vyhlédla na hlavní třídu. „Pořád jsou tady!“

Tank se vracel. Ocitli se v pasti. Neměli kde se ukrýt, neměli kam utéct.

Lev zdvojnásobil úsilí. Snažil se uvolnit schody. Raisa a Zoja se k němu připojili. Malyš zmizel. Opustil nás, aby si zachránil kůži, vor prostě zůstane vorem, pomyslel si Lev. Ohlédl se přes rameno. Tank se připravoval k třetímu výstřelu. A nepochybně hodlal pokračovat, dokud se oba domy nepromění v hromadu sutin. Dál čekat uprostřed trosek bytu, mezi stěnami z cihel a zataraseným schodištěm, by znamenalo jistou smrt. Nezbývalo než vyskočit dolů na ulici.

Lev, Zoja a Raisa se rozběhli – a náhle se zastavili. Malyš nezmizel, neopustil je. Dostal se z polozbořené budovy už před nimi a teď se řítil k tanku, v dlani ruční granát.

Vyškubl z granátu závlačku a mrštně se vyhoupl na přední část tanku. Střelecká věž se stočila vzhůru ve snaze zabránit chlapci, aby dosáhl k hlavni kanonu. Ale Malyš byl rychlejší. Obemkl hlaveň nohama a hbitě šplhal výš. Poklop věže se otevřel, vynořil se voják se samopalem.

Lev vytáhl pistoli a začal po něm střílet. Kulky cinkaly o pancíř. Voják se musel stáhnout zpátky a vstupní otvor opět uzavřít. Malyš zatím došplhal až k ústí hlavně. Vhodil do ní odjištěný granát, sklouzl dolů, pustil se a spadl na vozovku.

Granát vybuchl, téměř vzápětí mnohem silněji explodovala munice uvnitř věže – mohutná detonace rozervala celý tank a odmrštila Malyše o několik metrů dál. Ocelový stroj hořel i s těly zabitých vojáků.

Zoja už spěchala pomoct Malyšovi vstát. Usmívala se. Lev ji dohnal. „Musíme okamžitě pryč z téhle ulice.“

Na chlapcově hrudi se rychle zvětšovala temně rudá skvrna.

Lev si klekl a roztrhl Malyšovu košili. Objevila se řezná rána, dlouhá asi pět centimetrů. Táhla se rovně přes břicho – zčernalá linka, rozchlípené rudé okraje. Lev se podíval na chlapcova záda. Žádnou ránu nenašel. Střepina zůstala v těle.

TÉHOŽ DNE

Lev nesl Malyše v náručí. Se Zojou a Raisou chvátali ke klinice. Riskantně běželi ulicemi, kde hlídkovaly tanky. Několik věží se otočilo, žádná však nezahájila palbu. Vstupní halu Druhé fakultní nemocnice zaplňovali zranění lidé. Některé podpírali příbuzní nebo přátelé, jiní leželi na podlaze. Všude – i na stěnách – spousty krve. Lev pátral po lékařích a ošetřovatelkách. Uviděl bílý plášť a prodral se davem. Lékaře obklopovalo tolik pacientů, že každému z nich mohl věnovat sotva pár vteřin. Prohlížel rány a udílel příkazy, kam je třeba koho odeslat. Do nemocniční péče přijímal pouze nejzávažnější případy, všichni ostatní zůstávali na chodbě.

Lev čekal. Konečně k němu lékař dorazil, sáhl Malyšovi na čelo, zkusil tep. Chlapcův dech slábl, pleť byla velmi bledá. Pruhy košile, které předtím Lev přitiskl k ráně, nasákly krví. Lékař látku odhrnul a sklonil se blíž. Přejel prsty po okrajích rány, zlehka ji rozevřel. Vyřinula se krev. Prozkoumal Malyšova záda, a když tam nenašel žádnou trhlinu, poprvé pohlédl na Lva. Nic neřekl, jenom neznatelně zavrtěl hlavou. Pak přešel k dalšímu pacientovi.

Zoja sevřela Lvovi ruku. „Proč mu nepomůžou?“

Lev jako voják podobná zranění už kdysi viděl. Zčernalá krev svědčila o tom, že střepina pronikla do jater. Na frontě člověk neměl naději přežít. A podmínky v téhle nemocnici se nezdály o mnoho lepší. Znamenalo to konec.

„Proč ho odmítají ošetřit?“

Lev mlčel.

Zoja se protlačila davem a popadla lékaře za loket. Snažila se ho odvléct zpátky k Malyšovi. Lidé kolem se začali rozčilovat. Ale nepřestala, dokud ji s křikem neodstrčili tak prudce, že upadla a zmizela ve změti nohou. Raisa zvedla Zoju z nemocniční podlahy.

„Proč mu nepomůžou?“ zopakovala dívka. Rozplakala se a vzala do dlaní Malyšův obličej. Zvedla zarudlé oči ke Lvovi. Zapřísahala ho, škemrala. „Lve, prosím, moc vás prosím. Udělám, co budete chtít. Budu vaše dcera. Budu u vás šťastná a spokojená. Nenechte ho umřít.“

Malyš pohnul rty. Lev se sklonil. Poslouchal.

„Ne… tady.“

Lev odnesl chlapce ze vstupní haly, pryč od neustále přibývajících zkrvavených mužů, žen i dětí. Prošli hlavním vchodem a venku našli místo, kde mohli být sami – mezi záhony s uvadlými a pomrzlými květinami. Lev si sedl, Malyše opatrně položil a opřel o své nohy. Zoja se posadila vedle chlapce a sevřela v dlaních jeho ruku. Raisa nervózně přecházela sem a tam. „Co kdybych zkusila sehnat něco proti bolesti?“

Lev vzhlédl a mlčky zavrtěl hlavou. Boje trvaly dvanáct dní, klinika už jistě utišující léky dávno spotřebovala.

Malyš ležel klidně, víčka mu klesala a opět se zvedala. Všiml si Raisy. „Já vím, že…“

Hlas zněl příliš slabě, Raisa si musela sednout k chlapci.

„Fraera… vám lhala,“ pokračoval. „Já vím…, že nejste… moje matka.“

„Nic bych si nepřála víc, než abych byla tvoje matka.“

„Moc rád… bych byl… váš syn.“

Malyš zavřel oči. Otočil hlavu a opřel si ji o Zoju. Dívka si lehla těsně vedle něho, jako by se oba chystali ke spánku. Ovinula paži kolem chlapcových ramenou. „Říkala jsem ti o té chalupě, kde budeme žít?“ šeptala.

Chlapec neodpověděl. Oči se už neotevřely.

„Stojí u lesa, kde roste spousta jahod, malin a hub. Nedaleko teče řeka, tam se v létě budeme koupat… Uvidíš, jak spolu budeme šťastní.“

TÉHOŽ DNE

Fraera stála mezi troskami střechy. Tentokrát nedržela v rukou samopal ani pistoli, ale pouze fotoaparát. Dokumentovala zkázu, pořizovala snímky, s nimiž se brzy seznámí celý svět. Kdyby tenhle poslední svitek filmu nepřežil, příliš by to nevadilo. Za pomoci zahraničních novinářů i rodin disidentů a povstalců už propašovala z města stovky fotografií. Její záběry mrtvých občanů a zdemolovaných domů se v příštích letech budou znovu a znovu zveřejňovat, označené jako práce neznámého autora.

Snad poprvé ode dne, kdy jí před sedmi lety vzali novorozeného syna, byla úplně sama. Neměla po boku Malyše, neměla tu své muže, připravené splnit jakýkoli příkaz. Gang, který tak dlouho a usilovně dávala dohromady, se rozpadl. Pár zbývajících vorů uteklo. Zanikla také její skupina povstalců. Mnozí dnes ráno padli během první útočné vlny. Fraera na snímcích zachytila jejich mrtvoly. Tlumočník a průvodce Zsolt Polgár ji neopustil. Mýlila se v něm, dokázal za své ideály obětovat život. Když student umíral, vyfotografovala jeho zakrvácené tělo obzvlášť pečlivě.

Na filmu jí zůstala ještě tři volná okénka. Právě se k ní blížila trysková stíhačka. Fraera zvedla fotoaparát, zaměřila letadlo hledáčkem a upravila ostrost. MIG klesl, chystal se zaútočit. Dosud nepoškozené části břidlicové střešní krytiny se začaly třást. Fraera počkala, dokud se letadlo neocitlo přímo nad ní. Vůbec nepochybovala, že poslední snímek, který pořídila v okamžiku výbuchu, kdy její ruce i obličej zasáhla tříšť úlomků a sutin, bude ze všech nejlepší.

O DVA TÝDNY POZDĚJI

Sovětský svaz Moskva

19. LISTOPADU

Lev trávil první den v novém zaměstnání. Ruce měl až po loket zamoučené, tváře horké od žáru pecí. Právě vyndával vsázku čerstvě upečených bochníků, když na něho Filipp zavolal: „Lve, máte návštěvu.“

Do pekárny vstoupil elegantně oblečený Frol Panin. Jeho oči vlídně a shovívavě bloudily po nezvyklém prostředí.

„Jsme schopní vyhovět i nejnáročnějším požadavkům,“ prohodil Lev. „Upečeme žitný chléb s koriandrovými semínky nebo třeba oslazený medem místo cukrem. Košer, bez tuku…“ Sáhl pro jeden dosud teplý bochník, kousíček z něj odlomil a nabídl Paninovi.

Člověk, který Lva zradil a úzce spolupracoval s jeho nepřáteli, zřejmě nepociťoval sebemenší rozpaky, nestyděl se, nic si nevyčítal. Klidně si ukousl a spokojeně žvýkal. „Chutná opravdu výborně.“

Odložil zbytek chleba, smetl si z prstů mouku a přesvědčil se, jestli je Filipp mimo doslech. „Lve, nikdo si nepřeje návrat ke stalinismu. Už žádné masové zatýkání. Tábory se ruší, stejně tak zvláštní výslechové cely. Změny probíhají a budou pokračovat. Ale musíme je uskutečňovat skrytě, nenápadně, bez halasného přiznávání vlastních zločinů. Půjdeme dál… a nebudeme se ohlížet do minulosti.“

Lev se navzdory všem špatným zkušenostem neubránil jistému obdivu. Frol přece mohl snadno zařídit, aby se Lev z Budapešti vůbec nevrátil. Jenže Panin měl pro veškerá svá rozhodnutí ryze praktické důvody. Nikdy se neřídil zlobou či záští. Protože Rudá armáda rozdrtila povstání a Fraera zahynula, Lev byl opět zcela bezvýznamný. Proč by nezůstal naživu?

„Frole Panine, co ode mě ještě chceš? Vyhrál jsi.“

„Řekl bych, že jsme vyhráli všichni.“

„Ne, já jsem prohrál – už hodně dávno. Teď se jenom snažím nepromarnit zbývající čas.“

„Lve, ať už si o mně myslíš cokoli, vždycky mi šlo…“

„O blaho národa?“ skočil mu do řeči Lev.

Panin přikývl a dodal: „Chci, abys pro mě pracoval. Potřebujeme lidi, jako jsi ty.“

„Lidi, jako jsem já…“ Lev nechal větu doznít a pak se zeptal: „Chystáte se znovu otevřít oddělení vražd?“

„Ne, tak daleko ještě nejsme.“

„Než tam dospějete, zůstanu tady.“

„Abys pekl žitný chleba s koriandrovými semínky?“ Panin se usmál. „Dobrá, ale doufám, že jednou ti přece jen budu moct něčím prospět.“

Svým způsobem to byla omluva. Soukromá omluva. Lev ji přijal. „Byla by tu věc, kterou bys pro mě mohl udělat.“

TÉHOŽ DNE

Když se Lev zeptal v recepci moskevské konzervatoře na Pjotra Orlova, jednoho z nejslibnějších mladých sovětských houslistů, poslali ho do zkušebny. Skoro třicetiletý Orlov otevřel dvojité zvukotěsné dveře a nevrle vyštěkl: „Prosím?“

„Jsem Lev Děmidov. Frol Panin říkal, že byste mi snad mohl pomoct.“

Jakmile houslista uslyšel Paninovo jméno, zatvářil se vstřícněji.

Zkušebna nebyla příliš prostorná. Kromě pianina se tam sotva vešel stojan na noty. Housle držel Orlov v rukou, smyčec si odložil na pult ke kalafuně. „Co byste potřeboval?“

Lev rozevřel desky a podal houslistovi jediný list notového papíru, který měl uprostřed vypálenou díru. Před sedmi lety ji způsobila svíčka v Lazarově kostele. Lev tehdy náhle změnil názor, odhodil černající papír na kamennou podlahu a podrážkou udusil plamen. Ohořelý notový záznam – všechno, co zůstalo z díla uvězněného skladatele –, přežil v Lazarově spisu jako důkaz styků s kontrarevolučními živly.

Orlov přešel ke stojanu a zahleděl se na těch několik dochovaných not.

„Sám se v notách nevyznám,“ vysvětloval Lev, „a tak ani nevím, jestli je jich tam dost, aby si člověk udělal nějakou představu. Ale rád bych tu hudbu slyšel, pokud se vůbec dá zahrát.“

Orlov přiložil housle pod bradu, zvedl z pultu smyčec a začal hrát. Lev nebyl hudebně založený. Čekal něco pomalého a tklivého. K jeho překvapení se ozvaly rytmické a melodické tóny. Velmi se mu líbily. Chvilku trvalo, než si uvědomil, že z krátkého a neúplného notového záznamu by Orlov rozhodně nedokázal hrát tak dlouho. Zmátlo ho to, zdvořile však mlčel.

Konečně Orlov odložil housle. „Jde o jednu z nejúspěšnějších nových skladeb,“ řekl.

„Určitě se mýlíte. Považuje se za ztracenou. Skladatel zemřel dřív, než ji mohl veřejně předvést.“

Houslista udiveně kroutil hlavou. „Na koncertu se hrála minulý týden. A skladatel žije.“

Na chodbě domu obývaného prominenty zazvonil Lev u dveří. Teprve po delší chvíli otevřel muž středního věku, sluha, oblečený ve slušivé černé uniformě. „Přejete si?“

„Rád bych mluvil s Robertem Mešikem.“

„Dohodl jste si schůzku?“

„Ne.“

„Neohlášené návštěvy Mistr nepřijímá.“

Lev muži podal ohořelý notový záznam. „Mě určitě přijme.“

Sluha se zatvářil pochybovačně. „Počkejte tady.“

O několik minut později se muž vrátil, už bez papíru. „Pojďte prosím se mnou.“

Lev ho rozlehlým a luxusně zařízeným bytem následoval do pracovny. Skladatel Robert Mešik stál u okna, v ruce onen částečně spálený list. „Můžeš jít,“ řekl sluhovi. Muž odešel.

„Nežijete si špatně,“ prohodil Lev.

Mešik si povzdechl. „Vlastně se mi ulevilo. Už řadu let čekám, kdy se někdo objeví s důkazem, který mě usvědčí z podvodu.“

„Znal jste pravého autora?“

„Kirilla? No ovšem, byli jsme přátelé. Nejlepší přátelé. Studovali jsme spolu. Záviděl jsem mu genialitu. Mně bohužel talent scházel.“

„Proto jste Kirilla udal?“

„Kdepak, nikdy bych mu neublížil, měl jsem ho moc rád. Patrně mi nebudete věřit, ale taková je pravda. Když Kirilla a jeho profesora zatkli, samozřejmě jsem pro ně nic neudělal. Mlčel jsem. Oba je poslali do pracovního tábora. Po Stalinově smrti jsem je zkusil hledat. Dozvěděl jsem se, že nepřežili. Upřímně jsem truchlil. Pak mě napadlo zveřejnit jednu z Kirillových prací – jako vzpomínku na přítele. Notové záznamy se ztratily, ale mnohokrát mi své skladby přehrával. Dostaly se mi do krve. Provedl jsem pár drobných změn. Dílo sklidilo veliký úspěch.“

„Jenže skutečného autora jste neuvedl.“

„Ten příznivý ohlas mi popletl hlavu. A potom už jsem s menšími změnami zapisoval všechny Kirillovy skladby, které jsem si dokázal vybavit. Přijímal jsem pocty, užíval si výhod. Pochopte, Kirill neměl příbuzné. Vůbec žádné. Nikdo netušil, jak výjimečný je to talent. Jeho tvorbu znal pouze ten mrtvý profesor. A já.“

„Věděl o ní ještě jeden člověk.“

„Kdo?“

„Manželka jistého kněze.“

„Díky ní jste mě vypátral?“

„Svým způsobem ano.“

Po chvíli ticha se skladatel zeptal: „Takže mě zatknete?“

Lev zavrtěl hlavou. „Nejsem oprávněný zatýkat.“

Mešik si zřejmě ta slova vyložil nesprávně. „Tedy se hned zítra ráno sám přiznám. Všichni uslyší pravdu.“

Lev přešel na druhou stranu místnosti a zahleděl se z okna. Venku mezitím začal padat sníh. Hrály si v něm děti. „A co chcete říct? Že státní orgány zavraždily génia a vy jste ukradl jeho skladby? Kdo vám za tu zpověď bude vděčný? Kdo po ní touží?“

„Tak co mám podle vás udělat?“

Sněhu stále přibývalo.

TÉHOŽ DNE

Zoja se krčila na střeše domu, kde bydleli Lev s Raisou. V padajícím sněhu se chvěla zimou. Od svého návratu z Budapešti sem vystupovala denně, aby pozorovala město. Žádné střechy kolem se nehroutily, nerozléhala se tu střelba, břidlicové tašky neroztřásal projíždějící tank. Připadala si, jako by nebyla v Moskvě ani kdekoli jinde, ale v jakémsi zcela prázdném prostoru. Pocit, že někam patří, který zažívala v Budapešti, neměl vůbec nic společného s oním konkrétním městem či s povstáním. Souvisel výhradně s Malyšem. Stýskalo se jí po něm, nebo spíš po té ztracené části sebe samé? Zbavil ji tíže samoty. A teď na Zoju osamělost doléhala o to drtivěji.

Malyše pohřbili za Budapeští. Nechtěla nechávat jeho tělo v nemocnici, kde by ležel mezi spoustou dalších mrtvých, neznámá oběť bez truchlících příbuzných a přátel. Lev ho pronesl sovětským obklíčením. Hrob vykopali ve zmrzlé hlíně u stromu nedaleko silnice, po níž k městu mířily kolony tanků a nákladních aut. Do kmene stromu Zoja nožem vyryla Malyšovo jméno. Vzpomněla si, že chlapec neuměl číst, a kolem písmen ještě vyřízla rámeček ve tvaru srdce.

Když Zoja vystoupila na střechu poprvé, rozběhla se Raisa za ní, nepochybně se bála, že se dívka chystá skočit dolů. Když ale pochopila, že Zoja jen hledá místo, kde by mohla v klidu sedět a přemýšlet, už ji Raisa ani Lev nerušili, nechali ji tam třeba celé hodiny. Teď nabrala hrst sněhu a sledovala, jak jí taje na dlani.

Raisa sklízela nádobí od večeře. Náhle se otočila. Ve dveřích stála Zoja. Třásla se, hlavu zasněženou. Raisa vzala dívku za ruce. „Pořádně jsi vymrzla. Nechceš se najíst? Nechala jsem ti.“

„Jelena už je v posteli?“

„Ano.“

„A Lev?“

„Ještě nepřišel.“

Jelenu pustili z psychiatrické léčebny. Díky zázraku, jaký pro ni znamenal nečekaný návrat Zoji, okamžitě ožila. Zoja se při pohledu na zoufale vyhublé dítě rozplakala. Nikdo jí nemusel nic říkat, sama pochopila, že její mladší sestra málem zemřela. Jelena nekladla žádné otázky, cítila se příliš šťastná, nezajímalo ji, co se přihodilo a proč. Opět byla v bezpečí své rodiny.

Raisa se sklonila k Zoje. „Nepromluvíme si?“

V zámku zarachotil klíč. Do bytu vešel Lev, zadýchaný a se zčervenalými tvářemi. „Promiň mi to zpoždění…“

Raisa mávla rukou. „Jdeš právě včas, abys děvčatům přečetl pár stránek před spaním.“

Zoja zavrtěla hlavou. „Ráda bych se vám nejdřív s něčím svěřila. Můžu?“

„Ale ovšem.“

Lev se v kuchyni posadil vedle Zoji. „Co máš na srdci?“

„Nikdy jsem Jeleně nic nezatajovala. Je tak šťastná, že jsme zase spolu. Nechtěla bych to pokazit. Nechci jí říct, jak všechno ve skutečnosti bylo. Nechci jí prozradit pravdu. Nechci se přiznat, že jsem Jelenu nechala samotnou.“

Zoje vyhrkly slzy. „Jestli se přiznám, odpustí mi?“

Lev by ji konejšivě objal kolem ramenou, zatím se však neodvážil. „Jelena tě má moc ráda.“

Zoja přelétla očima od Lva k Raise. „Ale odpustí mi?“

Všichni tři se ohlédli. Mezi dveřmi stála Jelena v noční košili. Dívenka byla doma teprve týden, přesto se u ní už projevovaly výrazné změny k lepšímu. Přibrala, do tváří se jí vracela barva. „Co se děje?“

Zoja k ní zamířila. „Jeleno, musím ti něco říct.“

Lev se zvedl od stolu. „Co kdybych vám předtím vyprávěl pohádku na dobrou noc?“

Jelena se usmála. „Nějakou, kterou si vymyslíš?“

Lev přikývl. „Ano, nějakou, kterou si vymyslím.“

Zoja si otřela slzy a vzala Lva za ruku.

PODĚKOVÁNÍ

Moji redaktoři – Suzanne Baboneau z nakladatelství Simon & Schuster UK a Mitch Hoffman z Grand Central Publishing – jsou prostě nejlepší redaktoři, jaké si autor může přát. Jsem jim hluboce vděčný.

Zvláštní díky patří Evě-Marii Hippelové z nakladatelství Dumont, spolehlivé přítelkyni s výjimečným citem pro detail. Za významnou podporu jsem zavázaný i Jonnymu Gellerovi z nakladatelství Curtis Brown a Robertu Bookmanovi ze CAA. Robert Bookman, který má obdivuhodnou schopnost dávat lidi dohromady, mě seznámil s Michaelem Kordou, jehož skvělá kniha Journey to a Revolution: A Personal Memoir and History of the Hungarian Revolution of 1956 (HarperCollins, 2006) mi posloužila jako bohatý zdroj informací. Velmi si cením i toho, že Michael si vždycky našel čas, aby zodpověděl mé dotazy.

Už si nevzpomínám, který spisovatel mluvil o potřebě mít věrné a kritické čtenáře – patrně o tom někdy mluvil každý spisovatel. Já osobně mám dva, Bena Stephensona a Alexe Arlanga. Oběma upřímně děkuji.

DALŠÍ PRAMENY

Díla, která jsem uváděl v závěrečné poznámce k románu Dítě číslo 44, měla zásadní význam i při práci na Utajovaném projevu a představovala hlavní zdroj, z něhož jsem čerpal podklady. Nepostradatelná byla rovněž životopisná kniha Williama Taubmana Khrushchev: The Man and His Era (Simon & Schuster, 2003).

O knize, ve které Michael Korda ztvárnil své zážitky z maďarského povstání, jsem se už zmínil. Stejně inspirativní a důležité pro mě byly další dvě knihy – Twelve Days: Revolution 1956: How the Hungarians Tried to Topple Their Soviet Masters Victora Sebestyena (Weidenfeld & Nicholson, 2006) a The Hungarian Revolution of 1956: Reform, Revolt and Repression, 1953-1963, uspořádal Gyorgy Litvan (anglický překlad Janos M. Bak a Lyman H. Legters, Longman 1966).

Zvláštní místo bych rád věnoval autobiografii Michaela Krupy Shallow Graves in Siberia (Minerva Press, 1997). Tento neobyčejný, hluboce jímavý příběh mi znovu připomenul, že se vždycky najdou lidé, které nezlomí ani sebetvrdší útlak.

Jmenovaným autorům hodně dlužím. Tím spíš musím dodat, že veškeré eventuální nepřesnosti jdou výhradně na můj vrub.

Tom Rob Smith

UTAJOVANÝ PROJEV

Z anglického originálu The Secret Speech,

vydaného nakladatelstvím Grand Central Publishing

v New Yorku roku 2009,

přeložila Ludmila Hanzlíková

Obálku navrhl Robin Brichta

Redigovala Lenka Uhlířová

Odpovědná redaktorka Martina Bekešová

Technický redaktor David Dvořák

Počet stran 352

Vydala Euromedia Group, k. s. – Knižní klub,

Nádražní 32, 150 00 Praha 5,

v roce 2011 jako svou 5638. publikaci

Sazba Olaf Šnajder, Brandýs n. L.

Vytiskly Tlačiarne BB, spol. s r. o., Banská Bystrica

Vydání první

Naše knihy na trh dodává Euromedia – knižní distribuce,

Nádražní 32, 150 00 Praha 5

Zelená linka: 800 103 203

Tel: 296 536 111

Fax: 296 536 246

objednavky-vo@euromedia.cz

Knihy lze zakoupit v internetovém knihkupectví www.bux.cz

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai