Mesiáš

Boris Starling

(2000)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Tento nervy drásající příběh je všeobecně považován za nejlepší thriller od Mlčení jehňátek – a je napsán tak, že se před usnutím budete ujišťovat, jestli vám nehrozí žádné nezbezpečí. Čtenáři i kritika v zahraničí se shodují, že Mesiáš se brzy zařadí mezi klasiku tohoto žánru, a objevil se dokonce názor, že jde o jeden z pěti nejlepších thrillerů všech dob!První oběť byla nalezena oběšená na provaze. Druhá ubitá k smrti v kaluži krve. Třetí chyběla hlava. Jejich minulost i zázemí se lišily stejně výrazně jako metoda, jakou je bestiální vrah sprovodil ze světa. Všechny tři zločiny spojoval pouze jeden hrůzyplný detail, který ovšem policisty dovedl ke znepokojivému závěru, že se stávají nedobrovolnými svědky přeměny člověka v sériového vraha… Nálezy dalších zmasakrovaných mrtvol jen potvrzují, že se nemýlili.Detektiv Red Metcalfe si získal reputaci díky svému kriminalistickému talentu a neomylné intuici. Odhalil již spoustu vrahů, umí se vcítit do jejich myšlení. Vyslýchal jich už celou řadu a až doposud vždy věděl, co je žene vpřed. Ale tentokrát je Red v koncích. Motivy a metody tohoto vraha jsou tak neuchopitelné a zároveň tak geniální, že je Red nucen probádat nejtemnější hlubiny své vlastní duše, aby poznal pravdu. Život, který tím zachrání, je totiž život jeho samého…

Boris Starling

Mesiáš

Své rodině za všechnu lásku a podporu.

A také Iaimovi, bez něhož by tato kniha dodnes ležela někde na skládce.

DÍL I

„Kdo střeží svá ústa a jazyk, střeží svou duši před soužením.“

Kniha přísloví 21:23

1

PÁTEK 1. KVĚTNA 1998

Red vchází do dveří a vidí nohy mrtvoly. Dvě bosá chodidla na konci nehybně visících nahých nohou. Schody do prvního patra brání Redovi ve výhledu, takže nevidí více.

Prochází halou a překračuje velkou nákupní tašku s nápisem HARTS THE GROCER. V místě, kde igelit prosvítá, rozeznává pytlík s francouzskými rohlíky a láhev pomerančového džusu.

Koberec je tmavě zelený, ale nejtmavší je pod nohama mrtvoly, kde se vytvořila kaluž krve. Red vychází po schodech a dívá se přímo před sebe. Na čtvrtém schodu letmo zavadí pohledem o nohy visící vedle své hlavy. Ještě pět schodů a pak už schodiště zatáčí doleva a pokračuje opačným směrem. Red se na tělo podívá až tam, až ho uvidí celé najednou.

Mluví sám se sebou. Dej si pozor, abys ho měl při prvním pohledu v úrovni očí.

Ještě pět schodů, rychle zavřít oči, otočit se doleva, obrátit se k tělu, otevřít oči.

Než však oči otevře, představuje si tělo v duchu. Většina oběšených vypadá stejně: oči mrtvoly jsou vypouklé a vytřeštěné, ústa ochablá, jazyk vyplazený ven.

Red otevírá oči, dívá se na tělo a okamžitě ví, že tu něco nehraje

Stále má v hlavě očekávaný obrázek, takže mu trvá půl vteřiny, než přesně pochopí, co tu není v pořádku. S rychlostí blesku v duchu probírá jednotlivé položky:

Vypouklé oči. Sedí.

Ochablá ústa. Sedí.

Vyplazený jazyk. Jazyk chybí. Jazyk chybí.

Red se dívá pozorněji. Na místě, kde kdysi bývala ústa, je teď jen krvavá kaše, hustá červená tekutina vytékající z rozdrcené tkáně pod nosem na bradu a hrudník mrtvého muže a rozmazávající se mu po žebrech.

Tolik krve. Zdá se, že jsou jí celé litry.

Ten muž má vyříznutý jazyk.

Red si přejíždí rukou po tváři a zavírá oči. Obraz těla bez jazyka se mu propaluje do očních víček, takže jej vidí, i když se nedívá.

Odstupuje na stranu a znovu otevírá oči, protože nechce, aby mu něco uniklo. Ve zbytcích úst mrtvého muže se na okamžik zaleskne cosi světlého.

Red se naklání blíž a vidí, co se lesklo. Kus kovu, zaklíněný pevně mezi spodní řadou zubů a levou tváří. Lesklý kov s kulatým koncem. Docela maličký.

Lžička. Kávová lžička. Zvláštní.

Red již viděl mnoho vražd, při kterých vrazi strkali do obětí cizorodé předměty, jako například příbory, ale téměř vždy to bylo do jiných tělních otvorů než právě do úst. Zastrkování cizích předmětů má být projevem sexuálního ponížení oběti. Ovšem tohle nevypadá na sexuálně motivovanou vraždu. Vypadá to jako…

No jo, jenže Red neví, jako co to vypadá. To je ten problém.

Opírá se o stěnu a znovu se dívá na tělo. Tentokrát začíná u nohou a pokračuje směrem nahoru.

Chlupy na nohou mrtvoly jsou přilepené ke kůži krvavými potůčky. Muže někdo svlékl do spodního prádla šedých slipů Calvin Klein s tmavě hnědými skvrnami a spoutal mu ruce za zády. Napjatý provaz vede od krku mrtvoly až nahoru k zábradlí.

Red se dívá mrtvému muži do tváře, ale sebemenší náznak toho, jak asi vypadal zaživa, mu ne a ne naskočit.

V jednom z pokojů nahoře slyší pohyb. Na odpočívadlo vychází neuniformovaný policista.

„Moc pěkný pohled to není, co?“ Muž schází ze schodů a podává Redovi ruku. „Inspektor Andrews.“

Red se ani nenamáhá s představováním.

„Co máte?“ ptá se.

„Právě teď děláme otisky prstů a celkové ohledání. Za pár minut by měla dorazit sanitka a odvézt tělo na pitvu. Ale chtěli jsme, abyste se na něj nejdřív podíval.“

„Našli jste ten jazyk?“

Andrews vrtí hlavou. „Ee. Ten dobrák si ho vzal s sebou.“

„To je špatné.“ Red kývá směrem k mrtvole. „Kdo je to?“

„Philip Rhodes. Dvaatřicet let. Dodavatel potravin. Vlastnil cateringovou firmu v jedné rekonstruované staré hasičské stanici v Greenwichi. Dodával pohoštění hlavně na večírky velkých společností. Pět nebo šest zaměstnanců měl na plný úvazek a další si podle potřeby najímal od agentury.“

„Kdo našel to tělo?“

„Jeho snoubenka, Alison Birdová. Dnes krátce po sedmé ráno. Odvezli jsme ji tady kousek do Heckfield Pláce.“

„Jak je na tom?“

„Když jsme dorazili, šíleně hysterčila. Teď se ji právě ze všech sil snaží uklidnit jedna naše kolegyně.“

„A co dělá? Dává jí do čaje valium?“

Andrews se směje. „Nějak tak. Hůř už stejně chutnat nemůže.“ Red se odlepuje od zdi. „Rád bych s tou Alison mluvil.“

„Budete mít štěstí, když z ní teď dostanete jediné kloudné slovo.“

„No tak počkám.“

„Chcete tady ještě něco vidět?“

„Momentálně ne. Ale až se to tu trochu uklidní, vrátím se sem a podívám se důkladněji. Můžete zajistit, aby nesundávali žluté pásky a aby u dveří stál aspoň čtyřiadvacethodin strážník?“

Andrews přikyvuje. „Jistě.“

Red sestupuje ze schodů a vychází ze dveří hlídaných strážníkem. Kolem se stále poflakuje asi půl tuctu sousedů. Život a smrt ve velkoměstě. Pár klepů během příštích několika dní a pak rychlé zapomnění. Red sleduje skupinku čumilů a přemýšlí, jestli některý z nich Philipa Rhodese vůbec zaživa znal.

Dívá se na ulici a všímá si, že je téměř dokonale symetrická. Domy jsou prakticky do jednoho natřeny bílou nebo krémovou barvou a všechny v přízemí mají trojdílné výklenkové okno. Uniformiru barev a struktur narušují pouze nápadné cedule realitní kanceláře, které červeným písmem na černém podkladě nebo zeleným písmem na bílém podkladě oznamují, že ta a ta nemovitost je na prodej.

Z jednoho automobilu se ozývá dvoutónový alarm a na severním konci ulice blokuje obrovské stěhovací auto vozovku. Nikdo tomu nevěnuje vůbec žádnou pozornost.

Red se otáčí k mladému strážníkovi u dveří.

„Už tady byl někdo od novin?“

„Ne, pane.“

„Jestli se tu objeví, zajistěte, aby se nedozvěděli nic. Nid Se sousedy ať si mluví, jak chtějí, ale se vším ostatním je odkazujte na Scotland Yard.“

„Ano, pane.“

Red nastupuje do opia a couvá na Fulham Road, přičemž gestem děkuje taxikáři, který ho pustil před sebe. Hodnej taxík. Tohle je teda překvapení. Třeba nakonec dnešek nebude tak špatný.

2

Silnice je ucpaná až po Fulham Broadway a dost možná ještě dál. Auta se po pár centimetrech posunují kupředu, brzdová světla jim vztekle mrkají a co chvíli zoufale vykukují z rovnoměrné šňůry.

Red kleje. Pěšky by to bylo rychlejší.

Odklápí mobilní telefon a volá na tiskové oddělení Scotland Yardu. Někteří kolegové přenechávají kontakt s médii jiným, ale Red se novinářům raději věnuje osobně. Pokud se tisk určitým případem zabývá což je u velkých vražd téměř vždycky , chce mít Red kontrolu nad tím, kdo, co, kde a jak řekne. Při správném přístupu mohou média sehrát klíčovou roli při dopadení pachatele. Ponechajíli se však bez kontroly, mohou ho navždy zaplašit. A přestože má veřejnost právo na informace, působí v řadách této veřejnosti také člověk, který zná celý příběh nejlépe: vrah. Příliš mnoho informací mu může prozradit, jak blízko je policie k dopadení, a přimět ho ke změně návyků a zametání stop.

Red se dívá na hodinky. Ani ne půl deváté. Většina zaměstnanců tiskového oddělení ještě nebude v práci.

Telefon na druhém konci linky asi desetkrát vyzvání, než se v něm ozve bezbarvý hlas. „Tiskovéoddělení,“ spojuje žena obě slova dohromady.

„Tady Red Metcalfe. Kdo je tam?“

„Chloe Courtauldová.“

Red to jméno nezná. Možná je to ta blondýna, kterou v posledních dvou měsících párkrát zahlédl. Red si pamatuje, že přijali někoho nového. To by také vysvětlovalo, proč je ta žena v práci tak brzy chce udělat dobrý dojem. Dlouho jí to nevydrží.

„Máte po ruce pero, Chloeě?“

„Ano.“

„Fajn. Tady ve Fulhamu se stala vražda. Muž jménem Philip Rhodes. Dodavatel potravin. Bydlel v Radipole Road. Jestli vám bude někdo volat, sdělte mu, že případ se prošetřuje a policie má podezření, že se jednalo o vloupání. O obyčejnou vloupačku, která se pachateli vymkla z rukou. Bagatelizujte to. A netvařte se moc vzrušeně. Až přijedu na Yard, povím vám toho víc.“

„A jak ho zabili?“

Red vteřinku přemýšlí. „Hřejte o čas. Řekněte jim, že se právě provádí pitva a teprve pak budeme vědět něco určitého. Ještě se ozvu.“

Red vypíná telefon.

Digitální kontrolka na palubní desce mu sděluje, že venkovní teplota dosahuje téměř devatenácti stupňů Celsia. Podle meteorologů se má odpoledne vyšplhat až někam pod třicítku. Letní vlna veder přišla letos docela brzy. Což je fajn, pokud si můžete celý den hrát v parku s házecím talířem. Ale což je méně fajn, pokud jste mírně otylým detektivním superintendentem, který se zabývá mrtvolami bez jazyka.

Půlkilometrová cesta k fulhamské policejní stanici trvá Redovi patnáct minut. Zatáčí k Heckfield Pláce, vyhýbá se nákladnímu au‘ tu s návěsem, které vyjíždí z parkoviště na konci ulice, a zastavuje na dvojité žluté čáře. Za přední sklo strká ceduli s nápisem POLICEJNÍ DETEKTIV, odchází na recepci a ptá se po Alison Birdové.

„To je ta, které právě zabili přítele?“ Službu konající seržant se tváří, jako by to byla nejvíce vzrušující událost za celý rok. „Je na 13A. Řekl bych, že už tam sedí asi hodinu. Je úplně bez sebe.“ Seržant otevírá přepážku, aby Reda vpustil. „Po schodech nahoru, přes lítačky a pak druhé dveře vlevo. Běžte podle pláče a skřípění zubů.“

Red nachází bez obtíží místnost 13A a jemně klepe na dveře. Uvnitř se ozývají kroky a poté se objevuje policistka Andrewsová. Red za ní vidí temeno Alisoniny hlavy.

„Já jsem Red Metcalfe.“

„Lisa Shawová.“

„Jak je na tom?“

„Dobře. Alespoň je při sobě. Chcete s ní mluvit?“

„Pokud to zvládne. Kolik jste toho s ní prošla?“

„Téměř nic. Většinu času ji jen uklidňuji. Ale myslím, že teď už je schopna vypovídat. Vlastně by už to možná chtěla mít za sebou.“ Shawová otevírá dveře dokořán. „Pojdte dál.“

Red vchází do místnosti a prochází kolem Alison, která se na něj dívá.

„Alison Birdová? Jsem detektiv superintendent Metcalfe. Mrzí mě, co se stalo Philipovi.“

Alison němě přikyvuje. Oči má od pláče tmavě růžové.

Red si sedá naproti ní a přitom si ji zběžně prohlíží. Světlé vlasy sestříhané do mikáda. Barva je peroxidová kořínky vlasů mají tmavou barvu. Nos vzhledem k obličeji nepatřičně velký. Hezká ústa. Žádné líčení, což je jen dobře. Tyhle slzy by rozmazaly i nejodolnější makeup.

„Rád bych vám položil několik otázek. Cítíte se připravená na ně odpovědět?“

Alison znovu přikyvuje.

„Dala byste si čaj nebo kávu, než začneme?“

„Čaj, prosím.“ Alisonin hlas zní přes slzy poněkud skřípavě.

Shawová stále stojí, a tak se nabízí: „Udělám ho.“ Dívá se na Reda. „Dáte si taky?“

„Já bych si dal kávu, prosím. S mlékem a jednou kostkou cukru.“ Red krátce vzpomíná na posvátný první ranní šálek, který dnes musel opustit zpoloviny nedopitý, když mu zavolali z Fulhamu.

Dnes ráno. Přesně řečeno před necelou hodinou a půl. A přesto se zdá, že jsou to už celá léta.

Dveře se s cvaknutím zavírají, když Shawová vychází z místnosti.

„Kde pracujete, Alison?“

Red má pocit, že vede nezávaznou konverzaci na koktejlovém večírku.

„Dělám pro jednu softwarovou společnost. V Readingu. Přijdu pozdě do práce.“ Alison říká poslední větu, jako by si ji právě uvědomila. Třeba tomu tak je, myslí si Red.

„Jsem si jist, že to všichni pochopí.“

„Ve čtvrt na deset mám obchodní schůzku. To už určitě nestihnu.“

Vašeho snoubence někdo brutálně zavraždí a vy si děláte starosti, že přijdete pozdě do práce. Vlastně to není zas tak neobvyklá reakce. Šok, vzdáleně znějící hlas, roztěkané myšlenky.

„Chci se vás jen zeptat na několik věcí, Alison. Potrvá to jen pár minut. Můžu?“

„Jistě.“

„Jak dlouho už Philipa znáte?“

Měl říct spíš „znala“ než „znáte“. Sakra. Alison si toho zřejmě nevšimla. „Pět let.“

„A jak dlouho jste byli zasnoubeni?“

„Navrhl mi to před šesti týdny. Patnáctého března. ‚Březnové idy‘. Často o tom vtipkujeme.“

Teď si popletla časy ona a znovu si toho nevšimla.

„Měli jste již stanoveno datum svatby?“

„Ano. Na sedmnáctého října.“

„Můžete mi říci, jak jste Philipa dnes ráno našla?“

„Přijela jsem tam brzy. Včera večer jsme se pohádali. Kvůli takové banalitě ohledně svatby. Chtěl pozvat někoho, koho jsem si tam nepřála.“

Bývalou přítelkyni, myslí si Red, a určitě to nebyla banalita. Gestem pobízí Alison, aby pokračovala. „A tak jsem jela domů…“

„Domů? Vy jste nežili spolu?“

„Ne. Moji rodiče jsou velmi přísní katolíci. Takové věci neschvalují.“

„A kam to je domů?“

„Do West Kensingtonu. Bydlím v Castletown Road. To je kousek odtud.“

„Ano, znám to tam. Takže kdy jste jela domů?“

„Myslím, že kolem půl jedenácté nebo jedenácti.“

„A co jste dělala pak?“

„Šla jsem si lehnout, ale nemohla jsem usnout. Byla jsem na Philipa strašně naštvaná. Ale nakonec jsem zřejmě zabrala, protože si vzpomínám, že jsem se probudila ve čtyři hodiny ráno a náhle jsem k němu chtěla jet a říct mu, že měl pravdu a že může pozvat K…, tedy tu osobu, když o to tak stojí. Ze je to koneckonců taky jeho svatba. A tak jsem k němu jela, co nejdřív to šlo. Nechtěla jsem ho vzbudit hned za rozbřesku a vyvolat další hádku. Cestou jsem se stavila pro snídani v tom nonstopu naproti nemocnici…“ proto ta nákupní taška na schodech, myslí si Red „…a pak jsem vešla dovnitř.“

„Vy máte vlastní klíč?“

„Ano. Samozřejmě.“

„A odemykala jste?“

„Ano.“ Zmatený výraz.

„Takže dveře nebyly násilím otevřené?“

„Ach tak.“ Alison pochopila, kam Red míří. „Ne.“

„Má klíče od Philipova bytu ještě někdo další?“

„Ne.“

„Nikdo? Příbuzní, přátelé, realitní makléř, hospodyňka?“

„Ne. Philip hospodyni měl, ale minulý týden ji propustil. Teď shání novou.“

„A klíč si od ní vzal, když ji propouštěl?“

„Ano.“

„Nemohla si dát zhotovit duplikát?“

„Ne. Jsou to takové ty klíče, které si nemůžete nechat udělat bez povolení.“

„Jistě. Pokračujte.“

„A tak jsem šla dovnitř, vystoupila po pár schodech a pak jsem uviděla ty jeho pohupující se nohy a…“

Za Redem se otevírají dveře a Shawová se vrací se třemi plastikovými pohárky v rukou. Pokládá je na stůl.

Alison si otírá oči a využívá náhlého vyrušení, aby se znovu sebrala. Red se otáčí k Shawové.

„Mohla byste sehnat Alison policejní vůz, který by ji asi za pět minut odvezl zpátky domů? A pak, prosím vás, zavolejte k ní do práce a oznamte, že Alison dnes nepřijde.“

„Jistě.“

Shawová opět vychází a zavírá za sebou dveře. „Je ke mně moc milá,“ říká Alison. „Bude se mnou moci zůstat celé dopoledne?“

„Určitě ano.“ Red se usmívá. „Jen se vás ještě zeptám na pár věcí. Když se vrátíte do chvíle, kdy jste našla Philipovo tělo…, co vás v tu chvíli napadlo nejdřív?“

„Myslela jsem, že se oběsil. Že spáchal sebevraždu kvůli té hádce.“

„Pokládala jste to za pravděpodobné?“

„Cože?“

„Totiž, byl Philip typem člověka, který by…,“ Red hledá správnou formulaci, „který by reagoval takto… ehm… extrémním způsobem?“

Alison se tváří zmateně. „Ne, vůbec ne. Nebyl nijak labilní. Netvářil se neustále šťastně nebo radostně, ale taky nepropadal depresím. Takový vůbec nebyl.“

„Ale vaší první reakcí přesto bylo, že spáchal sebevraždu?“

„Ano, ale to bylo tím, že… že jsem se cítila provinile kvůli té hádce. Myslela jsem, že je to moje vina.“

„Takže kdybyste za ním přišla v době, kdy jste nebyli rozhádaní, a našla ho mrtvého, nenapadlo by vás, že si mohl vzít život sám?“

„Ne. Totiž… Ne, určitě ne. Ale na druhou stranu vás taková věc vždycky napadne jako první, když vidíte někoho oběšeného, ne? Že je to sebevražda. Oběšení není zrovna typický způsob, jakým jeden člověk zabíjí druhého, nebo ano?“

„To je pravda.“

„A pak jsem uviděla krev a viděla jsem, co mu někdo udělal, a… a pak už si toho bohužel moc nepamatuji.“

„Ale pamatujete si, že jste volala na policii?“

„Ano. To si pamatuju, protože když jsem jim volala, dívala jsem se na tu nákupní tašku. Musela jsem ji upustit na schodech, když jsem spatřila Philipa, a všimla jsem si ji až ve chvíli, kdy jsem říkala policii, kam má přijet. A pořád jsem si říkala… Pořád jsem si říkala, že kdybych byla s ním, kdybych od něj neodcházela, tak jsme se mohli společně ubránit.“

Red se naklání kupředu. „Alison, kdybyste včera v noci nebyla odešla od Philipa, stalo by se jen to, že byste teď ležela v márnici vedle něj. Omlouvám se, že to říkám takhle hrubě, ale tak to prostě je. Ta hádka vám v podstatě zachránila život.“

Alison se zarazila. „Ach.“

„Ještě jednu otázku a budeme hotovi. Napadá vás někdo, kdo by snad mohl chtít Philipa zavraždit?“

„Ne.“ Okamžitá odpověď. „Philip byl příjemný a dobrý člověk. Nedělal si z lidí nepřátele. Ne, nenapadá mě nikdo, kdo by ho mohl chtít zabít.“

Red vstává. „Vedla jste si skvěle, Alison. Děkuji vám za pomoc. Možná s vámi ještě budeme potřebovat mluvit. Pokud ano, nejprve vám zavoláme, abychom se dohodli na vhodném termínu. Pokud budete něco potřebovat vy, nebo pokud si vzpomenete na něco, co budete pokládat za důležité, tak mi, prosím, beze všeho zavolejte.“ Red jí podává vizitku a ukazuje na telefonní čísla. „Tohle je moje číslo na Scotland Yard a tohle na mobil.“

Doprovází Alison na chodbu a předává ji Shawové, která se vrací opačným směrem. Red podává Alison ruku a přeje jí mnoho štěstí.

Nebohá holka. Není nic příjemného vidět snoubence takhle rozřezaného. Bůh ví, jak bude vypadat za pár hodin, až na ni skutečně dolehnou dnešní události.

Před policejní stanicí zvoní Redovi telefon. Red si sahá do kapsy saka, škube za telefon, který se zachytil o podšívku, a otevírá ho.

„Metcalfe.“

„Tady detektiv inspektor Robert Nixon z Wandsworthu. Máme tu mrtvé tělo a byli bychom rádi, kdybyste se na něj podíval.“ Red vzdychá.

„A proč já? Proč já zrovna dneska?“

„Tak především byla oběť surově zbita. A pak je tu taky pár věcí, které vypadají podezřele.“

„Například?“

„Těžko se to říká, ale myslím, že pachatel vyřízl oběti jazyk.“ Red zkamení. Pomalu vydechuje, a když odpovídá, dává si záležet, aby jeho hlas zněl klidně. „Víte to jistě?“

„Naprosto jistě. Nešli jsme k oběti moc blízko, ale má otevřená ústa, všude je spousta krve a oběti není vidět jazyk.“

„A dál?“

„Prosím?“

„Říkal jste, že pár věcí vypadá podezřele. Takže co je na té mrtvole ještě podezřelého kromě chybějícího jazyka?“

„Má v ústech lžičku.“

Red tiskne telefon mezi rameno a krk a vytahuje z kapsy poznámkový blok.

„Dejte mi adresu.“

„Wandle Road, to je u Trinity Road. Je to dům biskupa.“

„Čzdům?“

„Wandsworthského biskupa. To on byl zabit.“ Ale to už Red utíká k autu.

3

Red projíždí Trinity Road rovně jako šíp a zatáčí doprava na Wandle Road. Domy v různém slohu a různých barvách stojí namačkány na sobě v jediném šiku a tmavě červené cihlové zdi se střídají se světle žlutými a bledě modrými fasádami. Vchod do domu s číslem 26 střeží dva bílí kamenní lvi a nad vchodem s číslem 32 se klenou oblouky s popínavými rostlinami. Předměstská čtvrť pro střední třídu, stejně jako Fulham. K násilným vraždám tady jednoduše nedochází.

Inspektor Nixon čeká před domem biskupa. Red vystupuje z auta a kráčí směrem k němu.

„Tady, pane,“ říká Nixon a vede Reda halou do obývacího pokoje.

Tělo wandsworthského biskupa Jamese Cunninghama leží uprostřed pokoje. Red podřepuje vedle něho a v uších mu znějí Nixonova slova o surovém bití.

Výraz „surové“ ani zdaleka nevystihuje, co musela oběť zažít.

Biskupa, který tu leží jen ve spodním prádle, někdo napadl s nepředstavitelnou zběsilostí. Za života bylo jeho obézní tělo pravděpodobně těstovitě bílé, s výjimkou nápadných podkožních cévek způsobených zřejmě těžkým pitím. Nyní hraje totéž tělo nejpestřejšími barvami: je rudé od krve, tmavě modré a fialové od podlitin, hnědé od výkalů na zadní straně nohou. Tu a tam se pod touto pestrobarevnou paletou derou na povrch sporadické bílé pásy, jako by chtěly dokázat, že pod nánosem hrůzyplných barev kdysi skutečně existoval člověk.

Cunningham leží na boku. Levou paži má přehozenou přes obličej a loketní kost trčí z masa v místě, kde ji zlomil náraz dopadajícího úderu. Prořídlý prstenec šedých vlasů táhnoucích se po temeni hlavy od spánku ke spánku je slepený krví.

Krev. Spousta krve. Stejně jako u Philipa. Je všude na Cunninghamovi i kolem něj: na obličeji, na krku, na ramenou, vpředu i vzadu, a nejvíce v tratolišti rozlitém na podlaze.

Red pohlíží na Cunninghamův obličej, v němž žluté zuby lemují ústa bez jazyka. Lžička je dobře patrná; trčí mezi zuby a tváří poněkud volněji než u Philipa. Rukojeť se jemně dotýká podlahy jako slina stékající na koberec.

Red opět vstává a obrací se k Nixonovi.

„Kdo ho viděl naposledy živého?“

„Jeho bratr Stephen. Včera večer spolu večeřeli v jedné restauraci tady na ulici. Stephen tvrdí, že sem Jamese odvezl asi o půl dvanácté a pak odjel k sobě domů do Battersea.“

„Bydlel biskup sám?“

„Jo.“

„Oženil se někdy?“

„Ne. Nikdy.“

„Kdo ho objevil?“

Nixon listuje v poznámkovém bloku. „Muž jménem Gerald Glazer. Pracuje jako kostelník ve wandsworthské katedrále. Biskup měl mít o půl osmé ráno bohoslužbu. Ale neobjevil se.“

„Pochopitelně.“

„E… ano. Pochopitelně. Po bohoslužbě sem Glazer volal, ale nikdo nebral telefon, a tak sem přišel. Katedrála je kousek odtud, není to moc daleko. Glazer zaklepal na dveře, zase se nikdo neozval, a tak nakoukl přes okno a uviděl ležící tělo.“

„To je od toho Glazera trochu vlezlé, že sem přišel ne? Já bych si na jeho místě myslel, že biskup jednoduše zaspal, nebo je nemocný.“

„Glazer tvrdí, že Cunningham nezmeškal bohoslužbu už více než deset let. Proto to pokládal za tak neobvyklé. Navíc by se sem možná ani neobtěžoval, kdyby to z kostela neměl tak blízko. Nestálo ho to moc času.“

„Kde je ten Glazer teď?“

„Na stanici.“

„A Cunninghamův bratr?“

„Taky.“

„Poskytli výpověď?“

„Teď už asi ano.“

„Nebyli příliš šokovaní?“

„Ne.“

Red si na okamžik vzpomíná na Alison Birdovou a uvažuje, jak se teď asi cítí sedí doma a společnost jí dělá jen Lisa Shawová a vzpomínky na Philipa.

„Pojedu zpátky na Yard. Můžete mi odfaxovat jejich výpovědi?“ Red dává Nixonovi faxové číslo. „Vrátím se sem později, takže zajistěte, aby byl dům uzavřen a střežen. Všechny novináře odkažte na Scotland Yard.“

Red se otáčí k odchodu a pak se zastavuje.

„Mimochodem,“ říká, „jsou nějaké známky po násilném vloupání?“

Nixon vrtí hlavou. „Ne. Vůbec žádné. Zámek nebyl ani zničen, ani porušen a všechna okna byla zavřená.“ Red zamyšleně přitakává a odchází k autu.

4

PÁTEK 12. ÚNORA 1982

Právě tady to všechno začíná. Pod pouliční lampou s nápisem REALITY CHECKPOINT, kde jeden z univerzitních veslařů nachází cestou na ranní trénink v tělocvičně tělo Charlottě Loganové. Podlitiny kolem krku a vytřeštěné oči zoufale vystupující z obličeje nenechávají nikoho na pochybách, jak byla dívka zavražděna. Charlottě Loganová, studentka druhého ročníku bakalářského studia přírodních věd na univerzitě Claře College, která měla většinu života před sebou, se nyní změnila v napůl zmrzlou uškrcenou mrtvolu.

Cambridžské kriminálce se podaří odhalit naprosto vše kromě nejdůležitější otázky: kdo dívku zabil? Policisté zjistí, že Charlottě byla v noci před vraždou na jednom domácím večírku a že zde byla viděna ještě ve tři čtvrtě na tři. Nikdo si neuvědomuje, že by ji viděl odcházet, natož aby si pamatoval, jestli ji někdo doprovázel. V této fázi večírku zřejmě již nikdo téměř nic nevnímal.

Charlottě se podle všeho rozhodla jít zpátky na kolej, kam však již nikdy nedorazila. Nebyla pohlavně zneužita a nebyla oloupena. Na krku se nenašly žádné otisky prstů; vzhledem k mrazivým teplotám východoanglické zimy by měl každý, kdo by se v tak časných ranních hodinách pohyboval venku, bezpochyby na rukou rukavice. Jedná se o vraždu beze stop a bez zjevného motivu.

Vstupní brána Claře College se krčí v závětří Královské kaple na konci slepé uličky. Tuto slepou uličku teď okupují televizní štáby, fotografové a reportéři. Za zdmi univerzity je udržují střídající se nevrlí vrátní, kteří co chvíli musí opustit své místo, aby provedli méně průbojné studenty přes kordon mikrofonů a poznámkových bloků. Vyšetřovatel Derek Hawkins se třikrát denně objeví přede zdmi z hnědého pískovce a s kovovou branou, aby pomocí neustále obměňovaných eufemismů zakryl skutečnost, že policejní vyšetřování nikam nevede.

Charlottin otec Richard, který v předchozím roce vydělal více než dvacet milionů liber prodejem svého obchodu s koberci, nabízí třicet tisíc každému, kdo poskytne policii informace vedoucí k zatčení a obvinění pachatele. Jeden z reportérů mu klade otázku, zda si za tyto peníze může koupit zpátky život své dcery. Ne, odpovídá Richard, ale mohu si za ně koupit spravedlnost, a to je druhé nejlepší řešení.

Jenže si za ně nekoupí nic. Dny se unaveně vlečou mrazivým počasím a vyhlídky na odhalení Charlottina vraha začínají opadávat jako ranní mlha nad řekou Cam. Město Cambridge pracuje, baví se a směje jako kdykoliv předtím na truchlení s Loganovými a Charlottinými přáteli si mohlo vyhradit pouze krátký čas.

Red Charlottě zběžně znal, i když si nebyl jistý, kde nebo jak se s ní seznámil. Chodil o ročník výše, bydlel na jiné koleji a studoval jiný obor. Je mu líto její rodiny a je mírně rozzlobený na neznámou osobu, která jí vzala život. Nedá se však říci, že by mu její smrt převrátila život naruby.

To až o týden později, když zjistí, kdo ji zabil.

5

Red se vrací na Scotland Yard a odfaxované kopie výpovědí Stephena Cunninghama a Geralda Glazera mu již leží na stole. Red si je zběžně prohlíží a podle očekávání zjišťuje, že žádný z mužů nevypověděl nic, co by ho překvapilo.

Pro policisty, kteří jejich výpovědi sepisovali, je Cunninghamova vražda pouze jednou z mnoha událostí, za nimiž se brzy zavře voda. Pro Stephena Cunninghama a Geralda Glazera je to trauma, které je bude pronásledovat celý život.

Red se protahuje s rukama nad hlavou a dívá se do zdi. Oči mu poletují po zarámovaných novinových článcích, kterých je plná kancelář. Výsostné místo za stolem zaujímá velký článek z Daily Telegraphu, doplněný citlivě zaostřeným detailem Reda v zamyšlení. Připomínky úspěchů, případy, které pomohl vyřešit jemný kult osobnosti, nad nímž někteří kolegové tolik ohrnují nos.

O Redových přehmatech tu není nic. Tyhle články má Red uschovány v bezejmenné složce v uzamčené zásuvce. Kdybyste se ho zeptali, kde jsou, předstíral by nevědomost, i když docela přesně ví, kam je strká nikdy na ně nedokáže zapomenout. Schovává si většinu toho, co je o něm napsáno a řečeno, ale vystavuje pouze exempláře, které ho vychvalují a dělají z něj londýnského Bruče Waynea.

Hodiny ukazují čtvrt na jedenáct. Už je vzhůru tři hodiny. Dvě vraždy za tři hodiny. Výsledkem je zběsilá bolest hlavy.

Předběžné pitevní zprávy obou těl budou k dispozici někdy kolem oběda. Do té doby musí Red sestavit vyšetřovací tým. Tohle je jeho dítko. U tohoto případu může klidně požádat prakticky o cokoliv dostane na bianko šek všechno, o co si řekne. Pokud bude vykazovat výsledky, dají mu nadřízení zelenou.

Takže nejprve to nejdůležitější: vyšetřovací tým. Red chce, aby byl malý, ale ne příliš. Dva jsou příliš málo. Tak se to vždycky děje ve filmech, kde vystupuje dvojice obvykle naprosto rozdílných policistů, kteří se na konci filmu respektují a mají rádi, jenže myšlenky dvou lidí se nikdy nepropojí, alespoň ne na obou koncích. A tak Red potřebuje nejméně tři lidi. Myšlenky tří lidí vytvářejí trojúhelník, úhledně spojený v rozích. Jenže tři je taky špatné číslo. Je liché, může vést k rozdělení „dva na jednoho“ a jeden člen týmu by se pak mohl cítit odstrkován.

Takže budou muset být čtyři. Čtyřčlenný tým je tak akorát. On a tři další. Otázka teď zní, kteří tři to budou.

Nejde jen o to, kdo je dobrý v práci. Každý, koho Red vezme v úvahu, je dobrý v práci. To se rozumí samosebou. A taky nejde jen o prostou schopnost týmové práce. Red chce, aby lidi, které si vybere, vnesli do týmu různé věci. Není mu k ničemu, jestli se všichni objeví s lahví piva, když je žádá o bílé víno, vodku a broskvovou pálenku. Chce mít v týmu lidi, kteří se navzájem podněcují, protože každý z nich uvažuje jiným způsobem. Tak, aby byl jejich součet vyšší než pouhá suma sčítanců.

Prohrabává si rukou chomáč zrzavých vlasů, odhrnuje si je z čela a před očima si kroutí jednotlivé kadeře. Svěšuje ruku a sleduje, jak se zakroucené vlasy pomalu rozplétají. Nato otevírá poznámkový blok a v abecedním pořadí zapisuje šest jmen.

Adamson, Beauchampová, Clifton, Pritchard, Warren, Wilkinson.

Chvíli se na jména dívá a obrací pero kolem prostředníčku.

První síto. Vyškrtává Adamsona a Wilkinsona, podtrhává Beauchampovou s Cliftonem a píše otazník u Warrena a Pritcharda.

Když teď Adamson s Wilkinsonem vypadli, píše Red zbývající čtyři jména znovu. Clifton a Beauchampová jdou jako první, pak je volný řádek a pak Warren s Pritchardem, oba s otazníkem.

Clifton s Beauchampovou rozhodně ano. Clifton proto, že s ním Red pracuje už pět let a že je dobrý možná dost dobrý na to, aby se jednoho dne stal Redovým nástupcem. Beauchampová proto, že je nejlepší policistkou, kterou mají, a Red chce mít u tohoto případu ženu ne aby umlčel obchodníky s politickou korektností, nýbrž proto, že vrhnout se do podobného případu bez možnosti ženského pohledu na věc je jako mít jednu ruku svázanou za zády.

Beauchampová s Cliftonem spolu navíc dobře vycházejí. Podle některých až příliš dobře. Už hezkou chvíli se šušká, že spolu něco mají. Red tyhle klepy zaslechl a myslí si, že jsou nejspíš pravdivé, i když ho to nijak zvlášť nezajímá. Clifton je pohledný mládenec a Beauchampová krásná holka. Oba si rozhodně mohli vybrat hůř. A jestli spolu šoustají jako králíci, budiž jim to přáno.

Takže Clifton s Beauchampovou se stanou členy týmu, románek nerománek. Warren a Pritchard stojí na hraně.

Red potřebuje jen jednoho. Těžká volba.

Pritchard má obrovský potenciál, ale poměrně málo odsloužených let. Je dobrý zapálený, energický, nikdy se neskloní a neztratí odvahu. Jenže možná se příliš podobá Cliftonovi s Beauchampovou, takže by jen znásoboval jejich silné i slabé stránky.

Pokud jde o Warrena…, to je typický muž ze staré školy: čtyřicátník, který se oťukal na zaplivaných ulicích manchesterských sídlišť a strhal ustavičným pronásledováním dealerů cracku a mladistvých šílenců za volantem. Někdy dokáže být pěkně suchopárným páprdou, zvláště když nasadí ten svůj světácký výraz. A taky by nemusel vycházet s Cliftonem a Beauchampovou, už proto, že je o deset let starší.

Red sahá do kapsy saka, otevírá v ní krabičku marlborek, nahmatá cigaretu a vytahuje ji. Tenhle zlozvyk má už hezkých pár let zásadně vytahuje cigaretu z krabičky, když ji má ještě v kapse. Nevzpomíná si, kde nebo proč s tím začal. Někteří kolegové ho obviňují, že se tím vyhýbá nutnosti nabízet čouda ostatním, ale není to pravda. Stejně už dneska kouří tak málo lidí. Jejich blbost. Red viděl dost pitev, aby věděl, že plíce vám zčernají už pouhým životem v Londýně a je úplně jedno, jestli kouříte, nebo ne.

Plamínek zapalovače vyšlehává vysoko do vzduchu. Red upravuje regulátor plynu, dokud se plamen nevrátí do normální velikosti, a pak si zapaluje.

Deset minut přemýšlí, ale není o nic moudřejší. Jediná věc, kterou nebere v úvahu, je současné pracovní vytížení obou kandidátů. Ten, jehož vybere, bude s okamžitou platností odvolán ze všech ostatních případů. Dokud nechytnou toho hajzla, který jen tak pro zábavu vyřezává lidem jazyk, bude tento případ jejich každodenním chlebem.

Red si bude muset hodit mincí.

Prohmatává si kapsu kalhot a vytahuje padesátipenci. Celé libry jsou možná těžší, ale zase nejsou tak široké, takže nelétají tak dobře jako padesátníky.

Stále v přísně abecedním pořádku: Pritchard panna, Warren orel.

Mince se ve vzduchu několikrát obrací.

Red ji chytá do dlaně pravé ruky, překlápí ji na hřbet levé a odtahuje pravou ruku. Orel.

6

Jez Clifton se silně potí, když zamyká kolo na parkovišti pod Scotland Yardem. Ráno je teplé a on sem poctivě šlapal až z Islingtonu.

Kráčí ke sprchám v přízemí a tuhé cyklistické boty mu klapou po betonové zemi. Převlékárna je prázdná až na dva detektivy z oddělení obscénních publikací, kteří se chystají hrát squash. Dívají se na Ježův oranžový dres a lykrové kalhoty se strojenou hrůzou.

„Sakra, Cliftone,“ říká jeden z nich. „Za tohle by tě měli zatknout. ‚Nošení vykřičeného šatstva v obydlené oblasti‘.“

Jeho kolega se směje. Jez se usmívá a mávnutím rukou je posílá do prčic.

Svléká si cyklistický úbor a vchází do sprchy. Přestože se stále potí, pouští si co nejteplejší vodu. V létě i v zimě musí mít vařící sprchu. Jez zkrátka nedokáže pochopit lidi, kteří si na posledních třicet vteřin stoupnou ve sprše pod proud ledově chladné vody. Jednou to zkusil a vzpomíná si jen na pocit, když se mu varlata stáhla do břicha rychlostí Mach 1 a zdálo se, že už nikdy nevylezou.

Mydlí se a smývá ze sebe špínu velkoměsta. Tak nějak to vypadá, že je znečištění ovzduší v létě daleko horší, ale Jez si vzpomíná, že někde četl, že je daleko vyšší v zimě, kdy od země nestoupá horký vzduch a neunáší smog s sebou. Tak či onak, radši by jel na kole Londýnem v osvěžujícím lednovém chladu než v zakouřeném červencovém parnu.

Zaklání hlavu čelem ke sprše a chytá se za břicho, aby zkontroloval, kolik má tuku. Letní triatlonová sezona začíná za pouhých pár týdnů a Jez chce být ve formě na všech pět závodů, na které se přihlásil. S náruživou samolibostí atleta napíná svaly na těle a obdivuje, co vidí. Není to špatné. Vůbec to není špatné.

Uplynulo pět minut. Jez vypíná sprchu, utírá se a obléká si jednu z košil visících úhledně ve skříňce. Zívá. Včera měl službu od čtyř do půlnoci, a taky proto dnes přijíždí na Yard až o půl dvanácté a přesto se cítí ospalý.

Obléká se a vyjíždí výtahem do čtvrtého patra. Kráčí po chodbě a slyší zvonění svého telefonu v rychle přerušovaných trylcích. Někdo z budovy. To počká. Volající uvnitř budovy obvykle zavěšují po pěti nebo šesti zazvoněních, pokud to nikdo nevezme. Jenže tentokrát telefon zvoní ještě ve chvíli, kdy Jez vchází do kanceláře. Beze stopy nadšení zvedá sluchátko.

„Clifton.“

„Jezi, tady Red.“

„Nazdar. Jak se vede?“

„Blbě nebo na hovno. Můžeš si vybrat.“

„Radši na hovno. Určitě to není horší než to, na co teď koukám.“ Jez se bez zájmu probírá obsahem své přihrádky. Vnitřní sdělení, zprávy z konference, vládní doporučení. Znovu zívá.

„Vsadím deset liber, že je.“

„Platí.“

„Přijd ke mně do kanceláře. Hned.“

„Už běžím.“

7

Kate Beauchampová je znuděná k smrti. A podle řeči těla se většina ostatních delegátů konference cítí úplně stejně.

Snad posté se Kate dnes ráno dívá na hodinky. Jedenáct dvacet. Do oběda je ještě nejmíň hodina a pravděpodobně i víc. Aby se zabavila, naklápí ciferník svých hodinek tak dlouho, dokud v něm nevidí odraz své hlavy. Pořád si ještě nezvykla na nový krátký sestřih. Když měla vlasy až po ramena, lemovaly jí tvář a změkčovaly rysy. Teď jí odstávají uši a vůbec Kate vypadá asi o pět let starší. Její přítel David tvrdí, že jí nový účes sekne. Kate si tak jistá není.

Začíná si čmárat do bloku. Kreslí člověka sedícího šikmo před ní a zachycuje ho z polovičního profilu, tak jak ho vidí. Muž má na kresbě otevřená ústa, z nichž vychází obrovské ospalé „Chrrr“.

Nejsou náhodou konference úmyslně organizovány tak, aby zajímaví lidé hovořili hned ráno? Každá konference, které se Kate kdy zúčastnila, se řídila pevně daným schématem: nejlepší řečníci vystupují jako první, když jsou ještě posluchači svěží a pozorní. Během oběda vždy několik delegátů odejde a je nepsaným pravidlem, že druhý odpolední řečník již hovoří k sálu plnému spáčů. Nastává mrtvé období, kdy je oběd již usazen v žaludku a do čaje je ještě daleko.

Jestli je ovšem tohle nejlepší řečník, jakého mají, pak Bůh pomáhej nejhoršímu. Muž hovoří hlubokým monotónním hlasem o psychometrickém testování a jeho holandský přízvuk je tak silný, že mu skoro není rozumět. Navíc nedělá nic, čím by mohl upoutat zájem posluchačů. Nemá žádné vizuální pomůcky, nehýbá rukama a nemění tón ani rychlost řeči. Velký sál, pramalý zájem.

Kate se probírá seznamem delegátů a vyhledává řečníkovo jméno. Rolf van Heerden. Teď právě reprezentuje Evropskou unii na olympiádě v nudění a uchází se o místo ve světovém týmu, který se příští rok zúčastní na Marsu přeboru sluneční soustavy v této progresivní disciplíně.

Kate má na Scotland Yardu spoustu práce, ale tady brzy zhyne nudou.

Jedna z konferenčních hostesek, mladá žena s brýlemi a o dvě čísla větším zeleným sakem, vchází spěšně do sálu a míří na stupínek. Kate ji sleduje. Možná ji někdo vyslal, aby zabila Rolf a van Heerdena a udělala všem radost.

Asistentka vystupuje po schodech na pódium. Viditelně znechucený van Heerden se odmlčuje uprostřed věty. Žena mu něco šeptá do ucha a van Heerden jí krátce a ostře odpovídá. Asistentka cosi opáčí. Van Heerden vztekle krčí rameny a ustupuje o krok zpět. Drobné klaunské číslo.

Žena se naklání dopředu a promlouvá do mikrofonu na pultu: „Prosím detektivní inspektorku Kate Beauchampovou, aby laskavě přišla do místnosti organizátorů konference, která se nachází přímo za tímto sálem. Má naléhavý telefonát.“

Kate je tak otupělá, že jí trvá vteřinu či dvě, než pochopí, že asistentka hovoří o ní. Překvapeně vstává, bere si kabelku a prodírá se za židlemi ostatních posluchačů, kteří se přisunují blíže ke stolkům. Několik lidí se na ni zvědavě dívá; zjevně přemýšlejí, co může být tak naléhavého, aby to opodstatnilo přerušení řečníka uprostřed věty.

Kate o tom taky přemýšlí. Nějaká špatná zpráva? Její matka bývá v poslední době nemocná. Kate doufá, že je to něco jiného. Žena v zeleném saku dohání Kate u východu ze sálu. „Tady je to.“

Vede Kate do místnosti pro organizátory a ukazuje k telefonu se sluchátkem položeným na stole. Kate ho zvedá. „Kate Beauchampová.“

„Kate, tady Red.“

„Ahoj.“

„Můžeš se vrátit do práce?“

„Teď hned?“

„Ano, okamžitě. Je to naléhavé.“

„Dobře. Jsem tam za dvě minutky.“ Nachází se v konferenčním centru naproti Westminsterskému opatství. Scotland Yard je odtud kousek pěšky.

Kate zavěšuje a šklebí se. Nemusí snášet dalších pětačtyřicet minut Rolfa van Heerdena. Možná přece jen existuje Bůh.

8

Duncan Warren svírá sluchátko mezi krkem a pravým ramenem a netrpělivě bubnuje prsty. Helen vždycky strašně trvá, než zvedne telefon.

Kráva pitomá. Nejspíš ho nechává čekat, aby ho naštvala.

Duncan ví, že by si to neměl připouštět, ale nedokáže si pomoci. Deset let po rozvodu by jeho antipatie vůči Helen a její vůči němu správně měly vyhasnout a změnit se ve strojenou lhostejnost. Nestalo se. Odpor je stále tady, stejně silný, hořký a ničivý jako předtím. Když má Duncan chuť se hádat, někdy zavolá Helen jen tak, protože dobře ví, že ji zaručeně rozčilí. A jestli si to chce poslechnout i ten trouba Andy, co s ním teď Helen bydlí, tím líp. Při výšce stopětaosmdesát a váze sto patnáct kilo Duncan dobře ví, že by z Andyho vymlátil duši, kdykoliv by se mu zachtělo, i když těch sto patnáct kilo dnes tvoří podstatně více tuku než svalstva.

Jenže právě teď se nechce hádat s Helen, a nechce ani zmlátit Andyho. Má příliš mnoho práce. Chce se jen dohodnout na víkendu a položit telefon.

Náhle mu v uchu hlasitě zazní hlas.

„Helen Rowntreeová.“

Hned jak dostala doklad o rozvodu, vzala si zpátky dívčí jméno. „Ahoj. Tady Duncan.“

„Já vím. Co chceš?“

Už je to tady, vztek v ní stoupá jako ryba k návnadě.

„Co si myslíš, že asi tak chci? Dohodnout se ohledně víkendu.“

„Sakra práce, Duncane. Všechno bude jako vždycky. V šest hodin vyzvedneš Sama a v neděli v šest ho zas přivezeš. A nezpozdi se. Nebudu tady trčet a čekat na vás.“

„A kampak jedeš?“

„Hleď si svého.“

Duncan vzdychá. „No dobře. Takže v šest. Jak se má Sam?“

„Dobře.“

„Fajn. A jak se máš ty?“

„Co je ti po tom?“

Z vášnivé lásky pramení vášnivá nenávist. Jenže Duncan se nenechá otrávit, dneska ne. „Tak zatím ahoj.“

Helen bez pozdravu zavěšuje. Duncan vztekle pokládá sluchátko a kleje do čtyř stěn kanceláře. Téměř vzápětí se telefon rozezvoní znovu. Duncan popadá sluchátko.

„Ano?“

„Duncane, tady Red.“

„Ahoj.“

„Můžeš přijít ke mně do kanceláře, prosím tě?“

„Teď hned?“

„Ano, teď hned. Je to naléhavé.“

„Doufám, že mi to nepřekazí víkend, Rede. Tento týden mám mít Sama.“

„Prostě přijď.“

Telefon ohluchne. Nejdřív Helen a teď Red. Oba zavěsili bez pozdravu. Nejspíš je to nakažlivé.

9

ČTVRTEK 18. ÚNORA 1982

Tohle Red naprosto nečekal. Žádné varování, žádný náznak, že se to stane. V jednom okamžiku vůbec netuší, kdo zabil Charlottě Loganovou, a hned v příštím okamžiku už to ví. Zlomek vteřiny, který mu láme život napůl.

Sedí v pokoji svého bratra Erika v Trinity. Je pozdě po půlnoci. Strávili večer v kolejním baru a teď si dávají panáka na dobrou noc. Red je unavený a chystá se odejít. On sám je opilý, ale Eric je přímo pod obraz. Nemá žádnou halasnou zpěvavou opici, ale spíše plačtivou filozofickou špičku. Skáčou z jednoho tématu na druhé… A náhle Eric říká: „Zabil jsem Charlottě Loganovou.“ Říká to s takovým zoufalstvím v hlase, že o tom Red ani na vteřinu nepochybuje, a vůbec si nemyslí, že je to nějaký špatný vtip. Ještě než stačí odpovědět, stavidla Erikova sebeovládání se náhle zvedají a záplava jeho doznání se snáší na Redovu hlavu.

„Sel jsem s ní domů z toho večírku. Odešel jsem chvíli před ní, ale zastavil jsem se, abych se na ulici vyčůral, a než jsem skončil, dohonila mě. Oba jsme byli namol. Motali jsme se, napůl jsme šli a napůl se líbali, a někde na Parker’s Piece mi strčila ruku do kalhot a…“

Eric se odmlčuje, jako by vzpomínka na příští událost byla příliš bolestná.

„Pokračuj,“ říká Red tiše. „Poslouchám tě. Nesoudím tě.“

Eric ztěžka polyká a znovu se dává do řeči. „Smála se mi, protože jsem neměl erekci. Mrzlo, až praštělo, sakra, a byl jsem tot/ ně zkárovanej. Jasněže jsem kurva nemoh mít erekci. Ale or mi začala smát a dělala si ze mě šoufky. Položila mi ruku na ptáka a řekla: ‚Kdybych chtěla místo frantíka cigaretu, řekla bych si o ni.‘ Pořád si mě dobírala. Nejdřív jsem si myslel, že jen tak žertuje, ale pak začala být jízlivá. A tak… tak jsem ji praštil.“

„Tys ji praštil?“

„Jo. Otevřenou dlaní. Byla to spíš jen facka.“

„A co ona?“

„Vrátila mi to. Vrazila mi jednu. Řek bych, že docela tvrdě.“

„A pak?“

„Vážně si nevzpomínám. Pamatuju si, že jsem se jí sápal po krku, protože na sobě měla volnou šálu, a pak si vzpomínám, že se mi snažila odtlačit ruce. A pak už jen to, že ležela na zemi pod pouliční lampou a mě bolely prsty. Nejspíš od mačkání.“

„Ježíšikriste, Eriku.“

„Nevěděl jsem, co mám dělat. Věděl jsem, že je mrtvá. Chtěl jsem jí nahmatat tep, ale žádný neměla. A tak jsem utekl. Prostě jsem zdrhnul.“

„A jaks to, sakra, udržel tak dlouho v tajnosti?“

„Bože, to bylo pňšerné, Rede. Nechápu, jak jsem moh udělat, co jsem udělal. Strašně jsem se bál, že mě někdo viděl a půjde s tím na policii. Pokaždé, když někdo minulý týden zaklepal na dveře, byl jsem jistojistě přesvědčený, že je to policie a přišla mě zatknout. Ale nejhorší bylo, že jsem to chtěl někomu říct. Včera jsem málem šel na policii; málem jsem tam zašel a udal sám sebe.“

„A proč jsi to neudělal?“

„Nevím. Asi jsem ztratil odvahu.“

„Myslel sis, že když se na to vykašleš, časem to přejde?“

„Jo. Jo, myslím, že jo.“

Red usrkává whisky a snaží se přemýšlet. Má se chovat prakticky, nebo smířlivě? Vidí Erikovu úzkost, ale stejně silně si uvědomuje, že jeho bratr zabil člověka, a sama tato myšlenka v něm vyvolává pobouření. Je pro něj snazší chovat se prakticky, distancovat se od závažnosti Erikova činu.

„Musíš to někomu říct, Eriku.“

„Já už to někomu řekl. Řekl jsem to tobě.“

„Ne. Myslím někomu oficiálnímu. Někomu jako policie.“

„Ne. To určitě ne.“

„Proč ne? Včeras to málem udělal.“

„Já vím. Ale nakonec jsem si to rozmyslel. A jsem rád, že jsem tam nešel. Jsem tak zničený z toho, co jsem provedl, Rede, že bys tomu nevěřil. To, co jsem si za poslední týden prožil, už je dostatečný trest. Nikdy to už nechci znovu zažít, nikdy.“

Eric se odmlčuje a snaží sám sebe o něčem přesvědčit. Red vyčkává.

„Všechno zas bude dobrý, když se tomu dá trochu času,“ říká nakonec Eric. „Všechno se zas vrátí do normálu.“

Do normálu. Pro rodinu Charlottě Loganové asi těžko. Red vstává.

„Kam jdeš?“ ptá se znepokojeně Eric. „Ven.“

„Kam? Nejdeš to někomu říct, že ne?“

Red se na bratra dívá unavenýma očima a vyhýbá se odpovědi.

„Jsem utahaný Eriku, a chci si jít lehnout.“

„Nesmíš to nikomu říct. Nesmíš.“

„Proč ne?“

„Protože bych měl problémy.“ Problémy. Hezký eufemismus. „Eriku…“

„Slib mi, že to nikomu neřekneš. Slibuješ?“ Red vzdychá. „Slibuju.“

Eric ho objímá neohrabaným pohybem končetin, se kterým nechce mít Red nic společného. Omezuje se na nejnepatrnější dotek Erikových lopatek a snaží se neuvolnit se z bratrova sevření příliš okatě nebo příliš rychle.

Eric přechází ke gramofonu v rohu. Red vyráží ke dveřím.

„Tak já jdu, Eriku.“

„Ne. Vydrž vteřinku.“

„Už jsem ti říkal, že to nikomu…“

Eric vytahuje z obalu gramodesku. „Ještě si poslechni tohle, Rede, a pak můžeš jít.“

Red si ztěžka sedá na židli a naposledy bratrovi vyhovuje. V reproduktorech praská, jak se jehla usazuje v drážce gramodesky.

Ozývají se smyčcové nástroje, tiše a konejšivě. „Co je to?“

Eric přechází ke dveřím a zhasíná světlo. Hudba zaplňuje temnotu.

Nad smyčci zní Erikův hlas: „Hándelův Mesiáš. Druhá část. Árie s kontraaltem. Jmenuje se to ‚Byl v opovržení‘.“ Red slyší šoupání nohou, jak si Eric lehá na podlahu. „Proč mi to přehráváš, Eriku?“

„Je to z Izajáše. Kapitola 53, verš 3: ‚Byl v opovržení, kdekdo se ho zřekl, muž plný bolestí, zkoušený nemocemi‘.“

„Eriku, proč mi to přehráváš?“

„Pustil jsem si to, když jsem se vrátil z…, no když jsem se té noci vrátil. Myslel jsem si, že je to příhodné. Ty jsi můj zpovědník. Měl by sis to vyslechnout.“

Ozývá se ženský hlas, který se vznáší na peřině smyčců. Zpívá několik vteřin dlouhé tóny, čistě a neochvějně. V opovržení. Muž plný bolestí. Slova utichají, pak se opět zvedají a nesou se na nejjemnějších tazích smyčců po houslích.

Red poslouchá ve tmě Mesiáše pět minut a pak se zvedá k odchodu.

U dveří se Erikův hrudník vzdouvá a opět klesá v pomalém rytmu spánku. Eric má otevřená ústa a z jeho dechu je cítit pronikavý pach whisky. Dokonce i ve tmě Red dobře vidí, že spánek zjemnil bratrovu tvář a vyžehlil z ní vrásky strachu a bolesti.

Red přechází k posteli, bere z ní pokrývku a přehazuje ji přes Erikovo tělo. Podřepuje vedle Erika a narovnává pokrývku na bocích a u nohou, aby se ujistil, že bude bratrovi teplo.

Slibuješ, že to nikomu neřekneš?

Slibuju.

Red se sklání a líbá Erika na tvář.

Ach, brácho. Můj milý bráško. Odpusť mi, co teď udělám.

10

Zasedačka je stísněná, horká a dusná. Red se snažil získat nějakou lepší místnost, ale všechny jsou už obsazené. Na Scotland Yardu se to dnes jen hemží veledůležitými zahraničními delegacemi: jedna je z Interpolu, druhá z Japonska a třetí z Chile. Bůhvíco tu všechny dělají.

Red sedí v čele stolu. Jez a Kate sedí po jeho levici a oba vypadají čistě a vymydleně. Duncan si hoví po Redově pravici a plní místnost tabákovým kouřem. Na druhém konci stolu se nachází profesor Andreas Lubeszki, patolog ministerstva vnitra, který ohledával Philipovo tělo. Za ním na bílé tabuli visí více než čtyřicet fotografií z míst obou vražd. Fotografie jsou v rohu připevněné malými červenými magnetky, které připomínají kapky krve.

Všichni Lubeszkiho znají a mají ho rádi. Tenhle Polák přijel v šedesátých letech do Edinburghu v rámci výměnného programu s Varšavskou univerzitou a domů se už jaksi nevrátil. Pracoval jako hlavní patolog u letecké katastrofy v Lockerbie, kdy během tří a půl dne provedl soudní ohledání více než dvou set těl, aniž by zamhouřil oka. Z tisíců případů, na kterých dělal, odmítá hovořit právě o tomto jediném. V roce 1992 mu Londýnská univerzita nabídla místo profesora v oboru soudní medicíny a Lubeszki vyměnil Edinburgh za zakouřený Londýn a zemité skotské zločince za velkoměstské frajírky.

Ani Lubeszkiho záliba v motýlcích, ani prazvláštní kombinace polského a skotského přízvuku však nedokáží zakrýt skutečnost, že tenhle Polák je ve své práci mimořádně dobrý. Stejně jako Red přistupuje i k nejúděsnějším zločinům s klidnou vyrovnaností, jako by četl knihu nebo řídil auto. Red má ovšem podezření, že zatímco u Lubeszkiho je tato vyrovnanost hluboká jako nápis vytesaný do kamene, on sám je klidný pouze na povrchu.

Lubeszki si odkašlává. „Provedl jsem předběžnou pitvu těla Philipa Rhodese a rovněž jsem hovořil s doktorem Slatterym, který provedl podobné ohledání mrtvoly Jamese Cunninghama.“ Lubeszki mává kusem papíru, na který si zapsal poznámky z rozhovoru se Slatterym. „Možno říci, že obě vraždy jsou dílem stejného muže. Alespoň tomu nasvědčují poznávací znamení společná oběma tělům odřezaný jazyk, lžička, spodní prádlo. A pokud říkám ‚stejného muže‘, tak to přesně tak myslím. Především poranění, která utrpěl James Cunningham, vylučují možnost, že by pachatelem mohla být žena. A stejně tak neodpovídají přítomnosti většího počtu pachatelů.“

Lubeszki odsunuje židli a přechází k fotografiím na tabuli.

„Philip Rhodes byl téměř určitě zabit jako první, pokud vezmeme jako měřítko pokles tělesné teploty o jeden a půl stupně za každou hodinu po smrti za normální pokojové teploty. Tělo Philipa Rhodese bylo nalezeno dnes ráno kolem sedmi hodin a Philip byl v té době mrtev přinejmenším pět hodin. Časové rozmezí jeho smrti bych stanovil na dobu mezi půlnocí a druhou hodinou ranní. James Cunningham pak byl pravděpodobně zabit mezi třetí a pátou hodinou ráno. Jeho tělo bylo o něco málo čerstvější, když byl před devátou hodinou nalezen.“

Red čmárá do bloku před sebou. Rhodes zabit nejpozději ve dvě, Cunningham ne drive než ve tři. To znamená, že vrah měl přinejmenším hodinu, aby se přesunul z Fulhamu do Wandsworthu. To se dá snadno zvládnout jakýmkoliv dopravním prostředkem, obzvláště v tuhle ranní dobu.

Ale co ta krev? Londýn není nikdy úplně vylidněný, ani uprostřed noci ne. Jak se vrah bez povšimnutí přesunul z místa na místo, když byl celý od krve?

Lubeszki pokračuje. „Philip Rhodes zemřel následkem oběšení. Síla pádu ze schodiště mu zlomila vaz. James Cunningham byl naopak doslova ubit k smrti. Konečnou příčinou smrti byly opakované rány do hlavy. Ovšem i kdyby se pachatel jeho hlavy ani nedotkl, Cunningham by během několika hodin zemřel na následky tělesných poranění. Nepočítámli autonehody v obrovské rychlosti, sotva jsem kdy viděl tělo, které by utrpělo tak rozsáhlá vnitřní krvácení jako tělo Jamese Cunninghama.“

Lubeszki ukazuje sadu fotografií zachycujících Cunninghamovo tělo. Stejný výjev z deseti různých úhlů, deset různých momentek smrti.

„Řekl bych, že útočník použil nějaký druh dřevěného kyje snad něco jako baseballovou pálku. Na fotkách to není moc vidět vzhledem k přítomnosti krve a podlitin, ale místa dopadu nástroje vykazovala při pitvě zcela zřetelné charakteristiky. Například jsou dokonale oblá. Všechna vytvářejí elipsu s průměrem osm až deset centimetrů, přičemž širší konec otisku se nachází směrem k vnitřní části těla. To naznačuje, že vražedná zbraň byla na jednom konci širší, například jako baseballová pálka. Profesor Slattery mi navíc sdělil, že ve vlasech na temeni Cunninghamovy hlavy objevili úlomky dřeva.“

„Proč si myslíte, že jde o jediného útočníka?“ ptá se Jez.

„Protože většina ran byla zasazena stejným způsobem. Pachatel je uštědřoval ze stejné strany těla, zhruba pod stejným úhlem a podobnou silou. Kdyby bylo útočníků více, rány by přicházely z různých stran a dopadaly by s odlišnou razancí. Kromě toho se rány nepřekrývají. Pachatel jen velice zřídka udeřil Cunninghama na stejné místo dvakrát. Pokud však máme co do činění se dvěma či více útočníky, často si vyberou určité místo na těle a střídavě se do něj strefují, jako když dřevorubci kácejí strom. Proto ta překrytí.“

Red si znovu píše poznámky. Jediný vrah. Motivace?? Proč změnil metodu? Proč jednu oběť oběsil a druhou ubil?

„Pokud jde o jeho poznávací znamení,“ říká Lubeszki, „už toho víme docela dost. Takže za prvé ty jazyky. Jazyky obou mužů byly odřezány velice ostrým nožem, možná dokonce skalpelem. Již na první pohled je zřejmé, že náš pachatel věděl, co dělá. Řízl pod jazyk, obtáhl ho po obou bocích a nakonec odřezal horní stranu. Jako když otevíráte kufr se dvěma zipy, které se setkávají uprostřed. V obou případech přitom přeřízl frenum uzdičku, která poutá jazyk k dolní části úst a přeťal tři velké cévy včetně dvou tepen. To vysvětluje obrovské množství krve na obětech a kolem nich. Vrah si přitom musel oba jazyky odnést. Nikde na tělech ani na místech činu po nich není stopy.“

Red zapisuje na papír před sebou jednotlivá slova. Jazyky. Sex? Mlčení? Informátor. Pomsta. Tajemství. Varování???

Duncan otevírá ústa a chystá se promluvit, ale Lubeszki jeho otázku očekává.

„Oběma mužům byly jazyky odřezány zaživa.“

Jez sebou cuká. Lubeszki si ho nevšímá.

„Kdyby byly odřezány posmrtně, nebylo by všude tolik krve. Poloha a množství krve na těle i v ústech naznačuje, že vrah přeřízl tepny ve chvíli, kdy stále pulsovaly pod dosti vysokým tlakem. Krev pak vystříkla v uzavřeném prostoru úst tak silně, že odtrhla chlopně na patře obou obětí.“

„A co ty lžičky?“ ptá se Duncan.

„Lžičky byly vklíněny do úst krátce po odstranění jazyků. Jsou stříbrné, nikoliv nerezové. Právě v tuto chvíli na nich pracují soudní experti. Mám jejich fotografie, pokud chcete vystopovat jejich původ.“

Stříbrné lžičky. Zjevná symbolika. „Narodil se se stříbrnou lžičkou v puse,“ říká staré rčení. Nenávist k bohatým. Ověřit finanční situaci.

Od slov finanční situaci kreslí Red šipku a rozděluje ji do dvou odrážek, dod. potravin a biskup. Přidává další otazníky.

„Jak víte,“ pokračuje Lubeszki, „oba muži byli nalezeni ve spodním prádle a oba se někdy v průběhu útoku bezděky pokáleli ve smrtelné agónii. A podle vyšetřovatelů místa činu byla u dveří na podlaze Cunninghamovy ložnice nalezena nezkrvavená, ale lehce roztrhnutá noční košile.“

Red si znovu zapisuje poznámky. Spodní prádlo. Sexuální podtext? Spojuje slovo sexuální se slovem sex, které si napsal u poznámek o odřezaných jazycích. Šaty. V čem spali? Vytáhl je z postele? Podle doby útoku pravděp. spali.

„A co pohlavní zneužití?“ ptá se Kate.

„Absolutně žádné.“

Red zvedá hlavu. „Vůbec žádné?“

„Ne. Neexistují žádné stopy po proniknutí cizorodých předmětů do konečníku obětí. Na tělech nejsou stopy semene. Vlastně jsme zatím na tělech nenašli vůbec nic. Semeno, vlasy, sliny, otisky, vlákna, částečky kůže. Nic. Samozřejmě provedeme důkladnou prohlídku těl pod mikroskopem, centimetr po centimetru. To potrvá několik dní a mohlo by to něco odhalit. Pokud něco skutečně odhalíme, odešleme to na analýzu DNA. Ta potrvá asi dva týdny.

Velké naděje bych si ovšem nedělal, především pokud jde o vlákna. Často máme případy, u nichž nedokážu najít žádná neznámá vlákna. Pokud je tělo nějak porušeno nebo pokud dojde k nárazu větru stačí průvan po otevření dveří , vlákna se odfouknou a už nikdy je nemusíme najít. Nezapomeňme rovněž na to, že oba muži byli nalezeni polonazí, což rovněž snižuje pravděpodobnost objevu jakýchkoliv vláken na těle. Oblečení zachycuje daleko více důkazních předmětů než holá kůže.“

„Pod nehty obětí se taky nic nenašlo?“ ptá se Kate. „Mohly se jim tam zachytit kousky útočníkovy kůže, pokud se alespoň pokoušeli bránit.“

„Bohužel jsme nic neobjevili. V tomto případě ne.“

Žádné fyzické důkazy, zapisuje si Red. Profík.

Ozývá se klepání na dveře a zpoza rohu váhavě nakukuje mladá žena.

„Detektiv superintendent Metcalfe?“

„To jsem já.“

„Jsem Chloě Courtauldová z tiskového oddělení. Máme dnes spousty telefonátů, a tak mě napadlo, jestli s tím nechcete něco udělat kromě toho, co jste mi řekl ráno.“

Red si odkašlává. I přes své nejlepší záměry ohledně přístupu k médiím se dostal do vleku událostí. Na tiskové prohlášení dočista zapomněl.

Vstává. „Půjdu s vámi, Chloě.“ Obrací se k Lubeszkimu: „Mockrát díky, Andreasi. Dáte mi vědět, jakmile něco zjistíte, že?“

„Samozřejmě.“

Red se otáčí k ostatním. „Duncane, ty půjdeš se mnou. Kate a Jez se vrátí do domů obětí a zkusí tam najít něco, co nám může nějak pomoci. Znovu ověřte výpovědi sousedů, přátel, příbuzných a tak. Sejdeme se tu zítra…,“ Red chvíli přemýšlí, „…o půl desáté ráno.“

„To se týká i mě?“ říká Duncan. Red se na něj dívá jako na idiota. „Samozřejmě že ano.“

„Ale já mám na víkend Sama.“

„Duncane, je mi úplně fuk, jestli ti na víkend přijede třeba papež s Nelsonem Mandelou dohromady. Potřebuju tě tu mít.“

„Ale…“

„Nech toho a pojď.“

Duncan neochotně vstává. Red vyvádí Chloě ze dveří. „Kdo všechno volal?“

„Všichni. BBC, ITN, Sky, všechny noviny. Ustavičně nám volají, jestli už víme něco víc, než co jsme jim ráno oznámili. Všichni už mají svoje lidi před tím domem ve Wandsworthu…“

„Ve Wandsworthu?“

„Jo, před biskupovým domem.“

„A co ten dům ve Fulhamu?“

„Pár lidí sem ráno volalo, ale od té doby nikdo. Ani jsem nevěděla, že se ve Wandsworthu stala vražda, dokud mi kvůli tomu poprvé někdo nezavolal.“ V jejím hlase se ozývá jemná výčitka.

„Ani já jsem o vraždě ve Wandsworthu nevěděl, když jsem s vámi mluvil, Chloě. Omlouvám se. Úplně mi to vypadlo z hlavy. Takže o pana Rhodese se nikdo nezajímá?“

„Vypadá to, že ne. Všichni se chtějí něco dozvědět jen o biskupovi.“

Red chvíli uvažuje. „Dobře. Fajn. Takže Duncan odjede do Wandsworthu, promluví s nimi a pak možná ti parchanti odtáhnou.“

11

„Dobré odpoledne. Jsem hlavní inspektor Duncan Warren. Omlouvám se, že jsem vás nechal tak dlouho čekat. Učiním krátké prohlášení a poté zodpovím vaše případné dotazy.“

Duncan stojí na chodníku před biskupovým domem, aby ho mohli fotografové a kameramani zabrat s vchodem v pozadí. Dívá se na dychtivou skrumáž novinářů, kteří se postrkují, aby měli co nejlepší záběry. Dohromady se musí na chodníku mačkat více než třicet reportérů všeho druhu a na ulici stojí zaparkovány dvě řady automobilů a televizních vozů. Pro obyvatele Wandle Road to není dobrý den.

Duncan si odkašlává. „James Cunningham, biskup z Wandsworthu, byl nalezen dnes ráno kolem deváté jedním ze zaměstnanců biskupství. Byl ubit k smrti. Nelze vyloučit podezření, že motivem činu mohla být loupež.“

Policisté se drží verze o obyčejné loupeži, která se pachateli vymkla z rukou. Právě proto stojí před novináři Duncan. Redův obličej a zvláště jeho nezaměnitelnou zrzavou kštici znají všichni příliš dobře na to, než aby loupežné verzi byť jen na okamžik uvěřili, a v pětačtyřiceti letech navíc Duncan působí více než Jez nebo Kate dojmem solidního příslušníka policie Jejího Veličenstva. Stojí před kamerami jako pilíř zákona s vystrčenými širokými rameny a vzedmutým hrudníkem, který hrozí roztrhnout sako.

„K tomuto zbabělému útoku na bezbranného starého muže došlo dnes ráno mezi třetí a pátou hodinou. Žádáme všechny občany, kteří v této době něco viděli nebo slyšeli, aby se co nejdříve přihlásili. Dotazy?“

Výkřiky. Dobrý tucet lidí mluví najednou a strká mu před ústa mikrofony a diktafony. Duncan zvedá své mohutné ruce.

„Prosím, prosím vás. Pěkně po jednom.“

„Co bylo z domu odcizeno?“

Duncan málem říká „nic“, ale stihne se včas zarazit.

„V tuto chvíli vám to bohužel nemohu říci.“ Duncan dokáže hovořit policejní mluvou a použít pět slov tam, kde stačí jediné. „Biskup Cunningham bydlel sám a dosud nebyl proveden oficiální soupis jeho movitého majetku. Nyní za pomoci příbuzných co nedůkladněji prohledáváme jeho dům. Jistě uznáte, že to nějakou dobu potrvá, zvláště pak s ohledem na skutečnost, že pozůstalí se přirozeně nacházejí v hlubokém zármutku.“

„Předpokládáte brzké zatčení pachatele?“

„Ano, jsme přesvědčeni, že najdeme člověka, který tento čin spáchal.“

„Jakou zbraň útočník použil?“

„Domníváme se, že se mohlo jednat o nějaký dřevěný nástroj, něco jako baseballovou pálku.“

„Jaký typ člověka hledáte?“

„Poměrně silného muže.“

„A to je všechno?“

„Ano, to je zatím všechno. Jakmile něco zjistíme, budete první, kdo se to dozví.“

Nastává krátké ticho. Duncan využívá příležitosti.

„Doufám, že vám to stačí, dámy a pánové. Je mi opravdu líto, že vám toho v tuto chvíli můžeme sdělit pouze tak málo. Samozřejmě vás budeme plně informovat o jakémkoliv dalším vývoji událostí. Do té doby vás chci požádat, abyste laskavě neobtěžovali zdejší obyvatele. Skutečně zde již není nic dalšího k vidění. Děkuji vám.“

Duncan dobře ví, že novináři okamžitě neodjedou. To spíš zamrzne peklo, než aby novináři slyšeli na něco jiného než na přímý policejní rozkaz. Duncan však počítá s tím, že do hodiny budou všichni pryč, až si uvědomí, že zde skutečně není nic dalšího k vidění. Přesněji řečeno nic, co by se měli dozvědět. Kdyby byl zavražděn třeba obyčejný hazardní hráč, při troše štěstí by se tahle vražda dostala maximálně do místních zpráv. Ale protože se jedná o biskupa, budou zítřejší noviny hrát na starou dobrou křesťanskou strunu zvláště bulvární plátky jako Mail a Express budou ventilovat přesně to, co od nich chce průměrný Angličan slyšet.

Duncan doufá, že tenhle případ bude mít v médiích jepicí život. Už teď je mu ale jasné, že pro čtyři členy Redova týmu se potáhne daleko déle.

12

Za pár minut bude jedna ráno. Blíží se mrtvá doba, kdy i lidé, kteří ještě nespí, uvažují a fungují nejpomaleji.

Red nikoho nevidí. Kráčí po Jesus Lane kolem studentských kolejí napravo a divadla ADC nalevo. Jde sám, zabalen do mrazivého chomáče mlhy. Dobře ví, kam jde, a s každým dalším krokem zvětšuje vzdálenost mezi sebou a dospělým dítětem, které teď spí spánkem sužovaných na podlaze pokoje v Trinity College.

Slib mi, že to nikomu neřekneš. Slibuju.

Erikova slova i jeho vlastní odpověď se mu teď navzájem prohánějí v hlavě.

Red kráčí jedním směrem, ale jeho myšlenky se ubírají směrem opačným.

Ochrana. Ticho přináší ochranu.

Mlč o tom a nikdo se to nikdy nedozví. Nikdo kromě Reda a Erika, zpovědníka a pachatele. Bude to jen další bratrské tajemství a další nevyřešená vražda. Dneska je to zpráva zítra jen kus papíru na škrábání brambor.

Ochrana.

Red si představuje druhou možnost: Eric ve vazbě, před soudem, ve vězení, oba rodiče zničení, absolutně zničení, procházející zpětně každou vteřinu života, aby zjistili, kde udělali chybu. Máma se bude snažit zahnat bolest tím, že se bude zaměstnávat zběsilým uklízením, zatímco táta se bude v práci jen tupě dívat z okna a doma do sklenice whisky. Otcova firma na výrobu kravat jde už teď břichem nahoru; dům slouží jako zástava na úvěr a před týdnem prodali druhé auto. Je otázkou, jestli se otci podaří zabránit bankrotu.

A odtud vede už jen krátká cesta k tomu, aby si otec strčil pušku do pusy a matka sebou mlátila ve vypolštářované kobce. Ochrana.

Red dochází k zatáčce na konci Jesus Lane. V tomhle nemůže pokračovat. Začíná se otáčet.

Mlhu prořezává zvuk motoru. Dva světelné body míří směrem k němu z místa, odkud právě přišel, na konec Jesus Lane a do zatáčky. Poprvé od chvíle, kdy odešel z Erikova pokoje, mu něco zkřížilo cestu.

Stojí na kraji chodníku, aby viděl, jak auto odjíždí. Volvo kombi se čtyřmi lidmi uvnitř, lyžemi na střeše a vysokou hromadou kufrů a cestovních vaků v zavazadlovém prostoru. Matka na sedadle spolujezdce se dívá na Reda. Red vidí, jak se od něj její obličej postupně odvrací a jak se jí za sklem tiše pohybují ústa, když něco říká manželovi. A jak se řidičovy rty rozevírají v drobném úsměvu, když zpomaluje před zatáčkou. Vzadu sedí dvě dospívající děti. Chlapcova hlava se bezvládně klimbá u dveří, dívka se naklání mezi obě přední sedadla.

Auto už je za Redem. Brzdová světla na okamžik zasvítí a pak auto zatáčí doprava a polyká ho mlha.

Rodina vracející se z dovolené.

Rodina.

Uplyne pět let a tuhle dívku uškrtí někdo, kdo se kvůli zimě a chlastu nedokáže vzmužit a kdo ji kvůli jejímu posměchu zabije. Chlapec se stále ve spánku opírá o dveře auta, ale místo dívky naklánějící se mezi sedadla teď není nic, jen prázdný prostor, kolem něhož se honí vzpomínky. Co kdyby právě tato rodina přišla o dceru? Co kdyby právě tuto rodinu potkalo totéž, co Loganovy? Jejich životy by se ocitly v troskách a ani by se nedozvěděli proč. Ztratíte dítě a nikdy nezjistíte, kdo to udělal. Každou minutu svého života si uvědomujete, že vrah se někde pohybuje bez trestu a bez pomsty. Potkáváte lidi na ulici a přemýšlíte, jestli některý z nich nemůže být osobou, kterou tolik hledáte. Toužíte to alespoň vědět, ale i tohle je vám odepřeno.

Jako rodičům Charlottě Loganové tedy pokud bude Red mlčet, jak slíbil Erikovi. Ale co když policie chytí někoho jiného?

Každý si přeje, aby byl za Charlottinu vraždu někdo zatčen a odsouzen. Co když policie ze zoufalství zatkne nesprávného člověka? V tu chvíli již Red nedokáže jen tak přihlížet s vědomím, že nevinný člověk bude trpět za něco, co neudělal.

Jenže kdyby byl dopaden a obviněn jiný člověk a Red by šel na policii teprve tehdy, pak by se sám dostal do problémů. Maření výkonu spravedlnosti. Napomáhání a navádění k trestnému činu. Spoluúčast na vraždě. Nahodilé fráze, které se teď Redovi zběsile honí hlavou.

Mučivé chvíle pomíjejí. Red nemá na vybranou. Musí udělat, co je nezbytné.

Přechází přes cestu a za zatáčkou míří doprava. Jde teď rychleji. Zahýbá doleva na Parker Street, kde stojí před domem nezamčená kola a nikdo se je nenamáhá ukrást. Prochází kolem rozlehlých prostor Parker’s Piece s travou ztuhlou mrazivým počasím. Mlha zastírá pouliční lampu uprostřed, která minulý týden stála čestnou stráž nad tělem Charlottě Loganové.

Red otevírá dveře policejní stanice v Parkside a vchází dovnitř. Stanice páchne dezinfekcí a pás podlahy u zadní zdi je vlhký: hbitě uklizené zvratky opilce. Službu konající strážník mžourá na Reda přes okraj šálku s čajem.

„Přejete si, pane?“

„Chtěl bych mluvit s nějakým policistou ve službě.“ Strážník volá cosi přes rameno a otáčí se zpátky na Reda. „Za minutku.“ Red děkuje kývnutím.

V čekárně stojí řada tvrdých vinylových židlí. Red si vybírá nejvzdálenější místo od pásu dezinfekce a zírá do protější zdi. Před očima mu víří bledě žlutý nátěr.

Slib tni, že to nikomu neřekneš, Rede. Slibuješ, slibuješ, slibuješ?

Na levé straně se otevírají dveře a objevuje se vysoký muž s brýlemi a značně rozcuchanými vlasy. Jedna z výložek na tmavěmodré uniformě mu pomalu odpadává.

„Jsem seržant Ackerman. Přejete si?“

Red vstává.

„Můžeme si promluvit uvnitř?“

„Jistě.“ Ackerman odstupuje stranou a nechává Reda projít. „Tudy. První dveře vpravo.“

Strážník v přijímací místnosti se otáčí za procházejícím Redem a tázavě zvedá na Ackermana obočí. Ackerman krčí rameny.

První dveře vpravo vedou do vyšetřovny, malé a spartánské. Čtyři židle, jeden stůl, žádné okno. Red přemýšlí, jací všemožní ničemové tudy za celá léta prošli, a klade si otázku, zda ho to, co se právě chystá udělat, neučiní horším než všechny tyhle lidi dohromady.

Sedají si. Ackerman se dívá na Reda a čeká, až začne. Poslední příležitost si to rozmyslet.

Red se zhluboka nadechuje a promlouvá rychle, aby uprostřed věty neztratil odvahu.

„Vím, kdo zabil Charlottě Loganovou.“

Ackerman neodpovídá. Jeho výraz unaveného očekávání zůstává nezměněn. Možná má podobné návštěvy každý večer. Red pokračuje.

„Vrah se jmenuje Eric Metcalfe a je studentem na Trinity.“ Tak. Řekl to.

Poprvé během rozhovoru Ackerman promlouvá. „Jak to víte?“

Red vidí v jeho brýlích odraz své hlavy a ramenou. Čočky Redovu podobu protahují a vrhají mu oči na stranu, takže Red vypadá spíše jako žabák. I přes zkreslení však vidí ve své tváři smutek. Hluboký, nevýslovný smutek. Žal ze ztráty milovaného člověka.

„Eric Metcalfe je můj bratr.“

13

Když se Red vrací, Susan není doma. Red je docela rád, že má byt sám pro sebe, a zahání pocit viny, že ho něco takového vůbec napadlo. Potřebuje se na chvíli uvolnit. Vlastně by potřeboval asi tak rok spát. Jenže dobře ví, že nemůže, protože večer ho čeká něco, co ze všeho nejvíce nenávidí: procházka kolem míst činu, o samotě. To proto přijel domů tak brzy, aby se pokusil si trochu odpočinout, než se pustí do téhle hrůzy.

Bouchá za sebou dveřmi a odchází do kuchyně. Red se Susan obývají horní dvě patra třípatrové budovy: kuchyň a obývák mají na dolním patře, ložnici a koupelnu nahoře.

Red vytahuje z ledničky poslední plechovku heinekenu a prochází dvojitými dveřmi z kuchyně do obývacího pokoje, kde klesá na pohovku. Shazuje přitom dálkový ovladač televizoru z okraje polštářů na zem. Je příliš unavený, než aby se natáhl a ovladač zvedl, a tak jen tupě zírá na černé oko obrazovky.

Dvě těla za jedinou noc. Rychlá práce.

Zapaluje si cigaretu a usrkává z chladného kovového hrdla plechovky v naději, že nikotin a alkohol znovu nakopnou jeho vyčerpané tělo.

Marně.

Red dopíjí pěti či šesti doušky pivo, vstává a odchází dvojitými dveřmi zpátky do kuchyně. Třeba mu energii dodá jídlo. V kredenci nad dřezem nachází nějaké těstoviny a v ledničce zeleninu. Červenou a žlutou papriku, avokádo a okurku. To bude stačit.

Slyší, jak se otevírají hlavní dveře domu. Susan?

Dveře dolního bytu se s bouchnutím zavírají. To není Susan. Tyhle kroky musí patřit Mehmetu Shalimu, hudebnímu producentovi, který bydlí pod nimi.

Red plní pánev vodou a staví ji na plyn. Nejostřejším nožem, který našel, začíná krájet zeleninu. Nakape na ni zbytek francouzské omáčky, smíchá ji s těstovinami a bude se utěšovat představou, že jí zdravě nehledě na marlbora a heineken.

Red je neustále odhodlán následovat Ježova příkladu a dostat se znovu do formy. Když byl ještě mladý, míval skvělou kondici, ale pak toho nechal a dnes má tisíc a jednu výmluvu, proč se nemůže a nebude pokoušet získat formu zpátky.

V Redově kuchyni jemně šumí ruch velkoměsta. A pak nastupuje basová linka, která se bezohledně line z Shaliho stereosoupravy, prochází podlahou a proniká Redovi do nohou.

Do prdele, pomyslí si Red. Zrovna dneska by chtěl mít trochu klidu.

Red a Shali svádějí neutuchající bitvu o hlasitost hudby už zhruba rok a během této doby si Red již nejméně desetkrát stěžoval budto přímo Shalimu, nebo městské radě. Dvakrát sem přijeli pracovníci úřadu pro veřejné zdraví vyzbrojení decibelmetry, ale nezmohli se na víc než na pár varovných dopisů Shalimu.

Red se snažil vyřešit celou záležitost přátelsky, aniž by vytahoval průkaz staršího policisty, ale tentokrát už toho má dost. Vyčerpanost se ho drží, jako by měla chapadla. Nemůže se nechat rušit konfrontací se Shalim, ale stejně tak se nemůže nechat rušit dlouhými hodinami dunivých basů.

Vychází ze dveří, sestupuje po krátkém schodišti k Shalimu bytu a opírá se o zvonek. Hudba pokračuje. Red znovu zarývá prst do zvonku a tentokrát ho nepouští, dokud zevnitř neslyší popudlivé: „No jo! No jo!“.

Shali otevírá dveře. Má na sobě zelenou hedvábnou košili a zaujímá otrávenou pózu. „Co je?“

„Ztlumte tu hudbu.“

Žádné „prosím“. Žádné „nemohl byste“. Tohle je žádost, nikoliv prosba.

Shaliho pohled sklouzává z Redova obličeje k jeho pravé ruce a oči se mu rozšiřují. Red stále drží v ruce nůž, kterým krájel zeleninu. Čepel je umazaná od avokádové dužiny.

„Vy mi vyhrožujete nožem?“

„Ztlumte tu hudbu.“

Shali si přejíždí rukou po vlnitých černých vlasech sčesaných do širokého čela.

„Slušně mě požádejte a budu o tom přemýšlet.“

„ZTLUMTE TU ZASRANOU HUDBU.“

„Víte, v čem je váš problém? Jste příliš upjatý. Potřeboval byste…“

Náhle se Red vrhá na Shaliho, přiráží ho ke zdi a mává mu nožem u hrdla. Shaliho oči jsou divoké a vytřeštěné překvapením. Krev tryská v širokém oblouku Redovi do tváře a na stěnu za ním, když jeho nůž prudce projíždí zelenou hedvábnou košilí do Shaliho žaludku, znovu a znovu a znovu se do něj boří a basová linka vytváří dunivou zvukovou kulisu téhle vraždy. Shali vysoce a hlasitě ječí, teplý sliz z jeho střev vyhřezává ze šklebící se jizvy v jeho žaludku a pomalu stéká Redovi po rukou…

Shali stojí u zdi a kolem krku ho svírá mohutná Redova ruka. Red se na ni dívá, sklouzává pohledem na svou paži a pak na vyhrnutý rukáv bílé košile.

Jeho bílé košile. To jeho ruka drží Shaliho pod krkem.

Red Shaliho znovu žádá: „Ztlumte tu zasranou hudbu.“

Shali ztěžka otáčí hlavou a křičí něco do bytu. Musí tam být někdo další.

Hudba náhle utichá.

Nastává ticho, až na Shaliho chraplavý dech. Na noži ani na stěně není žádná krev. Po rukou Redovi žádná teplá střeva nestékají.

Red pouští ruku z Shaliho krku. Shali si upravuje límec, vrací se zpátky do bytu a zabouchává za sebou dveře, jako by se chtěl utvrdit ve své mužnosti. Red se opírá o stěnu a snaží se zvládnout zběsile dotírající šok.

Než stačí vyjít po schodech zpátky do bytu, začíná se prudce třást. Voda se už vaří, stačí vhodit těstoviny. Red vypíná sporák. Na jídlo teď nemá chuť.

Bere ze stolu sluchátka a strká je do stereosoupravy. Velká sluchátka ve tvaru mušle, která plně obklopují ucho. Red mačká na CD přehrávači tlačítko PLAY a lehá si na pohovku.

Sluchátka jsou jako dvě komůrky, které Reda zbavují všech smyslů s výjimkou sluchu.

V hlavě mu zní mohutný začátek předehry, těžký, vyklenutý a obtěžkaný chmurami. Red zavírá oči a nechává se unášet hudbou. Celé tohle oratorium zná nazpaměť. Ví o něm všechno: kdy se hudba vzedme a opět klesne, kdy se ozvou hlasy a kdy je ticho, kdy mají sólo dechové nástroje a kdy se přidají smyčce. Tohle vědomí je pro něj útěchou.

Hándelův Mesiáš. Jediná nahrávka, kterou Red vlastní.

14

Red ukazuje průkaz strážníkovi jinému než včera ráno , který střeží vchod do domu Philipa Rhodese.

„Předpokládám, že místo činu bylo ohledáno.“

„Ano, pane. Laborka odjela před pár hodinami. Od začátku večera tady nikdo nebyl.“

„Jen tak dál. Dobrá práce.“

Strážník otevírá dveře a Red vchází do domu. Je pár minut po jedné ráno. Sobota je sotva hodinu stará.

Red za sebou zavírá dveře a rozsvěcuje světlo v hale. Philipovo tělo je pryč a kus koberce pod schodištěm, kde se vytvořila kaluž jeho krve, byl odříznut a odvezen k laboratorní analýze. Na Reda teď mrká jen čtverec špinavého šedého betonu, chladný ostrůvek v moři hebké zeleně.

Red se několikrát zhluboka nadechuje a dlaněmi si uhlazuje vlasy na skráních.

V domě je ticho. Stejně jako před čtyřiadvaceti hodinami, v posledních vzácných okamžicích, než se objevil vrah.

Red si začíná zpětně představovat interakci mezi vrahem a obětí. Jaká dynamika existovala v krátkém a nevšedním vztahu, který se mezi nimi před smrtí oběti utvořil? Kdo co udělal? Kdo co řekl?

Pokud se to Redovi podaří vystopovat, pak bude na nejlepší cestě zjistit, jakým způsobem vrah uvažuje. Jenže něco takového nemůže dělat ve chvíli, kdy se na místě činu hemží polovina policejních techniků z celého Londýna. A tak je nechá udělat svou práci, a když jsou konečně pryč, přijede sem uprostřed noci a udělá tu svou.

Hmatatelné ticho napadá Reda jako virus. Red se snad posté dívá na své poznámky.

Motivace? Jazyku. Ověřit finanční situaci. Dod. potravin. Biskup. V čem spali? Profík.

Slova na stránce, která se mu vysmívají svou nesmyslností.

Proč to děláš, člověče? Proč děláš to, co děláš?

Red hovoří s vrahem, ale stejně tak by mohl hovořit sám se sebou.

Proč se stavíš proti ostatním lidem? Red zná odpověď.

Protože jsi v tom dobrý. Jsi lepší než oni. A teď už mluví sám k sobě.

To proto je chytáš. Dokonce i teď když stojíš v cizím domě, nepoznáš, kde je sever a kde jih, a vrah tě má dokonale v hrsti jsi lepší než on.

Red strká zápisník zpátky do kapsy a poplácává se po obličeji. Jdeme na to.

15

Dům Philipa Rhodese je docela hezký, ale není to žádná honosná vila. Proč tedy ten motiv stříbrných lžiček se vší závistí a nenávistí, která z něj vyplývá? Třeba má Philip někde ukryté velké jmění. Jenže Red o tom tak nějak pochybuje.

Prochází se pomalu po domě a seznamuje se s jeho uspořádáním. V přízemí se nachází vstupní hala, kuchyně a obývací pokoj. V prvním patře je pak Philipova ložnice, koupelna a velká šatní skříň. Zadní dveře z kuchyně se otevírají do zahrady. Red rozsvěcuje baterku a svítí skrz skleněnou tabuli dveří. Paprsek těká po malém vydlážděném chodníčku, grilovacím koutku a záhonu s květinami u vzdáleného plotu.

Zahrada je zcela uzavřená. Od žádné strany domu sem není volný průchod. Pokud tedy vrah přišel ze zahrady, musel se sem dostat přes pozemek někoho jiného. Ze by někdo takhle po ránu skákal sousedům do zahrady? To těžko. Tohle je Fulham. Někdo by měl určitě nad zadními dveřmi samozapínací světlo.

Red hovoří s vrahem, láká ho do své přítomnosti. Zabils dva lidi a zatím jsme po tobě nenašli ani stopu. Nebudeš riskovat, že narazíš na světla a alarmy, že ne? Kromě toho jsou kuchyňské dveře uzavřené a zajištěné závorou. Zahradou jsi sem nepřišel. Nemůžeš. Nejsou tu boční průchody. Takže jsi přišel z ulice.

Red odchází zpátky k přední části domu a hledá místa možného průniku z ulice. V přízemí jsou pouze dvě. Hlavní dveře pochopitelně a okno do obývacího pokoje.

Red stoupá do prvního patra a snaží se nemyslet na tělo, které tady včera ráno viselo. Zahýbá do Philipovy ložnice a přechází k posuvnému oknu. Vytahuje ho nahoru a vykukuje ven. Nachází se téměř pět metrů nad ulicí. Podél domu nevedou žádné okapy. Potřebuješ žebřík, aby ses sem dostal. A pokud jsi neriskoval dopadení v zahradě, určitě nebudeš před zraky sousedů šplhat po žebříku.

Takže jsi přišel přízemím, skrz čelní stranu domu. Celními dveřmi, nebo oknem do obýváku?

Red schází dolů a vstupuje do obývacího pokoje. Okno je zamčené.

Opravdu bys otevíral okno a pak ho za sebou zamykal? Nepravděpodobné. Takže jsi přišel čelními dveřmi.

Red zkoumá vnitřní stranu dveří. Tři zámky na jediný klíč, prostřední se závorou. Žádný zámek není porušen ani rozlomen. Takže zbývají tři možnosti.

Za prvé jsi zámky otevřel paklíčem.

Ne. Časově náročné a nebezpečné. Navíc příliš velká pravděpodobnost, že tě někdo uvidí nebo uslyší.

Za druhé máš vlastní klíč a otevřel sis sám.

Jenže vlastní klíč nemá nikdo kromě Philipa a Alison. A vrahem je téměř s určitostí muž.

Takže zbývá jediná možnost.

Philip Rhodes ti otevřel dveře sám.

V jednu hodinu ráno?

Ve dveřích se nachází kukátko. Red do něj nahlíží a vidí strážníkova záda, absurdně rozšířená v panoramatické čočce.

Philip se nejdříve musel podívat přes kukátko. Bezpochyby by v jednu hodinu ráno nevpustil nikoho dovnitř, aniž by tak učinil. A přesto ti úplně klidně otevřel dveře.

Je to někdo, koho Philip zná. Žádný revizní technik plynu. Žádný opravář televizorů.

A jestli je to někdo, koho Philip nezná, pak je to někdo v úzkých.

Někdo, kdo předstírá, že je v úzkých.

Kdo to stojí u dveří? Kdo jsi?

Takže znovu. Ať jsi kdokoliv, Philip ti otevírá dveře.

Philip je pravděpodobně ve spodním prádle, když přichází ke dveřím. Nesejde dolů nahý, a protože je teplá noc, nebude přes sebe přehazovat hrubý župan.

Philip je ve spodním prádle a otevírá dveře.

Jenže s ním musíš vyjít po schodech nahoru, abys ho mohl oběsit. A potřebuješ skutečně věrohodný důvod, abys ho přiměl po těch schodech vyjít. Nemůžeš ho jen tak oběsit proti jeho vůli. Nemůžeš někomu přehodit smyčku přes hlavu a nechat ho seskočit ze schodiště. Tohle přece nikdo neudělá, pokud ho násilím nepřiměješ k poslušnosti. A na Philipově těle se nenašly žádné stopy s výjimkou spoutaných zápěstí a samozřejmě stop na krku. Žádné známky škrcení.

Takže Philip neví, co ho čeká.

Vychází zpátky po schodech, zatímco ty jsi… kde? Před ním? Za ním? Pravděpodobně za ním. Vyjdeš na odpočívadlo a nasadíš Philipovi oprátku. Jeden konec je uvázán k zábradlí, druhý kolem Philipova krku.

A pak ho postrčíš do prázdna. Philip se chytá provazu a snaží se uvolnit sevření kolem krku. Vlastně nemůže. Má svázané ruce.

To znamená, že mu něčím vyhrožuješ, když si od tebe nechá svázat ruce.

Věří ti dost na to, aby ti otevřel dveře. Což znamená, že neví o tvé zbrani.

Co máš u sebe? Máš provaz, máš nů…

Samozřejmě. Nůž, kterým jsi Philipovi vyřízl jazyk. Můžeš ho ohrožovat nožem.

Philip má svázané ruce, když ho odstrkuješ od zábradlí.

A kdy mu vyřezáváš jazyk? Předtím, než ho postrčíš, nebo až potom?

Red vychází po schodech k odpočívadlu. Vidí oděrky na zábradlí v místě, kde se provaz otíral o sloupky.

Na odpočívadle není žádná krev. Všechna se nachází na podlaze dole. Kdybys mu vyřízl jazyk, ještě než jsi ho postrčil, byla by krev všude na odpočívadle. Jenže tu žádná není.

Takže jsi do Philipa strčil a pak…, když už tam visel a lapal po dechu…, ses sklonil, hmátl mu do úst a čistým řezem mu vyřízl jazyk.

Red cítí, jak se chvěje. Na chvíli se stává Philipem, třesoucím se tělem na konci provazu.

Skláníš se nade mnou, až mi vyplníš celé zorné pole. Levou rukou mě chytáš kolem krku a přidržuješ, pravou rukou mi mezitím strkáš čepel do úst.

Red slyší Lubeszkiho slova: „Krev vystříkla tak silně, že odtrhla chlopně na patře obou obětí.“

Red si pokládá ruku na ústa a zvrací mezi prsty.

16

Red cítí chuť zvratků v ústech ještě i po půl hodině, když se prochází domem Jamese Cunninghama.

Nechce se mu do toho. Nejradši by celý proces zkrátil a řekl, že se na obou místech činu seběhlo totéž. Jenže to nemůže prohlásit, dokud to nebude vědět s jistotou. A s jistotou to nebude vědět tak dlouho, dokud znovu nepodstoupí tahle úděsná muka.

Ke každé vraždě musí přistupovat jako k samostatné epizodě. To, co se stalo Jamesi Cunninghamovi, sice souvisí s vraždou Philipa Rhodese, ale není to její součástí.

Začněme hezky od začátku, stejně jako předtím. Pachatel nemohl do domu vniknout jinak než čelními dveřmi. Do zahrady není z boku žádný přístup a přes první patro by se sem bez cizí pomoci nikdo nedostal. Stejně jako ve Fulhamu.

Takže platí základní předpoklad, že zabijákovi otevřel dveře sám Cunningham.

Byl to někdo, koho znal? Nakolik je pravděpodobné, že měl biskup s Philipem Rhodesem společné přátele?

Naprosto nepravděpodobné. Dělily je plné dvě generace, měli zcela odlišná povolání a bydleli v různých částech města.

Jsou čtyři hodiny ráno a v domě zvoní zvonek.

Kde je James Cunningham? Samozřejmě v posteli.

Red vychází do ložnice v prvním patře. Cunningham spí spal ve velké manželské posteli. Povlečení na levé straně lůžka je zmuchlané; prostěradlo je vidět jen částečně a v polštářích se rýsuje vylezený důlek. Druhá strana postele je nedotčená. Žádné stopy po boji.

James Cunningham slyší zvonek a odkopává peřinu. Není odvlečen z postele a není napaden v této místnosti. Proč se tedy na podlaze v ložnici našla jeho noční košile? Tenhle člověk určitě nikomu neotvíral ve spodním prádle, natož nahý. Takže spí v noční košili i ve spodním prádle? Nepravděpodobné. Red se otáčí a pomalu schází ze schodů.

Jsou čtyři hodiny ráno a v domě zvoní zvonek. Cunningham schází do přízemí a otevírá dveře. Ale co pak?

A pak z něj pachatel na podlaze v obýváku vymlátí duši. Jenže někdy mezitím mu svlékne noční košili a oblékne trenýrky.

Redovi se v myšlenkách vytvářejí stále nové a nové obrazy. Cítí, jak postupně krystalizují.

Souvislost s Philipem.

Spodní prádlo. Kde má Cunningham schované spodní prádlo? V ložnici.

Takže přinutíš Cunninghama, aby vyšel po schodech do ložnice, kde si musí obléknout trenýrky a svléknout noční košili.

Ale jak ho přinutíš? Snadno. Jsi mladší a silnější. Navíc máš přinejmenším dvě zbraně: kyj, kterým ho nakonec ubiješ, a nůž, kterým mu vyřízneš jazyk.

Red se vrací do ložnice. Zastavuje se ve dveřích a rozhlíží se kolem sebe.

Stojíš tady a nutíš Cunninghama, aby se převlékl. Cunningham přechází k prádelníku u zdi, vytahuje trenýrky a obléká si je. Je před tebou nahý?

Určitě se nesvlékne donaha, pokud ho k tomu nedonutíš. Nechce před tebou stát nahý. Trenýrky si nasadí pod noční košilí a teprve pak si ji svlékne. Kdybys ho chtěl vysvléknout donaha, proč bys ho nechal, aby si před smrtí oblékal trenýrky?

Takže před tebou v žádném okamžiku nestojí nahý. Což znamená, žes mu ponechal alespoň trochu důstojnosti.

Red stojí těsně za dveřmi ložnice. Pokud se opravdu snaží, má dojem, že dokáže biskupa oživit a přesunout ho ze svých myšlenek do reality, přímo sem do pokoje.

A co ty? Kde jsi po celou dobu ty?

Red si znepokojeně uvědomuje, že stojí přesně v místě, kde nejspíš stál i Cunninghamův vrah.

Vycházíš za Cunninghamem po schodech, takže vcházíš do ložnice jako druhý. Postavíš se přímo do dveří, abys měl jistotu, že ti biskup neuteče. Proč s ním pak ale scházíš zase dolů, abys ho tam ubil? Proč to prostě neuděláš tady v ložnici? Nechal sis dole zbraně? Ne. Máš je u sebe, abys jimi mohl biskupovi vyhrožovat, když nebude poslouchat na slovo. V tom případě ale nemá smysl, abys vodil Cunninghama zpátky do přízemí. Leda…

Redovi zní v hlavě Lubeszkiho slova: „U dveří na podlaze Cunninghamovy ložnice byla nalezena nezkrvavená, ale lehce roztrhnutá noční košile.“

Lehce roztrhnutá.

Red stojí strnule ve dveřích ložnice a čeká, až mu to dojde.

Biskup stojí v trenýrkách v ložnici a v ruce drží noční košili, kterou si právě svlékl.

A pak ji po tobě hodí. To je ono. Trefí tě přímo do obličeje a na vteřinku tě vyvede z rovnováhy. A během téhle vteřinky, zatímco si sundáváš noční košili z obličeje, kolem tebe proklouzne.

Prudce po noční košili chmátneš. Proto se trochu roztrhla. Prudce ji sápeš, abys ji odstranil z obličeje.

To už je Cunningham u dveří, jenže je starý, obézní a pomalý, takže ho snadno dohoníš.

Red se rozhlíží kolem sebe a téměř okamžitě to vidí. Odštípnutá tříska v dřevěné zárubni dveří, zhruba ve výšce ramen.

Oženeš se po Cunninghamovi baseballovou pálkou, ale netrefíš se a pálka dopadne na rám dveří. Jenže ty jsi rychlý. Oženeš se znovu a tentokrát biskupa zasáhneš. Pořád jste ještě v prvním patře, protože zasáhneš Cunninghama dříve, než stačí začít křičet. Stále má ještě jazyk, poněvadž nahoře není moc krve.

Pokud ovšem necháš Cunninghama seběhnout ze schodů, otevře vzápětí dveře a bude křičet o pomoc. Protože to však neudělal, musel jsi ho chytit nahoře na schodech. Takže proč jsi ho vlekl dolů? Je tu spousta místa, klidně jsi ho mohl ubít tady.

Protože…

Protože jsi Cunninghama udeřil tak prudce, že se skutálel ze schodů. Proto. A v předsíni se člověk nemůže ani otočit, natož se ohánět baseballovou pálkou. A tak jsi ho odvlekl do obýváku a dodělal ho tam.

Pálka se zvedá a opět dopadá jako v poslední scéně Apokalypsy a biskup je tlustý a bezmocný jako Marlon Brando na podlaze.

Ale kdy jsi mu vyřízl jazyk? Lubeszki říkal, žes mu to udělal zaživa. Jenže ty přesně nevíš, kdy Cunningham zemře. A tak to musíš udělat někdy na začátku bití, když je biskup ještě prokazatelně naživu. Teprve pak se do něj pustíš naplno.

Redovi na celém těle naskakují krůpěje potu a není to jen proto, že je dusná noc.

Takže teď vím, jak jsi to udělal. Ale pořád ještě nevím proč.

17

Dvě policejní auta vrhají do tmy tiché záblesky modrého světla.

Společně vjíždějí do Trinity Street a odbočují vlevo a vzápětí vpravo jako dvě stíhačky. Jedno auto zastavuje před WheweH’s Court a druhé na kočičích hlavách vedoucích ke Great Gate.

Dveře vozů se otevírají a ozývá se tlumené praskání policejní frekvence. Muži se pohybují se soustředěnou cílevědomostí budou zatýkat vraha.

Red vystupuje z jednoho z obou aut. Všichni čtyři policisté si nasazují helmy. Red jim ukazuje směr.

„Třetí nádvoří, poslední schodiště vlevo. Je to schodiště J, pokoj číslo pět. Není zamčeno.“

Policisté přikyvují a mizí za branou.

Red si sedá na nízkou zídku, která vede ve výšce kolen okolo celé Trinity, a skládá si hlavu do dlaní. Modré majáčky na střeše policejních vozidel se lenivě otáčejí v mlze a koncová světla vrhají na kočičích hlavách červený odraz.

Barvy. Modrá představuje chlad, červená hanbu, zlobu a zradu.

Brána WhewelTs Court se opět otevírá.

Mezi policisty kráčí Eric s vyhrnutým límcem starého tvídového kabátu. Oči má sklopené a ústa povislá. Policisté ho drží za paže a míří k policejním autům. Eric mezi nimi mírně vrávorá, jako by byl jen dobrosrdečným opilcem, který se pokorně nechává odvézt na záchytku v Parkside, aby tam vystřízlivěl. Vypadá spíše jako bezvýznamný pobuda než jako vrah.

Jeden z policistů mu tlačí hlavu dolů a pěchuje ho na zadní sedadlo auta stojícího hned u brány. Eric neklade žádný odpor.

Policisté si sedají kolem něj, dva dozadu a jeden za volant; čtvrtý pojede druhým autem do Parkside.

Eric nevidí svého bratra sedícího na zídce deset metrů od něj, protože ani jednou nezvedne hlavu a nepodívá se jeho směrem.

18

SOBOTA 2. KVĚTNA 1998

Ranní noviny leží rozházené na velkém stole uprostřed nově zřízené operační místnosti a všechny do jedněch obsahují zprávu o Cunninghamově vraždě. Sun, Independent a Daily Mail ji otiskují na první stránce, zatímco Times a Daily Telegraph přinášejí nekrolog plus zprávu na stránkách z domova.

Většina článků obsahuje totéž: citáty z Duncanova prohlášení, projev hluboké soustrasti arcibiskupa z Canterbury, výpovědi sousedů. Všichni bez nejmenších pochybností zbaštili historku o nepovedeném vloupání a o Philipu Rhodesovi se nikdo nikde nezmiňuje. Zabitý biskup je zpráva; zabitý dodavatel potravin není nic.

Jelikož je sobota, přicházejí všichni v neformálním oblečení, a jelikož Jez je prostě Jez, dovádí to až do krajnosti. Dostavuje se jako poslední a má na sobě kraťoučké běžecké šortky a tričko.

„Fíííha,“ říká Kate. „Tak tohle si dám líbit.“

Jez jí posílá na dálku polibek. „Nedotýkej se ničeho, co si nemůžeš dovolit, lásko,“ odpovídá. „Navíc bys mě stejně nikdy nedohonila. Jsem na tebe moc rychlý.“

„Ty už zase trénuješ?“ vyptává se Red.

„No jo. Triatlony na nikoho nečekají.“

Duncan na Jeze zírá. „Řek bych, že kdyby ses zkároval a pak se s někým vyválel, vypadal bys líp.“

„A ty bys vypadal líp, kdybys nesmrděl jako pivovar, tak zas tu hlavu zastrč.“

„Spíš vůbec s někým, Jezi? Nebo se tak miluješ, že se spokojíš s masturbací?“

Red se vkládá do hovoru: „Nechte toho, vy dva.“

Dobře ví, v čem je problém. Duncan je rozmrzelý, že si nemohl vzít na víkend Sama, a jeho vztek ještě umocňují mazlavé návaly kocoviny. Takže chce alespoň někoho setřít. A Jez bystrý, mladý, jedno z thatcherovských dítek ho k tomu přímo vybízí.

Red hodlá rozptýlit napětí prací.

„Navrhuji, abychom si zrekapitulovali, co jsme do této chvíle zjistili, a pak se můžeme pobavit o teoriích co, kdo, jak a proč. Chce někdo začít?“

Jako první odpovídá Kate. „Já začnu. Chcete nejdřív dobrou zprávu, nebo špatnou?“

Red na vteřinku přemýšlí. „Nejdřív tu špatnou.“

„Přímo na místech činu jsme nic neobjevili. Prošli jsme včera s Jezem většinu obou pozemků, abychom se ujistili, že nám nic neuniklo, ale odešli jsme úplně s nepořízenou. Pokud je nám známo, žádný ze sousedů ve Fulhamu ani Wandsworthu nic neviděl ani neslyšel. A jestli ano, tak o tom nechce mluvit. Víte, jak to chodí ve městech všichni se starají jen sami o sebe. Problém někoho jiného není jejich problém.“

„A co laborka? Objevila něco užitečného?“

„Ne. Vůbec nic.“

„A co ta dobrá zpráva?“

„Máme dvě věci. Za prvé jsme zjistili, která firma vyrobila ty stříbrné lžičky.“ Red zvedá obočí. „Jsem ohromen.“

„Je to jedna továrna v Sheffieldu. Rivelin Valley Metalworks. Včera pozdě odpoledne jsem mluvila s jejich generálním ředitelem, nějakým Malcolmem Fremantlem.“ Kate ukazuje na několik čísel v zápisníku. „Lžičky se prodávají v sadách po dvanácti kusech, jde o solidní puncovní stříbro. V maloobchodě se prodávají asi za 250 liber. Pokud je chcete levněji, prodají vám je za necelých 80 liber k sadě stříbrných talířů. Samozřejmě se jedná o průměrné ceny. Kolik si k tomu jednotliví prodejci přirazí, záleží jen na nich. Takhle z hlavy Fremantle odhadl, že od roku 1989 prodali asi 6000 sad.“

„Proč od roku 1989?“

„Protože tehdy převzala továrnu firma Rivelin Valley Metalworks. Dřívější čísla neevidují. Fremantle mi slíbil, že to ještě ověří a hned v pondělí se mi ozve.“

„Máte seznam maloobchodů, kam Rivelin Valley ty lžičky dodává?“

„I tohle mi slíbil v pondělí. Ale podle toho, co říkal, dodávají ty lžičky prakticky po celém království.“

„Jestli za deset let prodali jen 6000 sad, nemůže se zas jednat o tolik míst.“

Kate přitakává. „Snad ne.“

„Kromě toho při ceně 250 liber určitě většina zákazníků platila kreditní kartou nebo šekem, a ne v hotovosti. To by mělo usnadnit jejich vystopování. No a… co ta druhá dobrá zpráva?“

„Ta taky souvisí s těmi lžičkami. Protože je symbolika stříbrných lžiček a bohatství tak zjevná, ověřili jsme finanční situaci obětí. A hádejte, na co jsme přišli.“

„Na co?“

„Philip Rhodes měl značné příjmy. Během včerejška už jsme do zavírací doby bank nestihli ověřit všechny detaily, ale máme toho dost, abychom s tím mohli pracovat.“

Kate listuje několika papíry.

„Tady. Podrobnosti z rozhovoru s otcem Philipa Rhodese v Heckfield Pláce včera ve čtvrt na šest odpoledne. Přijel do Londýna, když se dozvěděl o Philipově smrti. Zdá se, že jde o pěkně starou zazobanou rodinu. Rodiče bydlí na nějakém zámku v hrabství Warwickshire. A Philip vlastní obrovský investiční fond, který spravuje jedna brokerská firma v City. Hodnota fondu přesahuje jeden milion liber.“

„Zatraceně. A on přitom vedl normální život ve Fulhamu, ne?“

„Podle všeho nemohl na značnou část jmění sáhnout, dokud nedovrší pětatřicet let. A měla jsem z toho pocit, že Philip se se svým otcem prostě nějak nedokázal dohodnout.“

„Pročpak?“

„Starý Rhodes mi toho moc neřekl, ale mezi řádky se dalo vyčíst, že si přál, aby Philip přijel a převzal správu jejich panství. Patří jejich rodu už stovky let a Philip byl jejich jediné dítě. Pokud by majetek nepřevzal, po smrti otce by o něj rodina přišla.“

„A Philip se téhle hry nechtěl zúčastnit.“

„Zdá se, že ne. Jeho otec neustále používal fráze jako ‚vzít život do vlastních rukou‘ a ‚postavit se na vlastní nohy‘, jako by to byly smrtelné choroby.“

„Ale jejich rozepře nebyla natolik vážná, aby Philipa vydědil?“

Kate krčí rameny. „Zřejmě ne. Ovšem ty peníze by stejně neměly na koho přejít, pokud nepočítáme charitu. Neměli žádné chamtivé příbuzenstvo. Ověřila jsem to.“

„Takže to bychom měli Rhodese. A co Cunningham?“

„Na toho se díval Jez.“

Red se otáčí k Ježovi. „Jezi?“

„Jo. Nezjistil jsem o něm nic podstatného, ale na rozdíl od Philipa se zdá, že na tom nebyl nijak zvlášť dobře. Duchovní nejsou právě přepláceni. Včera odpoledne jsem se na poslední chvíli spojil se správcem Cunninghamova bankovního účtu, ale neřekl mi nic konkrétního.“

„Nemyslel si, že to na něj jen hraješ?“

„Kdepak. Věděl, že jsem od policie. Nechal jsem ho, aby mi zavolal zpátky přes ústřednu Scotland Yardu.“

„Takže co říkal?“

„Přesné detaily mi nesdělil, ale řekl mi, že na Cunninghamově účtu se nenachází žádná ‚přemrštěná‘ ten výraz použil on, ne já částka. Taky jsem mluvil s Cunninghamovým bratrem, který mi sdělil víceméně totéž.“

Red pokládá dlaně na stůl.

„Myslíte si, že biskup mohl být nesprávnou obětí?“

„Kdo ví? Možné to je. Celá ta věc je jedna velká záhada. Jestli má ten chlápek něco proti bohatým lidem, proč jim taky nevyloupí dům, když už v něm je? Nedává to smysl. Mohl by přece ukrást, na co sáhne. A proč se nezaměří na skutečně honosné domy v May fair nebo Belgravii? Některé z nich mají dost chabé zabezpečení. Ty dva domy, co si vybral, přece nejsou nic tak zvláštního, nebo ano?“

Nikdo nezná odpověď.

Red vstává. „Dobře. Takže to bychom měli pochůzkařinu.“ Přechází k bílé tabuli. „Včera v noci jsem v těch domech byl a trochu jsem o tom přemýšlel. Nejnápadnější ze všeho je, že na žádném z obou míst neexistují sebemenší známky násilného vniknutí.

Takže předpokládám, že Cunningham i Rhodes svému vrahovi otevřeli sami.“

Pod ostrým bílým světlem operační místnosti seznamuje Red tři členy týmu s výsledky svých logických úvah z předešlé noci jak Philip Rhodes netušil, že bude oběšen, a jak se James Cunningham pokusil uprchnout. Nesděluje jim ovšem, že se pozvracel ze strachu být sám uprostřed noci v domech umrlců.

„Moje teorie rozhodně nejsou neprůstřelné,“ uzavírá, „ale předpokládám, že jsou zatím nejlepší verzí, kterou máme alespoň dokud neobjevíme něco, co nás přesvědčí o opaku. A jsem si jistý, že už všichni máte naprosto konkrétní představu, jakého člověka hledáme.“

Red bere do ruky fix a kreslí na tabuli panáčka. „Poslouchám vás.“

„Běloch,“ říká Jez. „Cože?“ ptá se Kate.

„Je to běloch. Vrah je běloch. Znáš přece tu teorii vícenásobní vrazi jen zřídkakdy překračují rasové linie. Ať už mají oběti jakoukoliv barvu pleti, je více než pravděpodobné, že zabiják ji má stejnou.

Red přitakává a píše vedle panáčka slovo běloch.

„Míň než padesát,“ ozývá se znovu Jez. „Dost by mě překvapilo, kdyby někdo starší měl takovou sílu, aby biskupa umlátil k smrti.“

„Vzdělaný,“ říká tentokráte Duncan. „Průměrnej dělník nenosí po kapsách stříbrné lžičky.“

„Jo,“ říká Red a všechno zapisuje. „Pokračujte. Kate?“

„Vyzná se v Londýně. Musel provést určitou přípravu, než včera v noci udeřil. Není to žádný venkovský balík. Bydlí v Londýně. Nejspíš někde blízko centra.“

„Takže nám zbývá proklepnout už jen nějakých osm milionů lidí,“ říká Duncan. „Skvělý.“

„Možná má nějaké lékařské vzdělání,“ pokračuje Jez. „Lubeszki říkal, že ty jazyky byly vyřezány odborně.“

„Prima.“ Red píše vedle panáčka slovo lékař? a otáčí se zpátky k detektivům.

„Ale proč je vůbec vyřezává? A proč si je bere s sebou?“

„K lékařským experimentům?“ nadhazuje Kate. „Jestli má nějaké znalosti medicíny, možná si s nimi chce trochu pohrát.“

„Hm, hm. Možné to je.“

„To je jako v nějaké mafii, že jo?“ navazuje Duncan. „Jak se chovají vůči informátorům a tak. Vyřezávají jim jazyky, protože řekli, co neměli. Myslíte, že by mohla mít některá oběť prsty v podsvětí nebo něčem podobném?“

„Tihle dva?“ odfrkává Jez. „Nech toho, prosím tě.“

Duncan po něm šlehá pohledem, a tak Red opět rychle zasahuje.

„S jistotou to nevíme, Jezi. Prošetříme to jako všechny ostatní možnosti.“

„Dobře. Omlouvám se. Ale když už mluvíme o informátorech, včera v noci mě napadlo něco dost podobného. K čemu používáme jazyk?“

„K mluvení,“ říká Duncan. „Jak jsem už říkal.“

„A k čemu ještě?“

„K jídlu,“ dodává Kate. „Tedy, aspoň k ochutnávání.“

„Přesně tak. K jídlu a k mluvení. Philip byl přitom dodavatel potravin a James biskup. Philip připravoval potraviny, což souvisí s jídlem, a James kázal, což souvisí s mluvením. Oba při své práci používali jazyk.“

Red se škrábe za uchem.

„To je zajímavý úhel pohledu. Ale jazyk při práci používá prakticky každý.“

„To ano, jenže někdo více než ostatní,“ říká Jez.

Duncanův sarkasmus si prodírá cestu skrz bolest hlavy. „Takže koho všechno na tom svém seznamu máš, Jezi? Řidiče autobusu, podomní prodejce plastových oken, politiky, zpěváky, herce a toho chlápka před obchodem Safeways, který na tebe ječí, aby sis koupil Evening Standard! To je skvělej začátek.“

„Duncane, tím ničemu nepomůžeš,“ říká Red.

„Nech toho, Rede. Tápeme ve tmě a ty to dobře víš. Všechny ty kecy o motivu jsou… prostě kecy. K ničemu nás to nepřivede.“

„Takže co navrhuješ?“

Duncan se opírá o židli a rozhlíží se po místnosti. „Budeme se modlit.“

19

Nechávají Erika dvě hodiny v cele, než ho konečně vyslechnou částečně aby ho trochu nalomili a částečně aby poskytli inspektoru Hawkinsovi čas přijet a vést vyšetřování osobně.

Výslech trvá více než hodinu a půl a Eric ani jednou nezapláče, nezakřičí, nevyjekne, neuculí se a nepožádá o konzultaci s právníkem. Neztropí povyk a nepokusí se předstírat nevinu. Na Hawkinsovy otázky odpovídá tiše a zdvořile, přestože se po většinu výslechu dívá do země. Vlastně se chová spíše jako řidič, který přežil autonehodu, než jako člověk, který byl ještě před pár hodinami nejhledanějším zločincem ve městě. Působí zlomeným dojmem.

I přes své povolání je Hawkinsovi Erika téměř líto. Je to pomíjivý pocit, který Hawkins vzápětí tvrdě potlačí. Přesto je tady a sedí Hawkinsovi za krkem, když inspektor vychází z vyšetřovací místnosti a kráčí si chodbou pro šálek čaje a formulář pro vznesení obžaloby.

Ve tři čtvrtě na devět ráno je Eric Metcalfe formálně obviněn z vraždy Charlottě Loganové.

20

MEZIHRA Nenajdou nic. Absolutně nic.

Jez a Kate procházejí seznamy přátel Philipa Rhodese a Jamese Cunninghama, ale žádné jméno se neobjevuje na obou seznamech. Vyšetřují každého, kdo se mohl dostat do pracovního kontaktu s oběma muži, a ani tentokrát nenacházejí žádnou souvislost. Proč si vrah vybral v mnohamilionovém městě zrovna tyhle dva?

Otázka za otázkou, a nikdo na žádnou neodpovídá. Jedinou pozitivní věcí se tak stává přezdívka pro vraha, který dostává jméno „Stříbrný jazyk“.

Duncan si bere na starost seznamy lidí, kteří si koupili stříbrné lžičky. Ze šesti tisíc prodaných sad se jich v Londýně a okolí prodalo necelých pět set. Podaří se jim vystopovat a vyslechnout všechny zákazníky do jednoho. Několik jich řekne, že sadu věnovali jako dárek příbuzným či přátelům. I ti jsou následně proklepnuti, ale všichni se ukáží čistí jako lilie. Dva lidé vypovědí, že jim někdo ukradl kreditní kartu a koupil si na ni lžičky (mimo jiné). Společnosti vydávající kreditní karty tuto skutečnost potvrdí a dodají, že se již s poškozenými vyrovnaly. Čtyři lidé vypovědí, že o lžičky přišli při vloupání do domu. Policejní zprávy a pojistná plnění jejich výpověd potvrdí. Jedenáct lidí si sadu koupilo mimo území Londýna, ale pak se do města přestěhovalo. Všichni jsou vyslechnuti a postaveni mimo podezření.

Psychologické profily nepřinesou o nic více, než na co již přišel Red se svým týmem u panáčka na tabuli. Renomovaná Jednotka pro behaviorální vědy při FBI je příliš zaneprázdněna, takže nemůže poskytnout žádné posily. Právě pracuje na jednom velkém případu ve městě Gary ve státě Indiána, které má pochybnou čest být nejen nejnásilnějším městem v Americe, ale také rodištěm Jacksons Five. Oficiální místa popírají, že spolu tyto skutečnosti jakkoliv souvisejí. Kromě toho Stříbrný jazyk zatím zabil pouze dva lidi. Podle FBI je přitom zapotřebí pěti obětí, aby byl pachatel oficiálně uznán za masového vraha.

Média ztrácejí o případ zájem s předvídatelnou rychlostí. Telefonické bombardování ochabuje a poté zcela ustává sotva čtyři dny po nálezu Cunninghamovy mrtvoly. Zdá se, že žádný novinář v zemi ani netuší, že kdy nějaký Philip Rhodes existoval tím méně že byl zabit.

Red, Jez, Duncan a Kate se motají jako vítr v bedně. Tak dlouho se dívají, sledují a pozorují, až nakonec nevědí, kde je nahoře a kde dole. Znovu a znovu procházejí stejné věci, dvakrát si ověřují záležitosti, o kterých vědí, že vůbec nikam nevedou, a s hrůzou zjišťují, že každý nový směr vyšetřování se mění ve slepou uličku dříve, než se jím vůbec začali ubírat.

A k tomu všemu Red stále nemůže pochopit proč. Dvě vraždy za jediný den a pak nic. Stříbrný jazyk zatím znovu neudeřil. Možná ho někde dopadli za nějaký jiný zločin a právě teď sedí ve vazbě. Možná zemřel nebo odjel do zahraničí. A možná je stále zde, vyčkává, pozoruje, odpočívá a vysmívá se jim svou nečinností. Vůbec se nepokusil navázat spojení. Žádné vzkazy, telefonické hovory, faxy nebo emaily. Žádné požadavky nebo šifrovaná sdělení na inzertních stránkách novin či teletextu.

Nic.

Red si vzpomíná na případ Colina Irelanda, který v roce 1993 zavraždil pět homosexuálů, než ho stačili dopadnout. Ireland se o kontakt s policií pokusil. Oznámil jí, že bude zabíjet jednoho homosexuála týdně, dokud nebude dopaden. Red si na to dobře vzpomíná. A taky si vzpomíná na výzvu, kterou Irelandovi adresovali: „Potřebujeme s vámi mluvit. Už bylo všeho dost. Dost bolesti, dost zármutku, dost tragédií. Zanechte toho kdykoliv, za jakýchkoliv podmínek, řekněte si, o co chcete.“

Jenže v tomhle případě nemohou takovou výzvu učinit. Stříbrný jazyk se dosud neozval, takže ho nemohou přímo oslovit.

Veřejnost navíc o podrobnostech obou vražd neví, takže vraha nelze adresovat v médiích.

Žádný kontakt. Klid zbraní se stále prodlužuje. Týden. Čtrnáct dní. Měsíc. Dva měsíce. Úmorná vlna veder pokračuje bez jediné přestávky. Každý den si dávají sendvič v St. James‘ Parku, sedí pod stejným stromem, převracejí věci v hlavách naruby a každý den mají po příchodu domů k dopadení Stříbrného jazyka stejně daleko, jako když ráno odcházeli do práce.

Prvního července se sázejí, zda do prvního srpna přesně tři měsíce po vraždách Philipa Rhodese a Jamese Cunninghama dojde k další vraždě. Každý dává do banku 25 liber. Jez a Kate tvrdí, že k další vraždě nedojde, protože se jim podaří prolomit smůlu a vraha dopadnout. Duncan se nejdříve tváří rozpačitě a pak s nimi souhlasí ovšem spíše proto, že se podle něj Stříbrný jazyk zakopal na pozicích, než že by věřil v jeho dopadení.

Pouze Red tvrdí, že Stříbrný jazyk bude do 1. srpna vraždit znovu.

Což znamená, že pokud nebude nikdo další zabit, odnesou si Jez, Kate a Duncan po 33,33 librách, zatímco v opačném případě vyhraje Red celou stovku. Kate tvrdí, že je to nefér, protože oni tři získají v případě výhry za svou sázku nepoměrně menší výnos. Red namítá, že matematická pravděpodobnost hraje v jejich prospěch nebo si to alespoň všichni tři myslí, jinak by se s ním nesázeli.

Red vyhrává.

21

SOBOTA 25. ČERVENCE 1998

James Buxton nereaguje na zvonek.

„Jsem si jistá, že říkal o půl jedné,“ trvá na svém Caroline.

„Třeba si jen na chvilku odskočil do obchodu/’ odpovídá Rupert. „Mužem jít do hospody sami a zkusit to za půl hodinky.“

„Ne, Ruperte. Už teď budou všechny restaurace u řeky v Putney praskat ve švech. Místo na zahrádce neseženeme ani za nic a uvnitř bude hrozná výheň. Kromě toho je velmi nepravděpodobné, že by se James zpozdil. Určitě tu brzo bude.“

„Zkusím mu zavolat.“ Rupert loví rukou v kapse. „Sakra. Zapomněl jsem si mobil. Nemáš náhodou deset pencí?“

Caroline otevírá peněženku a prohrabuje se lesklými stříbrnými mincemi. „Ne, mám jenom dvacetníky.“ Jeden Rupertovi podává. „Myslím, že automat je za rohem. Támhle, hned za tím telegrafním sloupem.“

Rupert už už odchází, ale pak se zastavuje a vrhá krátkozraký pohled na muže na ulici, který nese čtyři tašky plné nějakého těžkého nákupu. Ruce drží daleko od těla, aby mu tašky při chůzi nebouchaly do nohou.

„To je Nick, ne?“ říká Rupert.

Caroline sleduje jeho pohled. „Jo, myslím, že jo.“ Zvedá hlas. „Nicku. Nicku!“

Nick Buxton zvedá nákupní tašky v pravé ruce do výšky pasu na pozdrav a přidává do kroku. Než dorazí k oběma mladým lidem, nemůže popadnout dech a podél levého ucha mu stéká krůpěj potu.

„Sakra, já jsem z formy,“ říká a předklání se, aby políbil Caroline na tváře. „Caroline. To jsem rád, že tě zas vidím.“

Obrací se k Rupertovi a vystrkává zpoza uší nákupních tašek prostředníček, aby mu jím mohl Rupert potřást. „Ruperte, ty stará vojno. Jak se sakra máš? A proč tu vůbec postáváte jako páreček zatoulanejch štěňat?“

„Měli jsme jít s tvým bráchou na oběd, ale není doma,“ říká Caroline.

„Není doma? Určitě říkal, že tu bude. Já jsem zrovna přijel z venkova, víte?“ Nick kýve hlavou na kabelu přehozenou přes rameno. „A tak jsem si říkal, že se cestou stavím nakoupit. Pěkně horko, co?“

Podává dvě nákupní tašky Rupertovi a otevírá dveře. Chodba je tmavá a chladná. Rupert s Caroline následují Nicka po schodech do bytu v prvním patře. Nick pokládá nákupní tašky na kuchyňskou linku a otírá si čelo.

Volá na bratra. „Jamesi? Jamesi? Je tu Rupert s Caroline.“

Nikdo se neozývá.

Také Rupert pokládá obě nákupní tašky na kuchyňskou linku a krčí nos.

„Něco tu divně smrdí.“

Nick se v půli cesty z kuchyně ohlíží přes rameno. „Nejspíš James. Však víš, jací jsou vojáci. Vsadím se, že se měsíc nemyl.“ Vcházejí do obývacího pokoje.

A pak už Caroline křičí a křičí a vzápětí se ozývá žuchnutí, jak se Rupert kácí v mrtvolných mdlobách na podlahu. Nick tam jen tak stojí a ví, že tenhle obrázek ho bude pronásledovat celý život.

22

Red hovoří tiše do diktafonu.

„James Buxton. Muž, běloch. Věk čtyřiadvacet let. Armádní důstojník v Coldstream Guards. Tělo nalezl krátce před třináctou hodinou bratr Nicholas a dva přátelé. Nikde v bytě žádné stopy po násilném vloupání.“

Red přichází blíže k tělu a tiskne si diktafon k ústům. Černý plastikový obal se mu při řeči otírá o rty.

„Mrtvole byla useknuta hlava. Ta leží přibližně půl metru od zbytku těla. Tělo svlečeno do spodního prádla, leží na levém boku. Ruce spoutány za zády.“

Red se odmlčuje a pak dodává to nejnesnesitelnější.

„Jazyk vyříznut a do úst zastrčena stříbrná lžička.“

Red si prohlíží, co zbylo z Jamese Buxtona.

„Krev se rozstříkla až na protější stěnu u krbu. Kolem těla krvavá kaluž.“

Red vypíná diktafon a pomalu kolem těla opisuje kruh.

Místnost je hezká, vkusně zařízená a vybavená. Na umyvatelné růžové tapetě visí starožitné reprodukce loveckých výjevů a závěsy jsou svázaný provázky se střapci. Pokoj vypadá jako reklama na loď Liberty.

Red přechází k polici na časopisy u televizoru a přejíždí očima po tlustých hřbetech: Tatler, Harpers & Queen, Horše and Hound, The Field, Top Gear, What Car? Typické zájmy britské nižší šlechty, napadá ho společenské plesy, lovení drobného zvířectva a jízda v rychlých autech.

Prohlíží si zbytek bytu. Jamesova ložnice je dokonale uklizená a v jeho posteli nikdo nespal. Red se dívá na fotokoláže na stěnách a na většině z nich nachází Jamesův obličej. James stojí vzpřímeně jako pravítko v plukovní uniformě, James se opilecky šklebí na večírku vyšších kruhů. Má příjemnou a šťastnou tvář.

Která teď leží ve vedlejší místnosti na podlaze bez jazyka.

23

„Co se stalo Caroline?“ ptá se Nick.

„Poslali jsme k ní lékaře se sedativy,“ říká Red. „Sám jste viděl, jak ji to sebralo.“

„A Rupert?“

„Je v šoku. Zrovna je u něj jeden náš člověk.“

„On totiž omdlel, když viděl to tělo, víte?“

„Ano, vím.“

Nick se dívá z okna na Upper Richmond Road, kde je dopravní zácpa a výfukové zplodiny ještě více ztmavují cihlovou policejní stanici v Putney.

Kdyby to Red nevěděl, nikdy by neřekl, že Nick a James byli bratři. Vůbec si nebyli podobní. James měl silnou čelist a orlí nos, zatímco Nickova brada jako by plynule přecházela v krk. Dva nepodobní bratři. Nick a James. Red a Eric. Red se na to snaží nemyslet.

Sundává z pera násadu. „Jste připraven?“ Nick otáčí hlavu zpátky k Redovi a přitakává. „Kdy jste naposledy Jamese viděl?“

„Myslím, že asi před dvěma nebo třemi týdny. Když naposledy přijel do Londýna.“

„A dnes jste se s ním měl setkat v bytě?“

„Ano, na oběd. Měl jsem nějakou práci v Newmarketu a vrátil jsem se až dneska ráno.“

„Jakou práci?“

„Jsem bezpečnostní konzultant. Dělali jsme v Newmarketu protiteroristickou prověrku několika kanceláří.“

„A jak dlouho byl v bytě James?“

„Teprve od včerejší noci.“

„Víte, kdy do bytu přišel?“

„No, asi o půl desáté jsem mu volal na mobil a byl v hospodě. Takže někdy potom.“

„Ve které hospodě byl?“

„Říkal, že je v Star and Garter. Je to jedna z těch restaurací u řeky.“

„Já ji znám. S kým tam byl?“

„Se dvěma přáteli. Jestli chcete, dám vám jejich jména.“

„Budte tak hodný.“

Nick vytahuje z kapsy diář a obrací stránky na adresář na konci, který obsahuje dlouhý seznam ručně psaných jmen a telefonních čísel. Nick ukazuje na dvě jména a Red si je zapisuje.

„Nevíte náhodou, jestli z té hospody ještě někam šli?“

„Neřekl bych. A když, tak se příliš nezdrželi.“

„Nemohli jít někam do nočního klubu?“

„Ne. James neměl noční kluby rád. Jediným místem, kam mohli z hospody jít, je jedna čínská restaurace.“

„A potom se už rozešli?“

„Ano.“

Red si nahlas třídí myšlenky. „Takže… hospoda zavírá v jedenáct plus dvacet minut na dopití, pak zhruba další hodina v čínské restauraci, několik minut cesty zpět do bytu… Doma mohl být nejpozději něco po jedné.“ Napůl konstatování, napůl otázka.

„Myslím, že jo.“

„Tohle všechno mi koneckonců potvrdí ti jeho dva známí.“ Red se odmlčuje. „Otázky, které vám teď položím, Nicku, vám možná budou připadat trochu podivné. Prosím, věřte mi, když vám říkám, že jsou důležité a že by mohly mít klíčový význam pro dopadení člověka, který vám zavraždil bratra.“

„Jasně.“

„Kdo v tom bytě bydlel?“

„James a já.“

„A komu patřil?“

„Oběma společně.“

„Měli jste společnou hypotéku?“

„Ne, koupili jsme ho rovnou.“

„Za co?“

„Za peníze z podílového fondu.“

„Jsou vaši rodiče bohatí?“

„To záleží na tom, co si představujete pod slovem ‚bohaď.“

Nick se nechová vzdorovitě, pouze si chce vyjasnit pojmy a Red to dokáže vycítit.

„Dobrá. Řekl byste, že jsou vaši rodiče bohatí v konvenčním slova smyslu?“

„Nejspíš jo.“

„Co dělá váš otec?“

„Je bankéřem.“

„Úspěšným bankéřem?“

„Je podílníkem v jedné velké firmě v City. Myslím, že je docela úspěšná.“

„Je váš otec milionář?“

„No, když má dobrý den a jeho akcie stoupnou, tak pravděpodobně ano.“

„Hm,hm…“

Stříbrná lžička. Tady je stříbrná lžička na místě, stejně jako u Philipa. Ale už ne v případě Jamese Cunninghama.

Red sepíná prsty a nechává svou mysl zabloudit zpátky k výjevu, který viděl v bytě Buxtonových.

Jamesovo tělo svlečené do spodního prádla.

Jamesova hlava useknutá čistým řezem.

Jamesovy fotografie na stěnách, mladistvé, přátelské a plné naděje.

Na těch fotkách něco je.

Snímky jsou uspořádány do koláží a zastrčeny do skleněných rámů. Podobné koláže lidé vytvářejí z vlastních fotografií a fotografií přátel.

Na těch fotkách něco je.

Red už to skoro má. Nechává to přijít blíž, stejně jako nechal přijít blíž obraz Jamese Cunninghama v noční košili, a dobře ví, že pokud se to bude snažit příliš prudce popadnout, tahle pomíjivá myšlenka jednoduše uletí.

Ti lidé na snímcích.

Už to má.

1í lidé na snímcích jsou téměř bez výjimky muži. Na stěnách visí dobrá stovka fotografií a pouze na nepatrném zlomku z nich figurují ženy.

Red pozorně sleduje Nicka. Chce vidět jeho reakci na to, co mu teď řekne. „Nicku?“

„Ano.“

„Byl James homosexuál?“

„Ne. Ne, samozřejmě, že ne.“

„Ani trochu?“

„Jak to myslíte, ‚ani trochu‘? Budto jste, anebo nejste.“ Anebo jste bisexuál a pak máte dvojnásobnou šanci, že v sobotu večer někoho sbalíte.

„A neměl podle vás ani žádné homosexuální zkušenosti?“

„Ne.“

„Jste si tím jistý?“

„Ano.“

„Jste o tom absolutně přesvědčen?“

„Ano!“

Nick napůl vykřikl. Bezpochyby lže. „Nicku, vy mi lžete. Vím, že mi lžete.“

„Nelžu.“

„Ale lžete. Co myslíte, jak to asi vím? Protože jste mi nepoložil tu nejsamozřejmější otázku.“

„Která to je?“

„Proč? Proč si myslím, že byl James homosexuál. Kdyby neexistoval důvod myslet si, že jím byl, pak byste chtěl ze všeho nejdříve vědět, jak jsem mohl dospět k tak mylnému závěru.“

„Říkám vám to znovu. Můj bratr byl heterosexuál.“

„Tak proč jsou na všech těch fotkách na stěně samí muži?“

„Nevím. Měl spoustu přátel.“

„Mužských přátel?“

„Ano.“

„A co dívky?“

„Myslíte dívky jako dívky, nebo dívky jako snoubenky?“

„Obojí.“

Nick ztěžka polyká a jeho oči Reda prosí, aby již v tomto směru ve vyšetřování nepokračoval.

Není to přece takové tabu, myslí si Red. Není to, jako když je váš bratr pedofil nebo kanibal nebo něco na ten způsob.

„Nicku…, já to potřebuji vědět. Nezrazujete přece Jamesovu památku. Jestli máme chytit člověka, který mu to udělal, tak mi musíte říct všechno, co víte, bez ohledu na to, zda to pokládáte za důležité, nebo ne. Existuje spousta věcí, které o tomto případu nevíte a které vám nemohu sdělit. Ale prosím vás, věřte mi.“

Nick se dívá do země, pak znovu na Reda a nakonec odevzdaně zvedá ruce do vzduchu.

„No dobrá. James na tom nebyl s holkama moc dobře. Tu a tam se sice o něco podivného pokusil, ale nikdy to nemělo moc dlouhého trvání. Jeho nejdelší vztah trval, tuším, asi šest týdnů. Necítil se s dívkami dobře. Osvojil si sice takové ty pivařské způsoby znáte to, hrr na holku, plácání po kozách a pak hospodské vychloubačné řeči , ale v srdci nic takového necítil. Prostě na to nebyl správný typ.“

„Takže byl tedy homosexuál?“

Nick odpovídá oklikou, přímo okružní jízdou.

„Nesmíte zapomenout, že sloužil v armádě. Tohle si vždycky moc přál, stát se vojákem. Nikdy nechtěl být ničím jiným. Žádným pilotem formule 1 nebo slavným hráčem kriketu. Vždycky jen vojákem. Řekl bych, že už zhruba od deseti let. A přál si to tak hodně tak hodně , že se v duchu snažil potlačit všechny ostatní pochybnosti.“

„Pochybnosti o čem? O své orientaci?“

„Jo. On… ehm… na škole trochu experimentoval.“ Nickovy prsty naznačují při slově „experimentoval“ uvozovky. „Nemyslím si, že by to bylo něco obzvlášť vážného. Určitě to netrvalo déle než půl roku. Ale James se děsil toho, že to ostatní lidé zjistí, že se to na něj v armádě provalí.“

„S kolika lidmi experimentoval?“

„No…, pouze s jedním.“

„Kdo to byl?“

„Kdo kdo byl?“

„Ten člověk, se kterým James experimentoval.“

„Nějaký Justin Rizzo.“

„A co dělá Justin Rizzo teď?“

„Je mrtvý. Zemřel při autonehodě, když měl roční volno.“

„Ach tak.“

Red vytahuje z krabičky v kapse marlborku a zapaluje si. Dívá se na Nicka skrz kouřovou clonu.

„Takže by to mělo nějaký dopad, kdyby se někdo o Jamesových vztazích s Justinem dozvěděl?“

„Samozřejmě. Vyhodili by ho z armády, ne? Armáda nevítá teplouše s otevřenou náručí, neníliž pravda? Kazí to prý morálku a tak. A i kdyby ho nevyhodili, udělali by mu ze života peklo. Jenže James byl zatraceně dobrý voják. Neměl zapotřebí pykat za něco, co se stalo před mnoha lety.“

„Kolik lidí to o něm ví?“

„Jenom já.“

„Vy jste jediný, komu to kdy řekl?“

„Ano.“

„A co rodiče?“

„Sakra, to ne. Táta by vzteky skákal do stropu. Ne, já jsem jediný, komu to James řekl. Takže se o tom, prosím vás, nikomu nezmiňujte.“

„To vám nemohu slíbit, Nicku. Může to být klíčový bod vyšetřování.“

„Ale…“

Red ho chytá za ruku.

„Ale slíbím vám, že se nikdo nikdy nedozví, že mám tu informaci od vás. Budu ji tlumočit jako své vlastní podezření. Máme dost důkazů, abychom to mohli prohlásit za naši vlastní dedukci.“

Nickovy oči se rozšiřují temným porozuměním.

„Myslíte, že ten chlap, co to udělal… Myslíte, že to nějak souviselo s homosexualitou?“

„Nevím. Ale stejně tak si nemohu být jist opakem.“

24

Během telefonátu do Parkside krátce po snídani Red slyší, jak Hawkins dlouho rozpačitě mlaská, než nakonec rozhodne, že Red by měl oznámit zprávu o Erikovi rodičům osobně. Informování příbuzných o úmrtích, nehodách nebo zatčeních je obvykle práce pro policii, ale Hawkins dospívá k názoru, že tohle je výjimečný případ.

Red se už chystá zavěsit, když slyší, jak mu Hawkins přeje mnoho štěstí. Zamumlá tedy překvapené a nezřetelné poděkování a na třetí pokus se mu podaří položit sluchátko do vidlice.

Když kráčí přes Great Court, je už mlha pryč a nahrazuje ji dokonalá klenba azurové oblohy, na níž se s velkolepou ostrostí zračí věžičky a cimbuří cambridžských kolejí. Křupavé zimní ráno, jehož chlad a slunce společně očišťují duše lidí, ale ti se chovají, jako by byl tento den jako každý jiný.

Pro Reda je již dnešek sedm hodin starý a nikdy už nebude jako každý jiný. Trvá mu patnáct minut, než dojde do Grange Road, kde stojí jeho otlučené šedé mini metro. Studenti nesmějí v Cambridži parkovat bez oficiálního povolení, ale Red toto pravidlo ignoruje od loňského října, kdy nastoupil do posledního ročníku. Nechává auto na Grange Road, protože tu není zákaz parkování a protože jediným oficiálním představitelem, který ho tu může zahlédnout, je správce hřišť v Trinity.

Cesta z Cambridže do domu rodičů ve vesnici Much Hadham trvá Redovi necelou půlhodinku. Krátce před desátou sjíždí do vesnice po hlavní silnici a náhle má pocit, že nenávidí místo, kde žije. Nenávidí samolibou středoanglickou strojenost, kterou Much Hadham nejen ztělesňuje, ale přímo aktivně vytváří: bílé tudorovské domy s černými trámy rozeseté podél cesty, načančané čerpací stanice, které jsou tak malé, že vypadají jako tříčtvrteční, cedule s chvástavým nápisem NEJLÉPE UDRŽOVANÁ VESNICE V HRABSTVÍ HERTFORDSHIRE. Zatuchlé sobecké životy zatvrzelých konzervativců, sebejistých ve svém vlastním pohodlí a netečných k šílenství světa za svými dobře střiženými trávníky.

Red si představuje, jaký účinek bude mít na tuto vesnici zpráva o Erikově zatčení, a klouby prstů na volantu mu bělají vztekem. Představuje si klevety nad ranní kávou a večerním pivem v hospodách: obludy se dvěma tvářemi, jež hodují na dramatu, rozruchu a ostudě rodiny Metcalfeových a které jí nabízejí pomoc, o níž dobře vědí, že ji nikdy nebudou moci poskytnout. A jak se jedna druhé svěřuje, že oni vždycky věděli, vždycky věděli, že s tím chlapcem prostě něco není v pořádku.

Robert a Margaret Metcalfeovi bydlí těsně za vesnicí, v prvním domě za cedulí označující opětovné povolení maximální rychlosti pro jízdu mimo obec. Red zajíždí na příjezdovou cestu a téměř se sráží s otcovým roverem, který pomalu vyjíždí z brány.

Otec stahuje okénko. „Rede! To je ale překvapení! Ještě žes do mě nevrazil. Zdržíš se dlouho? Mám trochu naspěch, ale odpoledne už budu zpátky.“

Chudák táta. Vždy nenapravitelný optimista, i když se mu podnik hroutí pod rukama. I kdyby mu měli za čtyři minuty zabavit majetek, pořád by se ujišťoval, že je všechno v nejlepším pořádku.

„Potřebuju s tebou mluvit, tati. S tebou a s mámou.“

„A nemohlo by to počkat? O půl jedenácté mám v Londýně schůzku s bankéři a bojím se, že jestli si hezky rychle nevymyslím nějakou dobrou výmluvu, prohlásí mi hypotéku za propadlou. Už teď začínají mumlat něco o konkursu a exekuci.“

„Tati…, něco se stalo.“

Red musí mít bolest zřetelně vepsanou do tváře, protože vidí, jak se otcovo husté obočí zděšeně zvedá do oblouku. „Co je? Co se stalo?“

„Je máma doma?“

„Jo. Jo, jasně, že je. Co se stalo, Rede?“

„Radši bych vám to řekl oběma najednou.“

„Ale co? Jsi v pořádku? Stalo se něco Erikovi?“

„Tati. Prosím tě.“

Red vjíždí na štěrk přímo na parkovací místo před okénkem do spíže. Otec ho nechává vjet jako prvního a pak couvá vedle něj. V tichosti spolu kráčejí do domu.

Redova matka žehlí v kuchyni před televizí. Když vidí syna, lehce vyhekne a obchází žehlící prkno, aby ho objala.

„Margaret,“ ozývá se otcův hlas. „Red má nějaké špatné zprávy.“

Matka se zastavuje pár decimetrů před nimi a nejisté se dívá z jednoho na druhého. „Co je? Co se stalo?“

Red vytahuje zpod kuchyňského stolu židli.

„Posad se, mami. Ty taky, tati.“

Oba si poslušně sedají jako dva psi čekající na jídlo.

Red neví, co má říct, a tak prostě začíná od začátku. Stojí absolutně nehybně, takže pohybuje pouze ústy a očima. Rukama pevně svírá vnitřní látku kapes od kalhot a nepřešlapuje z nohy na nohu.

Vylíčení celého příběhu trvá Redovi dvacet minut. Vynechává pouze svůj slib Erikovi, že jeho čin nikomu nevyzradí. Jinak říká rodičům všechno o Erikově přiznání, o Mesiášovi, o chůzi na policejní stanici, o zatčení, o obvinění. Neví, čeho by je měl ušetřit, a tak je neušetřuje ničeho.

Během celého monologu pozorně sleduje rodiče. Vidí, jak si matka sahá na srdce a nechává na něm ruku, jako by byl dotek ruky jedinou věcí, která může udržet její srdce v chodu. Otec pomalu vrtí hlavou a mumlá: „Bože můj. Bože můj.“ Matce vytékají zpod víček slzy a kanou jí po tváři, dokud si je neslízne ze rtů. Slušní lidé, obyčejní lidé, kteří si nezaslouží, aby se jejich životy takhle zhroutily.

Jakmile Red skončí, nastává ticho odměřované pouze vteřinovou ručičkou nástěnných hodin. Každá vteřina trvá celou věčnost.

„Kde jsme udělali chybu?“ ptá se matka spíše sama sebe než kohokoliv jiného.

„Mami…“

„To je jedno,“ říká otec a snaží se působit autoritativně. „To je jedno, kde jsme udělali chybu. Otázka je, co teď můžeme dělat.“

„Nemůžeme dělat nic, tati.“

„Nic? Něco snad přece. Předpokládám, že můžeme Erika vidět.“

„To nevím. Musíme se zeptat na policii.“

„Ale on je náš syn,“ naříká matka. „Musíme ho vidět. Je naším… právem ho vidět. Nebo ne?“

„Mami.“ Red jí pokládá ruku na dlaň.

Ozývá se zaškrábání nohy od židle po linoleu a otec vstává.

„Musím zavolat do banky. Řeknu jim, že to nestihnu.“

„Roberte! To nedokážeš myslet na nic jiného? Ta tvoje zatracená banka! Tvůj syn byl právě…“

Red svírá matce ruku pevněji.

„Nech ho jít, mami. Táta má pravdu. Nejdřív by si měl vyřídit tohle.“

Než to všechno půjde do háje, chce se mu dodat, ale nakonec to neříká.

Sledují, jak otec vychází z kuchyně se zády napřímenými jako štít proti drtivé síle šoku, a slyší zpoza rohu jeho hlas, jak mluví do telefonu.

„Michaele? Tady Robert Metcalfe… Dobře, děkuji. A vy? Výborně, výborně… Poslyšte, něco se stalo… Ne, to je v pořádku… Ale obávám se, že to nestihnu… Je to docela vážná věc… Nemůžeme si spolu dohodnout schůzku, až se to všechno vyjasní…? Ano, to je od vás velice laskavé… Ne, vůbec ne… Děkuji vám… Na shledanou.“

Otec se vrací do kuchyně, sedá si na židli a tře si rukou obočí, k smrti vyčerpán i tímto nanejvýš triviálním telefonickým úkonem.

Rodiče se dívají na Reda.

„Co budeme dělat, Rede?“ ptá se otec. To není žádost o radu. Spíše prosba o pomoc.

Matka i otec jsou v šoku, který jim znemožňuje rozhodování. Teď je jejich rodičem Red chrání je tam, kde ho kdysi chránili oni, a činí za ně rozhodnutí stejně, jako je kdysi činili oni za něj. Red a Eric, oba se teď stali hybateli děje, kteří zvedli stavidla a spustili události, jež otřásly spořádaným světem Roberta a Margaret Metcalfeových jako prudký hurikán. Rodiče jsou teď plně odkázáni na staršího syna, který jim má pomoci vyrovnat se s tím, co provedl ten mladší. Red vidí jejich bezmocnost a ví, že je nesmí zklamat.

„Teď se sebereme, odjedeme odsud a zajedeme do Cambridže. Ubytujete se v nějakém hotelu pod falešnými jmény a…“

Přerušuje ho otcův hlas.

„Rede, já dlužím bance tisíce liber. Už teď máme obstavený dům a jsem zhruba takhle daleko od bankrotu.“ Otec drží palec a ukazováček asi milimetr od sebe. „Kde asi tak seženeme peníze na hotel?“

Otcova bodrost je rázem pryč, jako by jím pomalu prostupovala obludná velikost toho, co se stalo.

„Tati, nemáme na vybranou. Každou minutou se o Erikovi dozvědí novináři a v tu ránu budou tady. Do oběda to tu bude vypadat jako na Piccadilly Circus. Nebudeš se moct ani vysmrkat, aniž by o tom podali zprávu. Musíte odjet. Teď hned.“

„Nedopustím, aby mi nějací zatracení… reportéři šlapali po zahradě. Zůstanu tady. Do žádného hotelu nejedu.“

Otcův symbolický pokus o vzdor je dojemný ve své marnosti. Red mu pokládá ruku na rameno.

„Nemusí to být žádný honosný hotel, tati. V okolí je spousta penzionů, které nám bohatě postačí. Můžete se v některém ubytovat a pak zjistíme, jak je to s Erikem. Ale rozhodně tady nemůžete zůstat. Požádáme policii, aby sem přijela a dohlédla na dům.“ Red se dívá na matku. „Tak už běž hodit pár věcí do kufru, mami.“

Matka neurčitě přitakává a šouravě odchází z kuchyně. Otec s Redem zůstávají v místnosti a naslouchají zvukům balení z horního patra.

O deset minut později již všichni odjíždějí v roveru do Cambridže. Red sedí za volantem, protože má pocit, že v tuto chvíli by jeho rodiče nedokázali bez havárky dojet ani k brance.

25

PONDĚLÍ 27. ČERVNA 1998

„Jedním máchnutím mu srazil hlavu? Ho ho HO. Prima výkon.“

Jez se probírá fotografiemi pořízenými v bytě Jamese Buxtona. Kolena drží pevně u sebe, aby mu pitevní zpráva neskouzla na podlahu auta. Teplý vzduch zvenku mu fouká do obličeje, protože Red udržuje na tachometru sto třicítku. V opačném směru se k Londýnu sune šestikilometrový had vozidel.

Podle Lubeszkiho zprávy použil vrah k Jamesově popravě pravděpodobně nefalšovaný meč. Sečná rána byla velice ostrá a nikde nebyly žádné stopy po řezání nebo dosekávání což by nebylo možné, pokud by hlava nebyla čistě useknuta.

Jedno máchnutí a hlava padá dolů.

Jez pročítá strojopisnou zprávu. Je v ní toho jen málo, na co by nemohl přijít sám. Jazyk před smrtí uřezán a do úst vstrčena stříbrná lžička. Oděrky na kolenou naznačují, že James v okamžiku popravy klečel. Doba úmrtí odhadnuta na druhou až čtvrtou hodinu ráno. Žádné stopy po násilném vniknutí do bytu. Žádné známky pohlavního zneužití.

Jez strká fotografie zpátky do zprávy a otáčí se k Redovi.

„Nuže, pane Metcalfe, zdá se, že můžete přijímat gratulace. Dnes ráno jste o sto liber bohatší, než jste byl v pátek.“

Red se šklebí.

„Těch sto liber bych radši vůbec neměl, jestli to chceš vědět.“

„Takže si je nevezmeš?“ Red se usmívá.

„Ale tohle jsem přece neřekl, nebo ano? Sto liber je sto liber. A zvláště mě těší, že je dostanu zrovna od vás, mizerové. Ne, vážně. S radostí bych se jich a nejen jich vzdal za jakýkoliv náznak alespoň trochu ucházejícího vodítka řešení případu.“

„A ty myslíš, že návštěva Alison Birdové nám nějak pomůže?“

„Nevím. Ale za pokus to stojí, zejména vzhledem k tomu, co jsem se dozvěděl od Jamesova bratra.“

„Kterého Jamese myslíš?“ Red vrhá na Jeze ostrý pohled.

„Do prdele. Na tohle jsem nepomyslel. Mluvil jsem o Jamesi Buxtonovi, ale předpokládám, že se to zrovna tak mohlo týkat i Jamese Cunninghama. Oba přece měli bratry, ne? Ale myslel jsem Jamese Buxtona. Zkoušel jsem se spojit i se Stephenem Cunninghamem, ale vzal si dvoutýdenní dovolenou.“

„Myslíš, že to má něco společného se jménem James?“

„Mohlo by. Ale proč by pak byl zavražděn i Philip Rhodes?“

„Třeba měl druhé jméno James. Nevzpomínáš si?“

„Takhle z hlavy ne a jeho spis teď nemám u sebe. Až přijedeme k Alison, zeptáme se jí.“

Red kývá směrem k velké modré značce na okraji trávníku. „Tohle je naše odbočka.“ Vyhazuje směrovku doleva a zatáčí do odbočovacího pruhu.

„A co ti teda říkal bratr Jamese Buxtona?“ vyptává se Jez.

„Říkal, že James na škole experimentoval s homosexualitou.“

„Vážně?“

„Takže se Lubeszki možná plete, když tvrdí, že případ nemá sexuální podtext.“

„Jen proto, že si jedna z obětí během dospívání dopřála pár experimentů? Nech toho, prosím tě. Kromě toho nebylo žádné tělo pohlavně zneužito.“

„To ještě nemusí nic znamenat. Podívej se na to takhle: pořád jsem si lámal hlavu nad tím spodním prádlem. Předpokládejme, že náš pachatel je homosexuál nebo si alespoň myslí, že by jím mohl být. Tak či onak je to trochu puritán a navíc pohlavně nevyvinutý. Vzrušuje ho sledovat, jak se před ním oběti svlékají. Možná je nutí, aby se před ním svlékly donaha a procházely se po místnosti, než jim dovolí znovu si nasadit spodní prádlo. Rád se na ně dívá, ale nepokusí se o nic dalšího. Není schopen erekce. Je to impotent. Jen tak se na ně dívá a pak je zabije. Proto nebyly oběti pohlavně zneužity.“

„To mi připadá strašně chatrné.“

„Mně taky, ale moc lepších nápadů nemáme, nebo jo?“

„Pořád jsi mi ještě nevysvětlil, jak s tím souvisí ten jazyk a lžička.“

„S tou lžičkou jsem nahranej, budiž. Philip Rhodes i James Buxton zapadají do teorie o nenávisti k boháčům, protože oba měli značné osobní příjmy. Jenže biskup ne. Ten nebyl nikdy bohatý, podle žádných měřítek. Takže budto budeme předpokládat, že byl zabit následkem záměny totožnosti, nebo se dobýváme do nesprávných dveří. A i když to říkám strašně nerad, myslím, že pravda je to druhé.“

„Fajn. A co ty jazyky?“

„Pokud má případ nějaký sexuální podtext, pak existuje celá řada důvodů, proč si mohl brát jazyky s sebou. Jestli se jimi nechal orálně obsluhovat nebo něco podobného, tak třeba nechtěl riskovat, že se jim na jazyku zachytí stopy jeho semena nebo kůže.“

„Před chvílí jsi říkal, že je podle tebe impotentní.“

„To je fakt. Proto jsem taky téměř zavrhl myšlenku, že je nutí, aby ho pohlavně ukájeli. Kromě toho by odřezání jazyka nemuselo nutně zničit důkazy zachycené v jiné části úst nebo v žaludku. Takže tuto verzi můžeme vyloučit. Ale zkusme se na to podívat z jiného úhlu. Jazyk se používá při líbání. Je to jakýsi znak důvěrnosti. Prostitutky se přece nelíbají, že ne? Prostě do nich zastrčíš ptáka a uděláš se. Jenže jestli si Stříbrný jazyk myslí, že s oběťmi může navázat důvěrný vztah, než je zabije, pak by mohl jejich jazyk pokládat za symbol takovéto důvěrnosti. Což znamená, že by si mohl brát jejich jazyky s sebou, aby se na ně mohl pořád dívat. A jestli je impotentní, pak pro něj jazyky představují přesně tu úroveň, na kterou při svém sexuálním prožitku došel. Takže v tomhle směru by to dávalo smysl.“

„Ale co ten biskup?“

„Podle toho, co jsem o něm zjistil, byl bezpohlavnější, než si kdokoliv dokáže představit. Jenže mezi duchovními se to homosexuály jenom hemží. Jestli si Stříbrný jazyk myslel, že je Cunningham homosexuál, pak mu to mohlo stačit.“

Jez si vybavuje Cunninghama, obézního, oteklého a odporného ve smrtelné agónii. „Neumím si představit, jak by mohl i ten největší zvrhlík pokládat tohohle člověka za přitažlivého.“

„Jezi, mluvíme tady o chlápkovi, který odřezává lidem zaživa jazyky a strká jim do pusy lžičky. Těžko ho najdeš v seznamu kandidátů na Nobelovu cenu míru.“

„Ale proč mění vražednou metodu, když všechny ostatní věci ponechává beze změny? Proč jednoho pověsil, druhého umlátil a třetího sťal? Proč? Nedává to smysl.“

„Já vím. Já vím, že to nedává smysl. Ale přesto si myslím, že ta homosexuální stopa stojí za prozkoumání.“

„Já si to nemyslím. Ale v jedné věci máš pravdu.“

„V jaké?“

„Ze lepší nápad nemáme.“

Zatím mají dobrý čas. Ve směru z Londýna je doprava během ranní špičky obvykle plynulá, s výjimkou občasné zácpy v okolí letiště Heathrow nebo na křížení dálnic M4 a M25. Cesta ze Scotland Yardu na předměstí Readingu jim trvala sotva tři čtvrtě hodiny.

„Takže se Alison Birdové zeptáme, jestli byl její zesnulý snoubenec gay?“

„Jo.“

„No potěš. Ta teda bude nadšená. Neznám lepší způsob, jak zahájit pondělní ráno. Měli bychom mít vlastní televizní show. ‚Do nového týdne s Metcalfem a Cliftonem. Vyhrajte v naší telefonické soutěži.‘“

Jez vytahuje z kapsy Alisoninu vizitku a nahlas ji čte.

„SoftCentre. Tvorba počítačového softwaru.“ Odfrkává si. „SoftCentre. Dost příšerný název.“ Vytáčí číslo na mobilním telefonu a zapisuje si údaje, které mu předává spojovatelka.

„Taky se mi moc nelíbí, že na ni takhle vybafneme,“ říká Red, jakmile Jez položí telefon.

Oba utichají a myslí na to, co je čeká. Nejenže budou vybírat žhavé uhlíky z minulosti, na kterou chce Alison pravděpodobně co nejrychleji zapomenout, ale rovněž vědí, že zaměstnání jakékoliv zaměstnání je nejhorším místem pro policejní výslech. Jakmile k vám do kanceláře přijede policie, nemůžete se ani pohnout, aniž by vás pronásledovaly kradmé pohledy a pošťuchování loktem ze strany kolegů.

Red chtěl vyslechnout Alison přes víkend doma, ale její spolubydlící mu sdělila, že Alison bude celý víkend na služební cestě a v pondělí ráno pojede z letiště rovnou do kanceláře. Ne, neví, kterým letadlem Alison přiletí. Ne, neví, kam přesně Alison letěla. Myslí si, že někam do Skandinávie, ale konkrétnější být nedokáže. Jste vy vůbec od policie?

Chtěli s sebou vzít i Kate pro případ, že by Alison potřebovala zacházení v rukavičkách, jenže Kate šla do nemocnice na prohlídku. Ženské problémy, oznámila jim a oni se po podrobnostech nepídili. Odpoledne se má vrátit do práce, ale protože teď záleží na každé minutě, nečekali na ni. Duncan dobrovolně zůstal na Scotland Yardu, kde vyřizuje telefonáty.

Sídlo firmy SoftCentre je modrá skleněná budova uprostřed podnikatelské zóny s třpytivými fontánami a nablýskanými automobily zaparkovanými přesně na vyznačených místech. Red a Jez si berou ze zadního sedadla saka a vycházejí na slunce. Další den nesnesitelného horka, které jim vysává energii a smaží mozek.

Recepce je klimatizovaná a příjemně chladná. Red sděluje recepční jména, ale neříká, že jsou od policie. Budeli to možné, chce toho Alison ušetřit. Oznámit tuhle skutečnost recepční je jako rozhlásit ji na Rádiu 1.

„Očekává vás slečna Birdová?“

„Ne, neočekává.“

Recepční otevírá ústa, aby něco řekla, ale Red ji přerušuje. „Sežeňte ji, prosím vás.“

Recepční mačká na telefonu čtyři tlačítka a hovoří do sluchátka. „Alison? Tady Lorraine z recepce. Nějaký pan Metcalfe s vámi chce mluvit.“

Lorraine vypadá zmateně, když poslouchá odpověď, a pak se otáčí k Redovi.

„Mohu se zeptat, o co se jedná?“

Red se naklání přes pult recepce a bere sluchátko do ruky. „Alison? Tady je Redfern Metcalfe. Setkali jsme se před několika měsíci za… poněkud nešťastných okolností. Nepřišel bych, kdyby to nebylo důležité… Ano, ano, přesně o to se jedná… Mockrát vám děkuji.“

Předává sluchátko zpátky Lorraine.

„Už jde dolů,“ říká.

Jez se směje nad touto improvizovanou výměnou rolí. Lorraine vypadá ještě zmateněji než předtím.

Red a Jez si sedají na gauč v recepci. Red listuje pohozeným výtiskem Daily Telegraphu, zatímco Jez si natahuje nohy před sebe a masíruje si kolenní šlachy.

Red zvedá hlavu.

„Necháš toho někdy?“ ptá se.

„Čeho?“

„Cvičení. Dolaďování svého dokonalého těla.“

Jez se usmívá a plácá Reda po břiše.

„Podívejme, pane Metcalfe,“ říká. „Jak jste líbezný.“

„V mládí jsem býval hotovým atletem,“ namítá Red.

„V mládí? Vždyť jsi sotva o pár let starší než já, kámo. Nezkoušej na mě ty svoje kecy o věku.“

Alison schází ze schodů. Red je okamžitě na nohou a pevně jí tiskne ruku.

„Alison. Rád vás zase vidím. Tohle je můj kolega, Jeremy Clifton.“

Neříká „inspektor Clifton“, alespoň dokud je v doslechu Lorraine.

„Co se stalo?“ ptá se Alison. „Našli jste osobu, která zabila Philipa?“

Lorraine ostří uši. Red se na ni úsečně dívá. „Můžeme si tady někde pohovořit o samotě, Alison?“ ptá se Jez. Alison přechází k recepčnímu pultu a dívá se do malé knížečky. „Modrá místnost je teď volná,“ říká. „Lorraine, můžete mě tam napsat na…?“

„Na půl hodiny,“ dodává Red. „Jistě,“ říká Lorraine.

Opouštějí ji plnou dychtivé zvědavosti,_o co tady jde.

Modrá místnost je ve skutečnosti zasedacím sálem společnosti, vyvedeným ve světle tyrkysovém odstínu. Sedají si na tři židle na jednom konci stolu. Alison sedí v čele, Red s Jezem po bocích.

„Dopadli jste vraha?“ ptá se Alison znovu.

„Ještě ne, ale…“

„Tak co pro vás můžu udělat?“

Red obezřetně formuluje.

„Objevily se nějaké nové informace.“

„To jest?“

Jez se stroze a nevybíravě míchá do hovoru.

„Měl Philip nějaké homosexuální sklony?“

Red se téměř musí smát. Sám se snaží Alison co nejvíce uklidnit a přistupovat k ní s maximální jemností, a Jez to pak na ni vybalí takhle naplno. Ostře se na něj dívá, ale Jez jen zvedá ruku, jako by chtěl říct: „Nech mě to vyřídit.“

Alison klesá čelist.

„Co jestli měl?“

„Homosexuální sklony.“

„Do toho vám nic není.“

Pro Alison by bylo snazší, kdyby to rovnou popřela. Red s Jezem si vyměňují pohledy.

„Při vší úctě, Alison,“ říká Jez, „je nám do toho hodně.“

„Philipova orientace byla jen jeho věc.“

„Vaše snad taky, předpokládám. Vedla jste s Philipem bohatý pohlavní život?“

„Ani do toho vám nic není.“

Red se cítí provinile, že se k Alison chovají jako k podezřelému, ale zároveň ví, že je to dost možná nejlepší způsob, jak z ní vymámit informace. Ať už chová o Philipovi jakékoliv tajnosti, rozhodně jim je nebude chtít prozradit. Takže je z ní Jez budto vytluče pomocí zastrašování, anebo bude Red vypadat v porovnání s ním natolik rozumně, že Alison řekne všechno jemu.

„Alison, prosím vás.“ Red se téměř roztěká. „Inspektor Clifton vám tyto osobní otázky proto klade, že máme důvod se domnívat, že Philipovo zavraždění mohlo mít sexuální podtext.“

„Náš pohlavní život byl v nejlepším pořádku.“

„Jak často jste měli pohlavní styk?“ ptá se Jez.

„Dost často.“

„Jak často je dost často?“

„Pravděpodobně častěji, než ho máte vy, inspektore.“

„Žádal vás Philip někdy o něco neobvyklého?“

„A co je podle vás neobvyklé?“

„Pokoušel se například někdy o anální styk?“

Alison se kouše do spodního rtu a červená jako malina.

To úplně stačí. Už to vědí.

Jez se chystá ještě něco říct, ale Red na něj vrhá pohled, kterým ho zastavuje. Jez zašel dost daleko, ale jeho taktika zabrala.

Alison se otáčí k Redovi. Řekne to jemu, ne Ježovi.

„No dobře. Philip byl bisexuál. V mládí si se sexem hodně pohrával. Muži i ženy, normální i perverzní. Na co si vzpomenete, to všechno zkoušel. Když jsme spolu začali chodit, chtěl mě svazovat, snažil se o anální styk a tak různě. Řekla jsem mu, že si to nenechám líbit.“

„A pak?“

„Když si uvědomil, že to opravdu myslím vážně, přestal s tím. Říkal, že mě miluje a že udělá všechno, co chci. Říkal, že než potkal mě, byl jeho život prázdný. Ze si díky mně uvědomil, že muž má spát se ženou a ne s mužem. Dokonce v tom smyslu objevil nějaký biblický citát.“

„Biblický citát? On se dal na náboženství?“

„Ne. Myslím, že se mu jen líbil ten citát.“

„Byl vám někdy nevěrný?“

Na Alisonině tváři se objevuje rychlý stín bolesti.

„Ano.“

„Jak často?“

„Jen jednou. Tedy pokud vím.“

„Když říkáte jednou, myslíte při jedné příležitosti, nebo s jednou osobou?“

„S jednou osobou.“

„A byl to vztah na jednu noc, nebo delší milostný poměr?“

„Poměr.“

„Jak dlouho ten poměr trval?“ Tentokrát se jí hlas nezachvěje. „Rok a půl.“

„Jak se ta žena jmenovala?“

„Nebyla to žena. Byl to muž. Chlap jménem Kevan Latimer.“

Alison sleduje, jak si Red zapisuje jméno. „Kevan s ‚a‘ po ‚v‘,“ říká.

„A kdo je ten Kevan Latimer?“

„Jeden Philipův přítel. Hraje si tak trochu na plejboje. Ale já si myslím, že je to jen obyčejný trouba.“

„Co dělá?“

„Bůh ví. Tvrdí o sobě, že je byznysmen. Ale vím, že byl ve vězení.“

„Víte, kde bydlí?“

„Někde u Paddingtonu. Přesnou adresu neznám. Ale určitě ho budete mít v záznamech.“ Red chvíli uvažuje.

„Proč jejich vztah skončil? Protože jste na něj přišla?“ Alison vrtí hlavou.

„Nevěděla jsem o něm, dokud mi to neřekl Philip. Ale řekl mi o něm, až když už bylo po všem.“

„Zmiňoval se, proč jeho vztah ztroskotal?“

„Ano. Říkal, že z něj vyprchal sex. Ze už na něj Kevan nestačil.“

Sexuálně nevyvinutý jedinec. Impotent. Red s Jezem se na sebe dívají.

Alison je rozhodnutá neplakat, stejně jako neplakala v květnu po Philipově smrti, jenže teď tu není žádná hodná policistka, která by jí nosila čaj a dopřávala jí čas se sebrat.

Red se naklání dopředu

„Nemáte tušení, Alison, jak moc si vaší upřímnosti ceníme. Děkujeme vám za spolupráci.“ Alison němě přikyvuje.

Red hledá vhodná slova. Cítí potřebu ji nějak utěšit. „Muselo to pro vás být hodně těžké.“ Alison polyká.

„Překonala jsem to. Nejhorší bylo přijmout tu lež. Říkal, že už se mu chlapi nelíbí, a přitom mi za zády šoustal jednoho do zadku. Nevěděla jsem, jestli je to lepší, nebo horší, než kdyby měl jinou ženu. Říkala jsem si…, že aspoň nemá přímé srovnání.“ Její nejistota visí nahá ve vzduchu. „Ze všech sil jsem se snažila na to zapomenout. A pak…, a pak to Philip celé zkazil.“

„Jak?“

„Chtěl pozvat Kevana na svatbu.“

Když ji Red poprvé vyslýchal, říkala, že šlo o banalitu. Chtěl pozvat na svatbu někoho, koho tam nechtěla.

Takže ne bývalou přítelkyni, jak Red předpokládal. Nýbrž bývalého přítele. Není divu, že se cukala.

A přesto jela na druhý den ráno oznámit Philipovi, že Kevan může na svatbu přece jen přijít. Ustoupila ve věci, ve které by si spousta lidí tvrdě stála na svém. Buďto je velice shovívavá, nebo velice bezpáteřná. Red to nedokáže posoudit. Tak či onak si ale nezaslouží, co ji postihlo.

Red a Jez vstávají a chystají se k odchodu. Alison podává Redovi ruku a chytá se za nos, aby ji nemusela podat i Ježovi.

„Trefíte sami zpátky?“ ptá se.

„Ano. Děkujeme.“

Jez mačká tlačítko výtahu a pak se na něco rozpomíná. „Alison?“

Alison je v polovině chodby. Zastavuje se a otáčí se k Ježovi. Nepřátelství jí srší z očí. „Ano?“

Dveře výtahu se otevírají.

„Jaké měl Philip prostřední jméno?“

„Prostřední jméno? John. Proč?“

„Jen mě to tak napadlo,“ říká Jez a děkuje výtahovým dveřím, že se již za jeho lží zavírají.

26

Red sedí za stolem v pokoji, když se ozve klepání na dveře.

Dívá se na hodinky. Dvanáct dvacet pět. Jeho rodiče to být nemohou, protože sotva před dvaceti minutami odjeli. Na Hawkinsovu radu jeli za Erikem bez něj. Když Hawkins telefonicky sděloval Redovi, co se stalo, byl v jeho hlase zřetelně patrný neklid. Eric, kterého po obvinění převezli zpátky do cely, začal náhle bušit na dveře a ječet, že zakroutí Redovi krkem, stejně jako zakroutil krkem Charlottě Loganové, takže ho museli uklidnit čtyři policisté a pohrozit mu sedativy, než konečně zmlkl. Tato proměna přitom byla stejně drastická jako náhlá od poslušného smíření se s osudem až po vztek na Reda za porušení slibu, že o Erikově činu nikomu neřekne. Z tohoto důvodu bude, pane Metcalfe, pravděpodobně nejlepší, pokud se nyní budete držet zpátky. Ať vaši rodiče přijedou za Erikem sami. Vy se s ním můžete vidět, až se trochu uklidní.

Redovi nezbývá než souhlasit.

Klepání se ozývá podruhé, tentokráte silněji. Red vstává od stolu, přechází ke dveřím a otevírá je.

Muž stojící za dveřmi vypadá povědomě, ale Red ho nedokáže dost dobře zařadit. Lesklé hnědé vlasy se stříbrnými pramínky na skráních. Šedý oblek. Růžová pruhovaná košile s bílým límcem, zlatá spona přes kravatu, střapce na botách. Muž měří přes metr osmdesát a jeho váha tomu odpovídá, ale nějakým záhadným způsobem vypadá ještě větší. Muž zvyklý mít autoritu, který spíše rozkazuje, než aby sám poslouchal.

„Redfern Metcalfe?“ ptá se.

„Ano.“

„Jsem Richard Logan.“

Richard Logan. Otec Charlottě Loganové, kobercový magnát.

Redovi bleskne hlavou vzpomínka. Logan vyzývá v televizi po vraždě své dcery občany, aby poskytli policii informace. Red si pamatuje na prošedivělé Loganovy vlasy a tvrdý výraz ve tváři, když se obrátil k televizním kamerám, a pamatuje si také na fotku jeho dcery z dovolené, na níž se otírá nosem o otce a kterou některé noviny následujícího dne přetiskly.

A teď stojí tváří v tvář otci dívky, kterou zabil jeho bratr, a vůbec ho nenapadá, co by měl říct.

Logan natahuje ruku. Paže v šedém rukávu vyráží, aby srazila Reda na podlahu v nespoutaném pomstychtivém vzteku. Red couvá a v plicích se mu náhle a pevně usazuje strach.

Logan chytá Redovu pravou ruku. „Teší mě, že vás poznávám.“

Red cítí v dlani Loganův pevný stisk. Srdce se mu chvěje úlevou.

„Mohu dál?“ ptá se Logan. „Co…? Ach ano, jistě. Prosím.“

Red o krok ustupuje. Logan lehce sklání hlavu, aby snadněji prošel dveřmi.

Red se snaží mluvit, aby nějak zaplnil nervózní ticho. „Mohu vám něco nabídnout? Čaj? Kávu?“

„Není třeba, děkuji.“

„Ehm…, nechcete se posadit?“

Logan přechází k nízkému křeslu u střešního okna. Zády k Redovi se na vteřinku zastavuje, dívá se na Great Court, pak se obrací a sedá si do křesla.

I když Logan sedí se zadkem třicet centimetrů nad zemí a koleny ve výšce ramen , jeho přítomnost snadno zaplňuje celou místnost. Red sedí na tvrdé židli u stolu a cítí, jak se kolem něj Loganova moc převaluje jako mlha.

„Máte to tady moc hezké, Redferne. Pokoj v Great Courtu asi nedostává mnoho studentů.“

„Ne, nedostává. Měl jsem štěstí. Na konci ročníku nám přidělí losovací čísla, která se na konci dalšího ročníku obrátí. Já jsem byl na prvním seznamu skoro u konce, takže když se to pak prohodilo, mohl jsem si vybrat jako jeden z prvních. Ale měl byste vidět tu kukaň, co jsem měl ve druháku.“ Red se nervózně směje. Logan se usmívá, rychle roztahuje rty jako divoký vlk.

„Slyšel jsem o vašem bratrovi,“ říká a úsměv mu z tváře náhle mizí.

Red polyká a neříká nic.

„Dnes ráno mi volal detektiv Hawkins. Sdělil mi, že policie obvinila vašeho bratra z vraždy.“

„Moc mě mrzí, co se stalo, pane Logane.“

„Mne taky, Redferne. Mne taky.“

Hodiny v Great Court odbíjejí půlhodinu. Bim bam, bim bam. V Redově pokoji doznívá poslední zvuk. Logan si odkašlává. „Hawkins mi rovněž sdělil, jak policie Erika dopadla.“

„Pane Logane…, nevím, co mám říct.“

„Nemusíte nic říkat, Redferne. Přišel jsem vám poděkovat.“

„Poděkovat?“

„Ano. Že jste vrátil mým myšlenkám klid. Charlottin vrah byl dopaden. Ani nevíte, jak mnoho to pro mne znamená.“

„Ale Charlottě to život nevrátilo, nebo ano?“ Logan se vyhýbá odpovědi.

„Prokázal jste velkou statečnost, Rede. Proto jsem vám obzvláště vděčný. Prozradit svého vlastního bratra… Znám mnoho lidí, kteří by neměli odvahu to udělat.“

Co udělat? Porušit slib? Zradit vlastní krev?

„Neměl jsem příliš na vybranou. Udělal jsem jen to, co by udělal každý.“

„Ne, vy jste neudělal, co by udělal každý. Vy jste udělal něco, co by téměř každý neudělal. Kdybych byl na vašem místě a Eric byl můj bratr…, nevím, zda bych byl schopen toho, co vy.“

Red se dívá na podlahu.

„Děkuji vám,“ mumlá v rozpacích nad nečekanou chválou.

Cítí, jak se mu do očí derou slzy. Dokáže překonat bratrovu nenávist a rozčarování rodičů, ale nedokáže se vyrovnat s laskavostí cizího člověka. Zavírá oči, vytlačuje slzy do koutků očí u kořene nosu a doufá, že tohle gesto bude vypadat spíše jako projev únavy než emocí.

Loganův hlas přerušuje jeho bolest.

„Ale nepřišel jsem vám jen poděkovat, Redferne.“ Red zvedá hlavu.

„Když byla Charlottě zavražděna, nabídl jsem odměnu každému, kdo poskytne informace vedoucí k dopadení pachatele. Vzpomínáte si na to?“

Red přitakává. „Vzpomínám.“

Už ví, co teď přijde. Neříkej to. Prosím tě, neříkej to.

Nedokáže včas zformulovat slova. Logan pokračuje v řeči a kydá na Reda hromadu viny, aniž by si to uvědomoval.

„Vy jste vraha dopadl, Redferne. Máteli zájem, odměna je právem vaše.“

27

Jez vytahuje papír z tiskárny a hvízdá.

„Ten náš Kevan je pěkný číman,“ říká. „Před třemi lety si odseděl šest měsíců za užívání kokainu. Pokusy o léčbu závislosti byly opravdu jen pokusy. Kromě toho má na krku drobné krádeže, pár pokut za rychlou jízdu a jednu žalobu za veřejné pohoršení obnažoval se na veřejnosti. Zdá se, že je to neodolatelný týpek. Prý byznysmen, pane jo.“

„Jakou adresu u něj máme?“ ptá se Red.

Jez si prohlíží text. „Norfolk Square, W2.“

„Zatraceně,“ říká Red. „Já Norfolk Square znám. Je to doslova přes ulici.“

„Tak to máš teda roztomilé sousedy. Pojedem ho navštívit?“

„Nemusíme ho zastihnout ta adresa už nemusí platit. Ale za pokus nic nedáme, že?“

Cesta ze Scotland Yardu na Norfolk Square jim trvá patnáct minut. Dům, který hledají, se nachází na jižní straně, ale vzhledem k systému jednosměrných ulic musí objet celé náměstí. Většina budov, které míjejí, jsou laciné hotely.

„Bože můj,“ říká Jez. „Koukej na tohle. Ráj baťůžkářů. Bůh ví, proč se obtěžují štráchat se až do Londýna, když pak skončí v díře, jako je Paddington.“

Red se vyhýbá muži v džínsách postříkaných od barvy, který vysává vnitřek bílého stejšnu Mercedes, a pokračuje v objíždce náměstí.

„Rád bych ti připomněl, že pan Metcalfe bydlí asi sto metrů tímhle směrem,“ říká Red a mává rukou Ježovi před nosem.

„No právě. Musí to být pěkně ubohá čtvrť, když dopustí, aby tu bydleli lidi jako ty.“

„A ty mi taky polib prdel. Který dům vlastně hledáme?“

Jez se dívá na pomalu ubíhající čísla domů. „Támhleten. Tamten vepředu. S tmavě zelenými dveřmi.“

Zmíněný dům by potřeboval lehce natřít a pořádně vycídit. V rozích oken se hromadí trojúhelníky prachu a nad čelními dveřmi proniká proužkem špinavého skla kalné žluté světlo.

Před domem je parkovací místo o délce dvou automobilů. Red zastavuje a couvá na něj, přičemž otáčí hlavu, aby si ověřil polohu. Jez se dívá do zpětného zrcátka.

„Jak vlastně ten Kevan Latimer vypadá?“ ptá se.

„Nemám ponětí,“ odpovídá Red. „Proč se ptáš?“

„Protože z domu vylezl nějaký chlap a já chci vědět, jestli je to on.“

„Tak proč se ho nezeptáš?“

Red zařazuje jedničku a vyrovnává předek. Jez otevírá dveře a vyklání se tak daleko, jak ho pustí bezpečnostní pás. Muž schází ze schodů před tmavě zelenými dveřmi na chodník. Střední postava, bílé tričko, hnědé bavlněné kalhoty, tenisky.

„Kevan Latimer?“ volá Jez.

Muž se zastavuje a dívá se na něj. Jez volá znovu. „Vy jste Kevan Latimer?“

Muž na něj tupě zírá, jako by neuměl anglicky. A pak se náhle dává do běhu.

„Panebože!“ křičí Jez.

Odepíná si pás a během okamžiku vyskakuje z auta. Pás se mu přitom odmotává z těla. S chodidly vystrčenými ven a pumpujícími pažemi Jez rychle nabírá rychlost jako skutečný sprinter. Slyší za sebou bouchnutí dveří, jak Red rychle vyráží za nimi. Jenže Redovi je téměř čtyřicet a navíc je kuřák. Nikdy s nimi nemůže udržet krok.

Latimer dobíhá na konec náměstí a zahýbá doprava k nádraží. Uskakuje před taxíkem a ocitá se uprostřed silnice v opačném pruhu. Jez běží deset metrů za ním. Oba míří k Paddingtonu a postupně se před nimi vynořuje obrovská klenba nádražní střechy.

Běží kolem otočného stánku na pohlednice na jedné straně cesty a restaurací Burger King na straně druhé. Vybíhají drobnou zatáčku a míří dolů přímo k široké rampě u nádraží. Taxíky popojíždějící po rampě vytrubují vzteklou symfonii pro klaksony a houkačky.

Jez cítí, jak se mu při běhu tvoří na obličeji a pod košilí teplo. Latimer je stále před ním a je dost rychlý, jenže Jez je ještě rychlejší. Musí být. Triatlonová sezona je přece v plném proudu. Vymyslete si jakýkoliv výkonnostní test a Jez roznese pana Latimera na kopytech.

Latimer sbíhá z taxirampy a zahýbá doleva k hale. Na bílé podlaze haly se to jen hemží čilým ruchem: motorizované vozíky na zavazadla, hrozen lidí z vlaku, který právě přijel na čtvrté nástupiště. Latimer s Jezem se prodírají davem. Jez si matně uvědomuje, že se k nim stáčejí pohledy přítomných, staré obličeje s brýlemi na očích a dýmkami v ústech. Nikdo se nepokouší pomoci nebo zakročit. Všichni se pravděpodobně domnívají, že Jez a Latimer jsou dva přátelé, kteří se jen tak baví.

Latimer si to razí šikmo přes halu, po levé straně míjí osmiúhelníkovou informační budku a pak ostře zatáčí doprava na nástupiště. Ze stanice právě vyjíždí vlak v zelenobílých barvách společnosti Great Western Railways. Latimer se vyhýbá dvěma poštovním pracovníkům, kteří tlačí dvoukolák s balíky. Míří pod velké trojstranné hodiny v polovině nástupiště, ale náhle zahýbá ostře doleva a probíhá mezi sloupy na příjezdovou cestu, kde zastavují soukromé automobily, aby odvezly cestující z nádraží domů. Jez ho stále následuje; Latimerův náskok teď činí asi pět metrů a stále se snižuje.

Paddingtonské nádraží je zasazeno do údolí. Ať už teď Latimer poběží doprava, nebo doleva, bude muset utíkat do kopce. Vybírá si pravou stranu a Jez na něj ve stoupání viditelně získává. Než doběhnou k mostu na vrcholu stoupání, dělí je už jen pouhých pár kroků. Latimer znovu zatáčí doprava, ale bere zatáčku příliš ostře a zakopává. Ruku si odírá o zem, jak se snaží udržet rovnováhu.

Hra je u konce. Poslední metr bere Jez skokem a vrhá se Latimerovi na záda jako obrovitý pavouk. Latimer klesá k zemi, padá nejprve na lokty a poté na hrudník. S vyraženým dechem následkem pádu a Ježovy váhy lapá po vzduchu jako astmatik.

Minimální donucovací prostředky. Přesně toho mají policisté používat. Ale existují výjimky. Jez vstává z Latimera a dvakrát ho prudce kope do žeber. Latimer nemá v plicích dost vzduchu, aby mohl vykřiknout.

V pozadí se ozývá hlas.

„Do prdele práce.“

Je to Red, který rovněž sotva popadá dech. Tvář má skoro stejně rudou jako vlasy.

„Taks ho dostal.“ Chrr, chrr. „To seš dobrej.“ Chrr, chrr. „Řekni mu práva.“

Jez spoutává Latimerovi ruce za zády.

„Kevane Latimere. Zatýkám vás pro podezření z vraždy. Máte právo nevypovídat, ale musím vás upozornit, že může poškodit vaši obhajobu, pokud se během výslechu nezmíníte o jakékoliv skutečnosti, o niž se později budete chtít opřít u soudu. Cokoliv řeknete, může být použito proti vám.“

Latimer dvakrát otáčí hlavou a na krku se mu přitom dělají záhyby. Usmívá se.

„Poldové. Můžete mi políbit prdel stereo. Myslel jsem, že jste McAllisterovi hoši, co si ke mně přišli pro prachy.“

28

„Takže to nebyl on?“ ptá se Kate.

„Ne. Ani zdaleka,“ říká Red. „Vůbec nevěděl, o čem mluvíme. Myslel si, že jsme gorily, co z něj přišly vytlouct nějaké dluhy z hazardních her, a když zjistil, že nejsme, šklebil se jako idiot. Jestli si chce něco začínat s lichvářskýma žralokama, je to jeho problém, ale ne zločin. Takže to sice je Kevan Latimer, ale bohužel to není člověk, kterého hledáme. Celé to bylo zbytečné.“

„A nemohli jste ho zatknout za kladení odporu?“

„Ne. Dokud ho Jez nechytil, nepředstavili jsme se jako policejní důstojníci.“

„A všechna jeho alibi sedí?“

„Bohužel ano.“

„Tak se na to mrkneme,“ říká Duncan.

Red mu posílá po stole Latimerovu výpověd. „Všechno je košer,“ říká. „V noci, kdy byl zavražděn Philip a James Cunningham, byl na nějaké protidrogové klinice nedaleko Hurstpierpointu v Sussexu. Strávil tam skoro měsíc. Nastoupil 17. dubna a propustili ho 15. května. Podle správce je to dost beznadějný případ. Mám dojem, že už ho nemůže ani vidět, ale nemohl ho poslat jinam.“

„Proč ne?“ vyptává se Duncan, který stále studuje výpověd.

„Protože mu léčbu platí město.“

„A nemohl Kevan v tu noc nějak utéct?“

„Ne. Neměl jak. Klinika je v noci zamčená a službu konající pečovatel pravidelně dohlíží na přítomnost pacientů. Kevan byl zapsán jako přítomen v jedenáct hodin večer a potom znovu v sedm ráno.“

„Za tu dobu by stačil zajet do Londýna a zpátky.“

„Duncane, z té zasrané kliniky se vůbec neměl jak dostat. A i kdyby se mu to nějakým zázrakem podařilo, nedojel by daleko. Poslední vlak do Londýna odjíždí ve tři čtvrtě na jedenáct a auto Latimer neměl.“

„Mohl ho ukrást.“

„V okruhu pěti kilometrů od kliniky nebyla té noci hlášena žádná krádež.“

„A nemohl mít komplice?“

„Lubeszki je skálopevně přesvědčen, že ty vraždy má na svědomí jediný pachatel. To si vážně myslíš, že měl Kevan Latimer šoféra, který na něj tiše čekal venku, než v domě brutálně zavraždí majitele? Vzpamatuj se.“

„A co minulý pátek?“

„Byl s přítelem v Potter’s Baru. Celou noc.“

„S jakým přítelem?“

„S nějakým chlapem i když mám dojem, že za jeho služby platil. Místní policie to ověřila a je si jistá, že i tohle alibi je košer.“

Duncan pokládá výpověd zpátky na stůl. „Moc neprůstřelný mi to nepřipadá.“

„Podívej.“ Red začíná být podrážděný. „Taky si přeju, aby byl Latimer Stříbrný jazyk. Chci, aby to byl on, protože pak bychom mohli celý případ uzavřít a protože ten chlap je navíc pěkně ujetej teplouš. Jenže Latimer není Stříbrný jazyk. Prostě není. Nemá dost odvahy, aby udělal co on. Latimer je obyčejná nula. Na Stříbrného jazyka zkrátka není… dost dobrý.“

„‚Dost dobrý‘,“ opakuje Duncan a zvedá obočí. „To je dost zvrácenej úhel pohledu.“

Red krčí rameny.

„Ty víš, jak to myslím, Duncane.“

„Ne, nevím. Výraz ‚dost dobrý‘ znamená souhlas, ba přímo obdiv. Ty toho chlápka obdivuješ, Rede? Líbí se ti?“

„Nezačínej s tím, Duncane. S tímhle ne.“

„Takže co teď?“ ptá se Kate. „Budem dělat gaye,“ říká Red. Duncan prudce zvedá hlavu. „Děláš si legraci.“

„Ani v nejmenším. Dvě ze tří obětí měly homosexuální sklony a třetí měla povolání, které není vůči skandálům s homosexualitou ani trochu imunní. A všichni byli nalezeni téměř nazí, jen ve spodním prádle. Zatím je to naše největší šance.“

„Jestli si myslíš, že budu šlapat chodník s chlápkama s knírkem a koženýma oblečkama…“

„Ano, Duncane. Přesně tohle budeš dělat. Když jsme hledali Colina Irelanda, dělal jsem s Jezem totéž.“

„To se ti hošíci museli skvěle pobavit. Sbalils někoho, Jezi?“

Jez vrhá na Duncana nevzrušený pohled a mlčí.

„Drž klapačku, Duncane,“ říká Red. „Procházeli jsme jeden gay bar za druhým, mluvili jsme s lidmi a poslouchali je vyprávět, co viděli. Jo, bylo to hodně divné. Žiju v tomhle městě už víc než deset let a nikdy jsem netušil, že tato subkultura vůbec existuje. Nevěděl jsem, že v některých hospodách můžeš na záchodě najít dva chlapy, co spolu šoustají pod mušlema. Nevěděl jsem, že homosexuálové dávají najevo své sexuální preference prostřednictvím barvy kapesníku v zadní kapse kalhot.“

„A že ti to nakonec k něčemu bylo.“

„Jak to myslíš?“

„To tvoje lovení v teploušských barech přece bylo úplně zbytečné, ne? Protože se Ireland nakonec prozradil sám, když se snažil vyloučit se ze seznamu vyšetřovaných osob. Takže jste se vůbec nemuseli obtěžovat.“

„Jenže jsme se obtěžovali. Aspoň jsme to zkusili. A jestli to nezkusíme tentokrát, tak jednoho dne, až tenhle případ vyleze na veřejnost, budou všechny organizace bojující za práva homosexuálů vykřikovat, jak na ně policie kašle a jak vyšetřuje pouze zločiny, jejichž oběťmi jsou zazobaní běloši, co kopou za správnej tým.“

Red otevírá lepenkový pořadač a vytahuje fotografie zavražděných mužů. Nejedná se o fotky z místa činu, nýbrž o snímky obětí z doby, kdy byly ještě naživu. Pasová fotografie Philipa Rhodese s vážným výrazem ve tváři. Snímek Jamese Cunninghama odpočívajícího po večeři se sklenicí vína v ruce. A oficiální portrét Jamese Buxtona ze Sandhurstu, na němž se James naparuje v plukovní uniformě.

Každý snímek je vyveden ve čtyřech kopiích. Red je rozdává jako krupiér v blackjacku.

„V Londýně se nachází asi 120 homosexuálních barů, restaurací a klubů. Konzultoval jsem s našimi spojkami z homosexuální komunity, která místa jsou nejslibnější. Jako nejpravděpodobnější jsme vybrali West End a Earl’s Court, takže dneska večer začneme tam.“

Red rozkládá dvě okopírované stránky plánku, ze kterého na pozadí černobílých ulic ostře vystupují narychlo červeně zakroužkovaná místa.

„Budeme chodit po dvou,“ říká Red a posílá jednu stránku Duncanovi. „Duncan a Kate si vezmou West End. Navštívíte místa, která jsem vám tu zakroužkoval. Já s Jezem si vezmu EarLs Court. Nemusím vám snad připomínat, že nesmíte za žádnu cenu vyvolat paniku. Omezte vyptávání pouze na barmany, dveřníky, provozní a tak dále ti vidí v lokále všechny a všechno. Zeptejte se jich jen, jestli někdy neviděli některého z těch mužů. Pochopitelně neříkejte, proč se o ně zajímáte, a omezte se pouze na všeobecné fráze. Oči a uši přitom mějte na stopkách. Jasné? Zůstaňte venku tak dlouho, jak potřebujete. Sejdeme se tu zítra dopoledne, přesně v deset hodin.“

Kate se otáčí k Ježovi.

„Dávejte tam na sebe pozor, mladíku,“ říká a nabádavě na něj ukazuje prstem. „Nenechte se sbalit některým z těch ošklivých pánů, které tam potkáte.“

„Nebo co?“ táže se Jez. „Budeš žárlit?“

„To si piš,“ říká Kate. „Víš, že tě chci mít jen pro sebe.“

„Nejdřív musíš dát kopačky panu McTroubovi. Pak možná budeš mít šanci.“

Kate červená. „Naser si, Jezi. Takhle o něm nemluv. Vždyť ho vůbec neznáš.“

„Ne, ale…“

„Někdy umíš být pěkný pitomec, víš o tom? Tak radši drž klapačku.“

Kate vstává a odchází. Duncan ji následuje. „Jo a Duncane…?“ říká Red, který stále sedí. „Ano?“

„Pokus se zapadnout.“

29

Poledne je pryč, aniž by si toho Red vůbec stačil všimnout. Drží za rohy Loganovu vizitku a obrací ji v rukou. Teď, když Logan odešel, se pokoj zdá být menší, jako by toho s sebou Logan odnesl více než jen svou maličkost. A celou dobu zní Redovi v uších jeho slova: „Přemýšlejte o tom, Rede. Nemusíte spěchat. Zavolejte mi, až si to rozmyslíte.“

Red na to myslí ještě ve chvíli, kdy se vracejí rodiče.

Od prvního okamžiku, kdy vcházejí do dveří, je mu naprosto jasné, že setkání s Erikem nedopadlo dobře. Důlek mezi dvěma čárkami vedoucími matce od nosních dírek je celý červený, jak neustále plačky posmrkávala, a uzel na otcově kravatě je nepřirozeně malý a utažený, jak si otec bez ustání kravatu potahoval. Red pokládá Loganovu vizitku na stůl a přichází k rodičům. Odvádí matku do křesla, kde před chvílí seděl Logan, a otce posazuje na malou pohovku naproti. Sám si vytahuje zpoza stolu tvrdou židli, pokládá ji vedle pohovky a otáčí ji opěradlem dopředu, aby si měl kam opřít lokty.

„Tak jaké to bylo?“ ptá se tiše.

Otec krčí rameny. „Jak se dalo čekat.“

„Jak je na tom Eric?“

„Ten policista jakže se to jmenuje?“

„Hawkins.“

„Jo, Hawkins. Říkal, že Eric se celé dopoledne choval velmi tiše.“

„Ale jak je na tom teď, tati?“

„Já… myslím, že mu ještě pořádně nedošlo, co se děje.“

„Je pořád zticha?“

„Ne. Ne, není zticha.“

„Tak o čem jste spolu mluvili?“

Otec se znovu tahá za kravatu. Margaret si prohlíží nehty.

Red dobře ví, o čem mluvili. O něm. Vzdychá.

„Co říkal, tati?“

„Teď o tom nemluvme, Rede.“

„Ne, tati. Chci to vědět. Co říkal?“

„Rede, promluvíme si o tom později. Matka i já jsme velmi…“

„TATI!“

„No dobře, dobře. Řeknu ti to. I když ti můžu rovnou sdělit, že některé věci nebudeš chtít slyšet.“

„Prostě mi to řekni, tati. Stejně si toho většinu dokážu domyslet. Eric mi klade za vinu, co se stalo, že jo? Chce mi zakroutit krkem.“

Z matčina hrdla se dere ostrý šokovaný výkřik. Red si jí nevšímá.

„Takhle to formuloval, že ano, tati? ‚Chtěl bych mu zakroutit krkem.‘ Ze ano?“

„Jak to víš?“

„Už tahle slova použil. Proto chtěl Hawkins, abyste za ním jeli sami.“

„Eric tvrdí, žes mu slíbil, že to nikomu neřekneš, ale sotva usnul, běžel jsi to oznámit na policii.“

„Je to pravda, Rede?“ vyptává se matka.

„Ano. Slíbil jsem mu to, protože by mě jinak nenechal odejít. Co vám ještě říkal?“

Odpovědi se ujímá otec. „Říkal, že kdybys prostě… držel pusu, mohli jsme společně něco vymyslet.“

„Společně?“

„Ty, já, on a matka. Rodina.“

„Co to znamená ‚něco vymyslet‘? Co vymyslet? On zabil člověka. Co je tu ještě k vymýšlení?“

„Já nevím. Něco.“

„A co si myslíš ty, tati? Ty si taky myslíš, že jsme mohli ‚něco vymyslet‘?“ Red naznačuje prsty uvozovky. „Rede…“

Otcovo váhání je samo o sobě důkazem.

„Ty s ním souhlasíš, tati?“

„Záleží snad na tom tolik?“

„Na tom teda sakra záleží. Myslíš si, že jsem udělal chybu, když jsem šel na policii?“

„Já… myslím, žes nám to mohl nejdřív říct.“

„Proč? Komu by to prospělo?“

„Možná jsme mohli Erikovi nějak pomoci. Mohli jsme nějak ovlivnit, co se s ním stane.“

„Nějak ovlivnit? Tati, on zabil člověka. Já vím, že se to přijímá těžko, ale on to udělal. Ze se ti to nelíbí, přece ještě neznamená, že se to nestalo. Nebo bys byl radši, kdybych vám to vůbec neřekl? Byl bys radši, kdybychom si to nechali s Erikem pro sebe? Jako další bratrské tajemství, jaká jsme spolu mívali jako děti? V tom případě by ses nic nedozvěděl.“

„V tom to není, Rede.“

„Ale ano, je, tati. Je mi moc líto, že jste se s mámou museli dozvědět, že Eric je vrah.“

„Byl. Byl vrah.“

„Byl. Je. To je přece úplně fuk, tati. Prostě to udělal. Strašně mě mrzí, že Eric pravděpodobně stráví většinu života ve vězení. A strašně mě mrzí, že vám připadá vhodné vinit z toho, co se stalo, raději mě. Jenže moje vina to není. Já Charlottě Loganovou nezabil. Udělal to on.“

„Nikdo tě přece neobviňuje, Rede.“

„Třeba se pletu.“

„Chci ti jen říct, Rede, že existovaly i jiné možnosti, které jsi mohl uvážit.“

„Udělal jsem, co jsem pokládal za správné, tati. Můj bratr udělal chybu. Zaslouží si trest. Přinejmenším…“

„Zaslouží si trest‘? Odkdy si tady hraješ na Boha, Rede?“

„Přinejmenším se Charlottě dočká alespoň nějaké spravedlnosti. Její rodina teď bude mít alespoň trochu klidu.“

„A komu ty jsi vlastně věrný, Rede? Nám, nebo jim?“

Nastává ticho, vzteklé a vyhrocené. Nechtějí tomu věřit. Nechtějí věřit, že Eric provedl, co provedl. A tak zastřelí posla špatných zpráv.

Otázka na Redovu věrnost zůstává bez odpovědi. Matka otevírá ústa a její hlas zní jako z obrovské dálky. „Eric chce vědět, jestli už tady byl Logan a vyplatil ti odměnu.“

30

Do baru Coleherne není zvenku vidět. Okna jsou natřena načerno, závěsy zatažené a interiér tak chabě osvětlený, že ani rychlé nakouknutí dovnitř, když někdo vchází nebo vychází, vám toho mnoho neprozradí. Jediné, co rozeznáte, jsou potemnělé živé obrazy plné jemného pohybu, mlhavé siluety postav a tvarů na pozadí matného šera.

Jinak se Coleherne nachází v rušném, ale ničím neobvyklém úseku Old Brompton Road. Na chodníku se odráží žlutý neon ze sousední prodejny mobilních telefonů a v nonstop prodejně zeleniny na protější straně ulice se trousí z beden ovoce. O pár metrů dál je slyšet hukot aut směřujících severně na Finborough Road. Neexistuje tu nic, co by prozrazovalo pověst Coleherne jako nejslavnějšího homosexuálního baru v Londýně.

Přesněji řečeno nic kromě klientely. Stačí pět minut postávat na rohu ulice a nemůžete si nevšimnout známých i neznámých tváří gay komunity z EarLs Court. Upnutá bílá trička. Džínsy vyhrnuté pár centimetrů nad kotníky. Sem tam kožené kalhoty nebo kožená bunda. Téměř vždy ježek. Někdy knír. Mladí i staří, tlustí i štíhlí, svalnatí i těstovití, všichni se slétají ke Coleherne a nedalekému nočnímu klubu Brompton’s jako mouchy na bonbon.

Právě Coleherne je restaurace, ve které si Colin Ireland vybral v roce 1993 svých pět obětí, a právě při vyšetřování těchto vražd se Red poprvé seznámil s Jezem. Všechny Irelandovy oběti byly svázány podle sadomasochistického rituálu a poté uškrceny. Podle většiny policistů byl vrah příslušníkem homosexuální komunity člověk, jenž se v těchto kruzích snadno pohyboval a který nacházel v mučení a vraždění obětí jakési intenzivní pohlavní uspokojení.

Pouze Jez, jemuž bylo v té době sedmadvacet let a případ Colina Irelanda byl jeho prvním velkým případem, s touto teorií nesouhlasil. Tvrdil, že vrah není v žádném případě ani homosexuál, ani člověk, který nenávidí gaye a chce se na nich mstít, nýbrž člověk s přirozeně násilnickými sklony, jenž se chce jen proslavit jako masový vrah a který se zaměřuje na homosexuály jako na nejsnadnější oběť. Proto prý předstírá, že je gay, a to tak dlouho, dokud se mu nepodaří své oběti svázat, aby si pak s nimi mohl dělat, co chce. V důsledku toho policie jen zbytečně marní čas, když hledá vraha mezi homosexuály. Naopak by měla hledat někoho, kdo má za sebou zločineckou minulost a kdo má dostatek síly, aby oběti zabíjel způsobem, jakým to vrah činil.

Ostatní vyšetřovatelé se Ježovi posmívali. Jediný Red ho poslouchal a dobře si jeho slova zapamatoval. Když pak byl Ireland dopaden, do puntíku odpovídal Jezově charakteristice. A tak vzal Red Jeze pod ochranu nejen protože měl pravdu, ale především protože neměl strach vystoupit se svou hypotézou před hromadou daleko starších a zkušenějších lidí.

A teď jsou v Coleherne znovu, ale tentokráte za jiných okolností. Když hledali Irelanda, věděli, že vrah v té době neznámý navštívil během oněch osudných pěti nocí restauraci, i když bylo dosti obtížné ověřit jeho totožnost, jelikož tři čtvrtiny osazenstva měly stejné šaty a sestřih.

Tentokráte však nemají nic. Jen tři fotky a poznatek, že přinejmenším dvě oběti mají za sebou homosexuální zkušenost.

Red parkuje opia na Coleherne Road za rohem restaurace.

„Proč mě Duncan nemá rád?“ ptá se Jez a vystupuje z auta.

Red krčí rameny.

„Copak tě to nenapadlo, když jsi nás vybíral do stejného týmu?“ pokračuje Jez. „Nebo to má být další z Metcalfeových teorií o tvůrčím napětí a plodnosti nesouladu?“

Red se chabě usmívá.

„Ty prohnaný parchantě,“ říká Jez.

„Dívej se na to z té lepší stránky. Aspoň jsem tě dneska večer nenechal jít s ním. Představ si, jak by sis to asi tak užil.“

„Kate ti za tohle určitě poděkuje.“

„Kate ho zvládne levou zadní, Jezi. Stejně jsem ji nemohl nechat jít s tebou. Nejspíš byste mazali domů a šoustali do roztrhání těla, nebo ne?“

„Ve službě ne, šéfe,“ říká Jez a pomalu taje. „Ve službě nikdy.“

„Ale i tak půjdem dneska spolu, ať se ti to líbí, nebo ne. Doprovodíte mne do tohoto vykřičeného domu, pane?“ Red zvedá ohnutou ruku a ukazuje Ježovi, aby mu nabídl rámě. Jez se směje.

„Nedělej blbosti. Takhle sem zas zapadnout nechci.“

Společně vcházejí do restaurace. Venku se den pomalu proměnil v noc, takže v Coleherne není o moc větší tma než na ulici, ale přesto trvá Redovi s Jezem několik vteřin, než se dokáží přesně zorientovat.

V lokále se zvedá pár hlav, aby je krátce zhodnotilo ve dveřích. Red i Jez dobře vědí, že nevypadají jako pravidelní návštěvníci a že na první pohled nejsou na chlapečky. To znamená, že jsou budto turisté, kteří sem nedopatřením zabloudili, anebo policajti. A turisté nenosí oblek.

Red i Jez byli v tomto lokále naposledy při vyšetřování případu Ireland a od té doby již uběhlo více než pět let. Během několika vteřin se však k nim znovu rychle vracejí dva nejsilnější dojmy z té doby: nepřátelství vůči jejich povolání a nestydatě otevřené očumování.

„Ježíšikriste,“ říká Jez. „Tak teď už vím, jaké to je být ženská.“

„Ty seš tak nenápaditej. Přesně tohle jsi říkal posledně. Ale vážně by ses měl o sebe docela bát, mazlíčku. Seš triatlet v superformě a s dokonalým tělem. Já jsem jen tlustej macek s červenými vlasy, kterej má pětatřicítku dávno za sebou. Ještě štěstí, žes sem nepřišel v těch upnutých šortkách s lykrou, do kterých se normálně soukáš. Nikdy bys odsud nevylezl s nezprzněným konečníkem.“

„Můžu ti v tom případě objednat pití, dědečku?“

„To pochybuju. Obávám se, že tady mladistvým nenalévají.“

Jez se směje a necudně zvedá prostředníček.

Kráčejí k baru a při každém kroku je sleduje bezpočet pohledů. Oplácejí je a systematicky pročesávají očima místnost jako zelená úsečka na radarové obrazovce. Nenechávají se zastrašit, ale zároveň se nechovají agresivně. Jako by říkali: Nechceme tady nic rozpoutat, ale pokud se o to pokusíte vy, jsme na to připraveni.

Ve vzduchu visí nepřátelství, na něž si oba dobře pamatují a které je stále zřetelně patrné, přestože se vztahy mezi policií a homosexuální komunitou podstatně zlepšily od případu Colina Irelanda, kdy se policii podařilo začlenit do vyšetřovacího týmu nejvyhlášenější homobijce ve sboru a pak se divila, proč ji všichni tolik kritizují.

U baru je dost místa pro jednoho, ale málo pro dva. Jez přichází k baru jako první a jemně lokty odsouvá oba muže po stranách, aby se Red mohl postavit vedle něj.

Barman má na sobě džínsovou košili s kašmírovými nášivkami na ramenou a při řeči jemně šišlá. „Co si přejete, pánové?“

„Rád bych mluvil s vedoucím, prosím,“ říká Red.

„Vždyť jsem ještě nic neproved.“

Jez se usmívá. Red nikoliv.

Kašmírová Nášivka odchází k druhému barmanovi, který hovoří se dvěma hosty, a klepe mu na rameno.

„Jeffe, tihle dva pánové by s tebou chtěli mluvit.“

Jeff neochotně odlepuje předloktí od baru a otáčí se k nim.

„Co si přejete?“

„Já jsem detektiv superintendent Metcalfe a tohle je detektiv inspektor Clifton. Rádi bychom vám položili několik otázek.“

„O čem?“

Muž je nabroušený a podezřívavý. Jez to vycítí jako první.

„Nebojte se,“ říká. „Nejsme z mravnostního a nepřišli jsme nikoho zatknout. Jen bychom chtěli, abyste se podíval na pár fotografií a sdělil nám, zda na nich někoho poznáváte.“

„Když nejste z mravnostního, tak odkud jste?“

Red se naklání dopředu a v jeho hlase zní chladná ocel.

„Slyšel jste, co říkal kolega, pane. Takže kdybyste se teď mohl podívat na ty fotky.“

Jeff se dívá na Reda i na Jeze a pak přikyvuje.

Red mu předává fotografie. Je jich celkem šest. Red mezi ně zamíchal tři kontrolní fotografie mužů, kteří jsou již mrtví a jež nikdo z osazenstva Coleherne nemůže znát ani náhodou.

Jeff bere fotky do obrovitých rukou a drží je na světle pod zásuvkou na peníze. Dvakrát se jimi probírá rychlými prsty, přeskupuje je a podává zpátky Redovi.

„Tohohle znám.“ Ukazuje na fotografii, kterou přesunul nahoru. „Párkrát se tady zastavil.“

Red se dívá na fotografii a lapá vzrušením po dechu.

Fotka, na niž Jeff ukazuje, patří Jamesi Cunninghamovi, zesnulému biskupovi z Wandsworthu.

31

Nacházejí se v kuchyňce bytu nad restaurací. Red s Jezem popíjejí minerálku, zatímco Jeff mává lahví piva v ruce, aby dal svým slovům patřičný důraz.

„Naposledy jsem ho tu viděl… no, to už musí být dobrých šest měsíců. Určitě to bylo v zimě, protože měl na sobě takový skvělý velký kabát.“

„A do té doby tady byl kolikrát?“ ptá se Red.

„Zahlíd jsem ho tu jen jednou nebo dvakrát. Ale samozřejmě sem mohl přijít, když jsem měl volno nebo než jsem tu začal pracovat, což jsou asi tři roky.“

„Takže jste ho tu za ty tři roky viděl maximálně třikrát?“

„Ano.“

„Za tu dobu vám tady musely projít tisícovky lidí. Jak to, že si na něj tak dobře pamatujete?“

Neprozradili Jeffovi Cunninghamovo jméno, natož aby vysvětlovali, proč se o něj zajímají, a Jeff se jich na to ani neptal. Jednal s policisty dost často na to, aby věděl, že klást jim otázky, na které nechtějí odpovědět, je jednoduše obtěžuje. Sami vám řeknou, co uznají za vhodné.

„Protože byl starý. Rozhodně starší než většina klientely. A protože… nikdy s nikým nepřišel a nikdy s nikým neodcházel.“

„Je to tak neobvyklé?“

„Docela ano. Lidé sem budto chodí s přáteli, nebo přijdou nezadaní a někoho tu sbalí.“

„Ale taky sem určitě přijde spousta lidí, co chtějí někoho sbalit, ale jednoduše nemají štěstí, nebo ne?“

„To ano, samozřejmě. Jenže tenhle chlápek jako by se nikdy o nic nepokoušel. S nikým. Prostě sem přišel, dal si pár panáků, prohodil pár slov s někým, kdo měl zrovna chuť se s ním bavit, a zase odešel.“

„Ze vám skáču do řeči,“ říká Jez, „ale on právě nebyl rajským snem všech milenců.“

Jeff krčí rameny. „A komu to vadí? Zdejší lidi spíš letí na různý typy.“

„Je tady dnes večer někdo, koho jste s ním viděl mluvit?“

„Ježíši, to je otázka. Počkejte chvilku.“ Jeff vraští obočí. „Ne, nevzpomínám si. Napadají mě jeden dva lidi, co s ním určitě mluvili, ale žádný z nich tu dneska večer není.“

Red mu podává vizitku.

„Jakmile se objeví, můžete nám zavolat?“

„Jistě.“

Jeff schází s Redem a Jezem ze schodů a doprovází je k bočnímu východu. Red s Jezem jsou už téměř u auta, když jeden z nich promluví.

„Tak co myslíš?“ ptá se Red.

„Všichni tři byli jen nevyhranění homosexuálové. Neměli ve své orientaci jasno. Možná Stříbrný jazyk sázel právě na tohle. Možná chtěl, aby si mysleli, že je gay, nebo je chtěl jednoduše zastrašit. Nevím. Jde mi z toho všeho hlava kolem.“

„Mně taky,“ říká Red. „Ani se jich nedotkl. Nezneužil je, neukojil se na nich ani nic podobného. Dokonce je ani nesvlékl donaha, než je zabil. Vypadá to, jako by byl úplně stejně popletený jako oni.

Red sahá do kapsy a vytahuje klíče od auta. „Sakra,“ ulevuje si Jez. Red se na něj dívá přes střechu opia. „Co je?“

„Jen mě tak napadlo… Vzpomínáš na Emmanuela Spiteriho?“

„Na Irelandovu poslední oběť?“

„Jo.“

„A co je s ním?“

„Byl to dodavatel potravin.“ Redovi to okamžitě zapaluje. „Stejně jako Philip Rhodes.“

„Přesně tak.“

Red nachází klíče od auta a strká je do zámku. Centrální zamykání s hlasitým cvaknutím povoluje.

„Může to být náhoda,“ říká Red a boří se do sedadla řidiče.

„A taky může Stříbrný jazyk pokračovat tam, kde Ireland skončil. Spiteri byl poslední, Rhodes je první. Plynule na něj navázal.“

Red startuje motor, dívá se do zpětného zrcátka a vyjíždí na cestu.

„Bože můj. Colin Ireland dvě. To nám ještě scházelo.“

32

„Tahle místa nesnáším,“ říká Duncan.

„Ještě jsme ani nebyli vevnitř,“ namítá Kate.

„A vážně tam musíme? Jen se na to podívej. Vždyť je to jen zavšivenej buzerantskej klub schovanej ve špinavý zadní uličce v Soho.“

Duncan si odkašlává a znechuceně si odplivuje. Kate prochází kolem něj a míří ke vchodovým dveřím.

„Tak pojď, Duncane,“ říká. „Ať to máme za sebou.“

U dveří stojí dva lidé: žena s fialovými vlasy a kroužkem v nose a vyhazovač, jehož vlasy po ramena jsou zmuchlané do tenkých vln. Kate vytahuje služební průkaz, když vtom žena s nachovou hřívou cosi říká.

„Je mi líto, pane, ale takhle dovnitř nemůžete.“

Kate je chvíli zmatená, než si uvědomí, že za ní jde Duncan a žena mluví k němu.

„A proč ne, sakra?“ ptá se Duncan vztekle.

„Protože nejste vhodně oblečen.“

„Ale vždyť mám oblek. Jak můžu nebýt…“

„Kravata není povolena, pane,“ oznamuje vyhazovač.

„Takže když si sundám kravatu, bude všechno OK?“

„Ano, pane.“

Duncan si ťuká na čelo. „To je přece pitomost.“

Vyhazovač vykračuje směrem k Duncanovi. Kate mu strká před obličej průkaz a staví se mu do cesty.

„Jsem inspektorka Kate Beauchampová a toto je hlavní inspektor Duncan Warren.“

Vyhazovač opět ustupuje.

Rozhovor vede Kate, jak se s Duncanem dohodli. Pravděpodobně se tak dostanou dál.

„Pracujete tady už dlouho?“

„Já dva měsíce,“ říká žena. „Já rok,“ dodává vyhazovač.

Kate se k němu naklání a čte jeho jmenovku na klopě: Edwin Green.

„A sloužíte tady každý večer, pane Greene?“

„Jo, většinu večerů jo.“

„Mohl byste si v tom případě prohlédnout tyto fotografie a sdělit mi, zda na nich někoho poznáváte?“

Vyhazovač bere fotky do ruky. Tři oběti plus tři kontrolní osoby. ‚

„Proč? Co ti chlápkové udělali?“

„Podívejte se na ně, prosím.“

Green se zběžně až příliš zběžně probírá fotografiemi a vrtí hlavou.

„Ne. Žádného z nich jsem tu nikdy neviděl.“

„Projděte je laskavě ještě jednou a tentokrát se na ně, do prdele, soustředte.“

Překvapený a zdeptaný Green dělá, co mu Kate řekla. Když podruhé zavrtí hlavou, má Kate jistotu, že to myslí vážně. Green vrací fotky Kate, která je předává ženě. „Vy taky, madam.“ Stejná procedura. Stejný výsledek.

„Nebude vám vadit, když se tu trochu porozhlédneme?“ ptá se Kate.

Green ukazuje ke schodům. „Poslužte si.“

Kate s Duncanem sestupují po krátkém schodišti, které už zažilo lepší časy. Za rohem schodiště dosud tlumené vibrace zesilují a mění se v hlasitou hudbu. Na stěně nad hlavami přítomných visí televizní obrazovka. Kate kolem ní prochází a instinktivně se na ni dívá v domnění, že uvidí nějaký hudební videoklip nebo možná záběry z bezpečnostní kamery napojené na průmyslovou televizi.

To se ovšem plete. Místo toho se dívá na tvrdé homosexuální porno.

Oba aktéři jsou nazí a jeden stojí za druhým. Muž vpředu má pevně zavřené oči a ruce natažené dozadu, aby mohl partnera přidržovat za zadek. Muž vzadu si rukama pohrává s genitáliemi prvního muže a přitom s ním tvrdě souloží. Oba se pohybují v šíleném rytmu.

„Já ti nevím,“ říká Duncan a sleduje Katein pohled. „S těmahle lidma vážně není něco v pořádku.“

Kate neříká nic.

Klub je dusný, tmavý a prosycený potem. Hustý vzduch krájejí hlasité údery bubnů a řízné tóny syntezátorů. Obličeje tanečníků působí v neonovém světle pokřiveným dojmem. Kate a Duncan stojí zády k baru a rozhlížejí se kolem sebe. V potemnělých rozích se svíjejí propletená těla. Na jednom okraji tanečního parketu křepčí páreček v bílých vestách a vojenských mundúrech, který vypadá jako negativ a pozitiv: první muž je černoch s peroxidově stříbrnými vlasy, druhý běloch s uhlově černou kšticí. Pepř a sůl s lehce popletenými barvami.

Kate se pozorně rozhlíží na všechny strany. Náhle ji něco napadá: Nikdo tu s nikým nemluví.

Příšerně skličující. Všichni se tady vystavují jako předměty na dražbě, každý se chce nechat sbalit a odejít s někým domů, ale proč? Jen kvůli dočasnému fyzickému ukojení, po němž následuje úzkost při pohledu na telefon, který nezvoní a nezvoní, a potom strach z infekční kliniky. Pod londýnskými ulicemi vládne bezuzdnost a chtíč jako pod novodobou Sodomou a Gomorou.

Kate přemýšlí, zda by na ni zdejší prostředí působilo jinak, kdyby se jednalo o normální klub. Co jí tu vlastně vadí? Skutečnost, že jde o gay klub, nebo skutečnost, že je to tu jako na koňském trhu? Odmyslí si některé muže a v duchu jim nasazuje ženské obličeje, pak některým z nich vrací mužskou podobu a znovu se na ně dívá. Zdá se, že nezáleží, jestli jsou to homosexuálové, nebo heterosexuálové atmosféra je stále nesnesitelně skličující.

Kate se naklání k Duncanovi a hlasitě mu něco křičí do ucha, aby ji v hlomozu hudby slyšel.

„Ty to nemůžeš pochopit, že ne?“

„Co?“

„Tohle všechno.“

„Ne. Ani v nejmenším.“

„Já taky ne.“

Duncan vypadá překvapeně. „Myslel jsem, že je máš ráda,“ říká.

„Koho?“

„Buzíky.“

„Nic proti nim nemám. Nejsou moje gusto, ale nechápu, proč je lidi jako ty nenávidí. Když jsem říkala, že jim nerozumím, měla jsem na mysli, že nechápu, proč se tak ponižují, když sem chodí a takhle se tu vystavují. A je úplně jedno, jestli jsou to heterosexuálové nebo lesbičky nebo vykulené příšery z Marsu. Jde o to, že to tu vypadá jak na dobytčím trhu.“

Duncan otáčí hlavu k jejímu uchu.

„Pojdme.“

„Proč? Ještě jsme se ani nezačali poptávat.“

„Protože ti to říkám. Mám už tu toho plné zuby.“ Duncan se otáčí a míří k východu.

Kateiny liberální postoje se nevztahují na radost z osamělého pobytu v podobných zařízeních a Duncan to dobře ví. Donutil ji, aby odkryla karty, a dokonale mu to vyšlo.

Na schodech sedí hlouček lidí a Kate se jimi musí prodírat. Než dorazí k hlavnímu východu, je už Duncan v polovině ulice. Kate za ním utíká.

„Co je s tebou, Duncane?“

Duncan se otáčí a Kate poprvé vidí, jak příšerně je vzteklý. Nejen kvůli dnešku, ale kvůli všemu.

„Tak poslouchej, Kate. Tenhle případ je jedna velká mizérie už od chvíle, co nás k němu odvolali. Přišel jsem o víkend se synem a moje už tak prachbídné vztahy s Helen se tím vrátily někam o sto let zpátky. Od první chvíle v tomhle případu jen honíme stíny a dnešek není výjimka. Všechny ty Redovy velké teorie jsou jenom obyčejné kecy a on to dobře ví. Chytá se stébla. Neexistuje absolutně žádný důkaz, že je Stříbrný jazyk teplouš nebo má na teplouše spadeno. Všechny ty důkazy o mladistvém experimentování a bisexualitě vůbec nic neznamenají. Vůbec nic. Kdybysme v tomhle případě měli aspoň zpoloviny slušné vodítko, okamžitě bysme ty teorie hodili za hlavu. Jenže protože nemáme nic, musíme pročesávat takovýdle brlohy,“ Duncan ukazuje ke klubu „aniž k tomu máme jediný rozumný důvod.“

„Jenže jestli tu souvislost nenajdeme tady, Duncane, tak kde ji sakra najdeme?“

„Nevím. Časem k nám přijde sama.“

„Časem? Chceš říct, že máme čekat, až Stříbrný jazyk oddělá pár dalších obětí, než se mu dostáném na kobylku?“

„Ne. Tak to nemyslím. Chci říct, že bychom měli odhodit všechny předsudky a začít znovu, pěkně od začátku. Já sice chápu, že si s tímhle názorem zrovna moc popularity nezískám, ale je to pravda. Jestli si s Redem a Jezem myslíte, že máte proti sobě nějakého obyčejného homouše, co vraždí jen tak pro radost, tak vám přeju hodně štěstí. Ale vsadím se, že ať je Stříbrný jazyk kdokoliv a kdekoliv, kdyby vás teď slyšel, nachcal by si smíchy do kalhot.“

33

Jsou dvě hodiny ráno, když Kate přichází domů. Světla v bytě jsou zhasnutá. Když Kate vchází do ložnice, slyší Davidův dech, hluboký a pravidelný. Rychle a tiše se svléká a vklouzává do postele vedle něj. David se nehýbá a Kate je tomu ráda.

Sotva začali bydlet společně a Kate už si začíná myslet, že to byla chyba. Měla vztah ukončit ve chvíli, kdy jí navrhl společné bydlení, a nestěhovat se. Jsou spolu dva roky a z jejich vztahu už pro ni vůbec nic nezbylo. Ale přesto s ním souhlasila, protože to byla cesta nejmenšího odporu. Jez měl pravdu, když odpoledne označil Davida za „pana McTroubu“, protože přesně tohle se z Davida stalo. Možná takový byl vždycky a Kate si toho jen nevšimla. Ale rozhodně je takový teď. To proto se dnes na Jeze tak utrhla protože udeřil hřebíček přímo na hlavičku.

Kate Beauchampová, která se denodenně zabývá případem Stříbrného jazyka i se všemi hrůzami, jež tento případ obnáší, nemá dost odvahy ukončit něco, o čem ví, že by ukončit měla. Vlastně ani netuší, jestli si David uvědomuje, že se jejich vztah ocitl v krizi, natož aby věděla, jestli a jak se s ní vypořádává.

Ví ovšem, jak se s nimi vypořádává ona. Myslí na Jeze.

Přeje si, aby vedle ní v posteli neležel David, ale Jez. Jez se svým pevným vypracovaným tělem. Chce ho líbat na širokých ramenou plavce, na vlnitém a dobře vyrýsovaném břišním svalstvu a pak chce sjet rukama k provazcům svalů, které se mu dmou nad kolenními čéškami, jakmile napne nohy. Chce se probouzet dříve než on a dívat se na něj ve spánku, chce pozorovat jeho vlasy vztyčené na stranu, na které spal. Chce, aby ji rozesmíval i doma tak, jak to dělá v práci, když s ní flirtuje a dodává jí pocit jakkoliv pomíjivý , že právě ona je mohla by být nejdůležitější věcí v jeho životě. Chce ten případ vyřešit právě s ním.

Kate je zamilovaná, a to nikoliv do Davida.

Předevčírem se jí zdál o Ježovi tak živý a silný sen, že byla přesvědčená, že to David musel poznat. David v tom snu vystupoval taky díval se na televizi, zatímco se Kate v ložnici milovala s Jezem. A když se pak probudila, pádila do obývacího pokoje, aby se přesvědčila, jestli tam David ještě sedí, jako tam seděl ve snu. A přestože se nakonec uklidnila, málem se nedokázala udržet, aby se u snídaně se vším Davidovi nesvěřila.

Postelové lži. Lži vlastnímu milenci.

Kate navíc nemá tušení, jestli Jez cítí totéž. Jsou dobří přátelé a flirtují jako diví, ale Jez neví nemůže vědět , co k němu Kate ve skutečnosti cítí. Flirtují, protože mohou, protože Kate bydlí s přítelem, takže je takříkajíc „bezpečná“. Nemá ovšem tušení, jak Jez nakládá se svým volným časem kromě toho, že trénuje na triatlony. Ani neví, jestli někoho má. A vlastně ani netuší, jestli je vůbec na ženy. Možná se dneska v těch gay barech zdržel, aby tam provedl svůj vlastní „výzkum“. Možná Kate není „bezpečná“ proto, že je zadaná, nýbrž prostě proto, že je žena.

Jediné, co Kate ví, je skutečnost, že se musí s Jezem vídat přinejmenším pětkrát týdně a že jí to láme srdce.

34

Red vstává a přechází ke stolu.

Bere Loganovu vizitku, naklání se a podává ji matce. Ta se na ni několik vteřin dívá a pak ji pokládá na opěradlo křesla. „Stavil se tu, když jste byli za Erikem, mami.“

„To bylo dost rychle.“ Red si sedá a krčí rameny. „Asi jo.“

„A co říkal?“

„Říkal, že mi náleží odměna. Pokud ji chci.“ Říkal, že obdivuje mou odvahu, a pak mě dojal k slzám. Přesně tak to bylo.

„A cos mu odpověděl?“

„Řekl jsem mu, že si to rozmyslím. Přišlo to jako blesk z čistého nebe.“

„Takže tys ji nečekal?“

„Co jsem nečekal?“

„Tu odměnu.“

„Ne, jasně že ne. Úplně jsem zapomněl, že Logan vůbec nějakou nabízel.“

„A kdy sis na to vzpomněl?“

„Když se o tom zmínil. Do té chvíle mi vůbec nedošlo, proč vlastně přišel.“

„Takže jsi na ni zapomněl až do okamžiku, kdy ti ji nabídl?“

„Ano.“

„Opravdu, Rede? Opravdu?“

V tu chvíli Redovi dochází, kam matka míří.

„Já snad nevěřím svým uším.“

„Ptám se tě, protože Eric…“

„Eric? To mi chceš vážně říct, že si Eric myslí, že jsem to ohlásil kvůli té odměně?“

„On… ehm… ano, přesně to si myslí.“

„Tak mu vyřid, že zakroutím krkem já jemu za to, že ho to vůbec napadlo]“

„Redferne!“

„Přísahám Bohu, že jsem si na tu odměnu poprvé vzpomněl, až když se o ní Logan zmínil. A jestli si Eric vážně myslí, že když jsem poslouchal jeho doznání, už jsem si v duchu mnul ruce nedočkavostí, že dostanu třicet táců, tak… Já nevím. To tedy nevím, co si o mně myslí, když vůbec může takhle uvažovat.“

„Tak proč jsi Logana rovnou neodmítl?“

„Protože to byl pro mě šok. Nechtěl jsem udělat něco ukvapeného.“

„Jako třeba jít dnes ráno na policii?“

Ona věří Erikovi. Vážně si myslí, že ho Red udal pro peníze.

Red zhluboka dýchá nosem, aby se ovládl a něco nerozbil.

„Musíme si vyjasnit pár věcí, mami. Mysli si, co chceš, ale já jsem pro tu odměnu Erika neudal. Jinak bych si ty peníze od Logana rovnou vzal, ne?“

„Možná jsi to udělal, Rede. Možná sis je už vzal a nám jsi o tom neřekl.“

„To má být obvinění?“

„Jen jedna z možností. Nic víc.“

„Kolikrát ti to mám ještě říkat? Já si ty peníze nevzal. Vůbec jsem je nebral v úvahu při rozhodování, jestli mám jít na policii, nebo ne. Mimochodem si myslím, že jsem jednal správně. Ale rozhodně jsem to neudělal proto, abych získal tu odměnu. A taky si myslím, že bylo ode mě správné, že jsem Loganovi rovnou neřekl ano, nebo ne. Takže pokud ti nebo tobě, tati tohle vysvětlení nestačí, tak je to holt smůla. Budem se prostě rozcházet v názoru.“

Matka zvedá obočí. „Ale předpokládám, že tu odměnu odmítneš, Rede.“

„Nejspíš jo.“

„Ne určitě?“

„Ne, ne určitě. Pokud ty peníze budu moct použít na něco prospěšného, tak ne.“

„Na co třeba?“

„To ještě nevím. Tak daleko jsem to ještě nedomýšlel. Ale já se tě taky na něco zeptám, mami. Proč tak neoblomně tvrdíš, že bych si tu odměnu neměl vzít? Protože si pořád myslíš, že jsem Erika udal pro peníze, nebo protože si myslíš, že my jako Erikova rodina bychom neměli přijímat peníze od někoho, kdo kvůli Erikově činu trpěl?“

Matka neodpovídá. Ani nemusí. Red dobře ví, co si myslí. Dobře ví, že je snazší představit si jednoho syna jako ziskuchtivého udavače, než se smířit s představou, že druhý syn je vrah.

Ať se teď stane cokoliv, myslí si Red, tohle nám všem úplně změní život.

„A co bys s těmi penězi dělal, Rede?“ ptá se matka. „Použil bys je na Erikovu obhajobu?“

„Ne, mami, samozřejmě že ne. Jak bych taky mohl? Jak bych mohl vzít peníze pana Logana a použít je takhle proti němu? To je, jako by zatáhl účet za obhájce člověka, který mu zabil dceru. Vždyť je to směšné. Nemůže přece takto Erika sponzorovat. Nebo může?“

Ticho.

„Nebo může?“

Redovi to připadá naprosto evidentní. Nemůže pochopit, proč to rodiče taky tak nevidí.

A komu jsi vlastně věrný, Rede? Nám, nebo jim?

Náhle mu do mozku pronikají jejich duševní pochody. A teď už to Red vidí. Tohle je tvá šance se vykoupit, Rede. Vezmi Loganovy peníze a obstarej Erikovi nejlepšího advokáta, jakého si budeš moci dovolit. To ty jsi ho dostal za mříže a ty ho teď odtamtud můžeš dostat ven. Můžeš udělat věc, která z tebe alespoň trochu smyje stín zrady. Jenže ty to rovnou odmítneš. Takže komu jsi vlastně věrný, Rede? Nám, nebo jim?

Red vstává ze židle a chodí sem a tam.

„Tohle je na mě příliš.“

Vyráží ke dveřím.

„Kam jdeš, Rede?“ ptá se matka nervózně.

„Ven. Jdu se projít. Než zase začnete uvažovat rozumně.“

Bouchá za sebou dveřmi tak silně, že nad horní zárubní odpadávají malé kousky omítky. Student bydlící pod ním otevírá dveře, aby si stěžoval na hluk, ale když vidí pohled na tváři Reda scházejícího ze schodů, mizí opět v útrobách pokoje.

Red nemá kabát a venku je zima. Vychází z Great Courtu boční branou vedoucí na Trinity Lane a zatáčí doprava k Backs. Pokud půjde dost rychle, mohl by se zahřát. Podezíravost rodičů ho píchá na kůži jako tisíce jehel.

Existovaly jiné možnosti, které jsi mohl uvážit. Takže jsi na tu odměnu zapomněl až do okamžiku, kdy ti ji Logan nabídl? Opravdu, Rede? Opravdu?

A přesto Red stále doufá, že to všechno nakonec dobře dopadne, a snaží se rodiče omluvit. Jsou v šoku. Nevědí, jak se vyrovnat s tím, co se stalo. Přestali by, kdyby se sami slyšeli. Opravdu, Rede? Opravdu? Jeho vlastní matka překrucuje všechno, co o té odměně řekl, a nenechává otce říct ani slovo.

Ne. To není pravda. Otec měl spoustu příležitostí vložit se do hovoru když ho Red požádal, aby mu uvěřil, proč se rozhodl jít na policii, nebo během dlouhého ticha, když jim řekl, že nepoužije Loganovy peníze na uhrazení Erikových soudních výloh.

Ale otec celou dobu mlčel. Z vlastního rozhodnutí neřekl ani slovo od chvíle, kdy se Red poprvé zmínil o odměně.

A pak Redovi dochází proč a zároveň náhle vidí způsob, jak z této příšerné situace vytřískat aspoň trochu užitku.

35

ÚTERÝ 28. ČERVENCE 1998

„Stejně si myslím, že to nikam nevede,“ říká Duncan. Jez roztahuje doširoka ruce.

„Duncane, máme důkazy, že všechny tři oběti měly homosexuální sklony. Máme důkazy, že všechny tři měly nevyhraněnou sexuální orientaci, stejně jako ji zřejmě má Stříbrný jazyk. Máme tu tři lidi, kteří do různé míry vedli dvojí život a část svého já skrývali před vnějším světem. Philip Rhodes měl sice snoubenku, ale zároveň bokem chrápal s přítelem, James Cunningham biskup James Cunningham zase chodíval sám do homosexuálních barů a James Buxton se celou dobu strachoval, že ho vyhodí z armády, jestli mu přijdou na pár drobných poklesků z minulosti. Co víc ještě chceš?“

„Včera večer jsem to říkal Kate a teď to říkám tobě: Myslím, že brečíme na špatným hrobě.“

„Proč?“

„Nevím. Prostě si to myslím.“

„Ale to nestačí.“

Duncan se předklání a mává ukazováčkem směrem k Ježovi a Kate.

„Poslouchej, Jezi, já jsem u policie dýl než vy dva dohromady…“

„Myslím, že to tady nehraje roli.“

„…a ty víš stejně dobře jako já, že spousta zločinů se vyřeší jen proto, že někoho přepadne tušení. Prostě jen takový pocit, předtucha nebo co já vím. A tady je spousta věcí, které prostě nejdou dohromady. Nevím, jaká je mezi těmi případy souvislost, ale vím, že to není ta, na kterou se teď zaměřujeme.“

Red, který do té doby jen tiše přihlížel, zvedá ruku.

„Dobře. Takže si to rychle shrňme. Kdyby to záleželo čistě na tobě, Duncane, co bys teď dělal?“

„Hledal bych dál. Znovu bych prošel všechno, co už máme, a přesvědčil se, že jsme na nic nezapomněli. Díval bych se na všechno z úhlů, na které jsme ještě nepomysleli, i když nám na první pohled můžou připadat praštěné.“

„Jezi?“

„Já bych vydal prohlášení, že po městě pobíhá masový vrah, který se zřejmě zaměřuje na nevyhraněné homosexuály. Varoval bych homosexuální komunitu před tím, co se děje, a požádal bych homosexuály, aby si kryli záda. Doslova.“

Duncan vztekle vyskakuje na nohy. „Máš vůbec ponětí, Jezi, jakou…“

„Posad se, Duncane,“ bručí Red. „…paniku bys tím vyvolal?“

„DUNCANE!“

Duncan chvíli vyvaluje oči na Jeze a zjišťuje, že jeho pohled je s ledovým klidem opětován. Pomalu se tedy uklidňuje, bere si židli, a než se posadí, oprašuje sedátko. Red se otáčí ke Kate.

„Kate?“

„Já bych pokračovala v tom, co jsme začali. Možná bychom mohli zapojit i pár zodpovědných homosexuálních organizací nebo periodik, aniž bychom jim toho pochopitelně vyzradili příliš. Ale s veřejným prohlášením bych zatím počkala.“

Tentokrát protestuje Jez. „Nech toho, Kate. Jestli máme vypustit džina z láhve, musíme ho mít plně pod kontrolou. Ale jestli se ta zpráva dostane ven z policie takhle, bude se šířit jako divoký požár a my s tím vůbec nic nenaděláme. Po celém městě budou kolovat drby, protidrby a zaručené zprávy. Pokud ale vydáme oficiální prohlášení, budeme mít alespoň nějakou šanci kontrolovat, co kdo řekne a udělá.“

Red přitakává.

„Jez má pravdu, Kate,“ říká. „Opravdu vůbec nestojíme o to, aby se ta zpráva dostala na veřejnost z jiného zdroje než přímo od nás. Nemůžeme se s tím tajemstvím svěřit jen několika lidem a čekat, že budou držet jazyk za zuby. Jednoduše nebudou. Takže otázka je vlastně úplně prostá: Vydáme prohlášení, nebo zůstaneme zticha a budem pokračovat v tomhle zákulisním pachtění?“

Jez si stojí na svém. „Vydáme prohlášení. Budem lidi varovat. Vylezem s tím na veřejnost.“

„Tím Stříbrného jazyka zaženeš pod zem,“ namítá Duncan. „Ztratíme ho.“

„Neztratíme. Bude vraždit znovu, nebo se o to aspoň pokusí. A pokud se nám podaří varovat lidi, že mohou být v nebezpečí, pak ho možná sebereme dřív, než stačí znovu udeřit. Pokud ho někdo zahlédne při nějaké podezřelé činnosti nebo pokud se přiblíží k někomu, kdo ho nezná, tak ho lidi mohou ohlásit a my ho dopadneme. Zatím zabil každého, kdo ho spatřil. Jediní tři lidi, kteří vědí, kdo to je, jsou na těchhle fotkách a všichni jsou dneska dva metry pod zemí. My potřebujem někoho, kdo ho uvidí a zůstane naživu, aby nám mohl sdělit, jak ten člověk vypadá a kdo to je. A nejlepší způsob, jak toho dosáhnout, je varovat lidi. To je nejlepší možnost.“

„A co když se pleteme?“ říká Duncan.

„Jak to myslíš?“

„I když se ze všech sil snažíš té své teorii uvěřit, Jezi, sám dobře víš, že je v ní víc děr než v ementálu. Já osobně si myslím, že se pleteš. Ale jsem ochoten připustit, že se třeba nakonec ukáže, žes měl pravdu. Jenže teprve pak nastane vhodná chvíle vyjít s tím na veřejnost až to budeš s určitostí vědět. Zatím tu existuje až příliš mnoho pochybností. Co se stane, když vydáš prohlášení a pak se ukáže, že ses pletl? Ze celá ta teorie o masovém vrahovi homosexuálů je jenom chiméra? Nejenže pak přijdem o veškerou věrohodnost, ale zároveň nasměrujeme veřejnost úplně špatným směrem a vrah ani nebude chtít věřit, jak mu to všechno prochází. Podle mě je to příliš riskantní.“

Obžaloba i obhajoba pronesly závěrečnou řeč. Red má vynést rozsudek. Prohlíží si ruce a zvažuje všechno, co Jez s Duncanem právě řekli.

Pokud vydají prohlášení, podrobnosti o vraždách si pochopitelně nechají pro sebe. Nezveřejní nic o jazycích, o lžičkách ani o spodním prádle. Stejně tak se nezmíní, že spolu s Lubeszkim říkají vrahovi Stříbrný jazyk. Tímto způsobem pak budou moci protřídit stovky a možná tisíce telefonátů od pomatenců, kteří se budou prohlašovat za vraha. A v tomto případě přijde telefonátů opravdu spousta. Zarytí antihomosexuálové, opilí studenti, zklamaní a opuštění lidé ti všichni budou sahat po telefonu, jen co policie tu zprávu rozhlásí.

A co když nic nerozhlásí a vrah zabije dalšího člověka? Nějakého mladého muže, který bude v noci sám doma? Třeba někoho jako James Buxton. Zazvoní zvonek, muž jde otevřít dveře a na druhý den je jeho tělo nalezeno ubité, oběšené, popravené nebo jinak zohavené. Co by se stalo, kdyby tenhle mladý muž věděl, že se ve městě pohybuje vrah? Otevíral by vůbec dveře? Nebo by zavolal na policii a možná jí dokonce pomohl pachatele dopadnout? Zmařený lidský život a vrah stále na svobodě ve chvíli, kdy může Red obojímu zabránit.

Samé neznámé. Tolik neznámých.

Ještě včera v Coleherne si byl naprosto jistý, že jsou na správné stopě. Jenže Duncan ho přiměl celý případ znovu uvážit. Možná je to jen otravný starý bručoun, ale pracuje u sboru déle než oni tři dohromady, takže ho Red chtěl mít v týmu částečně i proto. Red je člověk, který plave s žraloky, ale Duncan se daleko lépe vyzná v onom dojemném planktonu, který vytváří bahno společnosti. Určitě by to všechno neříkal, pokud by k tomu neměl dobrý důvod.

Stojíte na křižovatce a nevíte, kterou cestou se vydat. Počkáte, až se před vámi objeví ukazatel, nebo se rozhodnete jít jedním směrem i s vědomím, že s každým dalším krokem se možná stále více vzdalujete od místa, kam chcete dojít?

Víc děr než v ementálu.

Red zvedá hlavu. Tři obličeje k němu dychtivě vzhlížejí.

Red už zná odpověď.

„Zatím to necháme pod pokličkou.“

36

Když se Red o půl hodiny později vrací, otec sedí stále v pokoji, ale matka už tu není.

„Kde je máma?“ ptá se Red a fouká si na ruce zarudlé zimou.

„Jela zpátky do hotelu. Říkala, že si musí lehnout.“

„Myslím, že bychom to potřebovali všichni.“

„Asi ano.“ Otec se odmlčuje. „Rede… Mrzí mě, že jsme se dneska pohádali. Neměli jsme po tobě takhle vyjet. Chtěli jsme jen…

„Vylít si na někom zlost?“

Otcova tvář se křiví v chabém úsměvu. „Ano. Něco podobného.“

Red krčí rameny, ale neříká nic, čím by naznačil, že rodičům odpouští.

„Dáš si kávu, tati?“

„Ne, díky. Vlastně už jsem na odchodu. Jen jsem tě chtěl ještě vidět, než odejdu.“

„Tak ještě chvilku počkej. Chtěl bych si s tebou promluvit.“

„Vážně? A o čem?“

„Nejdřív udělám to kafe. Vážně nechceš taky?“

„No, když jinak nedáš…“

Red připravuje kávu v malé kuchyňce vedle pokoje a vrací se s dvěma šálky. Jeden podává otci a z druhého opatrně usrkává.

„Pověz mi něco o svém podniku, tati.“

Otec vypadá překvapeně. „Proč?“

„Prostě mi něco pověz. Pak ti řeknu, proč se ptám.“

„Dobře. A co chceš vědět?“

„Všechno. Proč máš takové potíže. A jaké potíže vlastně máš. Já v hrubých rysech vím, čím se zabýváš, ale nechápu tak docela, jak to všechno funguje.“

„Rede, já si vážně nemyslím, že to…“

„Tati, po všech těch obviněních, co jste proti mně s mámou vznesli, nemáš morální právo se vzpouzet.“

Otec rezignovaně zvedá ruce. „Dobře, dobře. Dlouho jsem odebíral kravaty přímo z jedné továrny v Humberside. Kupoval jsem je od nich a pak je prodával maloobchodníkům, přičemž jsem si k nim přirážel provizi. Byly to laciné kravaty, nic zvláštního takové, co se prodávají v obchodních domech v kbelících. Zatím všemu rozumíš?“

„Ano.“

„Fajn. Asi před třemi nebo čtyřmi lety jsme ovšem začali mít vážné problémy s odbory. Stávky, schválnosti se striktním dodržováním předpisů, řetězové akce a tak. Zažili jsme všechno, na co si jen vzpomeneš. A nejhorší to bylo během té příšerné zimy 7879. Pamatuješ? Tahle zima prakticky odrovnala Callaghana a labouristickou vládu. Bohužel taky prakticky odrovnala mě. Myslel jsem si, že se to za Thatcherové zlepší a do jisté míry se to opravdu zlepšilo , jenže škody už byly příliš veliké. Takže i když se dostali k moci konzervativci, pořád jsme měli malé objemy výroby a nespolehlivé dodávky. A kvůli všem těm potížím se zaměstnanci jsem jednoduše nevydělával tolik, kolik bych měl.

A tak jsem se loni rozloučil s Humberside a rozhodl se začít úplně jinak. Založil jsem joint venture s jedním italským výrobcem, co sídlí nedaleko od Milána. Je to daleko menší továrna, ale taky daleko fajnovější: ručně dělané hedvábné kravaty, žádné polyesterové utěrky, se kterýma jsem obchodoval předtím. Samozřejmě je na nich taky daleko vyšší provize, takže o co přijdu na objemu, to nahoním na marži. Tedy aspoň jsem si to tak plánoval.“

„A co se stalo?“

„Poptávka po drahých kravatách jednoduše není tak velká, jak jsem si myslel. Všecky obchody pro bohaté jsou zajištěny exkluzivními smlouvami, takže nemám na trhu kde prorazit. Možná jen hledám na špatných místech, ale možná jsem se ocitl v úplně špatné hře.“

„Takže máš dluhy v bance?“

„Ano.“

„Kolik jim dlužíš?“

„Bylo to hodně. Většinu už jsem splatil, když jsem prodal druhé auto, zastavil dům a zbavil se pár akcií, ale pořád jim ještě dost visím.“

„Kolik, tati?“

Otec nechce odpovědět. Red mlčí, čímž nutí otce promluvit.

Nakonec otec povoluje. „Dvaadvacet tisíc.“

„A kolik času ti banka dala, abys ty peníze sehnal?“

„Několik dní. Do začátku příštího týdne. Víc ne.“ Otec vrtí hlavou. „Myslím, že už ztratili trpělivost.“

„Napadá tě nějaký způsob, jak ty peníze seženeš? Slyšel jsem, jak jsi jim ráno do telefonu říkal, že máš pro ně pár návrhů.“

„Jo, takhle…“ Otec ztěžka polyká. „Obávám se, že jsem jen kalil vodu. Vůbec nic mě nenapadá.“

„Takže nevíš, jak ty peníze seženeš?“

„Ne. Asi ne.“

„Asi ne, anebo jen ne?“

„Ježíšikriste, Rede. Ne. Kategoricky ne.“

„A co se pak stane?“

„Myslím, že na mě uvalí nucenou správu a vyhlásí úpadek firmy.“

„Takže těch Loganových třicet tisíc by ti přišlo vhod?“

Red to říká naprosto nenucené, aniž by změnil výšku či tón hlasu. Otci trvá vteřinu nebo dvě, než se zmůže na reakci.

„Redferne! Tyhle peníze si ani náhodou nemůžu vzít. Vždyť by to bylo skandální.“

„Proč?“

„Protože je na nich krev, Rede. To přece musíš vidět.“

„Ale jo. Já to vidím. Ale pochybuju, že by to viděli tvoji bankéři.“

„Ne. V žádném případě. To radši vyhlásím úpadek sám, než abych zachránil podnik z peněz z té odměny. To prostě neudělám.“

„Ale, tati. Neříkej mi, že tě to ještě nenapadlo.“

„Samozřejmě že ne.“

„Nechceš mi snad do očí tvrdit, žes na to před půl hodinou ani nepomyslel, když mě tu máma kvůli tomu plísnila.“

„Ne. Absolutně ne. Jak můžeš něco takového vůbec vyslovit?“

„Poněvadž jsi během celé té hádky neřekl ani slovo. Nejdřív jsi byl celý žhavý, abys mi dal co proto, že jsem to ohlásil na policii, ale když přišla řeč na odměnu, byl jsi najednou jako myška. Já vím, žes na to myslel. Měl jsi to napsáno na čele.“

„Tak proč jsi mi to neřekl rovnou?“

„Protože jsem měl takový vztek na mámu, že jsem si to hned neuvědomil. Došlo mi to až zpětně, když jsem byl v polovině cesty do Backs. A i kdyby mě to napadlo hned, nemohl jsem ti to navrhnout, když tady byla máma. Viděls sám, jak se k té odměně staví. Spustila by hrozný kravál.“

Otec se chabě usmívá.

„Já bych to takhle neřekl, ale máš pravdu, pravděpodobně by začala křičet.“

„Proto jsem chtěl, abys byl u toho sám.“

„Určitou logiku to má, Rede, ale i tak je to… nesprávné.“

„Proč? Můžeme snad z téhle bryndy vytřískat taky něco pozitivního. Nevidím důvod, proč bys ty nebo máma nebo koneckonců i já měli trpět za něco, co udělal Eric. Není to naše vina. Měl by sis ty peníze vzít a zacpat těm nenažraným vlkům chřtány.“

„Ale co na to řekne Logan?“

„Logan? Ten chlap je multimilionář. Nejspíš bude obdivovat tvůj smysl pro iniciativu. Panebože, tati, vždyť on by ti dokonce mohl dát i práci.“

„Nežertuj, Rede.“

„Omlouvám se. Ale co je ti do toho, co si Logan pomyslí? Už když tu odměnu vypisoval, musel dobře vědět, že ji pravděpodobně bude muset vyplatit. Je mu úplně jedno, komu ty peníze připadnou, stačí mu, že si za ně koupí spravedlnost pro Charlottě. Pokud jde o něj, klidně by je vyplatil i Ajatolláhu Chomejnímu. Takže co záleží na tom, že jsme Erikovi příbuzní?“

„Náš syn zabil jeho dceru. A na tom zatraceně záleží.“

„Ne, nezáleží. Záleželo by na tom jen v tom případě, kdybychom je použili na Erikovu obhajobu. Ale to neuděláme. Nemůžeš čekat, že bude Logan financovat obhajobu člověka, který mu zavraždil dceru.“

„A můžeš čekat, že bude zachraňovat podnik otce člověka, který mu zavraždil dceru?“

„Ano, samozřejmě. Proč ne?“

Otec vzdychá. „Nějak se mi to nelíbí.“

„Já vím. Mně taky ne, vůbec ne. Jenže je to v téhle pitomé situaci nejlepší řešení.“

„Ale co na to řekne máma?“

„A co řekne, když zkrachuješ, tati? Co řeknou tví bankéři, až zjistí, žes mohl získat peníze na zaplacení, ale rozhodl ses je nepřijmout?“

„My si ty peníze nezasloužíme, Rede.“

„A Charlottě si nezasloužila zemřít. Ta věc už teď zkazila životy příliš mnoha lidí. Alespoň něco bychom z nich mohli zachránit.“

Red znovu dělá svému otci otce.

„Vezmi si ty peníze, tati. To, že se ti to nelíbí, ještě neznamená, že to není správné.“

Otec si přejíždí rukou ve vlasech, čuchá si je prsty a pak opět uhlazuje dolní částí dlaní.

„No dobře. Tak jo, Rede. Zavolej Loganovi a řekni mu, že si tu odměnu vezmeme.“

37

PÁTEK 7. SRPNA 1998

Kate si obratně prodírá cestu skupinou lidí v obleku u baru, plácá sebou na židli naproti Redovi a pokládá na stůl pití. Půllitr piva pro Reda, vodka s tonikem pro ni. Číšník bere ze’stolu popelník a vyklepává ho do plastikové krabice.

Jelikož většina hostů postává na chodníku před hospodou, mají Kate s Redem téměř celý lokál pro sebe. Sedí v nejvzdálenějším rohu od dveří, aby viděli na každého, kdo sem vejde. Pod nohama mají tmavě červený flekatý koberec a nízko nad stoly se převaluje vyvanuly cigaretový kouř.

Red si mne rukou oči.

„Vím, jak se asi cítíš,“ říká Kate.

Red se na ni udiveně dívá.

„Pěkně posraný týden, co?“

„To mi povídej.“

Red mocnými doušky upíjí pivo, které je dnes již třetí, a cítí, jak mu alkohol znehybňuje unavené svaly. Není nic lepšího než se zpít do němoty. Čtyři pět piv jako základ pro panáky, aby mu do zavíračky plaval mozek v lebce a v ústech vysychalo rychleji než na poušti. Jestli bude Kate chtít, může pít s ním, a jestli ne, posadí se sám k baru a bude zírat do prázdna, než v něm etanol zabije bolest z neúspěchu.

Seru na zítřejší kocovinu. Potřebuju se opít.

Tři měsíce po vraždách nemají k dopadení Stříbrného jazyka o nic blíže než na začátku. Red pracuje šest až sedm dní v týdnu šestnáct hodin denně, od osmi ráno někam přes půlnoc, a to vše v marné naději, že obrovské pracovní zaujetí mu nějakým způsobem přinese obrat, po kterém tolik touží. Je to úplná hloupost a Red si to někde hluboko uvnitř uvědomuje. Dobře ví, že by udělal lépe, kdyby se choval přesně naopak. Měl by odjet někam daleko do přírody, třeba na západní pobřeží Skotska, a čekat, až mu odpovědi na otázky přinese čerstvý vzduch.

Nestačí však jen tvrdě pracovat. Musíte být viděn, jak tvrdě pracujete. A výlet do Skotska by mohl zavánět zanedbáváním povinností. A tak Red zůstává ve špíně a smogu Londýna a každý den naskakuje do onoho ničivého koloběhu adrenalinu a únavy. Dopoledne přežívá díky kofeinu. A když se pak pozdě odpoledne nemůže kávy už ani dotknout, aniž by se mu zvedl žaludek, najde si prázdnou kancelář a na půl hodiny si lehne na podlahu a upadne do polospánku do onoho soumračného stavu mezi spánkem a bděním, kdy se mezi něj a realitu snáší tenounký mlhavý film. A večer, když se celé město vrací domů z práce a vzápětí opět vyráží za zábavou, Red pracuje dál.

A kam se s tímhle přístupem dostal? Nikam. Absolutně nikam. Pod očima má váčky velké jako klokaní kapsy a únavou jako by mu z obličeje odpadávala kůže.

„Vypadáš zbědované,“ říká Kate.

„Taky se tak cítím.“

„Ne, vážně, Rede, vážně by sis měl dát trochu pohov. Jen se na sebe podívej. Už jsem viděla mrtvoly, co byly v lepším stavu než ty.“

Red vyplazuje jazyk. „Alespoň mám ještě tohle.“

„Nežertuj o tom, Rede.“

„Omlouvám se. A máš pravdu, že vypadám zbědované. Díky za zájem.“

„Ale ty s tím stejně nic neuděláš, protože seš tvrdohlavej pitomec.“

Red vyfukuje z tváří vzduch. „Postavme si to takhle. Já s tím nic neudělám, protože si nic na světě nepřeju víc, než chytit toho sráče za límec. A přitom ho možná mám zrovna teď přímo pod nosem a vůbec o tom nevím.“

Břicho se mu nafukuje pivem. Asi měl něco sníst, než sem šel, ale večer ho ještě čeká večírek se Susan. A když už se na něm objeví opilý, musí mít aspoň tolik slušnosti, aby do sebe dokázal vpravit večeři. Když opět začíná mluvit, cítí ve svém dechu chuť piva.

„Za celou dobu, co dělám tuhle práci, Kate, jsem všechny případy, na kterých jsem dělal, vždycky tak nějak… zvládal. Všechny případy kromě tohoto jediného. A ať už to byly sebeúděsnější vraždy, vždycky jsem věděl, že nakonec dopadneme pachatele. Je to jako hra na schovávanou, jenže my můžeme hledat déle, než se pachatel může schovávat. Neexistuje neomezený počet úkrytů. A ať se vrah pokládá za jakkoliv anonymního nebo jakkoliv bezejmenného, pořád musí dýchat, jíst, pít a spát. Pořád musí nějakým způsobem existovat. A tak časem udělá něco, co zvýší pravděpodobnost, že bude dopaden. Takže my jako policie víme, že ho najdeme, a proto máme iniciativu ve vlastních rukou. Nakonec vždycky zvítězíme. Jde jen o to, kde a kdy se to stane.“

„A kolik lidí bude do té doby zabito.“

„Jo, do jisté míry jo. Musíš prostě přijmout jako nevyhnutelný fakt, že někoho nelapíš hned napoprvé. Ale pořád jsou tady dvě věci. Za prvé, čím více lidí zabije, tím pravděpodobnější je, že se nějak prozradí, že za sebou zanechá stopu nebo hmatatelný důkaz. A on se vždycky prozradí. Podívej se na Colina Irelanda. Zabil pět lidí a udělal jedinou chybu. Víš, jakou?“

„Jasně. Taky jsem četla jeho spis. V Dalstonu nechal na okenní mříži otisk palce. Šel se podívat, co je to na ulici za rozruch, a nechal na mříži otisk.“

„Přesně tak. Dokonce to ani nebyl celý otisk, jenom částečný. Taková droboulinká chyba, ale stačila.“

„A za druhé?“

„A za druhé, bez ohledu na to, kolik lidí vrah zabil, bude vždycky zabíjet dál, dokud ho nechytíme. Masoví vrazi toho sami od sebe nenechávají.“

„Jasně. Rozumím ti.“

„Jenže tenhle Stříbrný jazyk… Nemám ani potuchy, co udělá příště. Nevím o něm ani zbla. Nenechal za sebou jedinou stopu. Ani jednu. Zabil dva lidi za jedinou noc a pak se po něm skoro na tři měsíce slehla zem. Víme, že je dost silný, aby umlátil Jamese Cunninghama k smrti. Ale netušíme, jestli je ta jeho síla silou velkého vypaseného chlápka, nebo silou malého prchlivého skřeta.

Nemáme sebemenší představu, jak ten člověk vypadá. Jediní lidé, kteří ho viděli nebo s ním mluvili, jsou mrtví.

A pokud jde o to, jak přemýšlí… Právě v této věci bývám obvykle velice dobrý, Kate. Umím jim proniknout do hlavy. Cítit, co cítí oni. I ti nejpotrhlejší šílenci. Vyslýchal jsem Sutcliffea, vyslýchal jsem Nielsena, vyslýchal jsem Rose Westovou; vím, jak tihle lidi uvažují, znám je přinejmenším stejně dobře jako oni sami. Vím, co je žene dopředu. Vždyť mám sakra bratra, co dostal doživotí. Neexistuje nic, nad čím bych se musel zastavit a říct si: ‚Teda, tohle je na mě vážně příliš ulítlý.‘ Jakkoliv nám něco může připadat zvrhlé nebo zvrácené, pořád je to pochopitelné. Ale pokud jde o Stříbrného jazyka… Dotedka nemám šajnu, co si myslí. Pokaždé, co si spolu na Yardu sedneme a vymyslíme nějakou teorii, proč to všechno dělá, existuje tisíc jedna argumentů, které tuto teorii můžou hravě pohřbít. S tímhle jsem se ještě nikdy nesetkal. Nikdy.“

„Rede, potřeboval bys…“

„Ne, poslouchej mě, Kate.“ Red nepatrně šišlá. „Poslouchej mě.“

„Dobře. Poslouchám tě.“

„Víš, jaký je to pocit? Když jsi v něčem dobrá, když si na něčem uděláš jméno? Já jsem si udělal jméno na chytání vrahů. Díky tomu mě lidi znají. Tím jsem se proslavil, kvůli tomu o mně píšou články, kvůli tomu mi dneska volali z televize a chtěli o mně natočit dokument. ‚Tohle je Red Metcalfe. Leze vrahům do hlavy a pak je loví z rybníka.‘ Je to moje poslání. Rozumíš, co ti chci říct?“

„Jo. Zatím.“

„A teď si představ, že se jednoho dne objeví někdo, kdo ti to poslání vezme. Přijde k tobě a jednoduše ti ho sebere z ruky. Ani si nestačíš uvědomit, že už ho nemáš. Všechno, v čem jsi kdy byla dobrá, ti tento člověk během chvilky uloupí. A je úplně jedno, jak jsi nebo jsi byla dobrá, on je prostě lepší. Má všecko pevně v rukou. Já kouknu doleva, on jde doprava. Já kouknu doprava, on jde doleva. Někdo kdysi řekl, že George Best byl záludný v tom, že svýma kličkama zauzloval protihráčům krev. A přesně tak si teď připadám já. Mám zauzlovanou krev, protože pořád jen honím přeludy. Umíš si představit, jak moc mě to bolí?“

„Však my ho najdeme, Rede. Slibuju, že ho najdeme.“

„Ale jen když nám to dovolí. Tenhle Stříbrný jazyk není jako ostatní. Je lepší než my. Copak to nevidíš? Už to vůbec nezávisí na nás. Jestli bude chtít, abychom se dozvěděli, kdo je nebo kde je, jestli bude chtít přestat, tak se nám ukáže. Jenže on to neudělá. Nepřestane.“

„Nech toho, Rede. Vždyť ten případ trvá teprve tři měsíce. Dobře víš, že spousta vražd se táhne mnohem déle, než se konečně vyřeší.“

„To jo, jenže my jsme za ty tři měsíce vůbec nic nezjistili. Po třech měsících bychom přitom měli mít pěkně jasnou představu, o co kráčí. Ale my ji nemáme. My nemáme vůbec žádnou představu.“

„Nesmíš si to tak připouštět, Rede.“

„Jenže si to připouštím. To je to. Nemůžu jen tak přijít domů a pustit to z hlavy. Pořád se mě to drží. Když jdu v noci do postele, drží se mě to. Když se ráno probudím, drží se mě to. A samozřejmě taky po celý den. Takže to moje selhání…“

„Tys přece neselhal.“

„…to moje selhání se nedotýká jenom mě jako detektiva. Je to taky moje selhání jako člověka, selhání Redferna Metcalfea.“

„Chováš se hloupě, Rede.“

„Ne, nechovám. Něco ti povím. Můj nejlepší kámoš na univerzitě dostal ze státnic trojku. Tvrdě pracoval a byl to bystrý kluk. Správně měl dostat jedničku, ale on dostal trojku. Druhou nejhorší známku. Pro mě to byl pořád stejný kámoš jako vždycky předtím. Prostě jen zvoral závěrečnou zkoušku. A co má být? V mých očích kvůli tomu neklesl na ceně. Jenže když jsme pak šli do hospody a já se ho snažil utěšit, otočil se ke mně a řekl: ‚Ty to nechápeš.‘ ‚Co nechápu?‘ zeptal jsem se. ‚Nechápeš, že se to dotýká mě jako člověka,‘ povídá mi. ‚Nejde jen o můj mozek nebo o mou pověst inteligentního kluka. Nejde jen o pár pitomých zkoušek. Dotýká se to samotné mé podstaty. Začal jsem pochybovat o své lidské hodnotě. Protože jsem se ze všech sil snažil, a přitom jsem dopadl tak prachbídně. To je základní osobnostní vada.‘ A přesně tohle teď cítím já, Kate.“

Kate se upřeně dívá na svou vodku s tonikem. V tuto chvíli se toho moc říct nedá.

„Můj přítel se do toho ponořil až po uši, Kate, a přitom to nestačilo. Je snadné selhat a prohlásit, že na tom nezáleží, protože jsi neukázala všechno. Daleko těžší je selhat a být nucena přiznat, že ses snažila ze všech sil. A já se zrovna teď ze všech sil snažím, a přitom zoufale selhávám.“ Red se dívá na hodinky. „Sakra. Přijdu pozdě.“ Jedním lokem dopíjí pivo a vstává. „Musím běžet, Kate. Díky za pozvání. A díky, žes poslouchala to moje skřehotání. Máte s Davidem na víkend nějaké pěkné plány?“

„David hraje celý týden kriket. Pojedu ke kamarádce do Windsoru.“

„A půjdeš se v neděli podívat na Jeze?“

„Kam?“ Kate to říká nonšalantně, jako by to sama dobře nevěděla. Jako by.

„Na ten triatlon. Je ve Windsoru.“

„Ach tak. Myslím, že na můj vkus začíná příliš brzo. Nejspíš budu následovat tvůj příklad a znepokojivě se opiju.“

„Prima nápad.“ Red bere kufřík.

„Mimochodem, je mezi várna něco?“ Kate se nutí vypadat zmateně. „Jak tě to proboha napadlo?“

„No, však víš. Drby, klevety a tak. A krom toho i vypadáte, že se máte rádi.“

„Já ho ráda mám. Je to prima kluk.“

„Takhle to nemyslím.“

Kate se směje. „Já jsem přece zadaná, Rede.“

„A já jsem královna ze Sáby. Tebe by mohla udržet jenom koule na noze, drahoušku.“

Kate dopíjí a přehazuje si kabelku přes rameno.

„Pojď, Rede, nebo přijdeš pozdě. Kam jedeš?“

„Do Fulhamu. A ty?“

„Bohužel na opačnou stranu. Vracím se do Docklands.“ Teprve později, když je taxík v polovině King’s Road, si Red uvědomuje, že mu Kate neodpověděla na otázku o Ježovi.

38

„Co je s tebou, Rede?“

Semafor přeblikává ze zelené na oranžovou a poté na červenou a Susan šlape na plyn. Projíždí křižovatku a hbitými pohyby volantu řeže dvojitou zatáčku. Susan má vztek. Jezdí rychle, jenom když má vztek.

„Ptala jsem se, co je s tebou.“

Protáhlé novozélandské samohlásky, další vlastnost, která se u ní při podráždění zvýrazňuje. Rozumná konverzace je naprosto vyloučena. Ona je našňupnutá, on opilý. Nakonec po sobě budou ječet. A to Red nepotřebuje. Snaží se zlehčit situaci.

„Jen jsem měl těžký týden, nic víc.“

„Tys měl těžký týden?“ Sarkasmus v jejím hlase je téměř hmatatelný. „A to ti dává právo přijít na večírek napůl sťatý a pohádat se s někým, koho jsi nikdy předtím neviděl?“

Tohle je Susan v nejhorší formě. Pocity naprosto cizích lidí ji zajímají více než brzký rozklad vlastního manžela. Bouřka se blíží. Red se ji naposledy snaží odehnat.

„Omlouvám se, Susan. Jsem úplně zabraný do toho případu.“

Rychlý pohled očí zúžených vztekem.

„To jsem si všimla. Chodíš domů po půlnoci a před snídaní zas vytahuješ paty, aniž bys mi řekl jediné slovo, aniž bys mi zavolal, že přijdeš pozdě, aniž by sis na mě vyhradil jediný večer…“ Red si všímá výrazu „na mě“ namísto „na nás“. „Aniž by sis vůbec vzpomněl na někoho jiného kromě sebe. Ježíšikriste, Rede, vždyť my dva jsme manželé.“

„Omlouvám se, Susan.“

„A když už jsi doma, pořád jsi duchem na míle daleko. Ještěže zatím nedošlo na záhadné telefonáty. Jinak bych si myslela, že máš nějakou ženskou.“

To je na Reda příliš.

„Pane na nebi, Susan! Chceš slyšet, co celou dobu dělám? Chceš vědět, co Stříbrný jazyk provádí lidem? Chceš zajet na Scotland Yard a prohlídnout si fotky obětí? Chceš? Tohle je nejhorší případ mého života a ty dokážeš jen skuhrat, protože jsem si dneska dovolil urazit při večeři nějakého pitomého účetního. Kdyby ses dívala, kdybys poslouchala, tak bys možná dokázala uhádnout, čím vším teď zrovna procházím.“

Red křičí a Susan se dává do křiku také. Hlasy se odrážejí od uzavřených stěn auta a poletují jim kolem hlavy.

„Takže je to moje vina, že jo? Vždyť ty se mnou o tom případu nemluvíš, Rede! Nikdy o něm nemluvíš. A teď máš odvahu se mi podívat do očí a obvinit mě, že tě neposlouchám. Až se mnou budeš chtít mluvit, klidně si tě vyslechnu. Ale sama se neptám, protože předpokládám, že o tom nechceš mluvit.“

Red zaklapuje víko za vlastním vztekem a snaží se mluvit rozumně.

„Susan, já tě nežádám, abys mi dělala poradce. Já jen chci, abys mi poskytla aspoň trochu prostoru, než tohle všechno skončí.“

„Skončí? A kdy to všechno skončí?“

„Nemám ponětí.“

„Budou to týdny? Měsíce? Roky?“

„Řekl jsem, že nevím.“

„A ty budeš celou tu dobu pracovat každičkou hodinu , dokud ho nakonec nechytneš? To se v celé metropolitní policii nenajde nikdo, kdo by tvou práci na chvíli zastal, aby sis mohl tu a tam udělat pauzu? Nebo bude ten vrah pobíhat po svobodě tak dlouho, dokud ho osobně nečapne tady náš superslídil?“

„Susan, tohle ne. Nevysmívej se mi. Nevysmívej se mé práci.“

„My jsme manželé, Rede.“

„Já vím.“

„Doufám, že má ten šílenec aspoň radost, že na něj myslíš tisíckrát častěji než na svou manželku.“

Apel na Redovu věrnost. Přesně jako Eric.

„To není pravda.“

„Je. Ale nemysli si, že mě máš jistou, Rede.“

Na tohle se nedá odpovědět, protože si Red myslí, že ji má jistou, a dobře to ví. Ovšem těžko jí teď dokáže vysvětlit svůj postoj, dnes večer ne.

Neříká nic a dívá se ven na pouliční světla míhající se kolem okna.

V Shepherďs Bush se Susan zařazuje na mimoúrovňový nájezd na silnici A40 a vykrajuje zatáčku táhnoucí se pustou městskou proláklinou. Vysoké šedé paneláky s osvětlenými okny připomínajícími plátky citronu dávají nahlédnout do stovek zpackaných životů uvnitř. Lidé namačkaní na sobě, kteří bydlí na sudu střelného prachu a přitom sami vydávají jiskry.

Red je opilý a v duchu rozmlouvá se Stříbrným jazykem.

Ty taky vedeš jeden z těch posraných životů, příteli? Stojíš zrovna teď u okna a pozoruješ, jak opodál hučí hustý proud aut? Jsme jako dva protivníci, kteří na sebe uprostřed noci nevědomky zírají?

Susan přejíždí přes tři pruhy, aby najela na výjezd do Paddingtonu.

Víš vůbec, kdo jsem, Stříbrný jazyku? Protože já nemám ani nejmenší ponětí, kdo seš ty.

Tiše vcházejí do domu. Red kontroluje telefonní záznamník a pak rychle projíždí televizní kanály. Než se mu podaří zjistit, že se v televizi nedá na nic dívat, je Susan v posteli a má zhasnuté světlo.

Red usíná, sotva dopadne na polštář, a před svítáním je už zase vzhůru. Probudil ho alkohol a obavy a nyní se začíná o slovo hlásit kocovina. Red se dívá na Susanina záda a přemýšlí, zda propast mezi nimi byla už někdy tak hluboká jako teď.

39

PÁTEK 9. DUBNA 1982

Red se prokazuje u hlavní brány věznice Highpoint. Střeva se mu převracejí napětím.

Hovoří do mluvítka zapuštěného do zdi napravo.

„Jmenuji se Redfern Metcalfe. Přišel jsem navštívit bratra.“

Ozývá se bzučení a malé dveře zasazené v ohromné šedivé hlavní bráně se s cvaknutím otevírají. Red jimi prochází a ocitá se tváří v tvář dvěma vězeňským dozorcům.

„Račte s námi, pane.“

Odvádějí ho přes třicetimetrový pás trávy do přijímací budovy. Obličeje mají zmuchlané stresem a nedostatkem spánku. Red lenivě přemýšlí, jestli se dá podle počtu vrásek na tváři určit, jak dlouho už zde daný dozorce pracuje, stejně jako se dá podle letokruhů stanovit stáří stromu.

V přijímací místnosti se Red podepisuje, prochází obloukovým detektorem kovů a roztahuje ruce, aby ho mohli prošacovat. Další dozorce ho poté odvádí chodbou. Procházejí řadou kovových dveří, které se táhnou od podlahy až po strop. Dozorce se za každými ujistí, že jsou zamčené, a teprve pak mohou jít dál. Při chůzi dozorce vysvětluje Redovi pravidla: „Nepokoušejte se bratrovi během schůzky cokoliv předávat. V místnosti s vámi po celou dobu budou dva dozorci. Budou tam v zájmu vaší bezpečnosti a za žádných okolností z místnosti neodejdou. Na rozhovor s bratrem máte maximálně půl hodiny. Jakmile budete vyzván k odchodu, musíte tak učinit okamžitě. Je všechno jasné?“

Red přitakává. Příšerně ho bolí zátylek, těsně nad nejvyšším obratlem.

Dozorce ho odvádí do malé a strohé místnosti. Stůl, židle, šedě natřené stěny. Jako místnost na stanici v Parkside, kde zradil bratra, za kterým teď přišel.

„Za pár minut se objeví,“ říká dozorce a opouští místnost.

Red sedí na nejvzdálenější židli od dveří, aby viděl, kdo přijde. Sahá si za krk a začíná si ho masírovat prsty.

Přimět Erika, aby se setkal s Redem, znamenalo šest týdnů přesvědčování, během nichž rodiče Erika prakticky prosili na kolenou, aby souhlasil s Redovou návštěvou. A když teď Eric konečně souhlasil, není si Red ani trochu jistý, zda ji chce skutečně absolvovat. Ve své arogantní sebejistotě předpokládal, že se mu podaří Erikovi vysvětlit, proč se zachoval, jak se zachoval. Jenže když teď ta chvíle nastala, rozplynula se jeho sebejistota v obyčejný strach. Strach z představy, že opět uvidí bratra.

Proč vůbec Eric s návštěvou souhlasil? Nejspíš aby zavřel mámě a tátovi pusu. Přistoupí na jednu schůzku a učiní ji tak nepříjemnou, že už ho rodiče nikdy znovu nepožádají.

Panebože, prosím, ať to dobře dopadne.

Dveře se prudce otevírají a do místnosti vchází Eric.

Nedopadne to dobře. Vůbec to nedopadne dobře.

Z Erikových očí tryská čirá oslepující nenávist. Eric vykrucuje paže z příliš lehkého sevření dozorců a rychle přebíhá přes místnost s rukama zaťatýma jako pařáty, aby vyrval Redovi duši z těla. Ústa má divoce zkroucená a roztažená křikem.

„ZAKROUTÍM TI KRKEM!“

Rozmazaná změť pohybů. Red sklouzává ze židle a cítí ostrou bolest při nárazu kolena o podlahu. Židle balancuje na dvou nohách a poté se převrací, jak se Eric vrhá k zemi. Konečně jsou na Erikovi dozorci; jeden mu nasazuje polovičního nelsona a kroutí mu ruku za zády, zatímco druhý mu sedí na nohou.

Red se opírá o zed a pomalu se zvedá. Zpoza dozorců se ozývají Erikova slova zkomolená vztekem.

„Ty zasraná svině tys vzal ty peníze vzal jsi Loganovy peníze ty zkurvenej Jidáši já ti věřil řekl jsem ti všecko protože jsem ti věřil a protože jsem s tím přestal a ty ses pak odplazil na policii abys dostal ty prachy zasranej bratříčku zasranej žoldáku zničil jsi celou rodinu ty vole jeden sobeckej máma s tátou za mnou chodí ale už mě neznají už jsem pro ně jen nějaký cizí chlap nějaká zrůda jednou je zabiju a až se to stane bude to kvůli tomu cos udělal ty a ne co jsem udělal já ty zkurvenej sráči…“

Dozorce sedící Erikovi na nohou se otáčí k Redovi.

„Běžte. Vypadněte. Zabušte na první bránu a oni vás pustí ven.“

„Já…“

„Prostě běžte.“

Red peláší ke dveřím.

Chce odejít, aniž by se ohlédl, ale nemůže. Rychle se tedy ohlédne přes rameno, aby se ještě jednou podíval na Erika, protože je mu jasné, že dnes ho téměř určitě vidí naposledy.

Erikova tvář je rudá vztekem a tíhou dozorců, kteří na něm leží. Žíla táhnoucí se mu na levé straně čela hrdě vystupuje z purpurové kůže a z koutku úst mu až na podlahu visí zpěněný proud slin.

Takhle si Red pamatuje bratra.

40

NEDĚLE 9. SRPNA 1998

Jeze čekají více než dvě hodiny spalující bolesti a on není připraven ani na jedinou minutu.

Jeho myšlenky bloudí jinde, putují dálnicemi hrůzy a znetvoření. Dávno se měl z tohoto triatlonu odhlásit. Neměl čas ani energii pořádně trénovat. Sem tam ranní běh, trocha plavání po večerech a samozřejmě každodenní jízda na kole do práce a zpátky, jenže to ani zdaleka nestačí.

Zároveň ovšem Jez ten závod potřebuje, jakýkoliv závod. Potřebuje jít ven a zničit se. Red s Duncanem nacházejí útěchu v alkoholu, Jez v endorfinech. To je jeho relaxace. Vyčerpat tělo a pročistit si mysl.

Temži lemují zelené řasy a hnědý kal. Ježovi se nikdy v životě nechtělo do řeky méně než dnes. Chvíli uvažuje, jak velkou část tohoto svinstva asi představují obyčejné splašky. To se mohl rovnou spláchnout do záchodu a začít letmým startem.

Plavci v kombinézách se řadí na břehu jako tučňáci. Soustředěné ticho.

Přichází povel ke startu a tmavé kombinézy se zmateně dávají do pohybu. Většina závodníků leze do vody po nohou, přičemž si jednou rukou přidržují nos a druhou plavecké brýle. Jez skáče šipku, lehkou a plochou, aby se neodřel o dno. Pod kombinézou cítí na kůži vodu, chladnou vodu, která se postupně zahřívá tělesným teplem. Plaveckou čepici má naraženou přes špičky uší a brýle mu těsně přiléhají k hlavě. Projíždí si prsty gumový popruh, aby se ujistil, že není překroucený.

Svaly má slabé a roztřesené napětím. A taky pocuchané nervy, které by nejradši utekly bez boje. Nervy, které mu dnes nešeptají: „Tak jdem na to,“ nýbrž: „Co tady vlastně dělám?“

Žluté plavecké čepice poskakují v kalné vodě jako kachny. Ranní vzduch prořezává hlasitá a zřetelná startovací píšťalka a osmdesát párů kopajících nohou náhle rozvinuje a zpěňuje řeku doběla. Tohle je nejhorší úsek, kdy musíte najít vlastní rytmus a kdy vás pokopou jako koně. Uder za úderem v jedné obrovské tlačenici. Jemný kontakt ruky s nohou a vzápětí ostrá palčivá bolest, jak někdo udeřil Jeze nohou přímo do tváře. Brýle odskakují na stranu a Jez natahuje jednu ruku, aby si je upravil. A to za sebou nemá ani dvacet temp.

Najít správný rytmus.

Pravá ruka nahoru, levá ruka nahoru, nádech doprava, pravá ruka nahoru, levá ruka nahoru, nádech doprava. Bolest se mu rozlévá po ramenou a vystřeluje do paží. Kopej nohama, stačí dvě tempa pro udržení rovnováhy, ne šest temp jako při sprintu. Využij brázdy za chlapem před sebou.

Otáčejí se pod železničním mostem. Mají za sebou 750 metrů a stejná vzdálenost je ještě čeká. Balík plavců se před obrátkou smrskává. Jez se drží u vnitřní strany, aby nemusel plavat tak daleko.

Slunce se mu opírá do rukou a obličeje. Jez se otáčí. Světlo se láme ve stříkající vodě, zachytává se o drobné kapky a barví je dočervena.

Jako krev.

Krev na Jezových rukou, na obličeji, na plavecké kombinéze, na nohou. Tryská z přeťatých tepen v ústech zbavených jazyka. Krev mrtvých lidí.

Bílá panika v krvavém moři. Jez otevírá ústa, aby se nadechl, ale hlavu má stále pod vodou. Temže v ústech je teplá, sladká a odporná.

Jako krev.

A pak už je za obrátkou a slunce má za sebou. Krůpěje jsou opět jasné a průzračné. Jez se zastavuje a začíná šlapat vodu. Zhluboka vydechuje odkudsi z bránice. Vypětí a strach nutí srdce do zběsilého rytmu.

Ježíšikriste. Ježíšikriste, uklidni se.

Chce být venku z vody a chce sedět na kole, kde mu vítr osuší kůži.

Ještě dvanáct minut ve vodě a pak už ho ruce pořadatelů chytají v prostoru cíle pod pažemi a vytahují ho ven, aby neblokoval plavce za sebou. Jez utíká do depa, sahá si rukama za záda, odepíná si zip a sloupává ze sebe horní část kombinézy.

Očíslované stojany v depu září naleštěnými cyklistickými rámy. Jez zná celou proceduru nazpaměť. Kombinéza mu snadno sklouzne po naolejovaných nohou. Nasadit si trikot. Nasadit si kalhoty. Nasadit si helmu. Sebrat kolo ze stojanu. Vyběhnout z depa. Nasednout na kolo. Strčit nohy do cyklistických bot přicvaknutých k pedálům. Utáhnout suché zipy. A vyrazit.

Vyjíždí na předměstí Windsoru kolem pořadatelů ve žlutých bundách, kteří zastavují dopravu. Ceká ho dlouhých a osamělých čtyřicet kilometrů. Neodvažuje se pohlédnout za sebe.

První z táhlých kopců v opuštěné krajině a první skutečná bolest. Jez přehazuje o dva převody výše a vstává ze sedla. Tancuje na pedálech, aby udržel rychlost. Cítí bodavou bolest a tuhnutí stehen. Dech mu zní hlasitě v uších a pot mu stéká na obočí.

Jako když viděl ta těla.

V hlavě se mu míhají nejrůznější výjevy jako Lubeszkiho fotografie na bílé tabuli. Rhodes, Cunningham a Buxton, jmenovky na palcích u nohou v márnici.

Jez se přehoupává přes vrchol kopce. Přehazuje na nejtěžší převod, pokládá se na řidítka a roztáčí pedály stále rychleji, až nakonec neudrží tempo s rychlostí bicyklu. Pneumatiky sviští po asfaltu.

Rychle se blíží k cyklistovi před sebou. Vyjíždí ze zákrytu, aby ho předjel. Obě kola jedou na vteřinku vedle sebe a druhý cyklista se na Jeze dívá. Je to Philip Rhodes a obličej má zkroucený utrpením. Philipova hlava na těle druhého cyklisty.

Muž se znovu odvrací. Cedulka na jeho bicyklu říká, že je to závodník číslo 273.

Cesta zatáčí a nastává další stoupání. Jez jde znovu ze sedla a snaží se udržet rychlost, aby ujel Rhodesovi s číslem 273. Ohlíží se přes rameno. Závodník 273 se stále drží deset až dvanáct délek za ním. Jeden z mnoha závodníků, kteří se stali na zlomek vteřiny Philipem Rhodesem.

Jez předjíždí další cyklisty a několik jich předjíždí jeho, ale na žádné další závodníky se Jez tentokrát nedívá. Jede ve vlastním tunelu, širokém právě na šířku ramen a dlouhém jako cesta, po které se řítí.

Poslední kilometr windsorským Velkým parkem, kde jsou zásoby energie prakticky vyčerpané a nic jako by už člověka nebolelo. Jez vrávoravě zajíždí zpátky do depa a chvíli mu trvá, než si nasadí běžecké boty.

Je na silnici a jeho nohy se jednoduše nechtějí ani pohnout. Všechna krev, která mu během jízdy na kole proudila do stehen, se mu teď hromadí v lýtkách. Představte si nejhorší píchání špendlíků a jehel, znásobte ho deseti a přidejte džber kyseliny mléčné. Zhruba takový je to pocit.

Jez chce zastavit a zhroutit se někam na hromadu. Jenže musí pokračovat v běhu. Najít správný rytmus.

Jeho boty pleskají o silnici a pod nimi se objevují tváře zavražděných mužů. Ani ne čtyřicetiletý dodavatel potravin, tlustý biskup a mladý voják. Red po nich šlape, jak se mu střídavě objevují pod nohama. Pravá, Rhodes. Levá, Cunningham. Pravá, Buxton. Levá, Rhodes. Pravá, Cunningham. Levá, Buxton. A zpátky na začátek. Nekonečný šestiprvkový cyklus.

Čas plyne a parno stále sílí. Délka běhu činí devět kilometrů, což znamená tři oběhnutí okruhu vedoucího přes Windsorský most nahoru do Etonu a zpátky.

Poslední dva kilometry se Ježovi motají v hlavě: pot v očích a tváře na silnici; dav lidí pokřikujících na veslaře pod mostem; zkomolený křik hlasatele, který odněkud krákorá, že závod žen vyhrála Sián Briceová; číslice na hodinkách, které se mu vysmívají za tolik utrpení pro tak málo slávy; běh naprázdno.

Velké digitální hodiny nad prostorem cíle ukazují dvě hodiny a deset minut, když pod nimi Jez probíhá. Naklání se přes zábradlí a zvrací světle žlutou tekutinu. Pět minut stojí v předklonu a ještě dlouho poté, co si vyprázdnil žaludek, dáví horký vzduch.

41

Red sedí několik minut na kapotě auta, než se odváží posadit se za volant. Tělo drží škrobeně vzpříma jako postavička z kresleného filmu, kolena má zaklesnutá a paže natažené přímo před sebou, aby přemohl chvění. Má dojem, že se co nevidět pokálí.

Prohlíží si celý objekt, sledován nemrkajícím okem bezpečnostní kamery na parkovišti. Highpoint vypadá jako normální vesnice tvořená skupinami dvojdomků s automobily před hlavním vchodem a s dětským hřištěm, na kterém trojice chlapců právě hraje fotbal. Jenže pak Red otáčí hlavu doleva a vidí jen zádumčivou obludnost zdejší věznice obehnané dvojitým plotem s kruhy navinutého ostnatého drátu a poseté bezpečnostními klaksony. Ostrov špíny a hnusu uprostřed líbezné krajiny, který drží zlo uvnitř a nevinnost venku.

Když Red konečně nabývá dojmu, že získal alespoň nějakou kontrolu nad vlastním tělem, nasedá do auta a odjíždí. Jede zpátky domů do Much Hadhamu, ale nejdříve se musí zastavit v Cambridži, aby si vzal pár knih, které nechal v pokoji. Závěrečné zkoušky začínají až za dva týdny, ale on si chce všechno zavčas zopakovat.

Cesta do Haverhillu je téměř opuštěná. Je velikonoční víkend a většina lidí se už budto vrátila domů, anebo někam odjela. Redovo auto se plouží ve vyjetých kolejích asfaltové silnice, která rozkrajuje suffolkskou rovinu napůl. Dlouhé úseky monotónní zeleně, přerušované čas od času žlutým oceánem řepkového pole.

Zakroutím ti krkem. Zakroutím ti krkem krkem krkem.

Red sjíždí táhlé klesání do Haverhillu a úporně se soustřeďuje na řízení. Na úpatí kopce odbočuje doprava, řadí vyšší rychlosti a těká očima mezi třemi zrcátky.

Tys vzal ty peníze vzal jsi Loganovy peníze ty zkurvenej Jidáši.

Pomalu se stmívá. Red chce rozsvítit světla, ale nejprve zapíná stěrače, potom směrovku a teprve na třetí pokus se mu daří zapnout reflektory. Přitom by měl ve svém autě najít každou páčku poslepu. Nejspíš je pořád parádně rozrušený.

Pouští rádio a bezmyšlenkovitě přepíná stanici za stanicí. Nic, co by stálo za poslech. Tak holt bude ticho. Bude sám se svými myšlenkami. Už zase. Drobná změna by ale neškodila.

Koleno ho pořád bolí. Erikova zkroucená tvář a sliny stékající na podlahu to je jen jeden z tisíců výjevů, které se mu teď honí před očima.

Vyjíždí na kopeček ve Wandlebury a vidí bílé řady světel v oknech Addenbrookeovy nemocnice. Cambridge. Už? Zatraceně.

Z posledních patnácti minut od chvíle, kdy dorazil do Haverhillu, si Red nepamatuje absolutně nic. Vybavuje si, že se soustředil na první zatáčku, a pak… nic. Jako by řídil opilý nebo jako by ho unesli mimozemšťané. Usek života, který navěky zmizel.

Zastavuje u nějakého semaforu, plácá se po tváři a snaží se zhluboka dýchat. Venku začíná pršet. Red zapíná stěrače.

Dokonce i ve městě je doprava velice slabá. Na celé Hills Road včetně mostu nemusí Red ani jednou zastavit. Po pravé ruce má vlakové nádraží a před sebou Regent Street svažující se kilometr realitních kanceláří a malých kavárniček, které by se daly bez jediného švu voperovat do kteréhokoliv města v zemi.

Kvůli zákazu vjezdu na Market Square musí jet Red do Trinity dlouhou oklikou. Odbočuje doprava kolem autobusové zastávky a míří k Parkside, kde započal řetězec událostí, jež vyvrcholily před půl hodinou návalem bratrova vzteku.

Red nechce jet do Parkside. Odbočky doleva na Emmanuel Road si však všímá pozdě a řeže ji příliš ostře. Krátké zakvílení pneumatik přerušuje ticho uvnitř vozu.

Red jede po Emmanuel Road směrem k zatáčce na Jesus Lane. Dobře známá trasa, po které šel nedávno do Parkside, aby udal Erika.

Stěrače vržou na čelním skle a rozmazávají dešťové kapky. Red se dívá skrz setřené oblouky a představuje si, jak se tu onoho hořkého a chladného únorového rána prodírala mlhou osamělá postava.

Stejná trasa, jen opačným směrem.

Pociťuje dusivou touhu vzít zpátky, co tehdy udělal. Náhle se před ním vynořuje absurdní naděje, že by mohl vrátit své kroky po této ulici zpět a posunout se v čase tak daleko dozadu, že žádná Charlottě Loganová nakonec vůbec neexistuje a jeho mladší bratr má stále naději vyrůstat normálně.

Přijíždí k zatáčce. Směrovka mrká kropenatým oranžovým světlem, Red odbočuje doleva a vyjíždí na Jesus Lane. Silnice je kluzká a lesklá deštěm.

Tachometr ukazuje, že Red jede místo padesáti devadesát. Příliš rychle.

Jenže jeho pravá noha nechce pouštět plyn a šlapat na brzdu. Red nejede rychleji, ale ani nezpomaluje.

Na silnici nejsou žádná další auta. Nedá se tedy říct, že by někoho ohrožoval.

Nahoře na chodníku naproti hlavnímu vchodu do Jesus College vidí Red chlapce, který se chystá přejít přes cestu. Chlapec má na sobě tepláky a plandavé tričko a při chůzi si přehazuje z nohy na nohu fotbalový míč. Vlasy má od deště celé splihlé a může mu být tak šestnáct, možná sedmnáct let.

Pořád je ještě dost daleko od Reda. Než k němu Red dorazí, bude dávno na druhé straně cesty.

Red nezpomaluje.

Chlapec nechává míč spadnout na silnici a snaží se ho zachytit pravou nohou.

Míč je kluzký. Vystřeluje chlapci zpod paty a podráží mu druhou nohu, takže chlapec padá obličejem napřed a s rukama nataženýma před sebe na vozovku.

Míč pomalu odskakuje do příkopu.

Chlapec leží uprostřed silnice a nyní již nestihne přejít přes cestu včas.

Red prudce šlape na brzdu. Příliš prudce.

Kola pod ním se blokují, auto se dává do smyku a tančí po vlhkém povrchu silnice.

Red si vybavuje, co je o smycích učil instruktor v autoškole. Ať už vás napadne cokoliv, udělejte pravý opak. Nestrhávejte řízení na opačnou stranu, nýbrž na stranu smyku. Nesešlapujte brzdu, ale přidejte plyn. Tím se vám podaří získat zpět moc nad vozidlem. A jedině tak můžete vyrovnat smyk.

Tolik teorie.

Red panikaří. Strhává volant doprava proti směru smyku a znovu šlape na brzdu.

Auto se otáčí kolem své osy a začíná kroužit kolem dokola jako pes, který si honí oháňku.

Red sedí připoután k sedadlu a kolem něj víří svět.

Určitě do něčeho vrazí. Do obrubníku. Do zdi. Do pouliční lampy.

Do chlapce.

Auto opsalo celý kruh. Znovu míří čelem dopředu.

Red tentokrát strhává volant správně a cítí záběr vozovky.

Ten kluk. Nevidí toho kluka. Kde je ten zatracený kluk?

Dva rychlé nárazy pod autem, které se přenášejí od pneumatik přes pedály na volant a od nich do Redových nohou, rukou a mozku.

Ach Bože.

Red brzdí tak silně, jak se jen odvažuje. Auto se lehce otřásá a pak se zastavuje přímo na místě, kde se silnice začíná stáčet doleva směrem k zadní bráně Trinity.

Red se dívá do zpětného zrcátka. Chlapec stále leží na cestě. Bez hnutí.

Leží na zádech a ne na břiše, což znamená, že ho auto muselo obrátit.

Ach Bože. Ach Bože ach Bože ach BOŽE. Red by měl něco udělat. Vrátit se a pomoci chlapci, zavolat sanitku, odvézt ho do nemocnice. Něco.

Ale co když je ten kluk mrtvý?

Devadesátkou na mokré cestě v obci. To je rychle, příšerně rychle.

Nepřizpůsobení jízdy stavu vozovky. Bezohledné chování. Zabití. Kolik může dostat za zabití? Nejspíš pět let natvrdo. A možná sedm, když bude mít smůlu.

Oba synové Metcalfeových za mřížemi. To by bylo něco. Tohle by oba rodiče zabilo se stejnou jistotou, jako by je rovnou zastřelil.

Red je v tom až po uši.

Jestli je ten kluk mrtvý, stejně je na záchranu příliš pozdě. A jestli je naživu, tak ho tu brzy někdo najde. Tohle je hlavní silnice. Za minutku dvě se tady určitě objeví auto, přestože je Velký pátek.

Což znamená, že Red musí ujet. Hned.

Nemůže uvěřit, že vůbec takhle uvažuje. Zděšeně se rozhlíží kolem sebe, aby zjistil, jestli někdo nehodu viděl.

Před ním nikdo není. Za ním taky ne. A ani napravo a nalevo. Podruhé za poslední dva měsíce se Red modlí za odpuštění. Za to, co se teď chystá provést.

Mačká spojku a odjíždí směrem k Trinity.

42

PONDĚLÍ 24. SRPNA 1998

List papíru s velkým nakresleným srdcem. Uvnitř něj spousta malých srdíček, z nichž některá jsou načmáraná tak rychle, že vypadají jako zkosená tiskací „B“. A uvnitř nich slova Milostný dopis pro Susan Metcalfeovou. Kensington Pláce, dnes v 19:30. Tajný obdivovatel.

Tak tajný zase není. Dnes mají Red se Susan výročí svatby. Čas pro noční příměří, čas předstírat i přes tíhu důkazů, že je mezi nimi vše v nejlepším pořádku.

Red vteřinku obdivuje svůj umělecký výtvor a pak strká papír do faxu.

Za zády mu stojí Jez a kuckavě se směje.

„Ty starý měkkoto.“

„Když už, tak ‚rozumný měkkoto‘.“

Papír vylézá z faxu a Red ho strká do skartovače.

„Jdu si koupit sendvič. Jdeš taky?“ ptá se Jez.

„Jo. Počkej vteřinku. Jen si vezmu ze saka peníze.“

Red přechází ke svému stolu. Sako visí přehozené přes opěradlo židle. Red se prohrabává v kapsách, nachází hrst drobných a rozhrnuje si je na dlani. Skoro samé librovky a dvacetipence. Dohromady něco přes čtyři libry. To by mělo stačit i přes londýnské ceny.

Jez stojí u dveří.

„Mužem?“

„Jo.“

„Tak pojď. Skvěle trénovaný atlet má hlad.“ Na stole se rozezvoní telefon. Jez nasazuje grimasu. Red telefon zvedá.

„Metcalfe.“

Jez slyší pouze jednu stranu konverzace, ale úplně mu to stačí.

Red si strká sluchátko mezi krk a ucho a horečně si začíná zapisovat poznámky.

„Kde…? Kde to je…? Ano, já vím… A to tělo má všechny známky…? Co že bylo? Ježíšikriste. Ano. Ano. Za patnáct minut jsme tam.“

Pokládá telefon a dívá se na Jeze. Obličej má mrtvolně bledý. „Další?“ ptá se Jez.

Red neodpovídá. Popadá sako a vyráží ze dveří.

43

Policejní auto přepravuje všechny čtyři ze Scotland Yardu do Wappingu během dvanácti minut. Duncan přemýšlí, proč vůbec spěchají. Policejní lékař již dávno konstatoval smrt. Tomu zabitému buzíkovi je úplně jedno, jestli k němu přijedou za pár minut nebo za pár dní.

Red s Jezem sedí v jednom autě, Kate s Duncanem ve druhém. Tohle je poprvé, co jedou na místo činu všichni společně.

Auta prudce zastavují a Red čte pouliční cedulku. Green Bank, El. Nalevo od nich stojí Jackman House, hnědý činžovní dům posetý satelitními anténami. Přímo naproti němu je pak zbrusu nový obytný dům s obrovským průmyslovým komínem opodál. Cedulka na zdi domu nese nápis CHIMNEY COURT. LUXUSNÍ TOVÁRNÍ VESTAVBY. Red vystupuje z auta a kráčí směrem k Chimney Court. Jez na něj volá.

„Tenhle ne, Rede. Tenhle je to. Ten činžák.“

Red se překvapeně otáčí. „Činžák? Tam moc stříbrných lžiček k vidění není, nebo jo? Myslel jsem si, že si pachatel vybere někoho z těch zazobanců tadyhle.“ Ukazuje za sebe směrem k Chimney Court.

Jez krčí rameny. „Já vím. Nějak to do sebe nezapadá, co?“

Procházejí vstupní klenbou do Jackman House. Stěny jsou počmárané graffiti a v příkopu se povaluje neforemný růžový použitý kondom. Z obyvatel domu čiší nepřátelství, neboť policie zde není pokládána za ochránce zákona a pořádku, nýbrž za údernou pěst vládnoucí třídy.

Před prvním vchodem za vstupní klenbou stojí policista v košili s krátkým rukávem. Red cítí, jak mu pod pažemi saka stéká pot. Policista odstupuje od vchodu.

„Je to v přízemí. Na konci chodby doprava. Moc hezký pohled to není.“

Z otevřených dveří na konci chodby se line pronikavý zápach smrti. A pak už jsou v nevelké předsíni a nesnesitelný pach tělesných tekutin rozkládajících se teplem na ně dopadá jako kovářské kladivo, dere se jim do nosních dírek a zcela si je podmaňuje. V pokoji po levé straně problikává blesk, jak laboratorní technik pořizuje fotografie místa činu. Red vchází do pokoje; Jez, Kate a Duncan cupitají neochotně za ním.

Tohle bude zlé. Horší než ti tři ostatní. Red to cítí v kostech.

Když vcházejí do pokoje, je k nim technik otočen zády. Otáčí hlavu, ale ani se nepohne.

„Kdo je to?“ ptá se Red.

„Podle všeho nějaký Bart Miller. Pracoval jako koželuh v jedné továrně tady za mostem. Objevili ho, když sousedé začali mít podezření, že se mu něco stalo.“

„Kde je to tělo?“

„Tady.“

A teď už Red vidí, proč se technik ani nepohnul. Stojí přímo mezi nimi a mrtvolou.

„Vážně to není nic pěkného,“ říká. „Slyšeli jsme,“ odpovídá Duncan.

Laboratorní technik odstupuje lehce doprava a odkrývá tak pohled na mrtvolu.

Bože. Drahý Bože. V Redovi se rychle zvedají horké žaludeční šťávy.

Tohle není jen horší než ti tři ostatní. Je to horší než všechno, co dosud viděl.

Red cítí, jak se ho Kate chytá za rameno, aby se nesvalila, a slyší, jak Duncan znechuceně sténá.

Můj Bože, myslí si Red. Až umřu, ať je to jakkoliv, jen ne takhle. Bart Miller byl zaživa stažen z kůže.

44

Red se opírá rukama o kolena, aby neupadl. Zhluboka dýchá, ale vzduch, který vdechuje, je smrdutý zlem.

Tohle je horší, než co kdy předtím viděl. Mnohem horší.

Znovu se narovnává a nutí se přistoupit blíž. Jeho nohy se nechtějí pohnout. Nervový systém se rozhodl stávkovat a svaly odmítají reagovat na povely z mozku. Jedna noha se nakonec přece jen sune pomalu vpřed. Chodidla jako by byla na míle daleko.

Bártovo tělo se opírá o dřevěnou židli s vysokým laťkovým opěradlem. Red se dívá na přední stranu mrtvoly, pak činí pár kroků dopředu a úkosem nahlíží na Bártova záda.

Nikde žádná kůže.

Bart má stažen celý trup. Kolem krku se táhne úhledná linie, podél níž vrah ten netvor začal řezat, a stejná linie se rýsuje v úrovni pasu, těsně nad koncem slipů. Další linie jsou pak vedeny v obou podpaždích a na ramenou.

Pachatel nestáhl kůži z rukou a nohou. Pouze z trupu. Kožená vesta.

A na místě, kde kdysi byla kůže, je teď jen kaše žilkované hmoty. Tisíce a tisíce políček drobných jako pavučina se mačkají jedno na druhém; každé z nich je samostatné, ale ze vzdálenosti několika metrů společně vytvářejí beztvaré moře rozkládající se bílé masy.

A tohle my honíme. Co to proboha proti nám stojí?

Ne kdo, ale co. Tahle zrůda není člověk.

V Bártových očích se zračí nevýslovná hrůza ne snad, že by byly vytřeštěné, nýbrž protože jsou sevřené tak pevně, že vyryly do okolní kůže hluboké vějíře vrásek. A stejně jako u ostatních obětí trčí z krvavého bláta úst Bárta Millera stříbrná lžička jako míchátko ze sklenice Bloody Mary.

Ve kterém okamžiku zděšení náhle ustane a promění se v pouhou nechápavost? Kdy se zlo stane tak intenzivním, že ho váš mozek jednoduše odmítne přijmout a místo toho vyšle do vašeho těla povel, aby se zcela uzavřelo? Red se dívá do Bártovy mrtvolné tváře, vidí, co se oběti stalo, a přemýšlí, čím si tento člověk svůj osud zasloužil.

Levá ruka Bárta Millera schlíple visí podél stehna a drží něco v prstech. Jez klesá do podřepu vedle židle, aby si předmět prohlédl.

Předmět v Bártově ruce vypadá jako zmačkaný kus látky. Red sleduje Ježův pohled. To není látka. To je kůže.

Bart Miller drží svou vlastní kůži.

45

Most Tower Bridge je ucpaný od břehu ke břehu. Red a jeho kolegové sedí v policejních autech, ale nemají rozsvícené majáčky. Red potřebuje čas, aby se trochu sebral. Vzpomíná si, co před pár týdny řekl v hospodě Kate: Neexistuje nic, nad čím bych se musel zastavit a říct si: ‚Teda, tohle je na mě vážně příliš ulítlý.‘

Už to neplatí.

Nákladní automobily v opačném směru lehce nadskakují, když projíždějí prostředkem mostu v místě, kde se zvedá, aby umožnil proplutí lodí. Red cítí lehké chvění karoserie policejního vozu. Po obou chodnících proudí turisté. Pár kilometrů východně odtud se v letním slunci zlatavě leskne věž Canary Wharf.

Průjezd mostu trvá deset minut a pak už jsou skoro na místě. Pod železničními kolejemi, které se vějířovitě rozvětvují za stanicí London Bridge, pak první odbočka doprava a hned za ní doleva, průjezd branou a přes nádvoří až k malé koželužně.

Ashley Lowe, někdejší zaměstnavatel Bárta Millera, už o nich ví, protože se mu předem ohlásili, a tak teď na ně čeká před vchodem do koželužny. Red s Duncanem za ním vycházejí po schodech. Kate a Jez zůstali ve Wappingu, kde teď procházejí výpovědi obyvatel okolních domů.

Loweova kancelář nad výrobnou je dusná a zatuchlá. Šikmé pruhy světla dopadají skrz otrhané rolety na nástěnný kalendář Pirelli, který se zastavil na listopadu 1985. Lowe si sedá na otočnou židli za stolem. Red s Duncanem klesají na tvrdé židle naproti němu.

„Tady na Tanner Street mívaly sídlo všecky koželužny z okolí,“ říká Lowe. „Byla to taková kožená verze Broadwaye, jestli chcete. Všichni jsme stáli pěkně v jednom šiku a poslední výrobna stávala na konci ulice přímo u koženého trhu. A koukejte na to teď. Vesměs baráky pro bankéře, co pracují na druhé straně řeky. My jsme jediná koželužna, která tady zbyla, a umím si docela dobře představit, že co nevidět půjdem ke dnu taky. Všecek ten těžký průmysl a stroje budou jednou naše smrt. Jsme malý podnik. Prostě tomu nemůžem konkurovat.“

Skrz zaprášená okna s výhledem do výrobny vidí Red několik mužů hrbících se nad dlouhými stoly. Jsou tady tři velké stroje, ale všechny tři zahálejí. Red se otáčí k Loweovi.

„Pane Lowe, co přesně tady děláte?“

„Zpracováváme kůži. Odebíráme ji v přírodní formě…“

„Přímo z těl zvířat?“

„…přesně tak, a pak ji činíme a zpracováváme do podoby, která se dá použít na boty, kabelky a takové věci. Kůži totiž nemůžete jen tak stáhnout z krávy a hned si ji natáhnout na nohy, víte?“ Lowe se směje hlubokým a chraplavým kuřáckým smíchem, který vzápětí přechází v záchvat kašle.

„Promiňte,“ říká Lowe a otírá si z koutku úst houbovitou kuličku. „Už nejsem v té formě, co zamlada.“

Znovu se směje a znovu se rozkašlává.

Red si zatím dělá poznámky. Kůže, píše na papír a podtrhuje. SM?

„Takže vy přímo stahujete kůži ze zvířat?“ ptá se.

„Ale ne. To se dělá jeden článek před náma, mezi jatkama a koželužnou. My jen převezmeme kůže a potom je zpracujeme. Sami je nestahujeme.“

„A co u vás dělal Bart Miller?“

„Všecko. Každý tady dělá všecko. Jak říkám, jsme malý podnik. Nemůžeme si dovolit specialisty. Když je třeba něco udělat, musí se zašpinit všichni, jestli víte, co mám na mysli.“

„Nosil Bart někdy něco koženého? Oblékal se do kožených věcí?“

Lowe si odfrkává.

„Míval koženou bundu, jestli se ptáte na tohle, a sem tam měl na nohou kožené boty, ale to je všecko.“

„Takže nenosil například kožené kalhoty nebo řetězy?“

„Bart? Neblázněte. Nebyl to žádný teplouš.“

„Víte to jistě?“

„Jestli to vím jistě? Jasně, že to vím jistě. V životě jsem nepoznal chlapa, co by byl více na ženský. Musel je odhánět posranou holí. V kterémkoliv okamžiku jich měl vždycky pět nebo šest najednou. Kolikrát se chlubil, jak se jednu noc vyspal s jednou šťabajznou a druhý den s její kámoškou a jak ani jedna nevěděla o druhé, a pak se seznámil s nějakou novou kočkou a připsal si ji na seznam. Bůh ví, jak to ten chlap dělal.“

„Viděl jste někdy některou s těch žen?“

„Pár.“

„Kde jste je viděl?“

„Když sem přijely. Někdy si ho vyzvedly na konci šichty, jindy ho tu vyhodily ráno. Víte, jak to myslím?“ Lowe spiklenecky mrká. „A pak mu taky pořád telefonovaly. Po nějaké době jsem mu musel to telefonování zakázat. Nemohly mi ho přece pořád odvádět od práce, když je začalo svrbět v kalhotkách.“

„Takže ony opravdu existovaly?“

„Kdo?“

„Ty ženy.“

„No jo. Opravdu.“

Red zamyšleně ťuká perem o zápisník.

Takže Bart nebyl gay. A nikdo, kdo je trochu při smyslech, si ho nemohl s gayem poplést.

Motiv kůže je navíc příliš očividný, než aby byl skutečný. Leda… Ledaže by se Bart v soukromí oblékal s přítelkyněmi do kůže, Stříbrný jazyk nějak objevil jeho sadomasochistické rekvizity a popletl si ho s homosexuálem.

Ověřit Bártův šatník, zapisuje si Red, přestože dobře ví, že pravděpodobnost je dosti nepatrná.

„Ještě jedna věc, pane Lowe. Kolik jste Bártovi platil?“

„Pět padesát na hodinu.“

„Takže za celý rok to dělalo asi…“

„Asi dvanáct táců.“

„Měl nějaký soukromý příjem?“

„Pokud vím, tak ne. Kdyby ho měl, pochybuju, že by dělal tady“

„Takže na tom nebyl finančně nejlépe?“

„No to bych řekl, inspektore. Jestli se chcete tady stát milionářem, tak to abyste vyhrál v loterii. Víte, co tím myslím?“

„Zajisté, pane Lowe.“ Red vstává. „Děkujeme, že jste si na nás udělal čas. Pokud budeme potřebovat, abyste učinil výpověď, nebo budeme chtít hovořit s některým Bártovým kolegou, dáme vám včas vědět.“

Ashley Lowe sleduje, jak oba policisté scházejí ze schodů a kráčejí přes nádvoří, přičemž si na prudkém slunci nasazují tmavé brýle. Uvědomuje si přitom, že nepoužil žádnou smutkem prodchnutou frázi, které jsou zřejmě za podobných okolností obvyklé. Neřekl policistům, jaký byl Bart dobrý zaměstnanec nebo bezúhonný občan. Doufá, že si toho policisté nevšimli. Ne že by mu Bártovy smrti nebylo líto. Bude teď muset hledat přes inzerát náhradu, a to bude stát peníze. Bart byl navíc skutečně dobrý pracovník. Každopádně věděl, co dělá. Ti hoši, co jsou teď na pláce, to jsou jen obyčejní učni.

Lowe slyší odjíždět policejní auto.

Je zvláštní, že celý rozhovor vedl jen jeden detektiv. Druhý, ten velký tlustý chlap, za celou dobu neřekl ani slovo. Jen tu tak seděl a nespouštěl z Lowea oči, jako by si o něm po celou dobu vytvářel úsudek.

46

Bílá tabule je znovu poseta fotkami.

„Tímto se Stříbrný jazyk kvalifikoval do úplně jiné ligy,“ říká Lubeszki. „Tři předchozí vraždy svědčily pouze o tom, že je silný a plný vzteku. Jenže tahle tahle vyžadovala zručnost.“

Ukazuje na fotografie Bártova trupu, zepředu a zezadu.

„Jedná se pouze o předběžný závěr, ale můžeme na něm stavět. Podívejte se sem. Zaměřte se na ty řezné linie. Vedou kolem krku, po obou stranách ramenního kloubu a kolem pasu. Úplně jako u vesty nebo pulovru bez rukávů. Podle mě začal tady.“

Lubeszki ukazuje prstem na svůj vlastní hrudník, na místo u základny krku mezi vnitřními konci klíčních kostí.

„A pak řezal tímhle směrem.“

Přejíždí si prstem po hrudníku dolů až k linii pasu.

„Je to zatím jasné?“

Red, Jez, Kate i Duncan přikyvují.

„Následně provedl řez kolem celého krku. Pak se pravděpodobně zaměřil na ramena, na podpažní jamky obou rukou. A nakonec provedl tyto dva dlouhé řezy.“

Lubeszki zvedá pravou ruku a naznačuje linii od podpaždí k pasu.

„Na obou stranách a pak kolem pasu. Vidíte?“ Všichni vidí. Až příliš zřetelně. „A potom už mohl stáhnout kůži.“

„Jen tak?“ Kate se tváří skepticky.

„Ano. Kůže se dá strhnout jako izolepa, pokud řežete správně. Což tenhle člověk očividně dělal. Víte, kůže nemá na celém těle stejnou tloušťku. Nejsilnější je na ploškách chodidel, kde dosahuje průměrné tloušťky osm milimetrů, a nejtenčí je na obličeji řekněme dva milimetry. Těchto partií se pachatel pochopitelně ani nedotkl. Kůže na prsou je o něco silnější než na obličeji, ale tenčí než na zádech. Pachatel to dobře věděl a postupoval podle toho.“

„Jak můžete učinit tak přesný odhad?“ ptá se Jez.

„Protože jsme v ruce Bárta Millera nalezli tři různé kusy kůže. Dva kusy byly prakticky totožné, zatímco třetí byl poněkud větší a hrubší. Tento poslední kus pocházel ze zad oběti. Dva menší kousky pak z jeho prsou. Stříbrný jazyk stahoval kůži od hlavního řezu na prsou směrem dolů, až se dostal k řezu po stranách pod podpažními jamkami. Tím získal dva kusy kůže z prsou. Kůži na zádech pak stáhl vcelku.“

„Jak dlouho mu taková procedura mohla trvat?“ ptá se znovu

Jez.

„To záleží na spoustě věcí.“

„Na čem třeba?“

„Částečně na tom, zda se mu oběť vzpouzela, ale i na chladnokrevnosti a zručnosti pachatele. Hrubým odhadem lze říci, že celý proces pravděpodobně trval něco kolem půl hodiny. Možná méně.“

Red zamyšleně sepíná prsty.

„A co jazyk? Vyřízl mu ho předtím, než ho stáhl, nebo až potom?“

„Potom. Rozhodně až potom.“

„Proč?“

„Hovoří pro to tři různé okolnosti. Za prvé není na stažené kůži v Bártově ruce dostatečné množství krve, aby to naznačovalo, že mu pachatel vyřízl jazyk před stahováním. Kdyby to byl Stříbrný jazyk udělal, všechno by byla samá krev. Koneckonců jsme to už viděli při ostatních vraždách.

Za druhé, kdyby mu byl vyřízl jazyk před stažením z kůže, musel by budto počkat, až oběť přestane krvácet čímž by se zvýšila doba, kterou by musel strávit v domě, a tím také pravděpodobnost, že bude dopaden , anebo by musel pracovat pod sprškami krve.

A konečně za třetí se domnívám, že pachatel Bárta otočil nohama vzhůru, než na něm začal pracovat.“

„Nohama vzhůru?“ diví se Red. „Proč?“

„Stříbrný jazyk je sadista. Činí mu potěšení působit ostatním bolest. A pokud je oběť otočena nohama vzhůru, udržuje se v hlavě krevní tlak, takže je oběť déle při vědomí, což zvyšuje její utrpení. Na spodním prádle Bárta Millera je navíc relativně málo krve. To odpovídá hypotéze, že se prádlo nacházelo nad linií stahování, což by bylo možné pouze v případě, že byl Bart Miller otočen hlavou dolů.“

„A pak ho Stříbrný jazyk obrátil zpátky?“

„Musel. Alespoň jsem o tom osobně přesvědčen. Bart Miller totiž nezemřel následkem rozsáhlé ztráty krve.“

„Ne?“

„Ne, i když by k tomu nakonec stejně došlo. Ve skutečnosti zemřel na srdeční selhání, pravděpodobně vyvolané šokem. Jeho tělo sice vydrželo, co muselo snášet i když jen tak tak , ovšem jeho mysl nikoliv.“

Lubeszkiho hlas je klidný, jako by četl fotbalové výsledky. „Domnívám se,“ uzavírá, „že Bart Miller zemřel hrůzou.“

47

Zemřel hrůzou. Lubeszkiho slova tančí Redovi v lebce, když se prochází bytem Bárta Millera. Teplý večer venku se pomalu mění v další dusnou noc.

Red nejprve kontroluje šatník. Žádné biče, žádné řetězy, žádné kožené postroje. Bart dával očividně přednost konvenčnímu sexu. Možná když celý den pracujete s kůží, ve volném čase ji už nechcete ani vidět.

Red se vrací do obývacího pokoje. Židle, na níž bylo nalezeno Bártovo tělo, tam stále stojí. V horních rozích opěradla jsou patrné rýhy, kde měl Bart svázané kotníky.

Jste připoutáni za kotníky a zápěstí k židli a na sedátku ležíte obráceně, takže vám horní část trupu visí volně dolů. Krev se vám hrne do hlavy a udržuje vás při vědomí, zatímco se nad vámi někdo dává do práce s nožem v ruce.

Red cítí bolest Bárta Millera. Převaluje ji na jazyku, přehazuje ji přes dásně a zatlačuje do zadní části hrdla. Mučivá bolest Bárta Millera a nevýslovná rozkoš Stříbrného jazyka. Řemeslník či chirurg, který zajíždí blyštivým ostrým kusem kovu do lesknoucího se masa a stahuje kůži, jako když loupete pomeranč.

Při stahování nerozcupuješ kůži na kousky. To, co vytvoříš, je vlastně jakési zvrácené umělecké dílo. A my si mysleli, že jsi jen obyčejný násilnický parchant. Omlouváme se za podcenění.

Jenže pokud si kůži neodneseš s sebou, proč vůbec někoho stahuješ? Pachatelé, kteří své oběti stahují, obvykle kůži k něčemu potřebují. Jenže Stříbrný jazyk pro sebe kůži nechtěl. Všechnu ponechal na místě činu, strčil ji Bártovi do levé ruky. Jedinou věcí, kterou si odnesl, je jako obvykle jazyk. Ale proč?

Možná ho někdo při práci vyrušil a Stříbrný jazyk musel kvapně odejít, takže jen namačkal kůži do Bártovy ruky, místo aby ji úhledně složil. Jenže to nedává smysl. Kdyby tolik spěchal, jednoduše by kůži odhodil na podlahu. A kromě toho Lubeszki říkal, že jazyk byl oběti vyřezán až po stažení. Takže pokud by vrah musel odejít těsně po stažení, zůstal by jazyk na svém místě.

K proč se ještě vrátíme. Teď zkusme zjistit jak.

Lowe jim řekl, že žádný z jeho zaměstnanců se nezabývá stahováním kůže ze zvířat. To se provádí dříve, než se k nim kůže dostane. Je to mezičlánek mezi jatkami a koželužnou.

Kdo je tedy mezi jatkami a koželužnou? Mohl být vrahem některý z Loweových dodavatelů?

Stahování zvířat může být dobrou průpravou, než člověk „povýší“ na lidské oběti. A navíc by se nemuselo nutně jednat o mrtvá zvířata. FBI má teorii „vražedné triády“ tří charakteristik, z nichž téměř všichni masoví vrazi vykazovali v dětství alespoň dvě. První z nich je pomočování. Druhou žhářství.

A třetí krutost ke zvířatům.

Jak velký krok je třeba ujít od přibíjení kočičích zdechlin na vrata ke stahování člověka zaživa?

Redovi se honí hlavou souvislosti. Vražedná triáda. Žhářství.

Žháři obvykle rádi obdivují své dílo. Policie se vždy zaměřuje na dav lidí okukujících nějaký požár. Pokud byl požár založen úmyslně, pak existuje značná pravděpodobnost, že se žhář nachází mezi přihlížejícími. Jenže Stříbrný jazyk se nevrací, aby si prohlédl své dílo. A jedinou vraždou, ke které se seběhli lidé, byla vražda Philipa Rhodese, přestože v případě zavraždění Jamese Cunninghama byla v okolí domu spousta novinářů. Od té doby se na žádném místě činu nikdo znovu neobjevil. Na tělech navíc nikdy nebyly žádné stopy.

Red si vkládá hlavu do dlaní. Beznadějný případ. Čtyři mrtví lidé a on pro ně nemůže vůbec nic udělat.

A co je ještě horší, nemůže nic udělat ani pro ty, kteří ještě netuší, že po nich jde vrah.

48

Red se vrací domů po deváté a Susan tu ještě není. Nejspíš se zdržela v práci.

Red nechává auto u domu a vyráží směrem k Paddington Station. Přechází přes Sussex Gardens, které rozdělují zámožné od spodiny s účinností plotu s ostnatým drátem. Jižně od Sussex Gardens stojí na čistých chodnících obrovské a pyšné domy. Severně se to jen hemží odpadky a opilci. Dva světy rozdělené skupinou semaforů. Red přemýšlí, jak dlouho asi potrvá, než nemajetní učiní onen krátký krok přes cestu a obrátí jižní část vzhůru nohama.

Prochází ulicemi, kde minulý měsíc hráli na honěnou s Kevanem Latimerem. Večer šumí podivnou směsicí jazyků, která je pro letní Londýn příznačná holandští turisté, bengálští prodavači novin, skotští dělníci. Na rohu jedné ulice postává hlouček fotbalových fanoušků s tetováním na odhalených hrudnících a s tvářemi rudými horkem a alkoholem. Zpívají hlasitě a výhružně, takže kolemjdoucí vstupují do cesty, aby se jim vyhnuli velkým obloukem.

Red prochází uprostřed toho všeho a ztrácí se ve vlastním silovém poli, v němž je okolní svět pouze lepenkovou kulisou myšlenek a obav honících se mu teď hlavou. Po chvíli odbočuje doleva, míjí 7Eleven a noří se do metra. Red nejel metrem více než rok a sám moc nechápe, proč to dělá zrovna teď.

Barvy tras na plánku metra jsou propletené jako lidská střeva. Hnědá barva trasy do Bakerloo mezi Harrow a Charing Cross. Žlutá elipsa Circle Line lemující Zónu 1, která se odvíjí v nekonečné smyčce. Red se usmívá. Tak to jsou dva.

Může jet na západ, nebo na východ. Západním směrem dojede do St. James‘ Parku, odkud je to jen pár kroků ke Scotland Yardu.

Zpátky do práce. Zpátky k bezvýslednému pátrání. Red pojede na východ.

První souprava Circle Line přijíždí do dvou minut. Otevírají se dveře vagonu, který je téměř prázdný. Red nastupuje a sedá si. Na sedadle vedle něj leží odhozený kus Evening Standardu s lososově růžovými stránkami. Finanční příloha. Red se ani nenamáhá ji číst.

Vlak míří do tunelu a Red vidí na černém pozadí zakřiveného protějšího okna svůj vlastní odraz, přehnaný a zkreslený. Celo jako by mu úplně mizelo ve stropě vagonu.

Vlak se částečně plní na Edgware Road a pak znovu na Baker Street, takže nakonec jsou obsazená prakticky všechna sedadla. Lidé v pohybu, kteří se v mezích svých bezvýznamných životů přesunují z místa na místo.

}e mezi nimi Stříbrný jazyk?

Red se pomalu rozhlíží po vagonu a hledá možné podezřelé. Vyřadme ženy, děti a důchodce a uvidíme, co nám zbude. Přímo naproti němu sedí tlustý muž v baseballové čepici a zeleném tričku. Na nohou má teplákové kalhoty zastrčené do kotníkových tenisek, které září novotou. Oblečení by odpovídalo, ale tenhle hejhula má příliš přes váhu, než aby mohl být pachatelem. A co ten chlápek vedle něj, který vypadá trochu jako Salman Rushdie? Skrz řídnoucí tmavé vlasy mu prosvítá temeno a pod ústy se mu začíná rýsovat náznak druhé brady. A vedle něj sedí muž v proužkovaném obleku, růžové košili a žluté kravatě s motivem větrných mlýnů. Světlé vlasy má na bocích sestříhané nakrátko a uprostřed ulízané dozadu. Obchodní bankéř. Americký psychopat.

Tohle je směšné. Žádný z nich to není. Nemůžete se přece na každého člověka dívat, jako by to byl masový vrah.

Jenže Red to dělá. Přesně tohle teď dělá.

Hlavou se mu začínají honit čísla: Kolik lidí se každý den přepravuje metrem? Někde četl, že dva nebo tři miliony. Většina z nich používá metro přinejmenším dvakrát denně cestou do práce a večer zpátky domů. A většina těchto lidí se jím přepravuje během špičky. Takže kolik lidí se nachází v podzemním systému metra právě teď, v létě ve čtvrt na devět večer? Nějakých půl milionu?

Půl milionu. Ve středním Londýně žije osm milionů lidí. Takže pravděpodobnost, že Stříbrný jazyk se teď, právě teď, nachází v některém vlaku nebo na některý čeká, činí jedna ku šestnácti. Jedna ku šestnácti. To by skoro stálo za to zastavit celé metro a žádat na každém pasažérovi alibi.

Jo. Jasně. To by vážně stálo za to.

A pak se pravděpodobnost začíná dramaticky snižovat. Jaká je pravděpodobnost, že se Stříbrný jazyk nachází právě v této soupravě, právě ve vagonu, ve kterém sedí Red? Nebo o vagon dopředu či dozadu? Nebo v některé stanici, kterými projíždějí? Jaká je pravděpodobnost, že je to některá z těch tváří, které se během krátkých zastávek mezi dvěma tunely mihnou za oknem? Co si takhle opravdu hodit kostkou? O kolik byste se vsadili, že se Stříbrný jazyk, Red i příští oběť nacházejí ve stejné soupravě? Přímo v tomhle vagonu? To už je větší naděje vyhrát v loterii, a tam máte pravděpodobnost jedna ku 14 milionům.

Red sedí ve vlaku, probírá se permutacemi a v duchu zapisuje pravděpodobnosti křídou na tabuli tak dlouho, dokud se mu čísla nezačnou plést jedno přes druhé a honit se mu hlavou příliš rychle, než aby je dokázal sečítat či odečítat. Plácá se po tváři, aby se probudil, a zároveň si uvědomuje, že se na něj lidé dívají úkosem. A pak už vlak zastavuje v St. James‘ Parku nedaleko od Scotland Yardu a Red s hrůzou zjišťuje, že urazil dvě třetiny okružní trasy Circle Line, aniž by si to vůbec uvědomil.

49

Susan je doma, když se Red vrací. Je doma a srší vztekem.

Leží zabořená před televizí a sleduje reklamní přestávku uprostřed zpráv o desáté. Obrazovka hraje všemi barvami a potí se záběry ze sportovního klání. Reklama na Nike.

„Doufám, že máš nějaké pádné vysvětlení,“ cedí Susan skrz zuby.

Red se na ni překvapeně dívá. „Vysvětlení? Čeho?“

Vztek jí tryská z nitra a proudí ven očima. „Dneska v Kensington Pláce. Naše výročí svatby. Vzpomínáš?“

Pocit viny a studu zasahuje Reda přímo do břicha.

„Ach, Susan. Panebože. Strašně se omlouvám. Příšerně mě to mrzí. Měli jsme další…“

„Poslals mi fax, ve kterém jsi mi sděloval, že dneska půjdeme na večeři. Fax s velkým srdcem, nápisem ‚Milostný dopis‘ a spoustou malých srdíček uvnitř. Vzpomínáš?“

Susan nekřičí. Zatím. Tím hůř. Pro Reda by bylo snazší, kdyby se neudržela a rovnou začala ječet. Pak by si mohli zvýšeným hlasem vyměňovat urážky a vina by se rozdělila mezi oba dva. Pokud ovšem Susan zůstane klidná, bude moci na Reda kydat všechnu špínu v silných vrstvách tak dlouho, až ztratí nervy on a vyjede po ní, čímž se proviní hned dvakrát: nejen tím, že zkazil plánovanou schůzku, ale i tím, že na ni začal křičet. Když Susan chce, dokáže si s Redem pohrávat lépe než s kýmkoliv na světě.

„Susan. Miláčku.“

Red činí jediný krok směrem k ní a zastavuje se. Rozhodně není tak neuvážený, aby se jí v této náladě pokoušel dotýkat. Na kůži jí vyvstávají drobné ostny vzteku jako bodliny dikobraza.

„Já vím, že nemůžu říct nic, čím bych to nějak napravil, Susan, ale nech si alespoň vysvětlit, co se stalo. Dneska jsme měli další vraždu. Spadl jsem do toho až po uši. Od oběda jsem bez přestávky pracoval.“

Není to tak docela pravda, ale je to lepší, než kdyby řekl: Málem jsem se zbláznil v metru.

„Máš vůbec ponětí, Rede, máš vůbec ponětí, cos dneska provedl?“

„Susan, já…“

„Ne. Nech mě to dokončit. Pak dostaneš slovo.“

Susan na chvíli utichá, jako by se snažila vymyslet, kde má začít, přestože si tenhle projev určitě v duchu stokrát nacvičovala, když čekala, až se Red vrátí.

„Tak podívej, Rede. Pokoušíme se celou tu záležitost nějak slátat dohromady. Ty ze sebe začneš dělat romantika, jako bychom spolu právě začali chodit, a ne jako bychom se snažili zachránit naše posrané manželství. Pošleš mi dokonce fax, vážně moc milý fax. A když se já pak po dost dlouhé době cítím alespoň o trochu vřeleji a odhodlám se přispět taky svou troškou, aby byl dnešní večer výjimečný, když jdu a nastříkám si trochu parfému tady a tady…,“ Susan si klepe na krk a zápěstí, „…tak tady nakonec trčím až do osmi. Říkám si, že na Kensington Pláce nejspíš pojedeš rovnou z práce, protože toho máš v poslední době hodně, a tak si vezmu taxíka, abych tam byla včas, a pak tam hodinu sedím jako pecka, třikrát ti volám na mobilní telefon třikrát a pokaždé se mi ozve ten zasraný digitální hlas, co tvrdí, že volaná stanice je nedostupná, a všichni lidi v restauraci se na mě dívají takovými těmi krátkými bočními pohledy, aby nebyli příliš nápadní, a všichni do jednoho si myslí: ‚Ubohá stará štětka, její amant nepřišel.‘ A tak nakonec nechám čekání, jedu domů, celou cestu si můžu oči vyplakat a přemýšlím, jak moc tě chci zabít, protože jestli fakt chceš být parchant, tak je to jedna věc, ale jestli řekneš, že se budeš snažit, a pak se i přesto chováš jako parchant, tak jsi jen ubohé zasrané hovado a já nevím, proč se s tebou vůbec otravuju.“

Susan vstává, prochází kolem Reda do chodby a vychází po schodech do ložnice. Dveře od ložnice nechává otevřené. Red dnes evidentně nedostane slovo, jak mu před chvílí slíbila.

Odchází do kuchyně a staví na sporák konvici s vodou. Strká do hrnku pytlík s čajem, zalévá ho trochou mléka a přisypává ze skleničky cukr. Bílý cukr ozdobený tmavě hnědými kávovými zrnky. Lžička se mu zachycuje o okraj hrnku a cukr se rozsypává po celé kuchyňské lince. Red kleje a pravou rukou zametá zrnka do dlaně levé ruky.

Znám lidi, jejichž manželství ztroskotalo, myslí si. Slyšel jsem je o tom hovořit a slyšel jsem je plakat. Ale až do této chvíle jsem nikdy doopravdy nepochopil, jaké to skutečně je. Všechny ty drobné částečky, které dohromady vytvářejí’manželství, mi proklouzávají mezi prsty jako písek, a čím více se je snažím zachytit, tím více se rozsypávají a navždy mi kamsi unikají.

A taky znám lidi, kteří si úmyslně vymýšlejí hádky, protože usmiřovací sex je tak úžasný. Dokonce tak úžasný, že dokáže vynahradit vše ostatní, co ve vztahu chybí. Takový vztah pak lze udržet pouze jeho neustálým natahováním sem nebo tam a napínáním až k prasknutí a následným labužnickým pošušňáním, když se poté s hlasitým švihnutím opět smrskne do původního tvaru. A to vše jen kvůli obavám, že kdyby zůstal příliš dlouho nehybný a statický, zhroutil by se do sebe a vyprchal by z něj všechen vzduch.

Konvice vaří. Red zalévá hrnek vodou a pohupuje čajovým pytlíkem tak dlouho, až je čaj dostatečně tmavý. Nato odhazuje pytlík do koše a vychází do ložnice. Susan už leží v posteli, zády otočená ke dveřím. Red usrkává čaj a pokládá ho na stolek.

„Můžu teď něco říct já?“

Susan se ani nepohne. Red několik vteřin vyčkává a pak se rozhoduje pochopit ticho jako souhlas. „On znovu udeřil.“

„Kdo?“

„Stříbrný jazyk.“

„Kdy?“

„Dneska. Hned potom, co jsem ti faxoval. Doslova. Zrovna jsem odcházel od faxu a chystal se, že si s Jezem půjdu koupit sendvič, když zazvonil ten telefon.“

„Já to nechci slyšet, Rede.“ Susanin hlas zní pod přikrývkou tlumeně.

„Čtvrtá oběť, Susan. Čtvrtá oběť! Muž jménem Bart Miller. A víš, jak ho Stříbrný jazyk zabil? Stáhl ho z kůže, Susan. Zaživa ho stáhl z kůže a tu kůži mu pak zmačkal a strčil do ruky. Čtvrt hodiny po tom, co jsem ti faxoval, jsem se díval na člověka, který neměl na trupu vůbec žádnou kůži. Teď už to chápeš?“

Přikrývka se začíná vlnit a Susan se obrací směrem k němu.

„Tohle už jsme řešili, Rede. Bylo by mi úplně jedno, kdyby toho tvého Bárta Millera našli třeba v Temži s nohama v koši na beton. On není můj manžel a není to můj přítel. Je mi to fuk. Copak to nechápeš?“

V Redovi to začíná vřít. V hrdle mu bublá žhavá láva.

„Bart Miller visel hlavou dolů, aby byl déle při vědomí. Přesně věděl, co se s ním děje. Lubeszki předpokládá, že to mohlo trvat až půl hodiny. Po celou dobu, co mu vrah stahoval kůži z hrudníku a zad, to Bart Miller dokonale cítil. Umíš si to představit, Susan? Umíš? Půl hodiny, během které ti každá bolestí prodchnutá vteřina připadá jako sto let. Zkus si to aspoň na chvíli představit a pak možná pochopíš, proč se chovám, jak se chovám.“

Susan se znovu obrací zády k němu. Red si sedá na postel a chytá ji za ramena. Kdesi uvnitř kypí vztekem a bezmocností, že ho Susan odmítla vyslechnout.

A náhle jako by beznaděj jeho vzteku přešla nějakým způsobem na Susan. Susan se obrací na záda a přitahuje si ho k sobě. Omotává mu paže kolem ramen a strká mu ústa do vlasů. Oba teď plácají nesmysly, jeho výkřiky přecházejí ve vzlykání a Susan vydává drobné a nesmyslné konejšivé zvuky.

Přitahuje si k sobě jeho tvář, její rty se dotýkají jeho a jejich jazyky jazyky se začínají dotýkat jako elektrické vodiče uprostřed otevřených úst. Jeho ruce zajíždějí pod její noční košili, nacházejí lem a vyhrnují ho nad stehna, takže všechna temná zákoutí pod jejím pupkem jsou teď dokonale odhalená. Košilka se zvedá stále výš, vyhrnuje se nad prsa a pak už se Susan zvedá z polštáře, aby si ji mohla přetáhnout přes hlavu. Přitom šmátrá Redovi po košili a kalhotách a oba společně odkopávají přikrývku, takže jí teď polovina leží na posteli a polovina na zemi. Oba jsou už nazí; Red leží mezi jejíma nohama, Susan se natahuje, aby ho nasměrovala do svého nitra, Red zavírá oči…

Stažen z kůže zaživa.

Cítí, jak se pod jeho dotekem vlní kosti Susaniných boků, a ten dotek jako by byl jeho jediným spojením s realitou. Začíná vířivě unikat z tohoto světa. Jediné, co teď vidí pod víčky, jsou výjevy, které vídává až příliš často: kůže vražená do ruky, těla visící ze zábradlí, lžičky zaklíněné v ústech a kaluže krve namísto jazyků. Objevují se znovu a znovu a znovu, a když raději otevře oči, jsou ty výjevy stále zde a mísí se se Susaninou tváří, než se konečně rozplynou v řídkou páru.

Red se dívá pod sebe. Jeho penis ochable a bezmocně visí a zdá se, že se mu vysmívá. Tohle je tedy ona velkolepá vášeň, kterou prý poskytuje usmiřovací sex.

Red slézá z postele, aby se natáhl pro slipy a zakryl jimi svůj stud. Bere ze stolku dosud horký hrníček s čajem a schází po schodech do obýváku, kde pak sedí před televizí, na nic se nedívá a k smrti se nenávidí.

50

STŘEDA 14. ČERVENCE 1982

Eric vydržel týden, než se někomu přiznal. Red vydržel tři měsíce, ale už to nemůže déle snášet.

Nemine jediný den, aby nemyslel na toho chlapce a nepřemýšlel, jak to s ním dopadlo. Jestli je mrtvý, nebo živý, jestli dopadl dobře, nebo je z něj mátoha. Jak se jmenoval. Nemine jediný den, aby si Red v duchu nepřehrával těch několik vteřin hrůzy a aby ho neužírala zoufalá muka.

Dva týdny po nehodě hltal všechny místní zprávy a noviny a třásl se hrůzou, že se dozví, zda stejně jako bratr překročil linii označenou slovem VRAH. Dodnes každý den prochází kolem místa, kde chlapce přejel. Policie už odstranila žlutou ceduli s nápisem: ZDE SE STALA NEHODA: MŮŽETE POMOCI?, ale nepodařilo se jí spolu s ní odstranit i Redovu vinu. Red již ví, co všechno musel Eric vystát. Ví, jaké to je dusit se pod tíhou té obrovské věci uvnitř vás, toho tajemství, které je tak gigantické, že se začnete obávat, zda je vaše tělo fyzicky dost silné, aby ho dokázalo unést. Většinu času ho tahle nestvůra jen tlačí uvnitř žaludku, ale někdy se vynoří do Redova hrdla chce se podívat ven na okolní svět a vyzývá Reda, aby ze sebe vyklopil pravdu.

Red nedokáže spočítat, kolikrát se již natahoval po telefonu, aby zavolal na policii a přihlásil se k odpovědnosti. Došel už tak daleko, že zvedl sluchátko a vytočil číslo. Ale nikdy nevydržel tak dlouho, aby uslyšel, jak mu někdo odpovídá, protože kdyby se mu někdo ozval, možná by mu všechno řekl. Jenže on vždycky zavěsí, než se hovor propojí přes éter. Nikdy neslyšel na druhém konci linky vyzváněcí tón.

Protože komu by to teď prospělo? Tomu chlapci by to už stejně nepomohlo. Neposloužilo by to žádnému účelu, protože to byla pouze nehoda, a tím se to lišilo tím se to sakramentsky lišilo od toho, co postihlo Erika a Charlottě Loganovou. Eric chtěl té dívce ublížit, i když si nepřál ji rovnou zabít. Jenže Red nikdy neměl v úmyslu toho chlapce přejet. Nechce jít do vězení za obyčejnou nehodu.

Alespoň si to říká. Namlouvá si to už tři měsíce. Jenže teď už si není tak jistý, zda by pro něj vězení nakonec nebylo lepší. Nedokáže už nést toto obrovské břímě. Nedokáže dál žít se stále tíživějším pocitem viny.

Udělal státnice, dostal diplom a teď si hledá práci. Jeho život teď stejně uvízl na mrtvém bodě.

Krátce po obědě, když slunce poprvé za celý den šilhavě vykukuje zpoza mraků, vyráží Red na dlouhou chůzi k policejní stanici. Tuhle trasu už jednou absolvoval, když šel v zimě udat Erika. Jenže tentokrát jde policii vydat sám sebe.

51

STŘEDA 9. ZÁŘÍ 1998

Komisař tiskne oběma rukama Redovu pravici. „Rede. Rád vás vidím.“ Usazuje Reda do křesla. „Posaďte se, prosím. Kávu? Čaj?“

„Není třeba, děkuji.“

Red klesá do křesla a cítí, jak se bílé kožené podušky rozšiřují pod jeho vahou. Komisař přechází k opačné straně stolu a sedá si. Hlavu má přitom dobrého půl metru nad Redem. Základní taktika drobného zastrašování. Z hlubin křesla musí Red ke komisaři po celou dobu schůzky vzhlížet. Přitom si mohl komisař klidně sednout do druhého koženého křesla dva metry od něj, nebo dát Redovi normální židli.

Proč nejsi důsledný a nenaplánuješ schůzku na pozní odpoledne, myslí si Red, kdy mi bude slunce svítit přímo do očí, takže nic neuvidím?

„Jak jste na tom s tím případem, Rede?“

S tím případem. Jen s jedním. Když se tenhle případ objevil, sebrali jim veškerou ostatní agendu. Ze to tedy pomohlo…

Ale aspoň komisař nechodí kolem horké kaše. Red se rozhoduje, že bude stejně přímý.

„Obávám se, že moc dobře ne. Případ už se táhne přes čtyři měsíce, a my nemáme absolutně nic.“

„Vůbec nic?“

Ty dobře víš, že nic, troubo. Těžko bys mě předvolával na kobereček pardon, ke konzultaci , kdybychom měli podezřelého ve vazbě a kdyby šlo o neprůstřelný případ pro státní zastupitelství.

Red zachovává nezúčastněný výraz.

„Nic. Náš pachatel“ Red se o něm před komisařem nezmiňuje jako o Stříbrném jazykoví „nezanechává na tělech žádné fyzické stopy. Pitvy všech čtyř obětí vyšly v tomto ohledu zcela naprázdno. Přátelé, sousedi, kolemjdoucí, nikdo nic neviděl. Na žádném z míst činu jsme nenašli žádné známky vloupání nebo násilného vniknutí. Budto pachatel přesvědčí oběti, aby mu otevřely dveře a my nevíme jak , anebo prochází otevřeným oknem. Vraždy započaly v květnu, kdy bylo neobvykle teplé počasí, takže lidé nechávali okna v noci otevřená. Ovšem oběti nemají vůbec nic společného kromě skutečnosti, že si je pachatel vybral. Žádní společní přátelé, žádné společné zájmy. Veškeré spojitosti, které jsme objevili, se dříve či později ukázaly jako neopodstatněné, jak jste jistě slyšel.“

„Ano. Slyšel jsem o tom. Ale přesto bych si to rád poslechl od vás.“

Ty dobytku. Tohle je poslední, co potřebuju.

„Domnívali jsme se, že by se mohlo jednat o spojitost v oblasti homosexuální orientace. První tři oběti přinejmenším experimentovaly s nějakou formou homosexuality. Ovšem poslední oběť, Bart Miller, byla podle všech dostupných důkazů heterosexuálem, a navíc se silně vyvinutým libidem. Rovněž jsme prověřovali možnost, že se pachatel mohl zaměřovat na muže, kteří žijí sami, ovšem třetí oběť, James Buxton, této hypotéze odporuje. Bydlel se svým bratrem. Mimochodem, jejich byt byl zatím jediným místem činu, kam nebyl přístup z přízemí. Při hledání spojitostí nás také napadlo, že stažení Bárta Millera z kůže mohlo nějak souviset s jeho povoláním koželuha, ovšem žádná další oběť nebyla zavražděna způsobem, který by jakkoliv souvisel s její profesí. Pokud ovšem objevíme účetního, který se unudí k smrti, budeme samozřejmě muset tento názor korigovat.“

Komisař se nesměje. „Takže teď čekáte na nějaký průlom, Rede?“

„Vůbec ne.“ Obranný postoj. „Na nic ‚nečekáme‘. Děláme, co je v našich silách, aby ten průlom co nejdříve nastal.“

„Je to pravděpodobné?“

„Nevím. Zatím není na obzoru. Jenže to nemusí dlouho trvat. Průlom je průlom. Může přijít, když to nejméně čekáte. Pokud pachatel zanechá někde otisk nebo nějakou tělesnou tekutinu, případně pokud ho někdo uvidí, pak náhle budeme mít spoustu věcí, na kterých se již dá stavět.“

„Ale momentálně jen honíte stíny?“

Red vzdychá. „Ano. Momentálně jen honíme stíny.“

V komisařových rukou se otáčí zelené skleněné těžítko.

„A co vy, Rede? Jak to všechno snášíte vy?“

Takže o tomhle má být celá tato schůzka.

„Tak, jak se dá za podobné situace čekat.“

„Nemá ta záležitost nějaký vliv na vaše, eh, duševní zdraví?“

Na moje duševní zdraví? Ale vůbec ne. Akorát pomalu a tichoučce blbnu. Nedělejte si starosti.

„No, členové mého týmu i já pochopitelně tvrdě pracujeme, takže jsme všichni unavení a pravděpodobně i trochu otupělí…“

„Navštívil jste některého psychologického poradce?“

„S jednou psycholožkou jsem onehdy mluvil v rámci povinné čtvrtletní prohlídky.“

„Víte, k čemu dospěla?“

„Ne, to nevím. Ale předpokládám, že na mně nic nenašla.“

„Proč to předpokládáte?“

„Protože se mi od té doby neozvala.“

„Ale mně ano.“

Zelené těžítko je zpátky na stole a komisař teď drží v rukou tenkou hnědou složku.

„Byla vámi natolik znepokojená, že se její zpráva dostala přímo ke mně. Chcete vědět, co se v ní píše?“

Ani v nejmenším, myslí si Red. Mávne souhlasně rukou s nenuceností, kterou vůbec necítí.

Jenže komisař složku ani neotevírá. Očividně si zprávu velmi pečlivě pročítal.

„Píše se v ní, že jste se ocitl pod hladinou stresu, která je, cituji, ‚naprosto nesnesitelná‘. Podle názoru psycholožky narušilo dlouhodobé selhávání vaši sebeúctu, takže nejste schopen učinit cokoliv, co by znamenalo patrný pokrok směrem k vyřešení případu. Psycholožka dospěla k závěru, že pokud nezvolníte tempo, mohl byste se nervově zhroutit.“

„To je směšné.“

„Opravdu?“

„Ano, opravdu. Jsem ochoten připustit pravdivost prvních dvou tvrzení, o hladině stresu a o sebeúctě. V tomhle má pravdu. Na to by ostatně přišel i úplný psychiatrický nedouk. Ale rozhodně se nenacházím na pokraji nervového zhroucení. A jakýkoliv náznak, že ano, je naprosto absurdní.“

Komisař si odkašlává. „Byl byste ochoten přejít na nějaké jiné případy?“

„Ne, nebyl.“ Procítěně a naléhavě.

„Proč ne?“

„Bylo by to absolutně kontraproduktivní.“

„Mohlo by vám to zachránit zdraví.“

„Moje zdraví je v naprostém pořádku. Nebo alespoň docela dobré. A rád bych zdůraznil, že pokud mě odvoláte z případu, dramaticky snížíte pravděpodobnost, že toho člověka dopadneme.“

„Zatím jste v tom případu příliš slávy nesklidili.“

Jauvajs. Red mžourá očima.

„Ne, zatím ne. Ale máme dobrý tým a navzájem si důvěřujeme. Pachatel je dobrý. Velice dobrý. Nejlepší, s jakým jsem se kdy setkal, abych pravdu řekl. A já si při vší úctě nemyslím, že by se někomu jinému při pátrání dařilo lépe. Můj tým včetně mě samotného se skládá z nejlepších lidí, kteří jsou k dispozici. Odvolejte mě z případu nebo z něj odvolejte kohokoliv jiného a budete začínat od nuly.“

Red se tiše dívá na zelené těžítko a hnědou složku, zatímco komisař přemýšlí, jak se zachovat. Zelená a hnědá. Přírodní barvy.

„No dobrá, Rede. Věřím vašemu úsudku i když si po pravdě řečeno myslím něco jiného. Ale chci, abyste přistoupil na častější schůzky s psychologem, než jaké odpovídají vašemu čtvrtletnímu programu.“

„Na jak časté?“

„Na měsíční.“

Red polyká protesty. Tyhle poradce nesnáším. Nevydrží se mnou mluvit déle než pět minut, aniž by se zmínili o mém zasraném bráchovi. Čtyřikrát ročně to stačí až až. Dvanáctkrát ročně to bude moje smrt. Jenže teď zrovna nemám na vybranou. Buď ohnu záda, nebo ztratím případ.

„No dobře.“

„A pokud mi psycholog doporučí, že byste měl být z případu odvolán, nebudu váhat a jeho doporučení vyhovím.“ Red neříká nic.

Komisař vstává, čímž dává najevo, že rozhovor je u konce. Doprovází Reda ke dveřím a s rukou téměř na klice se k němu otáčí.

„Chci, aby byl ten muž dopaden, stejně jako vy, věřte mi. Pouze si nepřeji, aby vás při té příležitosti museli odvézt do blázince. Na shledanou, Rede. A průběžně mě informujte.“

52

Když šel Red naposledy do Parkside, měl téměř nadpřirozeně zjitřené smysly detaily, zvuky, obrazy, to vše se mu vtloukalo do mozku, když zápasil s vlastním svědomím. Ale teď jako by přepnul na autopilota. Matně si uvědomuje, že kráčí po chodníku, že zahýbá doprava a doleva, když je potřeba, ale nevidí a neslyší skoro nic. Když dorazí k policejní stanici, lehce se vyleká, jako by ho překvapilo, kde se to ocitl.

U čelního pultu nikdo nesedí. Red před ním chvíli postává a snaží se uvést mozek zpátky do provozuschopného stavu. Jako by ho jeho rozhodnutí zbavilo schopnosti uvažovat. Nic si nemyslí, nic necítí. Nenacvičuje si slova, která řekne. Nemá lechtání v žaludku. Nic.

Otáčí se od pultu a dívá se na informační vývěsku na protější stěně. Výzva k pomoci při vyšetřování nehody je připíchnutá uprostřed a je to jediná výzva, kterou napůl nepřekrývají jiná oznámení. Jednoduché MŮŽETE POMOCI? s uvedením doby a místa dotyčné nehody. Žádná jména. Žádné další podrobnosti. Klidně se to mohlo stát někomu jinému.

Každým okamžikem se tu teď objeví policista a Red se ke všemu přizná, přijme trest jako muž a začne znovu. Tak proč se cítí tak vyhasle?

„Přejete si, pane?“

Red povyskočí úlekem. Otáčí se od vývěsky a dívá se na muže, který se nějakým záhadným kouzlem právě zhmotnil za pultem. Je to mladý strážník, nemůže mu být o moc více než Redovi. Dvacet a něco. Dost mladý na to, aby měl na obličeji stopy po akné. Zapálený zajíc.

Na strážníkově vzpřímeném, ale nikoliv toporném postoji j cosi, co Redovi říká, že tenhle člověk miluje svou práci. Miluje j poněvadž upřímně věří, že to, co dělá, je dobré a správné.

Red přistupuje k pultu. Teď už ví, co chce říci. Vyhaslost j pryč.

„Chtěl bych pracovat u policie, prosím.“

53

PONDĚLÍ 21. ZÁŘÍ 1998

Keith Thompson stojí v polovině žebříku a lenivě krouží houbou po okně. Sleduje, jak se pod jeho rukama vytvářejí a poté přeskupují bílé obrazce mydlin, jak poté náhle mizejí na jeho stěrce a jak se pod ní objevuje pás dokonale naleštěného skla.

Síťované záclony zavěšené za oknem brání Keithovi ve výhledu do vzdálenějších koutů místnosti. Keith otráveně mlaská.

Ne že by byl Keith potenciálním zlodějem, který obhlíží kořist, a rozhodně není ani žádný úchylák, přestože za více než patnáct let kariéry umývače oken viděl již pěkných pár nahatých ženských. Pravda je daleko prozaičtější. Keith se prostě rád dívá, jak žijí jiní lidé. Dokonce i při statickém pohledu do prázdné místnosti se toho dá spousta vyčíst podle časopisů, knih, obrazů a popelníků.

Keith si představuje, že je detektiv, který sebere pár kousků důkazního materiálu a vybuduje kolem nich celý životní příběh. Rodiny s hašteřícími se dětmi a rodiči, kteří křičí po nich i po sobě navzájem. Mladé dvojice v prvním opojení ze společného bydlení, kdy je život ve dvou stále ještě dobrodružstvím. Staří mládenci, kteří popíjejí pivo a chlubí se svými sexuálními výkony. Pětatřicátnice, které bydlí samy a snaží se nepřipouštět si skutečnost, že je manželství možná již minulo a pokud ne, že nezbývá než zvažovat uzavření svazku založeného na pouhé citové a ekonomické výhodnosti, kdy se obě strany raději spokojí s něčím než s vůbec ničím. Superčmuchal Keith Thompson. Pochopitelně i on často stanoví nesprávnou diagnózu, ale nikdy se o tom nedozví a je mu to jedno. Umývání oken není právě duševně náročná činnost a jeho logické dedukce pouze zahánějí smrtelnou nudu během pobytu na žebříku.

Dokončuje okno se síťovanou záclonou a vystupuje na vrchol žebříku, aby se pustil do mytí okna o patro výš. Budova je rozdělená na jednotlivé byty, takže tohle okno již patří někomu dalšímu. Další průhled do dalšího života.

Zatraceně. Zatažené závěsy. A tohle navíc nejsou jen takové ty chatrné tenké hadříky, tohle jsou poctivé tlusté závěsy. Uvnitř musí spát nějaký trouba. Keith namáčí houbu do kbelíku s mýdlovou vodou a připlácává ji na okno.

Závěsy naštěstí nejsou zatažené úplně, ale vězí mezi nimi asi třiceticentimetrová mezera. Keith tiskne obličej na sklo a přidržuje si dlaně kolem očí.

Do pokoje proniká ode dveří kalné světlo. Není ho mnoho, ale stačí, aby Keith viděl dovnitř. Po levé straně stojí pohovka a před ní televizor na římse krbu. Na druhé straně pokoje u protější zdi klečí nějaká postava. Podle vzhledu zřejmě nějaká soška. A vedle ní je na světlém koberci rozlito něco tmavého. Nejspíš červené víno.

Keith těká očima. Ta skvrna není jediná. Támhle je další a další a další. Nakonec Keith vidí, že celý koberec je poset většími či menšími cákanci.

Dívá se zpátky na sošku u zdi.

To není soška.

Je to muž. Muž s ranami po celých zádech. To krev z těchto ran je rozlitá po celém koberci.

Keith cítí, jak se myšlená vodováha mezi jeho ušima vychyluje na stranu. Pouští se rukama skla a chytá se horního konce žebříku. Pravá noha mu sklouzává z příčky a máchá do prázdna. Žebřík se lehce naklání na stranu.

Keith je šest metrů nad chodníkem. Pokud spadne z takové výšky na tvrdou dlažbu, přinejmenším si zlomí nohu. Anebo obě. A dost možná taky ruku. Šest týdnů stráví v sádře a nebude moci pracovat. Pro podnik s jedním zaměstnancem to není zrovna příjemná vyhlídka. Keith slyšel o jedné ženě, která vypadla z okna ve výšce šesti metrů. Byla tak šokovaná, že ani nedokázala křičet, takže tam jen tak seděla a půl hodiny házela na stěnu vedle sebe svoje vlastní výkaly, než ji někdo objevil.

Keith se tiskne k žebříku, zoufale doufá, že se nepřevrátí, a uvědomuje si, že je úplně bezmocný. Jestli žebřík spadne, poletí v mučivě pomalé parabole, která nabere rychlost teprve ve chvíli, kdy se jeho tíha otočí kolem těžiště. A Keith bude vnímat každou nekonečně dlouhou vteřinu.

Úplně se uvolni, myslí si. Udělej ze sebe kus těsta a neutrpíš ani polovinu zranění, než kdybys sebou plácl na chodník se svaly napjatými strachem.

Ceká a čeká a čeká, až si nakonec uvědomuje, že se žebřík opět napřímil. Keith Thompson nespadne. Dneska ne.

S přehnanou obezřetností sestupuje po žebříku, podrážkami pečlivě zkouší zvlněný povrch každé příčky a pokládá na ni obě nohy, než sleze na další příčku. Je natolik zaujat snahou dostat se bezpečně dolů, že si ani neuvědomuje, že se již ocitl na chodníku, a snaží se sestoupit o další krok, o těžký třaslavý krok, jako když ve tmě scházíte do sklepa.

Třesoucíma se rukama sundává z opasku mobilní telefon a vyťukává 999.

54

Další pondělí, další mrtvola. Hořké myšlenky zahořklého člověka.

Red se dívá do poznámek. Matthew Fox, pětatřicet let. Daňový inspektor. Téměř třináct let pracoval na finančním úřadu, v současné době zaměstnán v blackheathské sekci kanceláře Lancaster House v Newington Causeway. Rozsekán pravděpodobně mačetou. Nikoliv odměřený sadismus jako při stahování Bárta Millera, nikoliv čisťounká a rychlá práce jako při popravě Jamese Buxtona. Pouze smršť běsu, která vytryskla na povrch prostřednictvím nabroušené mačety.

Matthew Fox byl zasažen více než dvacetkrát. Rány jsou dlouhé, roztřepené a některé tak hluboké, že skrz rudé maso prosvítají bílé záblesky kostí. Většina úderů směřovala do oblasti zad a ramenou. Matthewova pravá paže je téměř useknutá bezvládně visí podél boku a s ramenem ji spojuje pouze chatrný kousek chrupavky a šlachy.

Vysoké známky za technickou hodnotu. Velmi nízké za umělecký dojem.

Tělo dosud spočívá v poloze, v jaké ho našel Keith na kolenou a čelem ke zdi jako při snažné prosbě. Stříbrný jazyk ho tak musel umístit posmrtně. Red si nedokáže představit, že by někdo mohl vydržet v podobné poloze při tak setrvalém útoku. I kdyby byla oběť spoutaná, bezpochyby by se válela po podlaze a snažila se co nejvíce schoulit. A kdyby nic jiného, pouhá síla úderů by Matthewa srazila k zemi.

Na hlavě se však žádné viditelné rány nevyskytují. Budto se Stříbrný jazyk hlavě zcela vyhýbal, nebo si ji Matthew v sebeobraně přikrýval rukama. Což znamená, že nemohl být spoután.

Red klesá do podřepu, aby si mohl prohlédnout tvář oběti zezdola. Dobře ví, co uvidí, ale chce mít jistotu.

Je tam, stejně jako u ostatních vražd. Stříbrná lžička zaklíněná do jedné strany úst. Krev je všude na odhaleném trupu, nikoliv od ran mačetou, nýbrž od vyříznutého jazyka.

Ta krev je všude. Všude. Nejen na koberci, ale i na stěně nad Matthewovou hlavou a dokonce i na stropě. Red natahuje krk, aby se podíval na dlouhé cákance nad hlavou. Představuje si, jak krev odstřikovala od čepele mačety, když ji Stříbrný jazyk vytrhával z těla a zvedal ji vysoko do vzduchu, aby se napřáhl k dalšímu vražednému oblouku.

Stříbrný jazyk si musel tou krví potřísnit šaty. Musel. Tohle je jeden z prvních problémů, které Reda napadly po nalezení těla Philipa Rhodese, a dodnes se mu ho nepodařilo vyřešit.

Jakým způsobem odcházíš, chlapče? Chodíš po ulicích celý od krve? Nasedneš do auta a zamažeš celé sedadlo? Nebo se převlékneš a špinavé šaty někde vyhodíš? Kde? Kolem každého místa činu jsme prohledali všechny odpadkové koše a popelnice, ale nikdy jsme vůbec nic neobjevili.

Red přechází k oknu a vyhlíží dolů z kopce svažujícího se ke stanici Westcombe Park. Slyší skřípění vlaku, který zde právě zastavuje. Je to jeden z těch starých vlaků Southern Region, který se již prokodrcal šedivou špínou Deptfordu a Bermondsey a nyní míří do města. Tohle je celý problém Blackheathu. Je to hezké místo, ale abyste se sem dostali, musíte projet několik hrozných děr.

Red se otáčí do místnosti.

Pět mrtvých. Kolik jich ještě bude?

55

Když se Red vrací na Scotland Yard, dělá něco, co už dlouho neudělal. Zamyká se v kanceláři, odemyká jeden ze šuplíků a vytahuje složku plnou článků, které si nepověsil na stěnu.

Někdy se jimi jen tak probírá, ale dnes hledá jeden konkrétní článek. Novinářské dílko, které se objevilo v jednom nedělníku těsně po Erikově odsouzení, když byl Red u policie teprve prvním rokem. Red dodnes neví, jestli byl velmi upřímný, nebo jednoduše velmi hloupý, když řekl, co řekl. Tehdy se totiž snažil vysvětlit jedné pohledné mladé novinářce jménem Janine Bloomová, proč se obává, že se Erikův temný běs může ukrývat také v něm samotném.

Nachází nadvakrát přeložený výstřižek a rozkládá ho na stole. Slova na něj vyskakují z papíru:

Mluvím o pocitu, kdy kráčíte po ulici, vidíte úplně cizího člověka a myslíte si: „To by mě zajímalo, jaké to je tě zabít. Jaké asi je bodnout tě do srdce nebo tě kopat tak dlouho, dokud ti nepraskne hlava? Možná bych ti mohl ukousnout nos nebo ti odtrhnout ucho od lebky. Zajímalo by mě, jak by vypadala tvoje střeva, kdybych ti rozsekl břicho. Stříkala by tvoje krev na můe vysoko do vzduchu, nebo by jen dojímavě kapala na zem? Jaké zvuky bys vyluzoval, zatímco by z tebe vyprchával život?“

Tato slova řekl, protože je myslel vážně. A protože chtěl alespoň trochu vysvětlit, jaké to je být člověkem, který zradil vlastního bratra.

56

Erikova žádost o podmínečné propuštění byla zamítnuta, jak sám předem dobře věděl.

Podal si žádost, co nejdříve mohl. U většiny pachatelů odsouzených na doživotí je stanovena hranice určitého počtu let, po jejímž uplynutí se trest považuje za ukončený a oni mohou být propuštěni, pokud propouštěcí komise dospěje k závěru, že odsouzenec již nepředstavuje hrozbu pro společnost. Když byl Eric v roce 1983 odsouzen, stanovili mu hranici patnácti let do které se nezapočítával čas strávený ve vazbě a doba trvání soudního procesu. Erikových patnáct let nyní uplynulo, ale komise ho přesto nepustila.

Existují lidé, kteří nebudou podmínečně propuštěni nikdy. Až do června 1993 mohl ministr vnitra tajně a bez vysvětlení upravit každému pachateli lhůtu, takže někteří vězni vůbec nevěděli, že se již nikdy nedostanou ven, a rok co rok marně žádali o podmínečné propuštění. V červnu 1993 však Sněmovna lordů rozhodla, že by vězni, kterým ministerstvo vnitra prodloužilo lhůtu, měli být o této skutečnosti informováni a měla by jim být poskytnuta možnost odvolání.

Přesto dodnes existuje „seznam“ zločinců, kteří se z vězení nikdy nedostanou. Mezi nimi figuruje například Jeremy Bamber, který zabil pro peníze pět členů vlastní rodiny, a také Myra Hindley jakožto jedna polovina dua „vrahů z vřesovišť“. Na seznamu však již není Hindleyho spolupachatel lan Brady ani „yorkshireský rozparovač“ Peter Sutcliffe.

A chybí na něm i Eric Metcalfe. Jenže ho stejně nikdy nepustí. Každopádně ne napoprvé. A Eric dobře zná důvod.

Tím důvodem je jeho bratr Red, Superpráskač první, který ho tehdy před lety dostal za mříže, a oni teď Erika nepustí, protože se za každou cenu chtějí vyhnout obviněním z protěžování. Kdyby byl Eric někým jiným, bratrem někoho jiného, už dávno by ho pustili ven, ale protože je tím, kým je, musí dostat každý výprask dvakrát.

Ironií osudu by přitom Eric mohl být kdykoliv během trestu propuštěn bez sebemenších obav, že na svobodě nebude sekat dobrotu. Právě tím se neustále snaží argumentovat. Právě proto se celou dobu chová jako vzorný vězeň patnáct let je za mřížemi a jediná stížnost na špatné chování přišla v okamžiku, kdy se pokusil zabít Reda. Je odsouzen k živoření za vězeňskými zdmi jen pro jediný okamžik slepého šílenství, pro okamžik, který jako by stál úplně mimo jeho život. Sotva si dnes dokáže vybavit, jak Charlottě Loganová vypadala, je to tak dávno. Obraz jejího obličeje za ta léta vybledl. Někdy si Eric myslí, že ho dokáže v duchu zachytit, ale pak obraz opět zmizí, vytratí se jako cheshireská kočka.

Alespoň má celu pro sebe. Je malá, studená a spartánská, ale nicméně je pouze jeho. Někdy Eric přemýšlí, jak by jeho život vypadal, kdyby byl svůj zločin spáchal jinde na světě. Třeba ve Spojených státech. No, tam by si musel pečlivě vybírat stát. Například Washington, D. C. trest smrti nemá, ale Florida ano. Tohle byla velká chyba Teda Bundyho: popravili ho, protože některé oběti zabil na Floridě. Kdyby si byl pečlivěji vybíral místa, mohl být dodnes naživu.

Jenže stejně tak by si mohl Eric odpykávat trest v Bangkoku, v Bogotě nebo v Bagdádu. Cely jsou v létě rozpálené jako vysoká pec, póry vám mokvají zápachem potu, výkalů a strachu, a navíc nikdy nevíte, kdy na vás zase přijde řada, tvrdě vás přirazí ke zdi a nelítostně zneužijí.

Takže to Eric nakonec nemá tak špatné. Přežívá díky tomu, že vlévá všechen svůj vztek a nenávist do jediného hrdla. Necítí nenávist k dozorcům k těm, kteří se snaží být familiární, ani k těm, kteří se k němu chovají jako ke kusu hadru. Nic pro něj neznamenají. Dokonce necítí nenávist ani k systému, který mu kvůli bratrově postavení upírá svobodu.

Existuje jen jediná věc, jediná osoba, kterou Eric nenávidí. Je to právě bratr: Red.

Nenávidí ho stejně, jako ho nenáviděl, když se ho tehdy v Highpointu pokusil zabít. Charlottina tvář možná časem vybledla, ale obludnost Redovy zrady nikoliv.

Eric počítá důvody, proč Reda nenávidí, a nachází je snadno a rychle. Nadřadil členy cizí rodiny nad rodinu vlastní. Vzal si tu zatracenou odměnu. Nepochopil Erika. Eric dokáže přijmout, že ho nepochopila společnost, ale nedokáže se smířit s tím, že ho nepochopil vlastní bratr. Mrzí ho, co provedl Charlottě, ale nikdy by podobnou chybu neopakoval. A ať už pak Erikovi udělali a dělají cokoliv, nemohou Charlottě vrátit život.

Samozřejmě se Eric o Redovi leccos doslechne. Čas od času vidí jeho jméno v novinách nebo v televizi.

Nevidí však, že když se Red každé ráno probouzí, vrávorá na samém okraji útesu své vlastní příčetnosti.

Bratři ve zbrani. Kdo ví, který z nich je nebezpečnější?

57

NEDĚLE 27. ZÁŘÍ 1998

Hlásí se podzim, ale ve městě je pořád horko. Tím spíše mezi nárazníky aut na Stoke Newington High Street. Duncan se Samem sedí na konci víkendu mlčky v autě. Dalších osmačtyřicet hodin je pryč a do dalšího společného víkendu zbývá celý měsíc. Celý měsíc, než bude mít Duncan další vzácnout příležitost vyrvat svého syna z osidel Heleniny zatrpklosti.

„Tati?“

„Ano?“

„Můžu se tě na něco zeptat?“

Duncan se posunuje v zácpě o dalších pár centimetrů a snaží se vtěsnat auto před řiestu ve vedlejším pruhu. Řidič fiesty se dává do pohybu, aby Duncana zablokoval. Duncan po něm vrhá vzteklý pohled, ale muž se dívá přímo před sebe. Dveře auta má zamčené. Duncan se od něj odvrací a dívá se úkosem na Sama.

„Jistě.“

„Při své… Teda, když jsi v práci, musíš ubližovat lidem?“

„Jak to myslíš, ‚ubližovať?“

„No, však víš. Bít je. Dávat jim pěstí.“

„Ne. Já ne. Já jsem detektiv. Řeším zločiny.“

„Ale zatýkáš lidi, ne?“

„Ano, někdy ano.“

„A když je zatýkáš, ubližuješ jim?“

„Ne.“

„Nikdy?“

„Pokud se při zatčení vzpírají, používáme minimálních donucovacích prostředků, abychom jejich odpor překonali.“ Sakra, myslí si Duncan. Jak hloupě asi působíš, když svému devítiletému synovi papouškuješ oficiální nařízení?

„Jenže Andy říká něco jiného, tati.“

Andy. Taky to mohlo Duncana napadnout.

Musel to být Andy, kdo taky jiný? Docent na Westminsterské univerzitě, který před půl rokem přestěhoval Helen se Samem do svého domu v Stoke Newingtonu a od té doby tráví nezřízené množství času tím, že se snaží otrávit Samovy myšlenky a nasměrovat je proti policii vůbec a Duncanovi obzvláště. Duncan se s Andym setkal jen jednou, když si jel poprvé pro Sama do Stoke Newingtonu a kdy se podle očekávání na první pohled začali nenávidět dokonce tak, že se dnes Andy raději vytratí, kdykoliv si Duncan přijde vyzvednout Sama nebo ho zase vrátit.

Andy. Zasraný maloměšťácký kašpar, který musí jít neustále s dobou a který ještě ke všemu kupuje Guardian.

A pro Helen je to taky typické. Člověk nemusí být Freud, aby viděl její logiku, když si nabrnkla chlapa, který je ve všech ohledech naprostým protikladem jejího bývalého manžela. Duncan je zpátečnický, neomalený, neokázalý a pragmatický. Andy je pokrokový, smířlivý, výřečný a principiální. Není divu, že se navzájem nenávidí.

Duncan se nutí hovořit rozumně. Sam za to koneckonců nemůže. Je příliš mladý, než aby pochopil dynamiku situace. „A co ti vlastně Andy říkal?“

„Říkal, že policejní brutalita je na vzestupu, ale že ji většina obětí neohlásí, protože mají strach nebo si myslí, že by pak jejich případ potopil úřední šiml.“

Řečeno slovo od slova, bez jakýchkoliv změn v hlase, jakoby zpaměti. Andyho slova implantovaná do Samovy hlavy.

„Co je to úřední šiml, tati?“ ptá se Sam spíš jako zmatené devítileté dítě než jako papoušek.

„Ehm… byrokracie.“

„A co to znamená byrokracie?“

„To je… no, to je vlastně celý systém. Máš mnoho různých vládních úřadů, které spravují třeba školy nebo nemocnice, pak máš záchranné a bezpečnostní složky, jako je policie, hasičský sbor nebo záchranná služba, a tak dále v podstatě jsou to všichni, kteří jsou potřeba, aby země hladce fungovala. Jenže v tomto případě Andy pravděpodobně mluví o policejních postupech. Existuje spousta zákonů a nařízení, které nám říkají, co smíme a co nesmíme, čímž je zajištěno, že každý, kdo se ocitne v nějakých potížích, dostane pomoc, na kterou má nárok. Jenže protože je těch zákonů tolik, může trvat dost dlouho, než k tomu dojde.“

„Aha.“

Znovu nastává ticho. Auta vepředu se pomalu posouvají, když na semaforu přeblikává zelená. Sam opět promlouvá. „A je to pravda, tati? O těch obětech?“

„Já nevím. Jestli si lidé chtějí stěžovat na policii, existují způsoby, kterými to mohou udělat, a ty způsoby jsou všem lidem dobře známé. Snažíme se zacházet s každým co nejslušněji.“

Konečně sjeli z hlavní silnice a nyní se rychle pohybují bočními uličkami. Duncan zatáčí doleva na Evering Road, kde Helen s Andym bydlí. Zastavuje auto na nejbližším rohu u domu a dívá se na Sama.

„Moc se mi náš víkend líbil, Same.“

Sam neodpovídá. Dívá se Duncanovi přes pravé rameno.

„Támhle je máma,“ říká.

Helen stojí před čelními dveřmi se složenýma rukama. Pravděpodobně už pozorně sleduje hodinky, aby měla jistotu, že Duncan nepřekročí osmačtyřicetihodinovou lhůtu: pátek až neděle od šesti do šesti, výjimky se nepřipouštějí. Dva lidé, kteří se kdysi tolik milovali, dnes hlídají hodiny jako dva dělníci u píchaček. Od šesti do šesti. Padla. A pak se již tak prázdný nedělní večer stane ještě opuštěnějším kvůli díře, kterou vzácně a nakrátko zaplňuje Sam. Jenže Duncan přesto dohodu dodržuje, protože dobře ví, že v opačném případě by si způsobil více problémů, než mu stojí za to.

Sam vystupuje z auta a spěchá přes cestu, aby se objal s matkou. V jeho přítomnosti se budou oba rodiče chovat velmi zdvořile. Vždycky to tak dělají.

Duncan vychází z auta a vrhá pohled na dům. Celní dveře jsou otevřené, ale po Andym ani stopy.

Helen uvolňuje Sama z objetí a dívá se na něj. Žádné gesto směrem k Duncanovi, ani obyčejné „nazdar“.

„Prožil jsi hezký víkend?“ ptá se Helen syna.

„Ano, díky.“

„A co jsi dělal?“

„Jeli jsme do Queensway. Tam, kde si můžeš zabruslit, zahrát kuželky nebo videohry. Bylo to skvělý.“

Duncan se usmívá. „Jo. Rozsekal mě ve formuli jedna. Zdá se, že nám z něj roste nový Damon Hill.“

Nám. To je teda vtip, myslí si Duncan. Nebýt Sama, Duncan a Helen by se už nikdy v životě neviděli a i tohle „nikdy“ by bylo ještě příliš brzy.

Helen se dívá na Sama s vřelostí ve tváři a láskou v očích. Pak přesouvá pohled na Duncana a obojí mizí.

„Díky, žes ho přivezl zpátky, Duncane. Asi už bys chtěl jet.“

Lépe řečeno si přeju, abys odsud okamžitě odprejsknul.

„Vlastně jsem s tebou chtěl probrat pár věcí, Helen.“

Ví, že ho před Samem neodmítne. Helen na něj vrhá pohled plný čiré nenávisti, že ji vmanévroval do této pozice. Znovu se dívá na Sama.

„Same, musíme si teď s tátou něco vyjasnit. Nechceš už jít dovnitř a dát si kolu nebo něco? Já hned přijdu za tebou.“

Domnívají se, že bude něčeho ušetřen, ale Sam žil s rodiči dost dlouho na to, aby dobře poznal, kdy se blíží hádka, a už to samo o sobě je dost velká tragédie. Pouští se Helen a nemotorně chytá Duncana kolem pasu.

„Měj se, tati. Ahoj.“

„Ahoj.“

Duncan otcovsky čuchá Samovi vlasy a pak už Sam vybíhá po schodech a mizí v čelních dveřích. Helen začíná štěkat skoro ještě dříve, než Sam vejde do domu.

„Co chceš?“

„Co to říkal Andy Samovi?“

„O čem?“

Duncan napodobuje srdceryvný hlas liberála: „Policejní brutalita je na vzestupu, ale většina obětí ji neohlásí, protože mají strach nebo si myslí, že by jejich případ potopil úřední šiml.“

„Policejní brutalita?“

„Jo. Přesně tahle slova Sam použil. A kolik devítiletých dětí podle tebe podobné obraty užívá? Co mu ještě Andy říká?“

„Probírali jsme to jednou u večeře. Andy přinesl nějaký výzkum, který si objednala jeho univerzita. A Sam se ptal, co to je. Andy mu to ukázal a trochu jsme se o tom bavili. To je všecko.“

„Vyřid Andymu, ať se drží zpátky.“

„Nech toho, Duncane. Andy si může dělat, co uzná za vhodné.“

„Jestli chce Andy mou zasranou ženu…“

„Bývalou ženu.“

„…tak ať si úplně klidně poslouží. Ale mého syna nedostane. Rozumíš?“

„Nebuď pitomec, Duncane. Andy se Samovi nesnaží vnucovat. Nesnaží se mu dělat náhradního otce a nesnaží se ho popichovat proti tobě. Andy prostě jen žije se mnou a se Samem. Jsou se Samem přátelé. Baví se spolu o spoustě věcí. Možná bys byl ohromen zjištěním, že při těchhle rozhovorech nebýváš zrovna ústředním tématem.“

Duncan třepe prstem před Heleniným obličejem. „Jestli uslyším, že Andy krmí Sama podobnými kecy, tak mu teprve ukážu, co to je policejní brutalita.“

„To má být výhrůžka?“

„Prostě mu to vyřiď.“

Helen vychází do schodů a bouchá za sebou dveřmi, které pro ni představují hranici mezi bývalým manželem a novým životem. Duncan se vrací do auta a pomalu odjíždí s odhodláním neposkytnout Helen satisfakci v podobě vzteklého kvílení pneumatik.

Nespokojeně skřípe zuby.

Poplivané manželství. Poplivaný život.

58

Za jiných okolností by možná rodiče souhlasili, aby Red pracoval u policie. Není to sice účetnictví, bankovnictví ani advokacie, jak by možná čekal Redův otec, ale nicméně je to solidní kariéra. Tedy za jiných okolností.

Vzhledem ke všemu, co se odehrálo, však rodiče pochopili Redův vstup do policie jako poslední potupu k mnoha bolestným ranám, které jim Red již tak způsobil. Jeho otec za ním jednoho dne bez ohlášení přišel a oznámil mu, že rodiče nebudou nadále přihlížet jeho snaze očistit si špatné svědomí a že pokud jde o něj a o matku, nechtějí ho již znát.

Red se pokoušel otci vše vysvětlit, a když to nezabralo, málem ho udeřil. Byla to chyba Red to věděl již ve chvíli, kdy natahoval pěst, a zbytky cti mu zachránila pouze skutečnost, že se netrefil. Otec odešel z jeho pokoje a i když je to otřepaná fráze také z jeho života.

Red absolvoval výcvik a první roky práce policisty sám, opuštěný a pasivní. Téměř se vzdal žen dobrovolné služby navíc by stejně žádnému vztahu neprospěly , ale pak se seznámil se Susan v Addenbrookeově nemocnici v Cambridži, kde ona pracovala jako zdravotní sestra a on vyslýchal pobodaného muže. Druhý den večer si spolu vyšli na skleničku a za tři měsíce se vzali. Rychle možná příliš rychle. Red překousl hrdost a pozval na svatbu rodiče, protože v tom viděl příležitost k usmíření. Ani se nenamáhali odpovědět, natož se svatby zúčastnit. Od okamžiku, kdy se oženil se Susan, ji tedy pokládal za svou jedinou rodinu za svou druhou polovinu ve všech myslitelných ohledech, za osobu, s níž si vybuduje budoucnost a která mu umožní zapomenout na minulost.

Jenže pak se všechno zhroutilo.

Ještě dnes, po více než sedmi letech, Red opravdu neví, jak nebo proč se to stalo. Prvních pár let všechno klapalo dobře, neboť manželství bylo ještě čerstvé a oni mladí. Nové koště se však po nějaké době ometlo a ze vztahu se vytratil lesk a jiskra. Možná by bylo všechno jinak, kdyby měli děti, kdyby je něco rozptylovalo od sebe samotných a zároveň je drželo při sobě. Namísto toho se tímto rozptýlením stala Redova práce a jeho čím dál zářivější mediální obraz.

Většina lidí by byla šťastná, že má za partnera malou mediální hvězdu, myslí si Red. Je v tom jakýsi odlesk slávy, pocit hrdosti, že vídáte manžela v novinách. A Red navíc není žádná popova celebrita nebo slavný fotbalista, není to člověk, kterému by se reportéři bulvárních plátků probírali v odpadcích, aby objevili důkazy o milenkách nebo utajené závislosti na kokainu.

Jenže Susan se to nelíbí. Red si někdy myslí, že jeho žena přímo nesnáší pozornost, které se mu dostává, že prostě nesnáší skutečnost, že má tak úspěšného manžela. Jistě, Red dokáže pochopit, když se jí nelíbí, že její muž pracuje tak dlouho a že může být v kterémkoliv okamžiku odvolán k novému případu. Chce mít veškerou jeho pozornost pouze pro sebe, nechce si připadat, že hraje druhé housle jenže v poslední době nejeví o Reda příliš velký zájem, ani když je Red doma. Chce, aby jí věnoval pozornost, aniž by mu ji sama musela vracet zpátky. Alespoň si to Red myslí.

A tak to jde pořád dál a dál. On jí neříká o své práci, protože u ní necítí zájem. Když jí to ale předhodí, Susan mu omlátí slova o hlavu a prohlásí, že se ani neptá, protože jí Red vůbec nic neříká. Susan naprosto postrádá duchaplnost, jenže Red taky. Někdy zůstává v práci déle, než potřebuje, protože se nemůže smířit s odchodem domů, protože by raději protrpěl bezesné noci a bezmezné hrůzy, než aby se pokoušel prorazit pustou zed netečnosti.

Ovšem někdy, jako například právě teď, si vroucně přeje to všechno napravit i kdyby jen proto, aby si dokázal, že to ještě dokáže. A přestože se ze všech sil brání si to přiznat, cítí, že psycholožka měla pravdu. Pracuje teď méně a vynahrazuje Susan katastrofální selhání při výročí svatby tím, že ji o víkendech bere na výlety. Možná tím jen zametá problémy pod koberec, místo aby ho pořádně vyklepal, ale je to lepší než nic.

Nebo ne? Protože všechna tato snaha půjde rázem k čertu ve chvíli, kdy si Stříbrný jazyk bude zase chtít s někým pohrát, kdy tenhle neviditelný Redův loutkař znovu zatahá za provázky a přikáže Redovi tancovat.

59

SOBOTA 17. ŘÍJNA 1998

„O bejby,“ říká Susan a nasazuje posměšně americký přízvuk. „Jen se na to kouknu a cítím, jak mi kornatí cévy.“

Red se na ni šklebí a dívá se do svého talíře. Je poledne, ale on objednal pravou anglickou snídani klobásy, slaninu, praženou kávu, opečený chleba, vajíčka, houby a jelita. Nabírá na vidličku trochu prejtu a strká si ho do úst. Susan se odvrací.

„Jak to můžeš jíst? Vždyť je to prasečí krev, nic jiného. Myslela jsem, že máš za posledních pár měsíců krve až nad hlavu.“

Red nabírá další sousto a usrkává pivo. Susan se dívá kamsi skrz něj a vidličku s Caesarovým salátem drží před ústy.

„Proč mi je ten chlápek povědomý?“ ptá se zamyšleně.

Red se otáčí a sleduje její pohled.

„Který?“

„Támhleten u baru. Ten v tom černém tričku a semišovém saku. Zrovna ho obsluhujou.“

„Vždyť to je Nick Beckett. Chodil jsem s ním na univerzitu. Byl nám na svatbě.“

Red křičí na celou restauraci. „Nicku!“

Nick se otáčí za Redovým hlasem a tvář se mu rozjasňuje překvapeným poznáním. Bere si od barmana peníze nazpět a přichází k jejich stolu. V jedné ruce drží pivo, druhou má nataženou na pozdrav.

„Red a Susan Metcalfeovi. Vás bych tu nikdy…“ Podává Redovi ruku, líbá Susan na obě tváře a sedá si ke stolu. „Dlouho jsme se neviděli. Vás dva jsem naposledy viděl… no, to už jsou dobré tři čtyři roky.“

„Řekl bych, že spíš šest nebo sedm. Myslím, že jsme se naposledy viděli na svatbě.“

„Zatraceně. To je ale doba. I když tady pana Metcalfea samozřejmě tu a tam vídám v televizi. Tak jakpak se má náš velký detektiv?“

Red se usmívá.

„No, však víš. Pořád se snažím udělat ze světa bezpečnější místo. A co ty? Pořád maluješ?“

„V poslední době moc ne. Otevřel jsem si galerii. A tak teď spíš prodávám mazanice jiných lidí než svoje vlastní.“

„Galerii? Kde?“

„Tady kousek.“ Nick ukazuje z okna. „Doslova o dům dál. Jen jsem se tu na chvíli zastavil na šuměnku.“

„Takže tohle je tvůj lokál? The White Horše?“

„Jo. Prima hospoda, ale hrozná klientela.“

„Jak to myslíš?“ ptá se Susan.

Nick se na ni dívá. „Vyfintěné nanynky a frajírci bez mozku, prakticky bez výjimky. Tohle je jediná hospoda, kterou znám, kam můžete přijít v sobotu o půl jedenácté večer ve fraku rovnou ze svatby, zpití do němoty šampaňským a s naprosto nezřízeným chováním, a nikdo ani nemrkne. Ve většině hospod by vás kopli do zadku, než byste stačili projít dveřmi. Když se sem někdy stavím s lidma z galerie, hrajeme takovou hru. Něco jako vyvolávaná, jenže s buranama. Máte deset bodů, když jako první nahlásíte červené džínsy nebo žluté manšestráky, za ragbyový dres je patnáct bodů, a pokud je k tomu všemu ještě sportovní sáčko, máte rovných padesát.“

„A co holky?“

„Pulovr, vesta a perly, povinně. Oblíbené jsou i laciné mokasíny v kombinaci s růžovýma ponožkama.“

„A co se stane, když dosáhneš těch padesáti bodů?“

„No, to je právě to nejlepší. Pak nastává následující scénář: v pátek nebo v sobotu večer uprostřed léta stojí všichni venku na zahrádce a vykládají si, jak ten udělal to nebo onen ono. A vy si pak můžete zvolit jednu ze tří metod, jak všechny v lokále pozabíjet.“

„Konkrétně?“

„Za prvé bomba na zahrádce. Trubka naplněná hřebíky. Spousta létajícího skla, spousta zmrzačených. Trochu neosobní, ale bez diskusí účinné. Za druhé střelba z projíždějícího auta. Prostě ty pitomce skosíte samopalem na způsob Cosa Nostry. A konečně za třetí to je má nejoblíbenější metoda si pronajmete pokoj v horním patře přes ulici a začnete je odstřelovat. Sundáváte je pěkně jednoho po druhém jako ve Smrtonosné zbrani, kde si všichni myslí, že je Mel Gibson mrtvý, a on zatím leží v poušti a střílí je pěkně po jednom. Maximální panika, maximální uspokojení. Tomuhle se nic nevyrovná.“

„Beckette, ty seš vážně nemocný.“

„Já vím. Nemáte u vás volné místo? Pomáhal bych vám chytat ty pošuky, co se s nima musíte otravovat.“ Všichni se smějí. Nick dopíjí pivo. „Musím letět. Bezbožní nenajdou spočinutí.“

„Vracíš se do galerie?“

„Jo. Nechcete se jít mrknout?“ Red se dívá na Susan, která přikyvuje. „Proč ne?“

Nick čeká, až Red se Susan dojedí, a pak je odvádí přes cestu do jedné z bočních uliček.

„Jak vidíte, většinu míst na této ulici tvoří garáže,“ říká Nick. „Támhle je nějaká hudební společnost,“ ukazuje na zelenou budovu na rohu, „a můj sklad je támhle vepředu. Ta modrá budova napravo. Jinak jsou tu jen auta, auta a auta. Divím se, že je tu tak málo bouraček. Stojíme trochu stranou od nejrušnějších míst, ale je to dobrý flek za nízký nájem.“

Procházejí přes posuvné skleněné dveře do obrovské místnosti natřené nabilo. Galerie.

„Ježíšikriste, Nicku,“ říká Red. „Vždyť to je jak letecký hangár.“

Nick se šklebí.

„Jo. Říkáme tomu spíš ‚umělecký sklad‘ než galerie, ale ty bys to zřejmě pokládal za beckettovskou domýšlivost.“

„Nicku, všecko, co děláš, pokládám za beckettovskou domýšlivost.“

Nick odchází obsloužit zákazníka a Red se Susan se procházejí po místnosti. Obrazy visí v řadách na provazech, které se snášejí ze stropu jako krápníky. Vedle každého obrazu visí kus lepenky, na niž autor napsal něco o svém díle. Kvalita děl i nápisů je proměnlivá některé jsou dobré, jiné průměrné, některé dojemné a jiné zoufale nabubřelé.

Susan se ráda u obrazů zdržuje déle. Red nikoliv. Podle něj to člověk budto uvidí hned, anebo vůbec ne. Už to, že potřebujete kus papíru, abyste svůj obraz někomu vysvětlili, je podle něj špatné. Dokážete si představit, že by Van Gogh umístil vedle svých „Slunečnic“ cedulku s nápisem: Tohle je taková drobnost, kterou jsem napoprvé zvrzal?

Reda brzy unavuje procházet mlčky mezi provizorními řadami obrazů. Vrací se k prodejnímu pultu, na kterém stojí kávovar s nápisem POSLUŽTE SI, PROSÍM. Red tedy poslouchá a odnáší si kouřící kelímek k pohovce z koženky. Na nízkém stolku vedle pohovky leží hromada knih o výtvarném umění. Red si sedá, bere do ruky horní knihu a obrací ji, aby viděl název. Michelangelo: Sixtinská kaple.

Lenivě obrací stránky. To je ono. Ne sbírka průměrnosti, ale dílo génia.

První fotografie zachycuje celkový pohled do kaple, která je v pozdně odpoledním slunci tmavě červená a rozpláclé postavy na stěnách a stropě jako by vytetoval šílený kreslíř.

Red obrací stránky až k úsvitu člověka. Adam se natahuje k Bohu a jeho ruka v kontrastu ke svalnaté paži ochable visí. Výjev stvoření Slunce a Měsíce, na kterém Bůh chmuří tvář zarostlou plnovousem v hlubokém soustředění a paže má široce roztažené jako dirigent. A znovu Bůh, který se tentokrát natahuje dozadu a nahoru jako fotbalový brankář, když dodává Chaosu Rád. Plášť povlávající kolem pasu Davida, který stojí obkročmo na pokořeném Goliášovi. Zatracená duše, jež se marně snaží zachytit, když ji démoni vlekou do pekla.

Výjevy přecházejí ze stránek do Redových myšlenek.

Určitě něco vynechal. Vrací se o několik stran zpátky a dívá se znovu.

Stěna s Posledním soudem. Dole Kristus na kříži a pak znovu nahoře se zvednutou pravou rukou, zatímco se Panna Marie ostýchavě odvrací. Stvořitel zde není vykreslen jako obyčejná lidová postavička s plnovousem, nýbrž jako skutečné vtělení neodolatelné prvotní síly vesmíru. Na modravém pozadí nebes se dobře vyjímájí výrazná růžová těla. Tolik se toho děje, a přece k ničemu nedochází. Prapodivná kombinace dramatického vzrušení a obřadného klidu.

Red znovu otáčí stránky. Tady.

Obraz, který přeskočil. Vlastně je to jen postava z Posledního soudu. Těsně pod Kristem po jeho levici.

O pár stránek dál musí být detail. Tohle si Red vybavuje. Tento detail.

Zběsile obrací stránky a téměř přitom trhá papír, jak jeho prsty tančí mezi listy. Tady.

Detail svatého Bartoloměje, jehož planoucí oči se upírají nahoru směrem ke Spasiteli. Bartoloměj má obrovský kudrnatý plnovous a naprosto lysou lebku, jako by mu někdo obrátil hlavu vzhůru nohama, a jeho mohutná stehna obepínají skálu, na které bokem sedí.

V pravé ruce drží nůž a v levé svou vlastní kůži. Přesně jako Bart Milller.

Čas se zastavuje.

Red ví, co vidí, ale nedokáže rozplést své myšlenky natolik, aby dokázal vstřebat velikost svého objevu. Přetížení smyslů.

Oči zírají na obrázek, dokud zcela nezaplňuje Redovo zorné pole.

V uších se ozývá monotónní burácení, jako když se řítíte tunelem.

Prsty svírají bílý a lesklý křídový papír knihy.

Na náhle zcela vyprahlém jazyce je cítit chuť vajíček.

Vůně kávy stoupá z kelímku do Redova nosu.

Red sklouzává pohledem z obrázku k černým blechám textu pod ním: Příloha 26. Svatý Bartoloměj. Podle legendy byl apoštol Bartoloměj zaživa stažen z kůže. Tato postava jde o nejslavnější zobrazení Bartolomějova osudu symbolizuje hloubku Michelangelova zoufalství. Tvář na stažené kůži, kterou drží Bartoloměj v ruce, patří samotnému Michelangelovi.

Red se znovu dívá na obrázek a poprvé vidí na kůži obličej, hrůzostrašně zkřivený a pokroucený. Na místě očí a úst zejí jen temné díry.

Svatý Bartoloměj. Bart Miller. Bartholomew Miller. Na těch jménech něco je.

Jez říkal něco podobného, když jeli do Readingu vyslechnout Alison Birdovou. Jenže on tehdy mluvil o jméně James. Celou dobu byl na správné stopě, jenže o tom nevěděli. Promarnili spoustu hodin a týdnů, a přitom byli v Readingu tak zoufale blízko. Dnešním dnem tedy opsali kruh a vrátili se do výchozího bodu.

Red znovu pročítá text a ze stránky na něj vyskakuje slovo, které hledá.

Apoštol.

Na těch jménech něco je.

Philip Rhodes. James Cunningham. James Buxton. Bartholomew Miller. Matthew Fox.

Filip. Jakub. Jakub. Bartoloměj. Matouš. Samí apoštolově.

Žádný vrah homosexuálů. Žádný mstitel s nenávistí k boháčům.

Red konečně chápe, koho mají proti sobě, a toto poznání ho děsí více daleko více než sebevětší nejistota. Podařilo se mu však objevit spojitost a to mu dodává sílu deseti mužů.

Pomalu odkládá knihu na pohovku vedle sebe a zavírá oči.

Hlavou se mu mihne citát. Replika z Mlčení jehňátek, kterou má v malém rámečku na pracovním stole na Scotland Yardu.

Řešení problémů je lov. ]e to divošská rozkoš a my jsme pro ni zrozeni.

DÍL II

„Žiji v hříchu. Žiji a zároveň umírám v sobě samém.“

Michelangelo

60

Jsou tu všichni čtyři a sedí za stolem v Redově kuchyni. Susan odešla ke známým na večeři; vzala si s sebou láhev bílého vína a Redovu omluvu. Dobře ví, že by nemělo smysl ho přesvědčovat, zvláště když se Red poprvé od chvíle, kdy to všechno začalo, zdá být trochu naživu.

Kate si bere na starost vaření, přičemž nejdříve dobrosrdečně bručí něco o mužských šovinistických prasatech a pak oznamuje, že je vlastně jen dobře, že má v kuchyni službu ona, protože kdyby se něco pokusili uklohnit oni, bezpochyby by to bylo zcela nestravitelné. Po chvíli servíruje steaky potřené hořčicovou omáčkou a velkou salátovou mísu s okurkami, kukuřicí, salátem a avokádem. Všichni jedí rychle a hltavě, jako by v sobě nemohli potlačit vzrušení z faktu, že se Redovi konečně podařilo objevit systém Stříbrného jazyka.

Red předčítá z bible. „Tady je to. Matouš, kapitola 10, verš druhý: Jména těch dvanácti apoštolů jsou: první Šimon zvaný Petr, jeho bratr Ondřej, Jakub Zebedeův, jeho bratr Jan, Filip, Bartoloměj, Tomáš, celník Matouš, Jakub Alfeův, Tadeáš, Šimon Kananejský a Iškariotský Jidáš, který ho pak zradil. Těchto dvanáct Ježíš vyslal.‘“

Oči se mu lesknou ve světle zářivky.

„Ověřil jsem ten seznam v ostatních evangeliích a jsou tam drobné odchylky. Bohužel musím dodat, že ne ve jménech těch, kteří už byli zavražděni, nýbrž u těch, kteří ještě zbývají.“ Red nahlíží do listu papíru vedle talíře. „V Markovi jsem žádný seznam nenašel, ale jeden je v Lukášovi, kde je jméno ‚Tadeáš‘ pozměněno na Judu Jakubova‘.“

„A co se stalo s Jidášem Iškariotským?“ ptá se Jez.

„Ten je tam taky. Juda a Jidáš mají stejný jmenný základ, takže v Lukášovi jsou vlastně dva Jidášové. A Jan se zmiňuje o člověku jménem Natanael, přestože ani v jeho evangeliu se nevyskytuje úplný seznam apoštolů.“

Red vytahuje tlustou knihu s temně zlatým přebalem.

„A třetí seznam jsem objevil tady. Podívejte. Ten je ze všech tří nejlepší.“

„Co je to za knihu?“ ptá se Duncan.

Red knihu otáčí, aby si všichni mohli přečíst obálku: Brewerúv slovník rčení a bajek, vydání k přelomu století.

„Je to velice staré vydání,“ říká Red, „objevil jsem ho na polici, když jsem tam hledal nějaké příručky. Ani nevím, odkud se tam ta kniha vzala. Rozhodně si nevzpomínám, že bych si ji kupoval. Možná patří Susan nebo kdysi patřila mým rodičům. Na tom teď nezáleží.“

Red otevírá slovník na stránce, kterou si již založil žlutým lístečkem, a pokládá ho na stůl, aby na text viděli i ostatní.

Apoštolově. Znaky či symboly čtrnácti apoštolů (to jest původních dvanácti s Matějem a Pavlem) jsou následující:

Bartoloměj (Bartholomew), nůž, neboť byl stažen z kůže nožem.

Filip (Philip), dlouhá hůl ozdobená křížem, neboť byl pověšen za krk z vysokého sloupu.

Jakub starší (James the Great), lastura, poutnička hůl či vydlabaná tykev, neboť jest patronem poutníků.

Jakub mladší (James the Less), valchářská tyč, neboť byl zabit ranou do hlavy tyčí, již mu uštědřil valchář Simeon.

Jan (John), číše s vylétajícím okřídleným hadem, v narážce na legendu o Aristodemovi, knězi Dianině, jenž Jana vyzval, by vypil číši s jedem. Jan učinil na číši znamení kříže, satan z ní vyletěl jako drak a Jan poté číši vyprázdnil, jež zcela neškodná již byla.

Jidáš Iškariotský (Judas), měšec, neboť „měl na starosti pokladnici a bral z toho, co se do ní dávalo“ (Jan 12:6).

Juda (Jude), kyj, neboť byl mučednicky ubit kyjem.

Matěj (Matthias), válečná sekera, neboť byl ponejprv kamenován a poté takovou sťat.

Matouš (Matthew), sekera či halapartna, neboť byl v Nadabaru takovou zabit.

Ondřej (Andrew), kříž ve tvaru X, neboť byl na takovém ukřižován.

Pavel (Paul), meč, neboť hlava mu mečem uťata byla.

Petr (Peter), svazek klíčů, neboť mu Ježíš dal „klíče od království nebeského“. Rovněž také kohout, neboť když tento zakokrhal, Petr vyšel ven a hořce se rozplakal (Matouš 26:75).

Simon (Simon), pila, neboť byl podle legendy rozřezán k smrti.

Tomáš (Thomas), kopí, neboť byl v Meliaporu takovým proboden.

Red s bouchnutím zavírá knihu.

„Ach Bože,“ šeptá Kate. „Ach Bože. Myslí si, že je Ježíš Kristus, že jo? Vážně si myslí, že je Mesiáš. Sbírá apoštoly. Zabíjí je podle těch symbolů.“

Red přitakává.

„Ověřil jsem to ve vztahu k vraždám, ke kterým již došlo. Poslouchejte.“

Rychle prochází příslušnou pasáž a nahlas čte: „Filip byl pověšen za krk z vysokého sloupu, Jakub mladší byl zabit ranou do hlavy tyčí, symbolem Jakuba staršího je lastura, poutnička hůl nebo vydlabaná tykev, Bartoloměj byl stažen z kůže nožem a symbolem Matouše je sekera či halapartna, neboť byl takovou zabit. Vidíte? Všechno souhlasí až na jedinou výjimku. Pokud předpokládáme, že biskup Cunningham měl představovat Jakuba mladšího toho, který byl ubit tyčí , pak James Buxton musel být Jakub starší. Jenže James Buxton byl popraven. Zpětně jsem prohledal informace o případu. Nikde v domě, kde byl zavražděn, se nenašly žádné stopy po lastuře, poutnické holi nebo vydlabané tykvi.“

Kate zvedá ze stolu slovník a prohlíží si seznam.

„A jak si je vybírá?“ Duncan se tváří zmateně. „Jenom podle jména?“

„Vypadá to tak,“ říká Red. „Alespoň zatím.“

„Jenže jak ho podle toho najdeme?“ ptá se Duncan. „To máme varovat všechny Londýňany jménem Andrew, Simon nebo John, že jim hrozí smrtelné nebezpečí ze strany šílence, který si myslí, že je

Mesiáš? Myslím, že to už se mi víc líbilo to pátrání po homosexuálech.“

„Jestli si dobře vzpomínám, Duncane,“ ozývá se Jez, „byl jsi to ty, kdo nám říkal, že brečíme na špatném hrobě, když hledáme masového vraha homosexuálů. A teď se zdá, že jsi měl pravdu.“

Duncan má dost hrdosti, aby nedal najevo škodolibost nebo povýšenou blazeovanost. Kate listuje ve slovníku o několik stran dále a pak třeští oči na text před sebou.

„Co je, Kate? Co tam je?“ naléhá Red.

„Koukejte na tohle samostatné heslo.“ Kate ukazuje na text a začíná číst: „Apoštolské lžičky. Stříbrné lžičky s postavou některého z apoštolů na horní straně rukojeti, dříve darované při křtech.“ Kate zvedá hlavu. „Až na to, že Stříbrný jazyk používal obyčejné stříbrné lžičky, protože jinak bychom jeho systém okamžitě odhalili.“

„Jo,“ souhlasí Jez.

Kate pokračuje ve čtení. „Někdy je lžiček dvanáct a poté představují dvanáctero apoštolů, jindy jsou čtyři, představujíce čtyři evangelisty, a někdy bývá darována pouze jediná. Čas od času se objevují v sadě, obsahující navíc takzvanou ‚pánskou lžíci‘ a dámskou lžíci‘. Stříbrné lžičky bývají darovány dětem ze zámožnějších rodin, z čehož plyne úsloví ‚narozen se stříbrnou lžičkou v ústech‘.“

„Takže tohle řeší záhadu lžiček,“ říká Duncan.

„A podle všeho to řeší také jeden další problém,“ dodává Red.

„Jaký?“

„Zda pachatel půjde po všech čtrnácti apoštolech zmíněných v Brewerově slovníku, nebo zda zůstane u původních dvanácti tedy bez Matěje a Pavla. Jelikož totiž používá lžičky, tipl bych si, že obětí bude pouze dvanáct. Dvanáct lžiček, dvanáct apoštolů.“

„To je dost chatrná logika,“ namítá Jez.

„Sama o sobě možná ano,“ říká Red. „Ale podívej se na to v širším kontextu. Podívej se i na ty jazyky.“

„Proč na jazyky?“

„K čemu používáš jazyk?“

„Tohle už jsme probírali,“ říká Duncan.

„Ano, hned tehdy první sobotu v květnu po prvních dvou vraždách. A celou dobu jsme byli na správné stopě. Pouze jsme to tehdy nevěděli. Jazyky a jména, obojí jsme rozebírali hned v první fázi vyšetřování. Plácali jsme, co nás napadlo, ale museli jsme počkat až do dneška, abychom zjistili, co znamenají. Takže ještě jednou. K čemu používáte jazyk?“

„K jídlu,“ začíná Kate.

„A k mluvení,“ dodává Duncan.

„Přesně tak. K jídlu a k mluvení. A teď to aplikujte na své znalosti o apoštolech.“

„No,“ ozývá se Jez, „řekl bych, že jídlo nejspíš znamená poslední večeři.“

„Nebo nasycení pěti tisíců,“ doplňuje Kate.

„A mluvení?“

Všichni se tváří zaraženě.

Red znovu otevírá bibli a rychle listuje několika stránkami.

„Tady. Matouš, kapitola deset. Vyslání dvanácti. Ježíš vysílá učedníky. A proč? Aby šířili slovo Boží. Jděte raději ke ztraceným ovcím z lidu izraelského. Jděte a kažte, že se přiblížilo království nebeské.‘ Vidíte? Kažte. Siřte slovo Boží.“

Jez přitakává. „Už to chápu. Poslední večeře, nasycení pěti tisíců, vyslání dvanácti všech těch věcí se účastnilo jen původních dvanáct apoštolů, je to tak?“

„Přesně tak. Pachatel si nechává jazyky, protože jsou pro něj symbolem. Představují stěžejní prvek, který dodává apoštolům jeho apoštolům, protože je pokládá za své základní význam. Stříbrný jazyk necítí potřebu nechávat si jejich těla, stačí mu jen ten malý kousek, který v něm žije dál. Všechny jejich duše v droboulinkém kousku masa. Což s naprostou jistotou vylučuje Pavla a Matěje. Oni nebyli Ježíšovými apoštoly. Stali se jimi až po jeho ukřižování.“

Běsnění Stříbrného jazyka přece jen obsahuje metodu. Red ji nyní vidí. Je to Božská mise, vzato úplně doslova. „A taky to vysvětluje to spodní prádlo,“ říká Jez. Všeobecná nechápavost. Jez se usmívá.

„Přemýšlejte trochu. Za koho se náš pachatel považuje? Za Ježíše Krista, ne? Jenže za Ježíše se v tu či onu dobu pokládala spousta masových vrahů. Vzpomínáte si na Larryho Gene Bella? V osmdesátých letech zabil ve Státech dvě dívky a o pár let později ho popravili. Tvrdil, že je Ježíš, a prohlásil, že chce raději zemřít na elektrickém křesle, než dostat smrtící injekci, protože křeslo je vyrobeno z ‚pravého modrého dubu‘ stejně jako Kristův kříž. Už jsme viděli, že náš pachatel, Stříbrný jazyk, bere své poslání velice doslova. A co je nejtrvalejším obrazem křesťanství? Přece ukřižování, ne? Ježíš se proslavil především svou smrtí více než narozením v Betlémě, více než zázraky. Vzpomeňte si na ten kříž. Stříbrný jazyk věří, opravdu věří, že je vtělením Boha. A tak když zabíjí oběti, myslí taky na svou vlastní smrt na kříži kdy měl na sobě pouze bederní roucho. Všechny oběti měly na sobě v podstatě totéž, co měl na sobě v době své smrti Ježíš.“ Kate ukazuje na zbylé steaky.

„No tak, jezte. Vychladne vám to. Mužem v rozhovoru pokračovat později. Už tak je na mě toho náboženství příliš najednou.“

Všichni se dávají do jídla a na chvíli je jediným zvukem v místnosti cinkání příboru o porcelán.

Řešení problémů je lov. Je to divošská rozkoš a my jsme pro ni zrozeni.

Red hltá velká sousta úspěchu. Napichuje si na vidličku obrovské kusy steaku a navrch přidává salát. Dojídá dlouho před všemi ostatními, a aniž by přestal žvýkat poslední sousto, vstává, aby přinesl něco k pití. Ostatní pokračují v jídle.

Red nachází v kredenci nad dřezem skleněný džbánek a plní ho vodou z vodovodu. Maso mu těžkne v ústech. Možná toho snědl příliš. Pokládá džbánek na kuchyňskou linku a polyká. Kus steaku se mu zachytává v krku. Red polyká znovu, tentokráte prudčeji. Nic.

Otevírá ústa, aby nabral trochu vzduchu, ale steak je pevně zaklíněný. Red začíná sípat, jak se vzduch snaží najít cestu podél blokády. Red se potřetí pokouší polknout, ale stále se nic neděje.

Panika narůstá.

Snaží se křičet. Nemůžu nabrat vzduch. A nemůžu vydat zvuk.

Zavírá oči, a když je znovu otevírá, je svět kolem něj černobílý. Red se dívá na malé nádobky s kořením, které jsou úhledně naskládány na polici před ním. Z obvyklé červené, zelené a hnědé barvy se staly rozmanité odstíny šedi. Zvláštní. Red si vybavuje, jak ho ještě dnes odpoledne napadlo, o kolik lépe vypadají barevné fotografie ze Sixtinské kaple oproti černobílým. A teď je černobílý celý jeho svět.

Rovněž zvuk náhle utichl. Žádné ťukání příborů o talíře, žádné cinkání skla. Dokonce ani hluboký hukot aut, který vytváří nekonečné zvukové pozadí života ve velkoměstě.

Naprosté ticho.

A náhle je to Redovi jedno.

Cítí, že se otáčí čelem k ostatním, ale jako by jím otáčel někdo jiný. Zmocňuje se ho absurdní pocit svobody. Kyslík mu vyprchává z mozku, ale Redovi na tom nezáleží. Je to jako nejkrásnější ze snů, u něhož si přejete, aby nikdy neskončil.

Red teď vidí i ostatní. Pohybují se jako ve zpomaleném záběru. Duncan pomalu otevírá ústa a tvaruje je do dokonalého „O“. Kateiny oči se rozšiřují, až jí nakonec zabírají téměř půlku obličeje.

A Jez odkopává židli, která tiše padá na podlahu za ním.

Jez dvěma předlouhými kroky překonává vzdálenost mezi sebou a Redem, zaplňuje Redovo zorné pole a pak opět mizí.

Redův svět se obrací zpátky ke dřezu. Mezi lopatkami vnímá tupý pocit.

A náhle je zvuk opět zde, barvy se vracejí zpět do Redových vodnatých očí a všechno se pohybuje správnou rychlostí, zatímco se Red sklání nad dřezem a může si vykašlat střeva. Dlouhé provazce slin mu pomalu stékají ze rtů a rozžvýkaný šedý kus masa, který mu před chvílí vyletěl z úst, si teď klidně hoví na dně dřezu.

Red dokašlal, nabral do vzdouvajícího se hrudníku trochu vzduchu a nyní zvedá hlavu. „Díky,“ říká prostě a chabě se usmívá.

Jez vypadá, jako by právě viděl ducha. „Zatraceně, Rede,“ říká a těžce oddechuje. „Myslel jsem, že bude po tobě.“

„Vypadáš šokovaněji než já.“

„Nejspíš taky jsem.“ Jez se nesměje. „Vážně, člověče, vylekal jsi mě k smrti.“

Jez pokládá ruku Redovi na rameno a společně se vracejí ke stolu. Kate vyskakuje a s úlevou a vděčností líbá Jeze na rty. „Vůbec jsem si neuvědomila, co se děje,“ říká. „Šel jsi pro vodu a pak tě najednou Jez ohýbal nad dřezem a dával ti karatistický úder do zad.“

Všichni chvíli hovoří o incidentu, shodují se, že měl Red obrovské štěstí, a pak připíjejí na Jeze za to, že zachránil Redovi život.

Duncan myje talíře a vaří kávu a pak už všichni sedí nad kouřícími šálky a snaží se vymyslet další postup.

Duncan ukazuje na knihy na stole. „Tohle všechno je sice moc hezké,“ říká, „ale jak nám to vlastně pomůže? Jasně, známe teď systém, podle kterého si Stříbrný jazyk vybírá oběti. Víme, že jich je do budoucna ohraničený počet. Víme, jak se budou jmenovat tedy přinejmenším křestním jménem , a známe zhruba způsob, jakým budou zavražděny. Ale to je všechno. Zdá se, že je toho hodně, ale není. Pokud jde o předpovězení příští vraždy, nevíme kde, kdy ani kdo. A to je skoro horší, než kdybychom nevěděli vůbec nic. Naše vyhlídky na jeho dopadení se nijak zvlášť nezvětšily.“

„Ale už víme, kde máme začít hledat,“ namítá Red. „Řekl bych, že naším nejjistějším tipem jsou teď náboženští fanatici. Vždyť máme za dveřmi milénium, proboha. Už teď venku pobíhají tisíce cvoků, kteří předpovídají konec světa a podobné blbosti. Hned v pondělí ráno je začneme prověřovat. Chci, abyste se zaměřili na sekty a vyslechli jejich vůdce. Chci, abyste promluvili s faráři ve všech londýnských kostelích. A když něco bude třeba jen vzdáleně zavánět křesťanstvím, chci, abyste to prošli pod drobnohledem. A proklepněte i chlápky, co postávají na rohu ulic a vykřikují citáty z bible. Vlastně s tím můžeme začít už zítra. Má někdo chuť podívat se na Speakers‘ Corner do Hyde Parku? Tam je pořád celý kontingent biblomolů.“

„Předpokládám, že s tím nechceš vyjít na veřejnost,“ říká Kate.

„Ne,“ souhlasí Red. „Rozhodně ne.“

„Jenže tuhle pochůzkařinu budou muset dělat uniformovaní strážníci, ne? Nemůžeme ji celou zvládnout jen ve čtyřech. To bychom se s tím párali do soudného dne.“

„Budiž, ale nemusíme strážníkům sdělovat, proč dostali takový úkol. Nemusíme jim říkat o pachatelově systému. Budeme tak dlouho prošetřovat náboženskou stopu, dokud se zcela nevyčerpá. Určitě něco objevíme. Stříbrný jazyk si myslí, že je Ježíš Kristus. Tady někde musí existovat náboženská souvislost. A nám nezbývá než ji najít.“

„Jenže teď, když víme, podle jakého systému vraždí, je přece naše povinnost lidi varovat.“

„Jak, Kate? Jak je chceš varovat? Chceš vydat prohlášení, ve kterém budeš varovat lidi s uvedenými jmény, aby si kryli záda do doby, než ‚londýnská metropolitní policie zajistí podezřelého pachatele‘? To by nás poškodilo. Totálně by nás to ochromilo. A my bychom pak jen kalili vodu a přidělali si další tisíce hodin zbytečné práce.“

„Proč?“

„Protože by nás zaplavili šílenci, kteří by se vydávali za pachatele, a my bychom je museli do jednoho proklepnout a odmítnout. Navíc by pár lidí zkoušelo pachatele napodobit a Stříbrný jazyk by se zahrabal ještě hlouběji pod zem, než je teď. Ne. V žádném případě s tím nemůžeme jít na veřejnost.“

„Ale mohlo by to mít taky opačný efekt.“

„Jaký?“

„Pokud to zveřejníme, mohlo by ho to vylákat ven. Mohl by chtít všem okolo ukázat, že jedině on je pravý Mesiáš.“

„Kate, on už je o tom přesvědčen teď, alespoň ve vlastních myšlenkách. Pravděpodobně tráví večery proměňováním vody ve víno a chůzí po té naší zasrané Temži. Vykonává zde misi, v nejdoslovnějším slova smyslu. Ten nebude opouštět úkryt, jen aby se v něčem utvrdil.“

„Jenže pak by se to mohlo táhnout roky.“

„Ne,“ vkládá se do hovoru Jez. „Nemohlo.“

Všichni se na něj dívají.

„Proč ne?“ ptá se Kate.

„Před chvílí jsme to říkali. Kvůli miléniu. Právě proto to dělá. Co je napřesrok za letopočet? 1999. Stačí si přečíst jakékoliv proroctví, jakýkoliv traktát, cokoliv. Všude se říká nebo se to tak aspoň dá vyložit , že se v roce 1999 stanou velké věci. Konec světa, třetí světová válka, čtyři jezdci apokalypsy, armageddon, soudný den. Na co si vzpomenete, to se prý stane. Tohle je jízdní řád pachatele. Skončí s tím někdy příští rok a pravděpodobně spíš dříve než později, aby si dal časovou rezervu, kdyby mu něco nevyšlo.“

Ostatní s Jezem téměř souhlasí, ale ne ve všem.

„Má nějaký velký plán. On neuspokojuje pouze svou potřebu vraždit lidi na potkání. On se připravuje.“

„Na co?“

V místnosti se zvedá božský vítr, když Jez vyslovuje nesnesitelnou pravdu.

„Tohle je jeho Druhý příchod.“

61

MEZIHRA

Redova euforie nemá dlouhého trvání.

Pátrají celý týden, pracují prakticky nepřetržitě, ale nedaří se jim zjistit naprosto nic.

Na Speakers‘ Corner stojí v neděli po Redově objevu pět amatérských kazatelů. Red a Kate se tam vydávají, mísí se do davu a u každého si vyslechnou, co má na srdci. Obloha je šedá a začíná se ochlazovat do zbytků dlouhého parného léta se stále více vkrádá podzim. Muži stojící na obrácených bednách od mléka se budto stále opakují, nebo se pouštějí do divokých odbočení od tématu, která se záhy rozplývají stejně rychle jako dav přihlížejících.

Red ví, že Stříbrný jazyk mezi těmito kazateli není. Stříbrný jazyk je vysoce organizovaný pachatel: nejenže má zcela konkrétní poslání, ale kromě toho zabil pět lidí, aniž by zanechal alespoň smítko fyzického důkazu. Žádný z těch dojemných ztracenců v modrých vycpaných vestách, kteří horlivě promlouvají k zástupu zvědavců, mu nesahá ani po kotníky.

Red přesto nechává kazatele zajistit. Kopou kolem sebe a křičí něco o svobodě slova, když se u nich objevuje dodávka plná strážníků, kteří je vzápětí odvádějí. Jenže všichni mají alibi alespoň pro jednu z vražd: dva z nich jsou dokonce přistěhovalci, kteří přijeli do Británie teprve v červnu. Do večera jsou všichni venku a všichni do jednoho skřehotají cosi o zasahování do občanských práv a žádají satisfakci. Vy mi taky polibte, myslí si Red.

V pondělí ráno sestavuje Red tým padesáti detektivů a vysílá ho do všech křesťanských kostelů v přesně vymezených zeměpisných sektorech. V pátek do oběda jsou všichni zpátky a nemohou podat zprávu o ničem jiném než o skutečnosti, že účast v kostelích trvale klesá. Jsou vyslechnuti všichni místní vikáři a faráři nejen aby prokázali své vlastní alibi, nýbrž aby také případně upozornili na členy svého sboru, kteří se chovají podivně. Žádný z duchovních se nedozvídá, proč mu policie podobné otázky klade. Několik jich váhavě poukazuje na pár „podivínů“ nebo na nové členy kongregace, ale jejich stopa nikam nevede.

Počet náboženských sekt v oblasti velkého Londýna je nižší, než si Red myslel. Podaří se mu zvládnout většinu výslechů pouze s Jezem, Duncanem a Kate, ale opět nic nezjišťuje. Jez označuje všechny stoupence náboženských sekt za „šťastné pitomé užvaněnce“ a Red tento jeho názor z celého srdce sdílí.

Prověřují všechny ambulantní pacienty londýnských psychiatrických ústavů za posledních pět let, počínaje 1. květnem. Žádný z nich se podle všeho nedomnívá, že je Ježíš Kristus.

Jednou kolem oběda se u Reda zastavuje psycholožka a zahajuje s ním půlhodinovou slovní přestřelku, bez níž by se Red docela dobře obešel. Red poukazuje na skutečnost, že když teď odhalili pachatelův systém, ani zdaleka se již nenachází na pokraji nervového zhroucení. K čertu s psycholožkou a k čertu s komisařem, jestli bude její zprávě věnovat nějakou pozornost. Toto je Redův případ a on ho vyřeší, i kdyby ho to mělo zabít. Pohled do psycholožčina obličeje naznačuje, že měl Red svou poslední větu zřejmě formulovat jinak.

Trpělivost. Potřebují trpělivost.

Jenže Red není trpělivý. Strčil nohu do dveří pachatelovy mysli, a přestože mu je Stříbrný jazyk nezabouchl před nosem, stále se Redovi nepodařilo je pootevřít více. Ví, že je od něj nerozumné očekávat výsledky tak brzy. Chápe, že prolomení kódu je teprve začátek. Duncan má pravdu, že tento poznatek nemusí sám o sobě vůbec nikam vést. Upřímně řečeno omezené informace pouze zvyšují Redův pocit bezmoci. Dokáže předpovědět okolnosti příštích vražd, ale nedokáže jim zabránit.

Jména na kusu papíru. Kronika budoucích mrtvých.

Jako vzpurné dítě očekává Red odměnu za to, že byl tak chytrý. V duchu vede se Stříbrným jazykem rozhovory: Nejdřív táhnu já, pak táhneš ty. Jenže tvoje kostky jsou tak cinknuté, chlapče, že se tomu mohu jen smát. Moje tahy jsou stále hodně pozadu za tvými. Máš na sobě masku a vidíš mi do karet, zatímco já nemám nic.

Stále loví naslepo. Probírají jednu kupku sena za druhou a hledají jehlu, která už nikdy nemusí vyjít na světlo.

I když teď znají pachatelův systém, pořád mu říkají Stříbrný jazyk. Nikomu z nich nepřipadá vhodné dát mu nějakou náboženskou přezdívku a kromě toho už si na tohle jméno zvykli. Vystihuje, jak o něm smýšlejí a jak se k němu stavějí.

Red si s případem láme hlavu celou příští sobotu odpoledne a pak dlouho do večera. Susan někam odchází, vrací se a opět odchází na dámskou jízdu k jedné kamarádce z práce. Red ji za poslední týden prakticky neviděl. Když se po půlnoci vrací domů, chodí spát do stejné postele a pak si s ní v podivně prázdném ranním tichu dává šálek kávy. Ví, že se jí znovu odcizuje, když si kolem sebe opět staví zeď. Možná jí to vadí, ale každopádně nic nenamítá, tedy alespoň během těch několika vzácných minut dne, kdy se s ním vidí. Možná to jednoduše akceptuje. Možná se to v ní vrší a jednoho dne to všechno vybuchne. A možná Red ani nemá čas uvažovat, co si jeho žena myslí.

V sobotu v noci upadá do hlubokého bezesného spánku a probouzí se v neděli ráno, aby nalezl Susan na pohovce, kde se pokouší vyspat se z kocoviny. Na podlaze leží pohozený výtisk News of the World. Susan ho nejspíš koupila brzy ráno v některém nonstopu u metra.

Red sedí na podlaze a listuje novinami. Obrací je, aby si mohl přečíst první stránku.

Z titulku na něj křičí tučná dvoupalcová písmena.

Hlavní zpráva dne. Úvodník na první stránce plus čtyři stránky uvnitř. Strany jedna až pět včetně.

APOŠTOLSKÝ VRAH ŘÁDÍ V ULICÍCH.

62

NEDĚLE 25. ŘÍJNA 1998

„Musel to být někdo z vás tří. Musel.“

Znovu se sešli v Redově kuchyni. Když tady minulý týden oslavovali rozluštění kódu, něco je spojovalo. Dnes tady sedí a něco je rozděluje. Někdo z nich zveřejnil okolnosti případu reportérům z News of the World a nechce to přiznat. Red se snaží toho krtka vyhrabat. Záhada na záhadu.

A podezíravost. Každý si dává pozor, co řekne, aby na něj nepadlo podezření. Kate nachází odvahu jako první.

„Rede, tímhle obviňováním bez důkazů ničemu nepomůžeš. Nemusel to být někdo z nás. Mohl to být kdokoliv. Mohl to být Lubeszki nebo komisař nebo kterýkoliv z policistů, kteří chodili minulý týden po kostelích a nějakým způsobem se dozvěděli více, než měli. Anebo to mohla být jen mimořádně šťastná trefa ze strany těch reportérů, když si dali dohromady dvě a dvě stejně jako my. Třeba na tom celou dobu dělali a nežádali nás o komentář, protože dobře věděli, že bychom na případ uvalili informační embargo.“ konce se tu zmiňují i o zatčení Kevana Latimera. Tohle je detailní článek. Klidně bych ho mohl použít jako zprávu o případu. Takže když to všechno uvážím, existují jen dvě možná vysvětlení. Budto jsou reportéři News of the World obdařeni mimosmyslovým vnímáním a v tom případě bychom je měli neprodleně angažovat při vyšetřování, protože by při dopadení Stříbrného jazyka bezpochyby odvedli lepší práci než my. Anebo za nima někdo z vás s těmihle informacemi přiběhl.“

„Nezmiňují se o poznávacích znameních,“ říká Duncan.

„Jo, a to jediné jim slouží ke cti. Předpokládám, že ani v News of the World nejsou tak nezodpovědní, aby zveřejňovali podobné detaily tedy pokud o nich vůbec věděli. Protože kdyby vyslepičili i informace o těch jazycích a lžičkách nebo kdyby se zmínili, že pachateli říkáme Stříbrný jazyk, tak to bychom teprve byli v průseru. Naštěstí to zamlčeli, takže alespoň budeme moci vytřídit devětadevadesát procent falešných telefonátů, kterýma nás teď zasypou, a taky dokážeme rozpoznat skutečného pachatele od nejrůznějších napodobitelů. Jenže to je dost chabá kompenzace za to, že se nám celý případ takhle rozmázl v médiích.“

Red si všechny tři postupně prohlíží. Jeden z nich poskytl nejprodávanějšímu bulvárnímu plátku v Británii kriminální příběh desetiletí, a naprosto tím rozbil samotnou molekulární strukturu čtyřčlenného týmu, který na tomto případu cílevědomě pracoval téměř plných šest měsíců. Který z nich to byl. A proč?

Kate s tím chtěla minulý týden vyjít na veřejnost a byla přehlasována. Ze by vzala zákon do vlastních rukou?

Jez chtěl před pár měsíci varovat homosexuální komunitu. Ze by si tímhle způsobem vyřizoval účty?

Duncan vždycky tvrdil, že je homosexuální stopa falešná. Ze by toužil po pozdním uznání, jak byl tehdy chytrý?

Red se na jednoho po druhém dívá a oplátkou jsou mu tři neochvějně nezúčastněné pohledy. Žádný vzdor, žádné uhýbání očima, žádná vyzývavost. Pohledy lidí, kteří nemusí nic dokazovat a nemají co skrývat. Až na to, že jeden z nich co skrývat má a je zároveň dobrý herec, aby to dokázal zastřít. Red si odkašlává.

„Teď to zřejmě nezjistíme. Nečekám, že se mi viník přede všemi přizná. A dokonce ani nijak zvlášť neočekávám, že mi to řekne mezi čtyřma očima. Ten z vás, kdo to udělal, pro to jistě měl velmi dobré důvody, takže se bezpochyby nezhroutí a nepřizná se v okamžiku, kdy mu někdo začne klást otázky.

Takže už vás nebudu otravovat svými kecy. Nebudu vám říkat, že pokud se přiznáte dobrovolně, budu s vámi zacházet v rukavičkách. Protože nebudu. Přinejmenším budete bez náhrady suspendováni a já osobně doporučím vaše okamžité propuštění. Protože ať už je to kterýkoliv z vás, podařilo se mu zničit absolutně zničit princip vzájemné důvěry a spolupráce, na kterém náš tým fungoval. Dokud ho neodhalím a já ho odhalím, na to můžete vzít jed , budeme se dívat jeden druhému přes rameno. Kdykoliv budete chtít někomu něco říct, vždycky se budete v duchu užírat pochybnostmi. Protože člověk, o kterém jste přesvědčeni, že vám bude krýt záda, by taky mohl být člověkem, který vám do nich vrazí nůž.

Kromě toho s sebou tohle vyzrazení přinese všechny věci, kterých jsme se minulý týden obávali, když jsme se rozhodli nejít s případem na veřejnost. Falešné telefonáty, mediální paniku a možná i pár napodobovacích zločinů.“

Redův vztek zaplavuje místnost a snáší se na hlavy přítomných jako vlny na písečnou pláž.

„Ať už to byl kterýkoliv z vás, doufám, že mu to stálo za to. A teď vypadněte.“

63

PONDĚLÍ 26. ŘÍJNA 1998

Tři vynucené nádechy a výdechy kdesi hluboko z plic. Tělo napjaté a zároveň roztěkané. Neklidné prsty, v jejichž konečcích palčivě bolí krev. Je třeba rozproudit adrenalin. Utáhnout si opasek a duševně se připravit k boji.

Přesně tohle dělají atleti před každým závodem a politici před každým projevem. To, k čemu se teď chystá Red, není o nic menší výkon. Rychlé tělo, rychlá mysl.

Ve vedlejší místnosti slyší šum. Tohle je největší tisková konference, kterou na Scotland Yardu pamatuje bezkonkurenčně. Od včerejšího zveřejnění článku v News of the World je tiskové oddělení zavaleno telefonáty. Dokonce tolika telefonáty, že zaměstnanci oddělení museli předčasně ukončit víkend a přijet pomoci ten nápor zvládnout. Red se chvěje při pomyšlení, kolik dalších linek asi reportéři žhavili ve snaze spojit se se svými nejmenovanými zdroji a dobře informovanými kontakty a zjistit, co se děje, přestože si zároveň nedokáže představit, co dalšího by ještě mohli zjistit. V News of the World odvedli vyčerpávající práci. To se musí uznat.

Chránit pachatelova poznávací znamení. Red nesmí za žádnou cenu dopustit, aby se na veřejnost dostaly podrobnosti o lžičkách a vyříznutých jazycích. Alespoň tohle se musí udržet v tajnosti, jinak se mohou rozloučit s veškerými nadějemi na vyřešení případu. Tato informace je síto, které jim umožní prosít skutečného pachatele a vyřadit cvoky.

Komisař prochází dveřmi do předpokoje.

„Jak se cítíte, Rede?“

„Asi jako křesťan před lvy.“ Komisařovi jeho ironie uniká.

„To bude v pořádku. Přenechám vám hlavní slovo a omezím se pouze na projevy plné podpory, pokud to bude nezbytné.“

„To je výborné. Děkuji.“ Komisař se dívá na hodinky. „Tři nula nula. Půjdeme?“

Red otevírá dveře do hlavního sálu. Oslnivá světla na kamerách ho nutí šilhat. Záměrně si přikazuje nezakrýt si rukou oči. Dobře ví, jak by takový snímek vypadal zítra v novinách a kolik článků by začínalo titulkem „Zaslepená policie“.

V sále je dlouhý stůl s přehnaně velkým policejním emblémem v pozadí. Red přichází ke stolu a sedá si na vzdálenější židli. Komisař usedá vedle něj. Jen oni dva a proti nim více než 150 novinářů namačkaných ve všech možných koutech a zákoutích sálu. Ti, kteří dorazili jako první, zabrali všechna místa k sezení a ostatní kolem nich obtekli jako kapalina. Někteří stojí vzadu, jiní sedí s nataženýma nohama na podlaze po stranách.

Mikrofony přicvaknuté ke stolu se tyčí proti Redovi jako ježčí bodliny. Do očí mu svítí červená a bílá světla televizních kamer. Red si odkašlává.

„Dámy a pánové, jsem detektiv superintendent Redfern Metcalfe. Jsem pověřen vedením vyšetřování případu takzvaného ‚apoštolského vraha‘, o jehož existenci včera informovaly jisté noviny. Jsem zde, abych se vám pokusil zodpovědět případné otázky k tomuto případu. Jistě pochopíte, že se s vámi nebudu moci podělit o podrobnosti vyšetřování, ale ve všech ostatních otázkách se vám budu snažit maximálně vyjít vstříc. Jen bych vás požádal, abyste vždy uvedli své jméno a organizaci, kterou zastupujete, a aby byly vaše otázky stručné. Děkuji. Kdo se hlásí první?“

Okamžitý les rukou. Red ukazuje na muže v první řadě.

„Iain Wakefield, Daily Telegraph. Ty vraždy se už táhnou šest měsíců. Proč jste podrobnosti o nich nezveřejnili již dříve?“

„Proti nám stojí velice inteligentní pachatel. Spojitost mezi jednotlivými případy vyšla najevo teprve nedávno.“

Wakefield rychle promlouvá znovu, než stihne položit otázku někdo jiný.

„Schválili jste zveřejnění materiálů, které se objevily v News of the World?“

„Ne, neschválili. Ta dáma v červeném saku po mé levé ruce.“

„Kontaktovali vás z News of…“

„Vaše jméno, prosím.“

„Omlouvám se. Louise Farringtonová, Daily Mail. V tom článku v News of the World nebylo žádné oficiální stanovisko některého z policejních představitelů. Kontaktovali vás z News of the World před zveřejněním článku?“

„Ne, nekontaktovali.“

Také ona je rychlá. „Víte, proč to neučinili?“

„Zřejmě se domnívali, že bychom jim ve zveřejnění zabránili.“

„Takže vy nesouhlasíte, aby se podrobnosti o vraždách zveřejňovaly v tisku?“

„Ne, nesouhlasím. Ohrožuje to naši snahu vydat pachatele co nejdříve spravedlnosti.“

„A nemyslíte si, že lidé mají právo tyto věci vědět?“

Red ji probodává pohledem. „Paní Farringtonová, nejsem zde dnes proto, abych s vámi nebo s kýmkoliv jiným diskutoval o právech a úskalích svobody tisku.“

Znovu se rozhlíží a ukazuje do davu. „Ta dáma vzadu.“ Jedna novinářka tázavě zvedá obočí. „Ano, vy.“

„Claire Stewartova, rádio BBC Scotland. Zatkli jste už v souvislosti s těmi vraždami někoho?“

„Ne, zatím jsme nikoho neobvinili.“

„Předpokládáte nějaké brzké zatčení?“

„Na případu pracují naši nejlepší lidé. Věříme, že se nám podaří vraha dopadnout.“

Rychle pokračuj. „Ten pán ve třetí řadě.“

„Guy Dunn, Newcastle Evening Chronicle. Navázal pachatel nějaký kontakt s policií?“

„Ne. Vůbec žádný.“ Tečka.

„Alex Hayter, Evening Standard. Přiznal se už někdo k zodpovědnosti?“

„Ano, do dnešního oběda 782 lidí a jejich počet stále narůstá.“

V sále se ozývá smích.

„A všechno byli pomatenci?“

„Zatím ano.“ Tečka.

„Roy Pembridge, South London Press. Pokud se neurazíte, detektive superintendente, celý případ zavání policejní neschopností.“

Red vzdychá. Vždycky se někdo najde, nějaký suchopárný novinář, který si chce něco dokázat.

Chabě se na Pembridgea usmívá. „Ne, pane Pembridgei, neurazím se, pokud své prohlášení něčím podložíte. V opačném případě mě vaše tvrzení opravdu uráží.“

Pembridge se chytá příležitosti, kterou mu Red poskytl, vstává a náležitě si vychutnává okamžik slávy.

„Stačí se podívat na fakta,“ říká. „Pátráte po tom člověku už… kolik…? Téměř šest měsíců. A nemáte žádného podezřelého. Jediný člověk, kterého jste zatkli, neměl s tím případem vůbec nic společného. A na místech činu jste taky nic kloudného nenašli.“

„Jak jsem již řekl dříve, stojíme proti velmi inteligentnímu pachateli. Tento člověk se nám jen těžko vrhne do náruče.“

„Máte velice dobrou reputaci, detektive superintendente…“

„Děkuji,“ skáče Red Pembridgeovi do řeči se špetkou sarkasmu.

„…jenže šest měsíců bez jediného úspěchu je dlouhá doba. Zvažoval jste, že odstoupíte z čela vyšetřování?“

„Ne.“

„A nemyslíte si, že byste měl podobný krok zvážit?“

„Ne. Ne, to si nemyslím.“

„Proč ne?“

„Pane Pembridgei, nemusím vám snad obhajovat svou pozici…“

„Připadá mi, že byste měl.“

Na Pembridgeově samolibosti a kňouravém tónu je něco, kvůli čemu by mu Red nejradši zakroutil krkem. Otáčí hlavu ke dvěma policistům čekajícím u dveří, přestože si již v tomto okamžiku uvědomuje, že dělá, co by neměl.

„Adamsi. Morrisi. Vyvedte ho.“

Policisté na něj tupě zírají.

„VYVEĎTE HO!“

Naprostá vřava. Kejhavé hlasy jako u hejna divokých hus. Nevěřícné výrazy v připitoměle civějících obličejích.

Adams s Morrisem si prodírají cestu davem, aby se dostali k Pembridgeovi. Dav se před nimi rozestupuje a pak se opět zavírá jako voda. A to vše zaznamenávají televizní kamery, které se nyní odvracejí od Reda směrem ke zmatku v sále.

Adams je u Pembridgea první, jenže Pembridge ho hloupě napadá. Útok na veřejného činitele. Teď už ho mohou zatknout. Adams s Morrisem chytají novináře pod pažemi, tlačí mu hlavu dopředu a vyvádějí ho ze sálu.

Red se opírá lokty o stůl a narovnává ramena, aby se mu netřásly.

Moc by mě zajímalo, jaké zvuky bys vydával ty, kdybych v tobě uškrtil život, Pembridgei.

Komisař něco říká, ale Red ho v tom hluku neslyší.

Cení zuby na nepravidelné řady novinářů a škrobeně odchází ke dveřím. Nemá dost sebedůvěry, aby se ohlédl, přestože na něj všichni volají.

64

ÚTERÝ 27. ŘÍJNA 1998

Všechny noviny v zemi přinášejí tu zprávu hned následující den, většina na první stránce. Guardian vyrukuje s mravokárným úvodníkem o právu veřejnosti na informace, ale jediným fotografem, kterému se podařilo zachytit Redovu vzteklou grimasu na konci konference, je fotoreportér Independentu. Obrovský snímek na první straně přesahuje ohyb a je natolik ohromující, že snese srovnání s fotografií jednoho z policejních ostřelovačů na střeše konference Konzervativní strany, která se na stejné první stránce objevila v osmdesátých letech.

Grimasa muže s duší odhalenou donaha.

Nakonec byl Pembridge propuštěn s výstrahou, přestože ho mohli obvinit z narušování pořádku, výtržnosti nebo útoku na veřejného činitele. Red chová podezření, že se o Pembridgeovo propuštění osobně zasadil komisař, který rovněž zajistil, aby byla vůči němu stažena veškerá obvinění. A ať už si Red myslí o Pembridgeovi cokoliv, je dosti chytrý, aby pochopil, že jeho propuštění je nejrychlejší cestou, jak z této situace vybruslit.

Každopádně teď má Red daleko naléhavější plány s jiným příslušníkem sedmé velmoci. Nachází nedělní výtisk News of the World a dívá se na jméno autora apoštolského příběhu, u něhož se v rohu každé stránky skví nabubřelý titulek „světová exkluzivita“. Pod hlavním titulkem figuruje fotografie a jméno autora článku: Roger Parkin. Red listuje novinami, až se dostává k seznamu redakce. Telefonní číslo stojí v tiráži. Red ho vytáčí.

„News of the World.“

„Rogera Parkina, prosím.“

Krátká pauza a pak další vyzváněcí tón. „Parkin.“

„Pane Parkine, tady detektiv superintendent Metcalfe ze Scotland Yardu.“

„Dobrý den.“ Obezřetný postoj. Parkin pochopitelně ví, kdo je Red Metcalfe. Téměř určitě se včerejší konference zúčastnil. A i kdyby ne, zajisté se díval na zprávy.

„Se zájmem jsem si v neděli přečetl ten váš článek,“ říká Red.

„To jistě ano.“

„Myslím, že byl velice dobrý. Velmi obsažný. Chtěl bych si jen s vámi vyjasnit pár věcí a také mám pro vás několik dalších informací, které byste mohl pokládat za užitečné. Chtěl byste si o nich promluvit blíže?“

„Jistě. Můžeme to udělat po telefonu?“

„Totiž, rád bych vám ukázal nějaké dokumenty. Bylo by lepší, kdybyste přišel sem na Scotland Yard.“

„Dobře. Kdy se vám to hodí?“

„Kdykoliv. Čím dřív, tím líp. Vlastně jsem se s vámi pokoušel spojit už včera, ale zapomněl jsem, že jako nedělník pracujete od úterka do soboty.“

„Malý moment.“

Na druhém konci linky se ozývá šustění papírů a Parkinovo tiché pobrukování. Snaží se, aby to vypadalo, že má důležitější věci na práci. To zrovna. Pokud právě neviděl Elvise, jak rovná zboží do regálu v místním supermarketu, tak se může přetrhnout, aby si v případu apoštolského vraha udržel exkluzivitu. Jen nechce vypadat příliš horlivě.

„Mám tady s někým pracovní oběd, ale můžu ho zrušit. Hodí se vám to v jednu?“

„Prima. Takže přijdte na Scotland Yard a na recepci řekněte, že jste přišel za mnou.“

„Takže v jednu na shledanou.“

„Jo. Na shledanou.“

Red zavěšuje a směje se pod fousy.

Háček, vlasec a olůvko.

65

Roger Parkin je olysalejší a buclatější než na portrétu v novinách. Red s pořadačem z oranžové lepenky v ruce se s ním setkává na recepci a odvádí ho o několik pater výše do vyšetřovací místnosti. Fádní a anonymní. Ve výtahu vedou zdvořilostní konverzaci.

„Vypadáte dost jinak než na fotce,“ říká Red.

„To ano,“ směje se Parkin. „Fotili mě před pěti lety a s plnou hlavou vlasů. Novinářská ješitnost. Měl byste vidět některé ostatní. I z Quasimoda se dá udělat Robert Redford.“

Red Parkina odvádí do vyšetřovací místnosti. Sedají si naproti sobě ke stolu. Parkin si vybírá židli nejblíže ke dveřím. Red pokládá pořadač na stůl. Parkin na něj kýve.

„To jsou ty dokumenty?“

„Ano. Za vteřinku je spolu projdeme. Ale nejdříve mám na vás několik krátkých otázek.“

Parkin přivírá oči. „Spusťte.“

„Jak jste ten příběh získal?“

„Ale no tak, superintendente. Vy víte, že vám to nemohu říct.“

„Chráníte svůj zdroj?“

„Samozřejmě.“

„Pane Parkine, to, co udělaly vaše noviny, bylo značně nezodpovědné. To je bez debat. Toto vyšetřování je nesmírně citlivé a časově náročné a váš článek ho vážně a možná nenapravitelně ohrozil. Mou povinností je minimalizovat veškeré případné škody. Tato činnost přitom z velké části zahrnuje také zjištění, kdo vám ty informace vyzradil, proč tak učinil a co vám sdělil kromě toho, co se objevilo ve vašich novinách. Existuje jen malý počet lidí, kteří to mohli udělat.“

„Superintendente, vy víte, že v tomhle s vámi nemohu spolupracovat.“

„Proč? Myslíte si, že váš zdroj bude mít pro vás nějaké další informace?“

Parkin krčí rameny. Red pokračuje.

„Budeli potřeba, mohu hned teď vyslat do Wappingu pětadvacet policistů a zabavit vám veškeré soubory, spisy a poznámky. Mohu vás žalovat za maření výkonu spravedlnosti a posadit vás za mříže, než stačíte říct ‚svoboda slova‘.“

„Prima. Tak tam půjdu.“

„Do vězení?“

„Když budu muset…“

„Pane Parkine, jestli se chcete stát mučedníkem své profese, tak si klidně poslužte. Ale já si nad tím případem nelámal půl roku hlavu jen proto, abych si ho pak nechal od vašich novin podělat.“

„Superintendente, pokud máte nějaký problém s tím, co jsme zveřejnili, navrhuji vám, abyste to probral s šéfredaktorem a přestal mě tady terorizovat.“

„Čaj?“

Okamžitá změna tónu a směru útoku. Kde Parkin čeká další výměnu názorů, přichází naprosto věcná otázka. Změna vyhybky ho vyvádí z rovnováhy.

„Cože?“

„Čaj. Nedal byste si šálek čaje? Nebo kávy?“

„Čaj bych si opravdu dal, děkuji. S mlékem a kostkou cukru.“

„Hned jsem zpátky.“

Red vstává a prochází kolem Parkina, jako by mířil ke dveřím. Parkin se neotáčí, aby ho sledoval; horlivě si něco zapisuje do bloku.

Red během okamžiku vytahuje z kapsy plastiková pouta. Chytá Parkina za levou paži a odtahuje mu ji za židli. Nasazuje mu kolem zápěstí jedno pouto a hbitě se natahuje po druhé ruce.

Parkin je příliš pomalý. Na papíře se v místě, kde ho Red rychle popadl za ruku, leskne dlouhá inkoustová čára a pero s plesknutím dopadá na linoleum.

Red protahuje Parkinovu pravou ruku mezi tyčkami opěradla a zacvakává druhé pouto. Parkin je připoután k židli, ruce má spojené u sebe a paže propletené mezi tyčkami opěradla.

„Co to, sakra…“

Red se naklání Parkinovi přes levé rameno a sahá mu do kapsy saka. Ruka mu nezajíždí doprava, nýbrž najisto do levé vnitřní kapsy. Většina lidí nosí peněženku na pravé straně, jenže Red hledá něco jiného.

Nachází to hned napoprvé. Malá knížečka s červeným hřbetem, černým obalem a stránkami označenými písmeny abecedy. Parkinův adresář.

„To nemůžete!“ Parkinův hlas je rozhořčený potupou.

„Ušetřete si to, pane Parkine. Můžu a udělám to. A rovnou zapomeňte na nějaký křik nebo hulákání. To tady máme pořád. Policisté ignorují křik z vyšetřovacích místností stejně jako většina lidí alarmy u aut.“

Red listuje Parkinovým adresářem. Stovky jmen napsaných úhledným skloněným rukopisem. Většina jmen je psaná černým inkoustem, ale několik jich je zelených, červených nebo modrých podle toho, jaké pero bylo právě po ruce. Za některými jmény následují závorky s uvedením názvu článku, na kterém daná osoba pomáhala. Jiná jména jsou natolik dobře známá, že nepotřebují bližší určení. Pevná i mobilní čísla bohatých a slavných, které v telefonním seznamu rozhodně nenajdete. Docela působivý seznam.

Red začíná hledat svého práskače.

Pod „B“ nic není.

Pod „C“ taky ne.

Red přejíždí palcem po stránkách až na písmeno „W“ a rozevírá blok.

Až příliš snadné.

Poslední a tudíž nejčerstvější položka ve sloupci s písmenem „W“.

Duncan Warren. Pouze číslo domů a na mobil. Duncan musel Parkina požádat, aby mu nevolal na Scotland Yard. Duncan. Proč?

Takže teď už víš, kdo to byl, Rede. Ale je vůbec lepší vědět, že můžeš přestat podezírat dva lidi, kteří nic špatného neudělali, nebo je to naopak horší, protože to vyvrací poslední jiskřičku pochybností, že tě prodal člen tvého vlastního týmu? Člověk, jemuž jsi věřil a který tě zradil?

Eric. Přesně tak se cítí Eric, ne?

Red obchází židli a sedá si na okraj stolu čelem k Parkinovi. „Vaším kontaktem je Duncan Warren, že?“

„To vám nemohu říci.“

„Pane Parkine, jeho jméno figuruje ve vašem adresáři. A je to velice čerstvý přírůstek do seznamu. O případu apoštolského vraha vás mohli informovat pouze dva další lidé a jejich jména ve vašem adresáři nejsou. Takže je vaším zdrojem Duncan Warren. Ano, nebo ne?“

„Nemohu prozrazovat své zdroje.“

Red pokládá nohu Parkinovi na hrudník. Noha je ohnutá v koleně.

„Pokud teď kopnu, židle, na které sedíte, se převrátí dozadu a spadne vám na ruce. S docela velkou pravděpodobností si přitom zlomíte přinejmenším jednu ruku a dost možná obě. A možná taky pár prstů. Nebo zápěstí. Já vás přece nežádám, abyste svůj zdroj vyzradil, pane Parkine, nýbrž abyste potvrdil jeho totožost. Tohle…,“ Red mává adresářem, „…mi už prozradilo, co jsem potřeboval vědět. A teď mi úplně stačí, abyste v té věci vyvrátil veškeré pochybnosti. Abyste mi ji ověřil z jiného zdroje, jak rádi říkáte.“

„Pokud mi jakkoliv ublížíte, budu vás žalovat.“

„Myslíte, že byste mohl se zlomenou rukou psát?“

„Přísahám Bohu, že vás zažaluju.“

Parkin se vrtí na židli a snaží se vyprostit ruce. Strach v pozadí jeho vzdorovitosti vyvolává v Redovi zvláštní vzrušení a pocit chvění v oblasti podbřišku. Pohrává si s Parkinem jako kočka s myší.

„Víte, pane Parkine, tímhle svým postojem si jen přitížíte, a přitom jde o úplnou maličkost.

Red začíná propínat nohu a tlačit Parkina chodidlem do hrudi. Židle se zvedá na zadní nohy. Red ji udržuje v křehké rovnováze. Záleží na jeho rozhodnutí. Je to v jeho moci.

Parkin to vzdává.

„Dobře. Je to Duncan Warren. On je můj kontakt. Spokojen?“

Parkin se dívá do země a stydí se za svou zbabělost. Red sundává nohu a židle se vrací zpět do vodorovné polohy.

„Děkuji vám. A teď, když jste mi prozradil svůj zdroj, nebudete o naší malé výměně názorů hulákat na všechny strany, že ne?

Protože byste jen těžko získával další horké tipy, kdyby se lidé dozvěděli, že na potkání ukazujete obsah svého adresáře. Takže máme vlastně oba zájem udržet tento incident pod pokličkou, že ano?“

Red odemyká pouta. Parkin si dává ruce před tělo, protahuje si je a tře si zápěstí v místě, kde se mu tuhý plast zaryl do kůže.

Red vrací Parkinovi adresář. Parkin ho popadá a hrubě si ho strká do kapsy saka.

Tiše sjíždějí výtahem do přízemí a u hlavních dveří si nepodávají ruce.

66

Red vchází do operační místnosti. Duncan je zde sám a právě pojídá oběd. Hnědou housku, ze které vyčnívá bílý roh plísňového sýra. Duncan zvedá ruku na pozdrav.

„Kde jsou Jez a Kate?“ ptá se Red.

Duncan polyká sousto.

„Šli na oběd.“

„Fajn. Stejně jsem chtěl mluvit s tebou.“ Red si sedá naproti Duncanovi.

Duncan usrkává kolu. „Tak spusť.“

Jedno slovo. Jedno slovo, kterým se člověk snaží něco pochopit.

„Proti“

„Co proč?“

„Proč jsi to udělal, Duncane?“

„Co proč jsem udělal?“

„Proč jsi mluvil s News of the World?“

„Já s nimi nemluvil.“

Red vstává a bouchá pěstí do stolu.

„Ale jo, to si piš, že mluvil! Viděl jsem tvoje jméno v Parkinově adresáři. On sám mi řekl, žes to byl ty. Tak proč? Proč jsi musel jít a zvorat práci nás všech?“

Redův vztek propaluje v Duncanovi díru a vypouští z něj vzdor jako vzduch z nafukovacího balónku.

„Pro peníze,“ říká Duncan tiše.

„Pro peníze?“

„Ano.“

„Oni ti zaplatili?“

„Ano.“

„Kolik?“

Duncan se dívá do stolu. „Kolik, Duncane?“

„Dvacet tisíc.“

„Dvacet tisíc?“

„Potřeboval jsem je. Potřeboval jsem ty prachy. Na alimenty. Dřou mě z kůže. A to nemluvím o Samově školném. Helen se nastěhovala k tomu trouboví Andymu, ale já jí pořád musím házet peníze do chřtánu. Jsem zadlužený až po uši a stavební firma mi hrozí zabavením domu, protože nesplácím hypotéku. Snažím se to všecko zaplatit z jednoho policajtského platu, ale nedokážu to. Nedokážu to.“

„Kdo koho oslovil?“

„Ehm… to je těžko říct. Bylo to takové vzájemné. V pondělí večer jsem šel na panáka s jednou svou starou spojkou, která pracuje v News of the World jako kriminální reportér, a mluvili jsme spolu o různých věcech. Ten chlápek se mě pak zeptal, jestli nemáme nějaký dobrý případ neříkal to podezíravě, jen se ptal, aby řeč nestála. Já samozřejmě řekl, že ne, ale něco mě muselo prozradit, protože on začal naléhat. Nakonec se zeptal zpočátku žertem , na kolik by přišlo ze mě tu informaci vypáčit. Já na to: A jak vysoko bys šel? A on mi řekl, že se mi ještě ozve. Celé to začalo jako vtip. Kdykoliv jsme s tím mohli přestat. Jenže pak to nějak nabralo vážný tón. Řekl jsem, že si to nechám projít hlavou, a smluvili jsme si schůzku na další den večer.“

„A dál?“

„Druhý den mě představil Parkinovi. Chvíli jsme se handrkovali a pak se dohodli na dvaceti tisících.“

„Předpokládám, žes mu hned o tom případu něco řekl.“

„Moc ne. Jen tolik, abych ho nabudil.“

„Co to znamená?“

„Řekl jsem mu jen, že jde o masového vraha, jenž si myslí, že je Ježíš Kristus, a který se zaměřuje na apoštoly.“

„A tomuhle říkáš ‚moc ne‘? Nedivím se, že byl vzrušením bez sebe. Takže kdy jsi mu vyslepičil i zbytek?“

„Ve středu večer a pak znovu v pátek. Na jednu schůzku by toho bylo moc.“

„Duncane, minulý týden jsme pracovali prakticky čtyřiadvacet hodin denně. Skoro každý den jsme se odsud nehnuli do deseti nebo jedenácti večer. Tak kdy sis na to, sakra, našel čas?“

„Když jsme si dali padla. Pozdě v noci.“

„A řekl jsi mu všechno?“

„Všechno kromě poznávacího znamení vraha.“

„Ptal se tě na to?“

„Ano. Výslovně se zeptal, jestli za sebou vrah zanechává nějaký druh podpisu.“

„A tys mu řekl…?“

„Řekl jsem, že ne. Věděl jsem, že kdybych mu řekl o těch jazycích a lžičkách, možná bychom už Stříbrného jazyka nikdy nenašli.“

„Ne ‚my‘, Duncane. Už ne. Od této chvíle jsi propuštěn.“ Duncan se nehýbá. Red vstává. „Pojd. Doprovodím tě z budovy.“

„A co moje věci?“

„Postarám se, aby ti je poslali. Jdeme.“

„A můžu se rozloučit s Jezem a Kate?“

Muž, který zhřešil, a přesto očekává odpuštění. Red ho popadá za rameno.

„Do prdele, Duncane. Ze všech lidí na světě by si tě tihle dva přáli vidět nejmíň. Samozřejmě s výjimkou mě. Tak vstávej.“

Podruhé za půl hodiny sjíždí Red v tichosti výtahem do přízemí. Kráčejí s Duncanem přes vstupní halu a nedávají na sobě znát sebemenší známky vzájemného konfliktu. U hlavních dveří Reda cosi napadá.

„Když jsme se onehdy sešli u mě doma a když Kate chtěla ty informace zveřejnit, zatímco tys argumentoval ve prospěch dalšího utajení, už jsi s tím vyzrazením v duchu počítal? Zvažoval jsi už tehdy, že využiješ těch tajných informací ve svůj vlastní prospěch?“

Duncanovo mlčení hovoří samo za sebe.

Red odebírá Duncanovi bezpečnostní propustku. Sleduje, jak Duncan kráčí přes ulici směrem ke stanici metra St. James‘ Park. Pomatená stará žena, která tu ráno stála s plakátem varujícím před židozednářským spiknutím, je pryč.

Duncan se ještě jednou ohlíží. Stále prosí o odpuštění.

Red se v duchu vrací k úplnému začátku případu, kdy si házel mincí, aby rozhodl, zda poslední místo v týmu zaujme Duncan, nebo Pritchard. Padl orel a Red si vybral Duncana. Pěkně drahý omyl.

V tuto chvíli nemá valný smysl přijímat do týmu někoho dalšího. Nový člověk by se musel seznámit s příliš velkým množstvím poznatků a za velmi krátkou dobu si získat důvěru ostatních. Budou muset válčit ve třech.

Tři slepé myši. Přesně to teď připomínají. Tři slepé myši, které si ve tmě honí vlastní ocásek.

Red se otáčí a odchází zpátky k výtahům.

67

Když se Red vrací domů, na počitadle vzkazů na telefonním záznamníku svítí jednička. Red mačká tlačítko PLAY a odchází se do kuchyně napít. Susanin uplakaný a napjatý hlas ze záznamníku ho však nutí vrátit se tryskem do pokoje.

„Rede, to jsem já. Jsem… Jsem teď v Rickmansworthu. Zůstanu na pár dní u Shelley. Teda u Shelley z práce. Ehm… můžeš mi zavolat?“

Susan dvakrát sděluje číslo, jednou rychle a jednou pomalu. Red ho zapisuje do bloku u telefonu, zatímco Susanin hlas pokračuje. „Potřebuju s tebou mluvit, Rede. Co nejdřív. Zavolej mi. Ahoj.“

Krátký útržek rozhovoru s někým dalším a pak se vzkaz přerušuje.

Odchází od něj. Neřekla to, ale Red to dobře ví. Odchází od něj. Posraný den.

Špatné zprávy přicházejí po třech. Parkin, Duncan a teď tohle.

Red zvedá sluchátko a začíná vytáčet Shelleyino číslo. Uprostřed čísla však sluchátko pokládá a odchází do kuchyně. Na tohle je asi lepší se trochu napít. Nalévá do sklenice pořádnou dávku whisky a vytahuje z ledničky plechovku heinekena. Lék a něco na zapití. Tohle ho na chvíli postaví na nohy.

Odchází zpátky do obývacího pokoje a podruhé vytáčí číslo. Prakticky vzápětí se ve sluchátku ozývá ženský hlas. Nepatří Susan. Nejspíš je to ta Shelley.

„Je tam Susan Metcalfeová, prosím?“

„Malý moment.“

Na druhém konci linky se ozývá dunění kroků na tvrdé podlaze. Jakýsi vzdálený hlas říká: „To je Red.“ A další kroky, které tentokráte sílí, jak se Susan přibližuje k telefonu.

„Rede?“ říká Susan chraplavě. Plakala. „Jsi v pořádku, miláčku?“

„Jo, jsem v úplně v pořádku. Teda… nic mi není. Ale nejsem v pořádku. Vůbec ne. Myslím…, myslím, že prostě potřebuju trochu času o tom všem přemýšlet.“

„Proč?“

„Ale Rede, copak to nevidíš? Ten tvůj případ. Zmocnil se celého tvého života. Už šest měsíců pro tebe vůbec neexistuju.“

„To není pravda. Ty víš, že…“

„Ne, Rede. Zavři pusu a nech mě to doříct. Ta věc začíná ovládat celý tvůj život. Nenechal jsi v něm místo pro nic a nikoho jiného. A já už s tím dál žít nedokážu. Vím, že ses pokoušel udělat si na mě čas, a opravdu si toho vážím, ale v podstatě jsi pořád jen otrokem toho případu. Chvilku tě vidím, ale pak se něco stane a ty jsi celý týden pryč. Slyšíš, co ti říkám? Nemůžu dál žít někde, kde si mě buďto nikdo nevšímá, nebo kde si musím připadat jako na trní, abych náhodou neřekla něco nesprávného.“

Pauza. Red zadržuje dech.

„A pak jsem tě včera večer viděla ve zprávách a dneska v novinách.“

Ach Bože. Susan vždycky kupuje Independent. Viděla tu fotku s vyceněnými zuby.

„Vyděsilo mě to, Rede, opravdu ano. Viděla jsem ty záběry a viděla jsem tu fotku, kde se tak strašně šklebíš, pak jsem si přečetla, co řekl ten odporný Pembridge, a nic z toho jsi vůbec nebyl ty. Až na to, že jsi to byl ty. Jako bych najednou…, já nevím, jako bych najednou měla za muže pouze půlku tebe a tys včera ukázal tu svou druhou půlku, kterou jsem nikdy předtím neviděla. Nikdy. Ty, kterého znám, nejsi ten muž na první stránce novin, který vypadá, že každou chvíli vyrve někomu plíce. A tohle všechno s tebou udělal ten případ, Rede. Změnil tě.“

„Ne, Susan, nezměnil. Přísahám.“

Red neříká }á takový nejsem. Protože takový je. Ta tvář plná obludného vzteku patří jen jemu.

„Ale změnil. Protože jestli ne, pak jsi mi celou dobu lhal a klamal mě, a to je stejně špatné.“

„Susan…, neměli bychom o tom mluvit přes telefon. Nemůžeme se někde sejít?“

V telefonu je ticho, během něhož nechává Susan vypařit svůj vztek a proměnit ho v žal.

„Rede, já už ani nevím, kde mi hlava stojí. Prostě teď chci být chvíli sama. To je všechno.“

„Co je to ‚chvíli‘?“

„Nevím.“

„Tak to odhadni.“

„Rede. Už jsem ti řekla, že to nevím. Ale nejméně do doby, než chytíte toho Stříbrného jazyka. Potom se uvidí.“

„Susan, to může trvat měsíce. Může se to táhnout celé roky. A nakonec ho nemusíme chytit vůbec, sakra.“

„Rede, dokud budeš tím případem posedlý, tak nemáme absolutně žádnou šanci dát to spolu nějak do pořádku. Nemá smysl malovat si obrovská srdíčka, když jsi pak příliš unavený, než aby sis se mnou promluvil, nebo když pak musíš v kterémkoliv okamžiku odjet k další vraždě. To není fér vůči tobě, a rozhodně to není fér ani vůči mě. Soustřed se jen na jednu věc najednou. A až toho vraha dopadneš, tak si můžeme o všem pořádně a rozumně promluvit.“

„A nemůžu se za tebou zastavit v práci? Nebo tě pozvat někam na oběd nebo tak?“

„Jen proto, abys to pak na poslední chvíli zrušil? Rede, prosím tě. Drž se radši zpátky. Aspoň zatím.“

Red ví, kdy má přestat naléhat. „Dobře.“

„Díky. Hele, už musím končit. Zavolám ti…“

„Kdy?“

Instinktivní prosba. Příliš zoufalá. „Až budu připravená.“ Pauza.

„Dávej na sebe pozor.“

„Ty taky.“

„Ahoj.“

„Ahoj.“

Sluchátko je už téměř ve vidlici, když Red slyší její naléhavý hlas, kterým ho volá zpátky.

„Rede?“

„Ano?“

„Ten tvůj vrah… Nenávidím ho stejně jako ty.“ Redovi zní v uchu tiché brumlání vyzváněcího tónu. Red vypíná světla, nasazuje si sluchátka a nechává zbytek svého světa zaplnit Mesiášem.

68

Policie tvrdí, že zabíjím nevinné lidi. Ale není to pravda. Nezabíjím je. Dělám z nich mučedníky. A to je rozdíl. Když z nich udělám mučedníky, přejdou jejich duše ke mně. To proto si nechávám jejich jazyky. Copak jste nečetli Knihu přísloví? Kapitola 21, verš 23: „Kdo střeží svá ústa a jazyk, střeží svou duší před soužením.“ A tak žijí dál a šíří skrze mne Slovo. Ve smrti se mi bezvýhradně oddávají, což by za života neučinili nemohli učinit. Než jsem je přijal, byli ničím. Když si Ježíš vyvolil svých Dvanáct, byli to samí obyčejní lidé. To jeho přítomnost, jeho vliv je učinil výjimečnými. A stejně tak je to i se mnou. Vyvolím si ony muže a něco z nich učiním. Změním je. Ze života do smrti, to je změna z dimenze do dimenze. Jenže to funguje taky opačně. Jako živí byli duchovně mrtví. Ale teď, když jsou mrtví, vedou skrze mne věčný život…

69

STŘEDA 28. ŘÍJNA 1998

„Samaritáni, přejete si?“

Janet 749 si vytírá spánek z očí a zvedá telefon. Úkosem se dívá na hodiny na stěně. Půl páté ráno. Na polním lůžku pod hodinami přerušovaně podřimuje její kolegynědobrovolnice Abigail 552. Přes tělo má přehozené dvě šedé pokrývky.

Z důvodů větší anonymity používají samaritáni namísto příjmení čísla. Jejich kolegové je tak znají částečně, volající vůbec.

Na druhém konci linky je ticho. Janet trpělivě vyčkává. Tohle je zcela obvyklé. Lidé, kteří volají samaritánům, často potřebují několik vteřin, aby sebrali odvahu a začali mluvit. Janet se aspoň mezitím úplně probere.

Stále ticho. Janet promlouvá znovu. „Jsem tady, pokud chcete mluvit.“

Nic.

Janet ví, že nemá nikdy zavěšovat, že nemá nikdy přerušit spojení dříve než volající.

A pak se ozývá hlas tlumený, ale nezaměnitelně mužský. „Někoho jsem zabil.“

Janet si tiskne telefon mezi krk a rameno, levou rukou zakrývá mluvítko a pravou luská prsty. Abigail otevírá unavené oko, vidí Janetin naléhavý výraz a svěšuje nohy z lůžka. Přikrývky padají na zem. Abigail přechází přes místnost a bere do ruky paralelní sluchátko. Janet sundává ruku z mluvítka a odpovídá.

„Chcete si o tom promluvit?“

„Znáte apoštolského vraha?“

„Obávám se, že jsem vás přeslechla,“ říká Janet.

Mužův hlas je mdlý a zastřený, jako by mluvil do kapesníku. „Ptal jsem se, jestli znáte apoštolského vraha.“

„Toho, o kterém psaly všechny noviny?“

„Ano.“

„Ano. Vím, o kom mluvíte.“

„Tak to jsem já.“

To zrovna, myslí si Janet. Ty a další tisíce blbečků, kteří denně volají na policii.

Muž znovu promlouvá a prořezává Janetin skepticismus. „Vy mi nevěříte, že ne?“

O tomhle se výcvik nezmiňuje. Samaritáni se učí jednat s lidmi, které právě opustil partner, nebo s teenagery, pro které každý průšvih nebo křivda znamená konec světa. Ale neučí se, co mají říct člověku, který se prohlašuje za nejhledanější osobu v Británii. Janet říká první souvislou věc, která ji v tu chvíli napadá.

„Chcete o tom mluvit?“

„Policajti vědí, kde teď jsem. Ale nemůžou mě zastavit. Zabil jsem víc lidí, než o kterých vědí.“

„Vy jste zabil více lidí?“

„Přesně tak.“

„O kolik více?“

„Dneska večer dva. Dva lidi za tři hodiny. Proto taky volám.“

„Proč?“

„Abych vám řekl, kde je najdete. Tedy, kde najdete jednoho z nich. Říkal jsem si, že byste aspoň o jednom měli vědět.“

„Proč?“

„Protože pracuje u vás.“

Janet ztěžka polyká a pokouší se vymačkat do náhle vyschlých úst nějaké sliny.

„Kdo je to?“ ptá se. „Koho jste zabil?“

„Jmenuje se Jude Hardcastle. Znáte ho?“

„Obávám se, že nemůžeme rozebírat podrobnosti naší…“

„Nezáleží, jestli ho znáte, nebo ne. Je tady se mnou, ve svém bytě, a já ho právě zabil. Chcete adresu?“

„Ano.“

„Westwick Gardens, Londýn W12. Byt v přízemí. Na číslo si nevzpomínám, ale venku stojí zaparkovaná červená toyota. Máte to?“

„Ano.“

„Tak mi to přečtěte.“ Janet poslušně čte.

„Dobře. Až přijdete, Jude tu ještě bude. Ale já ne.“

„A co ten druhý? Ta druhá oběť?“ Pozdě. Muž je pryč.

Janet se celá chvěje. Projíždí si rukou vlasy a cítí, jak jí vstávají v koříncích.

„Ach Bože,“ říká Abigail.

„Zavolám Alexovi,“ navrhuje Janet. Alex 192 je šéfem jejich samaritánského centra.

„Nemyslíš, že bychom měli jít rovnou na policii?“

„Nejdřív to řekneme Alexovi. Je to otázka pár minut.“

Přejíždí prstem po seznamu, vyhledává Alexovo číslo a vyťukává ho do telefonu. Ozývají se tři zazvonění a pak čtvrté a páté, jak se Alex postupně probírá z temnoty spánku. Janet čeká, až Alex zvedne telefon, a zároveň vyhledává v seznamu dobrovolníků Jude Hardcastlea. Jeho jméno v něm není.

„Ano?“ ozývá se Alexův ospalý a podrážděný hlas.

„Alexi, tady je Janet 749. Právě jsme měli velmi zvláštní telefonát.“ Janet se ani neobtěžuje se omlouvat, že Alexe probudila. Alex dobře ví, že žádný z dobrovolníků by mu nevolal ve tři čtvrtě na pět ráno, aniž by k tomu měl dobrý důvod. „Před chvílí nám volal muž, který tvrdí, že zabil Jude Hardcastlea.“

„Jude Hardcastlea?“

„Ano. Podle všeho pracuje u nás, ale nemůžu ho najít v seznali. „ mu.

„Dělá styk s veřejností a public relations. Asi před půl rokem přestal sloužit na telefonu. Proto není na seznamu dobrovolníků.“

„Aha. Ten člověk nám dal jeho adresu. Chceš ji?“

„Buď tak hodná.“

Janet čte adresu, kterou jí nadiktoval neznámý volající. „Jasně,“ říká Alex. „To je kousek ode mě. Zajdu se tam mrknout.“

„Nemyslíš, že bychom měli zavolat policii?“

„Ne. Ještě ne. Jestli je ten člověk, který vám volal, jen obyčejný pomatenec, tak by bylo úplně zbytečné, aby před Judeovým domem zastavila spousta policejních aut a bezdůvodně vytáhla z postele jeho i sousedy. Zajdu tam sám. Za deset minut jsem tam. Díky za zavolání.“

70

Red je už vzhůru, když telefon zvoní.

Prakticky nespal. Temnotou poletují zmatené myšlenky a honí se nad prázdným místem, které obvykle zaplňovala Susan. Pronásledují ho obličeje pomalované odstíny noci: Parkin padá na podlahu s rukama připoutanýma k židli, Duncan chrlí nadávky na všechny homosexuály, Eric jako Dorian Gray ve vězeňské cele, s tváří mladistvou jako před patnácti lety, kdy ho Red naposledy viděl zatímco na fotkách, které Red ukrývá spolu s nepříznivými články o své osobě, jeho obličej postupně stárne a uvadá. Někdy uprostřed noci se Red zřejmě přece jen ponořil pod hladinu mělkého bezesného spánku, ale nemá tušení, kdy a na jak dlouho.

Popadá telefon před koncem prvního zazvonění a žaludek se mu již svírá zlověstnou předtuchou. Existuje jen jediný důvod, proč mu někdo volá v tuto denní dobu.

O pět minut později se již řítí opuštěnou silnicí A40 směrem k Shepherďs Bush.

71

Lebku Jude Hardcastlea někdo rozbil tak vztekle, že celá jeho hlava je rozmačkaná a šišatá vrcholek lebky je teď spíše placatý než zaoblený.

Jeho mrtvola zaujímá naprosto stejnou polohu jako tělo Jamese Cunninghama: leží na boku s rukou přehozenou přes obličej. Stejný vrah a pravděpodobně i stejná zbraň. Nebýt faktu, že Jude měl husté vlasy a byl asi o dvacet kilogramů lehčí než biskup, Red by přísahal, že se dívá na stejnou mrtvolu, kterou někdo exhumoval a znovu mu předhodil v jakési přízračné verzi filmu Groundhog Day.

Oknem proniká kalné oranžové světlo z čerpací stanice naproti.

Red se ani nemusí dívat do Judeových úst, ale přesto tak činí.

Žádný jazyk. Žádné překvapení.

Vybavuje si heslo v Brewerově slovníku: „Juda (Jude), kyj, neboť byl mučednicky ubit kyjem“. Šest mrtvých. Šest ještě zbývá.

72

„Jak jste toho muže našel?“ ptá se Red šokovaného Alexe 192. „Co jste hledal v bytě Jude Hardcastlea v pět hodin ráno?“

„Nechci vám mařit vyšetřování, ale obávám se, že vám to nemohu říct.“

„Nemůžete mi říct, proč jste sem přišel?“

„Přesně tak.“

„Slyšel jste snad něco? Nějaký zápas, nějaký křik?“

„Ne. Bydlím deset minut odtud.“

„Nebo vám Jude telefonoval?“

„Já… ehm, ne. Ne tak docela.“

Red se na Alexe chvíli dívá, pak vstává a přechází k telefonu. Vyhrnuje si rukávy, zvedá sluchátko a mačká tlačítko opětovného vytáčení. Ve sluchátku se ozývá ženský hlas.

„Samaritáni, přejete si?“

Red pokládá sluchátko a dívá se na Alexe.

„Vy pracujete pro samaritány?“

Alex neochotně přitakává.

„Dobře,“ říká Red. „Já vím, jak to u vás funguje. Vím, že všechno považujete za důvěrné, a respektuji to. Ovšem tohle je vyšetřování vraždy, takže potřebuji znát všechno, co víte. Vy tedy pracujete pro samaritány?“

Alex povoluje. „Jsem vedoucím místní pobočky.“

„Kde má sídlo?“

Alex to Redovi sděluje.

„Tak jedeme,“ říká Red a vytahuje mobilní telefon, aby zavolal Kate a Ježovi.

V přijímací místnosti samaritánů je jich namačkáno šest: oni tři, Alex, Janet a Abigail. Operační místnost je větší, ale samaritáni tam policisty nepustí.

„Jak byste popsala jeho hlas?“ ptá se Red.

„Myslím, že se ho snažil změnit,“ říká Janet. „Zněl tlumeně, jako by mluvil do kapesníku nebo něco na ten způsob. A to, co jsem slyšela, nebylo nijak zvlášť nápadné. Neměl žádný regionální přízvuk. Byl to prostě normální hlas.“

Normální hlas normálního příslušníka středoanglické střední vrstvy. Vzdělaného bílého muže. Tohle všechno už sami vědí.

„A jak na vás působil? Myslím po emocionální stránce.“

„Byl zcela bez emocí.“

„Nemluvil vztekle?“

„Ne.“

„Rozrušeně? Vyčítavě?“

„Ne.“

„Vítězoslavně?“

„Ne. Ani to ne. Byl míň rozrušený, než kdyby mi chtěl zavolat, že zapomněl vyvenčit kocoura.“

Studený jako okurka. Ale tohle přece čekali, nebo ne?

Na člověka, který právě slyšel zpověd svého druhu od nejhledanějšího muže v zemi, je Janet pozoruhodně vyrovnaná. Nebo možná příliš unavená, než aby si to všechno připouštěla.

„Předpokládám, že nemáte nahrávku toho rozhovoru, nebo ano?“ vyzvídá Red.

Alex se mísí do hovoru. „My rozhovory nenahráváme. Je to naše dobrovolné rozhodnutí. Nemůžeme si nahrávat telefonáty a nemůžeme je ani vysledovat.“

„Vysledovat?“

„Ano. Víte, pokud vytočíte 1471, zjistíte číslo posledního volajícího. Požádali jsme British Telecom, aby nám tuhle službu znepřístupnili, a ze stejného důvodu nepoužíváme ani telefony, na kterých se před zvednutím objeví číslo volajícího. Smysl práce samaritánů spočívá v naprosto diskrétním poskytování pomoci. Nikdy nevíme, kým volající je, pokud se nám to sám nerozhodne říci.“

„Kromě toho,“ vkládá se do řeči Janet, „přece volal z Judeova bytu, ne? Alespoň to říkal. Možná tam zanechal otisky.“

„Možná,“ říká Red.

Možná, až naprší a uschne. Stříbrný jazyk už teď zabil pět lidí, aniž by zanechal jedinou stopu nebo důkaz. Ten nepřestane najednou dávat pozor a nezamatlá celý telefon otisky svých pracek.

„A ve vašich seznamech není?“ ptá se Red.

„Žádné seznamy nemáme,“ odpovídá Alex.

„Mohu se podívat?“

„Ten muž sem nikdy předtím nevolal. Za to vám ručím.“

„Můžeme si ty seznamy vyžádat soudně,“ říká Jez. „To jistě můžete. Ale byla by to ztráta času.“ Red vstává. „Jsem si jist, že soudní příkaz nebude potřeba. Děkuji vám za spolupráci.“

Už jsou téměř u dveří, když se Red otáčí a dívá se na Janet.

„Něco vám povím.“

„Co?“

„Jste jediný člověk na světě, který s tím mužem mluvil a dožil se téhle chvíle.“

Než stačí Janet odpovědět, policisté odcházejí.

73

„Tři velká cappuccina, prosím.“

Je sotva půl osmé ráno, ale Red se už cítí, jako by byl vzhůru půlku života.

Kavárna se blýská kovovou čistotou. Za ty ceny by taky měla.

Cappuccina přicházejí ve velkých pěnových pohárcích s malým otvorem ve víčku, přes který se dá pít. Díky otvoru se má údajně s každým douškem vytvářet v ústech ideální směs kávy a pěny. Seattle style, píše se na boku pohárku.

„Ty kecy o míchání pěny s kávou jsou pěkná pitomost,“ tvrdí Jez. „Když pijete přes tu díru, všechna pěna zůstane uvnitř. A potom můžete víko otevřít a olízat. A to je teprv to nejlepší.“

U úst se jim tvoří obláčky páry, když vycházejí z kavárny a kráčejí směrem ke Scotland Yardu. Z metra vyjíždí první špalír dojíždějících úředníků, z nichž většina míří k jedné japonské bance na opačné straně Victoria Street. Ta by klidně mohla sloužit i jako centrum státní správy, jenže žádný státní úřad nezačíná pracovat tak brzy.

„Docela zajímavé, nemyslíte?“ říká Red. „Co?“

„Ze se Stříbrný jazyk pokouší o nějakou formu komunikace tak brzy poté, co se informace o jeho systému dostaly na veřejnost. Předtím s nikým nenavazoval kontakt, ale teď zavolal samaritánům.“

„Protože ví, že ho nevystopují ani nenahrají,“ namítá Jez. „To je fakt. Ale komunikace je komunikace. Proč to tedy udělal?“

„Třeba začal být nafoukaný,“ nadhazuje Kate. „Nebo chce možná přestat,“ říká Jez.

„Ne.“ Red je neoblomný. „Určitě nechce přestat. To všichni víme. Chce to dovést až do konce. Takže si myslím, že Kate má možná pravdu, když tvrdí, že začíná být nafoukaný.“

Redovi trylkuje mobilní telefon. Všichni tři se instinktivně zastavují. Red podává svou kávu Kate, odepíná telefon od opasku a přijímá hovor.

„Metcalfe.“

Kate s Jezem ho sledují. V Redově tónu a držení těla se zračí absolutní odevzdanost. Není už vyděšený, ani vzrušený. Je jen k smrti vyčerpaný a přeje si, aby už to všechno skončilo. Během hovoru se dívá na Kate i Jeze a jemně pokyvuje hlavou.

Další mrtvola. Dvě za jednu noc. Jako když to poprvé začalo.

V Redově hlase se náhle ozývá naléhavost.

„Kdo…? Ano, samozřejmě vím, kdo to je… Ano, já vím. To nelze nevědět, že? Prakticky každý večer je ve zprávách… Kde…? Ano, znám to tam. Jaké číslo…? Dobře. Hned jsme tam… Jsou tady se mnou… Ne, půjdeme pěšky, budeme tam stejně rychle… Je to skoro po cestě… K čemu ten zatracený spěch, sakra? Je přece mrtvý, ne?“

Red zaklapuje telefon a říká Kate § Jezem pouhá dvě slova: „Simon Barker.“

„Ten poslanec?“ ptají se unisono. „Přesně ten.“

„Ach Bože,“ říká Kate. „A kde je?“

„V Catherine Pláce.“ Red ukazuje směrem ke stanici Victoria. „Pět minut cesty tímhle směrem.“ Bere cappuccino z Kateiny ruky. „Pojdme. Mužem to dopít při chůzi.“

74

Šimon (Simon), pila, neboť byl podle legendy rozřezán k smrti.

75

Skutečnost, že si Simona Barkera vybral za oběť právě Stříbrný jazyk, se stala ironickým koncem jeho barvitého života. Barker si za pětadvacet let v Dolní sněmovně nadělal tolik nepřátel, že se snad jen John Kennedy a „Džejár“ z Dallasu mohli pochlubit větším množstvím potenciálních politických atentátníků. Barker urazil snad všechny sociální skupiny. O homosexuálech se vyjadřoval jako o „zplozencích dábla“, svobodné matky nazýval „nezodpovědnými courami“, IRA pro něj byla „bandou vygumovaných gangsterů“ nebo prostě „krvavou špínou“ a poslankyně byly budto „lesby“, nebo „mrtvé od krku nahoru“. Palestince pokládal za „ty s ručníkem na hlavě“, Afričany pak za „králíky z džungle“. Byly to dětinské, nenápadité a urážlivé přídomky zejména od člověka, který o sobě jednou pouze napůl žertem prohlásil, že proti němu i „Cingischán vypadá jako Ken Livingstone“.

Ve světě podle Simona Barkera byla jednotná evropská měna nejjistější cestou k politické a ekonomické zkáze Velké Británie, policie měla mít prakticky neomezenou moc zastavovat a prohledávat lidi, tresty bez možnosti podmínečného propuštění byly vhodné a správné a přistěhovalectví by se mělo zcela zastavit. A jelikož Barker neměl vůbec žádnou touhu zastávat nějaký vysoký úřad, vyjadřoval své názory dlouho a halasně, neboť mu dodávalo jistotu vědomí, že je součástí jedné z největších konzervativních většin v zemi. Simon Barker dostával v televizi takový prostor, o jakém si většina ministrů mohla jen nechat zdát.

A teď je mrtvý. Rozřezán napůl.

Catherine Pláce je tichá elegantní ulička na druhé straně cesty vedoucí z Buckinghamského paláce. Černé lampy pocházejí z viktoriánské doby a malý počet společností sídlících v této ulici oznamuje svou přítomnost tajnůstkářskými nápisy na mosazných tabulkách. Catherine Pláce se přitom nachází téměř přesně v polovině cesty mezi Sněmovnou poslanců na východě a Barkerovým volebním obvodem Kensington a Chelsea na západě.

Simon Barker se měl krátce před půl sedmou ráno objevit v pořadu Business Breakfast televize BBC, aby zde hovořil o nejnovějších dodatcích trestního zákona. Řidič BBC, který ho přijel o půl šesté vyzvednout, nalezl čelní dveře jeho domu pootevřené. Když nikdo neodpovídal na zvonění, vešel řidič do domu, aby pasažéra vyhledal. Obsah řidičovy snídaně se teď nápadně vyjímá na koberci u dveří do obývacího pokoje.

Šimonovo tělo leží před krbem. Barker byl rozřezán v pase a Stříbrný jazyk poodtáhl spodní půlku těla asi o třicet centimetrů od horní. Dvě poloviny těla rozdělené oceánem krve.

Pokaždé, když si Red myslí, že se u žádné vraždy už nemůže vyskytnout více krve, než do té doby viděl, šeredně se mýlí. Tento případ je ze všech nejhorší. Simonová krev vytékala, řinula se a prýštila z místa, kde Stříbrný jazyk právě řezal, a nyní čvachtá pod nohama, když Red přechází k mrtvole a podřepuje vedle ní.

Na místě, kde ostří pily poprvé zajelo do těla, je Simonová kůže potrhaná. Red naklání hlavu na stranu a zkoumá dolní část trupu.

Vypadá to jako průřez plněnou taštičkou kůže je jako těsto po stranách a tělesné orgány jako rozemletá náplň uvnitř. Orgány se lesknou sinalými odstíny červené, světle modré, nachové, žluté a černé barvy a ve vzduchu se vznáší výrazný zápach žluči.

Red sebou cuká. Tohle všechno, všechno tohle svinstvo je taky ve mně.

Pupek se nachází asi dva a půl centimetru nad linií řezu. Stříbrný jazyk si zvolil logické místo cestu nejmenšího odporu těsně nad kyčlemi, skrz poddajnou horkost střev , takže jedinou kostí, se kterou přišel do styku, byla páteř.

Red unaveně těká očima po zbytku Simonová těla. Zkrvavené slipy vypadají dosti zvláštně, když se místo v polovině těla vyjímají na vrcholu jednoho z pahýlů.

Simon má spoutané ruce i nohy, aby nemohl bojovat o život.

Red nepotřebuje vidět obličej, ale přesto se dívá.

Oči Simona Barkera nejsou vypoulené hrůzou, jsou pevně sevřené bolestí.

Představte si, že vám bez umrtvení amputují končetinu. Před nástupem moderní medicíny vás přivázali a strčili vám mezi zuby dřevěný klacek, abyste si nepřekousli jazyk, až budete v mučivých bolestech zatínat zuby. Stříbrný jazyk nic podobného nepotřeboval. Prostě oběti vyřízl jazyk předtím. Můžete se vsadit, že nekřičela.

Red přemýšlí, jak dlouho asi Simon umíral.

Vstává a rozhlíží se po místnosti. Je dokonale úhledná. Časopisy pečlivě seřazené na stolku u pohovky. Zakrytý počítač. Obrázky na stěnách dokonale vyrovnané.

A zářivě světlá šála na podlaze u Šimonovy hlavy.

Red se dívá pozorněji. Je to červenobílá fotbalová šála s vetkaným nápisem SAINTS. Někdo ji položil na zem. Nespadla sem mimoděk, ale někdo ji sem záměrně položil.

Tak, aby ji policie našla.

Za pět měsíců žádná komunikace a teď hned dvě sdělení za den. Slovo „nafoukaný“ už tady nestačí.

Red se ohlíží přes rameno. Jez a Kate stojí u dveří.

„Jezi, kterému fotbalovému týmu se říká Saints?“

„Saints? Southamptonu. Proč?“

„Protože je tu taková šála. Podívejte.“

Kate s Jezem opatrně přecházejí k mrtvole.

„Nenapadlo by mě, že Simon Barker je fotbalový fanda,“ říká Kate. „Spíš, že fotbal pokládal za úděsně podřadnou zábavu.“

„No, já nevím,“ namítá Jez. „Být fotbalový fanoušek se teď docela nosí. Poslanci stojí ve frontách na fotbal, aby předvedli, že jsou muži z lidu. Až na to, že z nějakého záhadného důvodu všichni fandí Chelsea.“

„Tak proč jim nefandil Simon?“ ptá se Red. „Pokud podporoval nějaký fotbalový tým, tak se Chelsea zdá být logická volba. Koneckonců je to jeho volební obvod.“

„Rede, lidi podporují fotbalové týmy ze spousty různých důvodů. Třeba se v Southamptonu narodil. Nebo jim celý život fandil jeho táta. Kdo ví?“

„Hmm. Možná.“

Red si znovu prohlíží šálu.

Nejde o název týmu. Jde o ten přídomek. Nejde o Southampton. Jde o Saints. Saints. Svatí.

Svatý Bartoloměj s vlastní kůží v ruce.

Red se v duchu vrací do galerie, kde na něj z textu vyskočilo jediné slovo. Slovo „apoštol“. Jenže tam bylo i jiné slovo, jehož význam mu tehdy unikl.

Svatý.

Red na to přišel. Objevil poslední kus skládanky. Řešení problémů je lov. Je to divošská rozkoš a my jsme pro ni zrozeni.

Opona Redovy vyčerpanosti se znovu na chvíli zvedá. Red se obrací ke Kate a Ježovi.

„Ten hajzl se nám vysmívá. Podívejte na to. Podívejte, co je tu napsáno.“

„Svatí?“

„Přesně tak. A jací byli apoštolově? Všichni byli svatí.“

„Jidáš nebyl,“ namítá Kate. „Spíš právě naopak.“

„Dobře, tak všichni kromě něj. Ale na tom teď nezáleží.“

„No tak byli svatí. A co má být?“ ptá se Jez.

„Copak to nevidíš? Všichni byli apoštolově, ale taky byli svatí. A co mají svatí?“

Red si odpovídá dříve, než mohou Kate s Jezem promluvit. „Přece svátky a povolání, jejichž jsou patrony. A já se vsadím, že Stříbrný jazyk pracuje přesně podle tohoto systému. Vsadím se, o co chcete, že tahle kritéria budou odpovídat jednotlivým vraždám.“

Dívá se na hodinky.

„V kolik se otevírají knihkupectví?“

76

Z náboženství jsem mel vždycky nejlepší známky. Zkoušející při maturitě napsal, že mám o křestanství cituji „ohromující znalosti“. Také na univerzitě jsem mnohdy trávil celé dny v knihovně, nořil jsem se do knihy za knihou a četl jsem vše o náboženství, víře a myšlenkách. Učitelé teologie mě pokládali za otravného dotěru. Neustále jsem jim kladl otázky o dogmatech a víře, o tom nebo tamtom. Nic jsem nenechal bez povšimnutí. Zpochybňoval jsem každý jejich předsudek. Někteří lidé si mysleli, že jsem jen arogantní malý parchant, který to všechno dělá jen proto, aby bylo nějaké divadlo, ale pochopitelně neměli pravdu. Chtěl jsem všechno zjistit. Bylo to pro mě důležité.

A po tom všem jsem si při závěrečných zkouškách vysloužil obyčejnou dvojku. Prý můžu být rád, že mi nedali trojku. A tak jsem jim řekl: „jak je možné, že jsem měl celou dobu jen samé jedničky a teď po třech letech jsem najednou ztracený případ?“ Vysvětlili mi, že jsem u zkoušky nezodpověděl otázky. To tedy ne. Byly totiž pitomé. Učitelé si přáli, abychom všichni papouškovali jejich názory a pochlebovali jejich egům a pak by nám klidně rozdali jedničky. Byla to taková akademická verze Faustovy smlouvy s Mefistem. Vy napíšete, co chceme, a my vám dáme dobré známky. Víme, že co napíšete, se může lišit od toho, co si myslíte, protože jste všichni inteligentní lidé, takže je od nás dosti hloupé ukájet se faktem, že jen otrocky omíláte naše názory bez sebemenšího náznaku originálního myšlení, ale kašlem na to. Byla to taková jemňounká úmluva, která měla zvěčnit status quo a posvětit falešnou učitelskou váženost.

A mnozí lidé na to přistoupili. Byli to mí současníci, samé chytré hlavy, kteří prostě upsali svou duši. Nejprve zkouškové komisi a poté převážně finančním domům v City nebo advokátním či poradenským kancelářím. Nezapomeňte, že to bylo koncem osmdesátých let, kdy člověk vyšel z univerzity a předpokládal, že mu svět dluží dobré živobytí. Snažil jsem se odhalovat podstatu věcí a nutit lidi přemýšlet, jenže oni měli před očima jen svůj vlastní zadek, takže mě neviděli.

Znovu a znovu jsem pročítal bibli a snažil jsem se v ní objevit nějaký smysl. A čím déle jsem ji četl, tím více jsem v sobě samém spatřoval Ježíše. Takovou věc ovšem nemůžete říct na veřejnosti, protože vás lidi okamžitě označí za blázna. Podívejte, jak se chovají k Davidu lekeovi. Jenže to byla pravda. Všechny jeho řeči, že je prorokem, ke kterému se ve vlastní zemi chovají bez kousku cti. Také Ježíše chápali jeho současníci méně než kteroukoliv jinou postavu v dějinách. A přesně tohle jsem cítil i já. Nejprve jsem si to ani nechtěl připouštět. Takovou věc si prostě nějak nechcete přiznat. Nechcete rovnou prohlásit: „O, já jsem nový Mesiáš.“ Protože vám to dává až děsivou zodpovědnost. Ale nakonec se už tomu nedalo vyhnout.

Chcete vědět, proč si myslím, že jsem Mesiáš, že ano? Vždyí by to koneckonců mohl říct každý. Jen se podívejte na všechny ty šarlatány, kteří zakládají sekty a pak nařizují svým stoupencům, aby spáchali sebevraždu. Jenže já jím jsem. Vím, že jím jsem. Až přijde čas, řeknu vám proč.

77

Red si urovnává poznámky a dívá se přes stůl. „Takže rychle, než vám povím, co jsem zjistil. Kate, neříkal Lubeszki, že je na těch tělech něco zvláštního?“

„Kromě toho, že jsou mrtvá?“ Red se směje. „Ano. Kromě toho.“

„Ne. Zatím nic neobjevil. Úplné soudní ohledání jako obvykle pár dní potrvá, ale Lubeszki neočekává, že by ještě objevil něco užitečného.“

„Jakým druhem pily podle něj pachatel Simona Barkera rozřezal?“

„Jakýmkoliv, pokud by byl dost ostrý. Malou chirurgickou pilkou, nebo možná větší ruční pilou. Zatím se jim podle řezu podařilo zjistit pouze skutečnost, že pila měla velmi husté zoubkování.“

„Takže Stříbrný jazyk nemusel použít řetězovou pilu?“

„Ne. Lubeszki tvrdí, že kterýkoliv člověk s alespoň průměrnou silou dokáže přeřezat lidské tělo za deset až patnáct minut. A podle toho, co Stříbrný jazyk provedl s Jamesem Cunninghamem a Matthewem Foxem, už dávno víme, že je více než průměrně silný. Kromě toho nemohl v tuhle noční dobu použít řetězovou pilu, aniž by probudil celou ulici.“

„To asi ne. Jezi? Předpokládám, že od sousedů ses nedozvěděl nic.“

„Přesně tak. Pořád to vypadá, že honíme přízrak.“

„Copak ho nehoníme?“ Red si odkašlává. „No dobře. Takže jste oba připraveni?“

Kate s Jezem přitakávají.

„Dobře. Říkal jsem si, že se trochu vzdělám. A tak jsem zašel do knihkupectví tady na ulici a koupil jsem tam tohle.“ Ukazuje na hromádku knih na stole vedle sebe. „Bible, Kdo je kdo v bibli a Slovník svatých. Všemi třemi knihami jsem se prokousal hezky od začátku. Prošel jsem všechny oběti a víte, co jsem zjistil? Vybírá si je dokonale. Dokonale.“

„Takže jsi měl s těmi svatými pravdu?“ ptá se Jez.

„Do značné míry. Povolání obětí budto odpovídá profesím, jejichž jsou apoštolově patrony, nebo s nimi souvisí nějakým jiným významným způsobem. A taky svátky do puntíku sedí. Svátky jednotlivých svatých se v západním a východním kalendáři poněkud liší, ale Stříbrný jazyk se přirozeně řídí západním kalendářem. Všechny svátky přesně odpovídají.“

Red se dívá do poznámek.

„Ježíš měl dvanáct apoštolů a dalších sedmdesát učedníků, kteří pomáhali šířit jeho učení. Lidé často používají označení ‚apoštol‘ a ‚učedník‘, jako by znamenala stejnou věc, ale ve skutečnosti jsou to dva různé pojmy, které znamenají rozdílné věci. Slovo ‚apoštol‘ pochází z řečtiny a znamená ‚osobu, která je vyslána‘, zatímco slovo ‚učedník‘ označuje žáka. A když už jsme u toho, pokud si náš pachatel skutečně myslí, že je nový Mesiáš, pak slovo ‚Mesiáš‘ je hebrejský výraz pro ‚osobu pomazanou‘, což může mít také určitý význam.

Ale zpátky k obětem. Začal jsem u první nalezené mrtvoly, tedy u Philipa Rhodese. Biblický Filip byl jedním z prvních Ježíšových učedníků a předtím byl pravděpodobně stoupencem Jana Křtitele. Podle toho, co jsem našel, není patronem nikoho konkrétního, ale ze všech apoštolů měl nejblíže k nasycení pěti tisíců.“

„Proto si Stříbrný jazyk vybral dodavatele potravin,“ hlesá Kate.

„Přesně tak. V šesté kapitole Jana se nachází konkrétní zmínka, jak Filip odpověděl Ježíšovi na otázku, kterak nasytit zástup pěti tisíc lidí. A Filip má svátek 1. května. Vzpomínáte si na časové rozmezí, které Lubeszki a Slattery stanovili první noc jako dobu úmrtí Philipa Rhodese a Jamese Cunninghama? Uvedli, že Philip byl zabit mezi půlnocí a druhou hodinou ráno a Cunningham mezi třetí a pátou oba až po začátku nového dne. Což platí pro všechny oběti. Všechny byly zavražděny časně ráno v den svého vlastního svátku. Stříbrný jazyk dbá na to, aby zůstaly naživu alespoň do začátku nového dne.

A zjistil jsem taky další věc, přestože může jít o pouhou shodu okolností: kromě nasycení pěti tisíců vystupuje Filip rovněž jako apoštol, na kterého se obrátili Řekové, když se chtěli setkat s Ježíšem. Když Filip požádal Ježíše, aby jim ukázal Otce, víte, co mu odpověděl? ‚Kdo vidí mne, vidí toho, který mě poslal/“

„Tomu nerozumím,“ říká Jez.

„Tenhle motiv se táhne všemi vraždami,“ odpovídá Red. „Uvědomil jsem si to, když jsem se loučil s tou dívkou od samaritánů, které Stříbrný jazyk volal kvůli Jude Hardcastleovi. Když jsem jí říkal, že je jediný člověk, který s ním mluvil a přežil. ‚Kdo vidí mne, vidí toho, který mě poslal.‘ Jedinými lidmi, kteří Stříbrného jazyka viděli, jsou jeho oběti. On se domnívá, že když ho někdo uvidí, spatří svého Spasitele. Je to, jako když jsi mluvil o tom Druhém příchodu, Jezi.“

Kate otevírá ústa, aby něco řekla.

„Počkej,“ pokračuje Red. „To horší teprve přijde. Další obětí se stal biskup James Cunningham. V Brewerově slovníku jsme ho identifikovali jako Jakuba mladšího, protože tomu odpovídala metoda zavraždění byl ubit k smrti valchářskou tyčí. Jasně. Snažil jsem se o apoštolu Jakubovi něco zjistit, ale moc toho není. Podle všeho je o něm známo jen velice málo, ale často bývá ztotožňován s některými postavami. Za prvé s Jakubem mladším, jehož matka se zpovzdálí dívala na Kristovu smrt, za druhé s autorem Listu Jakubova a za třetí což je nejdůležitější s Jakubem ‚bratrem Páně‘, který viděl vzkříšeného Krista a který je často označován za prvního biskupa Jeruzaléma.“

Kate překvapeně hvízdá. Jez ohromeně kroutí hlavou. Red pokračuje.

„Tak či onak, Jakub mladší byl v roce 62 ubit valchářskou tyčí poté, co ho Sanhedrin odsoudil k smrti ukamenováním. A jeho svátek je světe, div se prvního května. Zatím všechno jasné?“

Kate i Jez přitakávají.

„Fajn. Další obětí se stal James Buxton vylučovací metodou jde o Jakuba staršího. Spolu s Petrem a Janem byl tento Jakub členem vnitřního triumvirátu apoštolů, kteří se jako jediní stali svědky Kristova proměnění a jeho zármutku v Getsemanské zahradě. Kromě toho se stal Jakub prvním apoštolem, který zemřel za křesťanskou víru, a také jediným apoštolem, o jehož smrti se bible zmiňuje.“

„Ale v evangeliích přece zemřel pouze Ježíš,“ namítá Jez.

„To ano. Jenže Jakuba zabili ve Skutcích. Tady, kapitola 12. ‚V té době‘ podle jedné z mých knih to bylo v roce 43 ‚král Herodes krutě zasáhl proti některým bratřím. Mečem dal popravit Jakuba, bratra Janova.‘ Vzpomínáte si, jak nám Jakubovy symboly lastury a poutnické hole nějak nedávaly smysl? Ony totiž nemusely. James Buxton byl popraven stejně jako Jakub starší. Herodes se podle všeho domníval, že pronásledováním křesťanů si získá oblibu mezi Židy.“

„A pachatelova kritéria do této verze zapadají?“ ptá se Jez.

„Ano. Jakub starší je patronem několika skupin lidí: poutníků, revmatiků a vojáků dokonce i holobrádků, kteří sotva vyšli ze Sandhurstu. Údajně je pohřben ve španělském Santiagu de Compostela a ve dvanáctém až patnáctém století vznikl z poutí do Compostely hotový kult. V podstatě pouze Jeruzalém a Řím přitahovaly více poutníků. Středověcí poutníci si přitom všívali do šatů lastury jako talismany pro štěstí. Báseň ‚Putování‘, kterou napsal Walter Raleigh noc před svou popravou, začíná slovy: ‚Mušličku klidu dejte mi‘. A svátek Jakuba staršího je 25. července.“

„Ale jak Stříbrný jazyk všechny ty lidi objevil?“ ptá se Kate.

„K tomu se dostaneme za minutku,“ říká Red. „Jako druhý zemřel Bartoloměj neboli Natanael, jak mu říkal svatý Jan. O tom už samozřejmě víme všechno. Po Ježíšově smrti údajně odjel do Indie a Arménie, kde byl v Derbendu u Kaspického moře zaživa stažen z kůže. Vzhledem ke způsobu smrti se pak stal patronem koželuhů a všech lidí, kteří pracují s kůží. Svátek má 24. srpna. Opět do puntíku přesně.

Po něm přišel Matouš, který byl celníkem výběrčím daní židovského obyvatelstva, jenž pracoval v Galileji pro Heroda Antipase. Výběrčí daní byli značně neoblíbení u místního obyvatelstva, které jim zakazovalo přijímání a společensky je odsouvalo na vedlejší kolej. Výběrčí však nebyli nepopulární pouze proto, že je lidé vnímali jako nohsledy nenáviděných římských jednotek, nýbrž i proto, že si často přilepšovali k platu vydíráním. Matoušovo povolání se objevuje v prvním evangeliu povolal ho sám Ježíš.“

„Matthew Fox přitom pracoval na finančním úřadu,“ říká Jez.

„Přesně tak. Proto zapadal do mozaiky. Svatý Matouš patron výhercích daní a účetních. Jeho svátek připadá na 21. září.“

„Je to stejný Matouš, který napsal první evangelium?“ ptá se Kate.

„Dost možná. Názory učenců se dosti rozcházejí.“ Red rychle vzhlíží, aby se podíval, zda má někdo další otázky, a pokračuje.

„A pak tu máme dnešní příděl. Juda a Simon, oba mají svátek dnes, 28. října. Vezměme si nejdříve Judu neboli Tadeáše, jak se mu někdy říká. V novověku si Juda získal značnou oblibu jako patron beznadějných sporů. A víte proč? Jeho jméno tak silně připomíná Jidáše, že se na něj lidé obracejí pouze v absolutním zoufalství.“

„Proto ti samaritáni,“ říká Kate. „Poslední útočiště zoufalých lidí. Hezký příměr.“

„

„Ze jo?“ přitakává Red. „Náš Stříbrný jazyk má docela smysl pro humor. Stejně jako u Simona. V posledních dvou staletích před Kristem byl judaismus rozdělen do několika sekt, z nichž nejvýznamnější tvořili farizeové a saduceové. Simon patřil do třetí skupiny zvané zélóti, která se skládala a teď se podržte z nejumíněnějších a nejbojovnějších konzervativců.“

Jez se hlasitě směje. „Řekl bych, že to je Simon Barker jako vyšitý.“

„A proč mají svátek společně?“ ptá se Kate. „Zdá se, že spolu odešli do Persie a tam byli v Sufianu umučeni.“

Red klepe hranou papírů o stůl, aby je srovnal do hromádky. „To jsou zatím všichni zavraždění.“

„A jak to, že je Stříbrný jazyk dokáže tak přesně vybrat?“ vyptává se Kate. „Kdyby šlo jen o to najít lidi se správnými jmény a v příhodnou dobu je zabít, pak bych to chápala nebylo by to tak těžké. Jenže pokud pachatel zároveň hledá odpovídající povolání a zaměřuje se na určité konkrétní datum, musí taky provádět rozsáhlý výzkum. Co kdyby byla některá z jeho obětí na dovolené, na služební cestě nebo něco na ten způsob? Úplně by mu to zkřížilo plány. Musel by celou akci odvolat anebo počkat do příštího roku, až bude mít oběť zase svátek.“

„Podle mě,“ říká Jez pomalu, „pokládá skutečnost, že všechny oběti zatím byly k dispozici, za projev Boží vůle.“

„A já si začínám myslet, že má možná pravdu,“ odpovídá Red. „Milosrdný Bůh zatím nebyl zrovna na naší straně, neníliž pravda? Ale mám pocit, že se k nám brzy začne obracet štěstí.“

„Proč?“ ptá se Kate.

„Protože můžeme pachatelova striktní pravidla použít proti němu. Jen si vzpomeňte, jak jsme si zoufali, že je oblast jeho působení tak strašně široká, když jsme si mysleli, že budeme muset hledat jen podle jmen. Tím, že nám poskytl vodítko o svatých, radikálně zúžil rozsah našeho hledání. Teď už víme, kdy udeří znovu, a máme docela jasnou představu o typu člověka, po kterém půjde.“

„Jenže právě proto, že nám to vodítko poskytl,“ namítá Jez, „si musí být pěkně jistý, že ho nikdy nechytíme.“

„Možná. Ale možná opravdu začíná být trochu nafoukaný. Čím více informací budeme mít, tím větší je pravděpodobnost, že ho dopadneme. Do této chvíle zabil sedm obětí. Takže zbývá pět apoštolů, ale jen čtyři svatí.“

„Protože Jidáš nebyl svatý,“ doplňuje Kate.

„Přesně tak.“

„Já myslím, že bychom Jidáše neměli vyškrtávat,“ říká Jez.

„Souhlasím,“ přitakává Red. „Ale zatím bychom se měli zaměřit na to, co víme.“ Bere do ruky další hromádku papírů. „Tady. Tohle jsou apoštolově, kteří zatím zbývají. Ondřej, Jan, Petr a Tomáš. Měl jsem s nimi trochu naspěch, ale řeknu vám všechno, co jsem zjistil. Část informací nebo i většina ale může být nepodstatná. Jedná se hlavně o pasáže, které nesouvisejí s tím, co musíme identifikovat. Je to jasné?“

Kate s Jezem přikyvují. Red pokračuje.

„Takže nejdřív Ondřej. Ten byl povoláním rybář a byl to Petrův bratr, což může i nemusí něco znamenat. Ale pochybuji, že pachatel půjde po skutečných bratrech.“

„Proč?“ ptá se Kate.

„Ze dvou důvodů. Za prvé by vražda jednoho bratra mohla varovat druhého a za druhé jsme tu už případ dvou bratrů měli a pachatel se tímto pravidlem neřídil.“

„Vážně?“

„Ano. Jakub starší byl bratrem Jana. Ovšem James Buxton měl pouze jednoho bratra Nicka toho, který objevil jeho tělo. Takže nemusíme brát bratrské vztahy zas tak doslova. Ale zpátky k Ondřejovi. Byl to první apoštol, kterého Ježíš povolal, a v seznamech apoštolů, které se objevují v evangeliích, je vždy jmenován mezi prvními čtyřmi. Než se stal Ježíšovým apoštolem, byl stejně jako Filip učedníkem Jana Křtitele. Když Jan Křtitel uznal, že Ježíš je Božím synem, Ondřej ho uslyšel, odešel za Petrem a sdělil mu, že nalezli Mesiáše. A stejně jako Filip, také Ondřej je výslovně zmiňován v nasycení pěti tisíců. Vlastně to byl on, kdo objevil chlapce s původními pěti chleby a dvěma rybami.“

Red usrkává kávy.

„Ondřej zemřel jako mučedník v Patrasu na severozápadním pobřeží Achájska, kde byl ukřižován na ondřejském kříži to je kříž ve tvaru X. Podle legendy před svou smrtí dva dny kázal lidu z kříže. Jeho relikvie převezl později do Skotska patraský biskup svatý Rule, kterému se zjevil anděl a sdělil mu, že má bez spočinutí cestovat na severozápad, dokud nedostane příkaz k zastavení. Nakonec se Rule zastavil ve skotském hrabství Fife, kde pohřbil Ondřejovy ostatky a na jeho hrobu postavil kostel. Na tomto místě pak vzniklo město St. Andrew’s čili Svatý Ondřej. Ondřej je dnes patronem rybářů a Skotska ondřejský kříž tvoří základ skotské vlajky.“

„Bílé X na modrém pozadí,“ doplňuje Jez. „Jasně.“

„Dále tu máme Jana, což je druhý člen vnitřního triumvirátu, který se stal svědkem Proměnění a muk v Getsemane. Často se mu říká ‚milovaný učedník‘ a hojně se objevuje ve všech evangeliích. Jan se stal tím, kterého Ježíš požádal, aby se po jeho ukřižování staral o matku Marii, a stejně tak byl prvním učedníkem, který po Ježíšově vzkříšení spatřil prázdný hrob. Předpokládá se, že je zároveň autorem čtvrtého evangelia i Zjevení, které bylo sepsáno na řeckém ostrově Patnos. Jeskyni, ve které se mu zjevily události popisované ve Zjevení, lze dodnes spatřit nedaleko kláštera nesoucího jeho jméno. Jan je patronem teologů, spisovatelů a všech, kteří mají něco společného s výrobou knih. Jeho smrt nás ovšem staví před vážný problém.“

„Proč?“ vyzvídá opět Kate.

„Protože jako jediný ze všech apoštolů nezemřel mučednickou smrtí. Je pravda, že ho římský císař Domitian pronásledoval včetně legendárního útěku před ponořením do kotle s vařícím olejem , ale Jan ústrky přežil a odcestoval do Efezu, kde zemřel přirozenou smrtí. Jeho hrob se nachází těsně za Efezem, v dnešním Selcuku. Ve středověku se věřilo, že prach z jeho hrobu dokáže léčit všechny choroby.“

„Takže myslíš, že když Jan zemřel sešlostí věkem, nechá ho Stříbrný jazyk být? Ze se s ním nebude obtěžovat?“ ptá se Jez.

„Ne. To jsem si nemyslel ani vteřinu. Jan je nedílnou součástí jeho plánu. Je přinejmenším stejně důležitý jako ostatní apoštolově a pravděpodobně i důležitější než většina z nich. Stříbrný jazyk už najde nějaký způsob, jak to navlíknout.“

Kate si klepe tužkou o zuby. „Ale jaký?“

„To nevím. Na to musíme přijít. Zatím pokračujme v tom, co víme. Dalším v řadě je Petr. To je vůdce apoštolů. Ve všech seznamech je vždy uváděn jako první. Stejně jako jeho bratr Ondřej byl i on povoláním rybář. Vlastně to byl právě Ondřej, kdo Petra představil Ježíšovi. Petr se původně jmenoval Simon, ale Kristus ho přejmenoval na Petra.“

„Proč?“

„Slovo ‚Petr‘ pochází z řeckého slova petros, což znamená Marněn‘. Ježíš prohlásil, že Petr je skála a že na té skále zbuduje svou církev. Kromě toho měl Petr dostat ‚klíče království nebeského‘. V mnoha ohledech se stal prvním apoštolem ze všech jako první uznal, že Ježíš je Mesiáš, jako první spatřil Krista po vzkříšení, jako první učinil zázrak a rovněž byl určen jako Jidášův nástupce. Jeho význačné postavení však bylo dvousečné. Byl to například Petr, komu se nepodařilo přejít za Ježíšem Galilejské moře a koho Ježíš odsoudil jako ‚malověrného‘. Kromě toho jde o jediného apoštola, o jehož manželce se zmiňuje bible, i když tato skutečnost nemusí mít žádný význam.“

„Zatím ho měla,“ říká Kate. „Všechny naše oběti byly svobodné.“

„Philip byl zasnoubený,“ namítá Jez.

„Ano, ale nebyl ženatý. A to je rozdíl.“

„O tom se můžeme pobavit později,“ říká Red netrpělivě. „Za Neronovy vlády Petr dosti trpěl a v roce 64 byl ukřižován v Římě.

Ukřižovali ho hlavou dolů, protože se nepovažoval za rovného Ježíšovi, takže nechtěl, aby ho potkal přesně stejný osud. Petrovo tělo bylo poté pohřbeno v Římě, kde je dnes po něm pojmenován chrám. Petr je patronem papežů a stejně jako Ondřej také rybářů. Obvykle bývá vyobrazován se svazkem klíčů podle všeho od království nebeského , případně s kohoutem, neboť Krista třikrát zapřel, než zakokrhal kohout.“

„To je docela široký záběr,“ říká Jez. „Stříbrný jazyk si z toho všeho mohl vybrat prakticky cokoliv. Petr mu dává spoustu možností.“

„Přesně tak. Naštěstí ostatní, které ještě nezabil, neoplývají tak rozsáhlým množstvím symbolů. Určit, kterého Petera si Stříbrný jazyk vybere, bude ze všeho nejtěžší, ale jsem si jist, že je to přesto možné.“

„Kdo tedy ještě zbývá?“ ptá se Kate.

„Pak už jen Tomáš. Náš nevěřící Tomáš. To on odmítl uvěřit ve vzkříšení, dokud se nedotkl ran na vzkříšeném Ježíšovi. Píše se o tom v Janovi v kapitole 20:,… učedníci mu řekli: „Viděli jsme Pána.“ Odpověděl jim: „Dokud neuvidím na jeho rukou stopy po hřebech a dokud nevložím do nich svůj prst a svou ruku do rány v jeho boku, neuvěřím.‘“ Po Ježíšově smrti se dostal ze všech apoštolů nejdál. Předpokládá se, že odešel do jižní Indie, ještě dále než Bartoloměj. Byl proboden kopím a poté pohřben v Meliaporu nedaleko Madrasu. Během svého tamějšího pobytu údajně postavil palác pro indického krále proto se stal patronem architektů. Na západním křídle Exeterské katedrály je vyobrazen s kopím a architektským úhelníkem.“

„Snad alespoň tohle by měla být hračka,“ říká Kate. „Architekt jménem Thomas, který bude proboden kopím. Stačí už jen určit datum.“

„Sakra,“ kleje Red. „Já jsem ale pitomec. Zapomněl jsem zjistit, kdy mají svátek.“

Bere ze stolu Slovník svatých.

„Který byl ten poslední? Tomáš.“

Pomalu listuje stránkami.

„Tomáš. Thomas. Dvacátý první prosinec.“

Dívá se do poznámek.

„A ti tři ostatní. Ondřej, Jan a Petr.“ Otáčí stránky dopředu.

„Tady je to. Ondřej. Andrew. Třicátý listopad.“ Otáčí dále.

„Jan. John. Dvacátý sedmý prosinec.“ Další listování.

„A Petr. Peter. Dvacátý devátý červen.“

„Dvacátý devátý červen?“ říkají Kate s Jezem v dokonalém unisonu.

„Ano. Dvacátý devátý červen. Takhle to tu…“ Redova ústa zůstávají otevřená, když si i on uvědomuje důsledky svého zjištění.

„Ach Bože,“ šeptá. „O jednom ještě nevíme.“

78

„To není možné,“ trvá na svém Jez. „Je,“ říká Red. „Jeden nám musel uniknout.“

„Třeba se ho Stříbrný jazyk pokusil zabít a nepovedlo se mu to,“ nadhazuje Kate. „Třeba se nějaký Peter přestěhoval nebo tak něco.“ Red vrtí hlavou.

„Ne. Myslím, že ne. Sama jsi před chvílí řekla, Kate, že celá věc vyžaduje značnou dávku plánování. A víme, jak puntičkářský Stříbrný jazyk dosud byl. Zatím neučinil ani náznak sebemenší chyby. Určitě mu žádná oběť neunikla. Vsadím se, že někde existuje zavražděný člověk jménem Peter. To proto nám pachatel poskytl to vodítko o svatých. Chce, abychom to věděli. Pohrává si s nánu.

„Jenže zatím jsme všechny oběti našli do pár hodin po smrti,“ namítá Jez. „A kromě toho by ten Peter musel být zabitý už…,“ Jez počítá na prstech, „…zítra to budou čtyři měsíce. Takže pokud je nějaký Peter mrtvý, musel ho Stříbrný jazyk schovat. Ale proti Proč by ho schovával?“

„Já nevím,“ říká Red. Listuje poznámkami, až se dostává k apoštolu Petrovi. „To je naprosto příznačné. Petr je apoštol s nejvíce možnostmi. Bude se nejobtížněji hledat, protože by ho mohla představovat spousta lidí.“ Red netrpělivě pročítá text a mumlá si pod nosem. „Rybář…, vůdce apoštolů…, klíče od nebes…, ukřižovaný hlavou dolů…, jediný s manželkou.“

Ukřižovaný hlavou dolů. Red silně bouchá pěstí do stolu.

„To je ono. Byl ukřižován hlavou dolů. Kdybychom Petera objevili hned po vraždě, snadno bychom na pachatelův systém přišli. Ukřižování vždy naznačuje něco náboženského. A ukřižování hlavou dolů je něco tak neobvyklého, že by to trklo i úplného tupce.

Kdybychom byli Petera našli, pachatelův systém by se tím prozradil.“

Red ověřuje datum.

„Peter měl být třetí oběť. Kdybychom se byli Stříbrnému jazykoví přilepili na paty už po třetí oběti, měl by velké potíže zavraždit tolik dalších lidí, ne? A tak Petera ukryl a my jsme zatím vesele okouněli v homosexuálních barech. Stříbrný jazyk si sám vybírá, co nám řekne a kdy nám to řekne. Poskytl nám vodítko o svatých, ale zároveň před námi ukrývá Petera.“

„Musí snad být někde v záznamech, ne?“ říká Kate. „Nemůžeš přece někoho zabít v červnu a očekávat, že si toho do října nikdo nevšimne, nebo ano?“

„Ledaže by byl Peter tulák, jehož zmizení by nikdo nezaregistroval,“ říká Jez napůl sám pro sebe.

„To je možné,“ souhlasí Red, „ale pravděpodobnější je, že měl Peter práci. Zatím všechny oběti byly někde zaměstnané.“ Red se otáčí ke Kate. „Zajdi na oddělení pohřešovaných osob a projdi záznamy všech osob nezvěstných od 29. června. Řekněme v rozmezí jednoho měsíce. Na všechny, kteří byli prohlášeni za nezvěstné od konce června do začátku srpna. Tím získáme časovou rezervu pro případ, že by si sousedé dlouho mysleli, že je pohřešovaný na dovolené nebo nemocný. A řekni, ať hledají muže jménem Peter nejprve v Londýně. Pokud na nic nepřijdou, ať postupně rozšiřují pátrací oblast. Buď tam celou dobu s nimi a neodcházej, dokud na něco nepřijdete.“

„A co povolání?“ ptá se Jez. „Která povolání svatý Petr reprezentuje?“

Red se znovu dívá do poznámek.

„Zámečníky, rybáře a papeže.“ Usmívá se. „Myslím, že poslední variantu můžeme vyloučit. I Vatikán by měl problémy zakrýt takovou vraždu.“ Dívá se na Kate. „Povoláním se příliš nezatěžuj. Nejprve vyhledejte všechny pohřešované Petery a teprve pak ověřte, jestli povolání souhlasí. Nejspíš to bude zámečník nebo někdo, kdo pracuje s rybami, ale příliš se na to nevažte. Svatý Petr zosobňoval spoustu věcí. Například skálu Boží. Takže by oběť mohla být třeba i kameník. Jak říkám, nejdřív hledejte Petera a pak ověřte povolání, ne naopak.“

„Jasně.“ Kate si zapisuje instrukce a vstává. „Je tu ještě jedna věc,“ říká. „Jaká?“

„Pokud měl zavražděný ženu jako svatý Petr v bibli, jak je možné, že se nedozvěděla o jeho zmizení?“

„Třeba to byla právě ona, kdo nahlásil, že se Peter pohřešuje. Třeba žijí odloučeně. A třeba ji Stříbrný jazyk zavraždil taky. Kdo ví?“

„Ne,“ namítá Jez. „Určitě ji nezavraždil. Narušilo by mu to systém. Pokládal by to… za nečisté. Zavraždění někoho mimo dvanáct vybraných obětí by poskvrnilo čistotu jeho mistrovského díla.“

79

Kate se vrací přesně za hodinu.

„Božínku, musela jsem na ty kluky v oddělení pohřešovaných nasadit ženský šarm. Vůbec se jim nelíbilo, že někdo přeskakuje frontu, zvlášť když se dozvěděli, že člověk, kterého hledáme, je už skoro čtyři měsíce mrtvý. Ale nakonec jsem to s nima skoulela. A hádejte, co jsem zjistila.“

„Co?“

„Mezi koncem června a začátkem srpna se ztratilo celkem šestnáct lidí jménem Peter. Dvanáct z nich můžeme okamžitě vyloučit, protože nebyli z Londýna. Takže zbývají čtyři. Dva z nich již byli nalezeni, oba živi a zdrávi. A ze zbývajících dvou je jeden osmiletý chlapec.“

„Není to ten známý kluk?“ ptá se Jez. „Ten, který se ztratil v obecním domě v Tower Hamlets? Však víte, psali o něm v novinách. Peter Stokes. Tak se jmenoval.“

„Ano, to je on. Nikdo neví, co se s ním stalo, ale místní policisté předpokládají, že je mrtvý. Pro našeho pachatele je ale příliš mladý. Takže nám zbývá jeden a já myslím, že je to on.“

Kate jim podává kopie spisu.

„Tady. Peter Simpson. Hilldrop Road, Holloway. Zámečník. Všechno do puntíku sedí.“

„To teda jo,“ říká Red. „Jedeme do Holloway.“ Kate si odkašlává. „Jedna věc je ale dost podivná.“

„Jaká?“

„Jméno Petera Simpsona nefigurovalo v původním seznamu. Objevili jsme ho, až když jsme rozšířili pátrací kritéria.“

„Jak to myslíš?“

„Původně jsme hledali v rozmezí od 29. června do 1. srpna. Ale Petera jsme našli až ve chvíli, kdy jsem kluky požádala, aby posunuli počáteční datum dopředu. Zmizení Petera Simpsona bylo ohlášeno 25. června čtyři dny předtím, než měl být zavražděn.“

Red a Jez na ni tupě zírají.

„On byl prohlášen za pohřešovaného dříve, než byl zavražděn?“ ptá se nevěřícně Jez. „Ano.“

„Možná to na oddělení pohřešovaných spletli. Třeba zadali do počítače nesprávné datum.“

„Ne. Ověřovali to v počítači, aby zjistili datum vytvoření souboru. Soubor byl vytvořen 25. června v 16:03.“

„Kdo ohlásil jeho zmizení?“ ptá se Red.

„Žena, která bydlí v bytě nad ním. Nějaká Sandra Mooreová.“

„No, tak si s ní promluvíme. Pojďte.“

80

„Stephene, mohl bys laskavě přestat?“

Sandra Mooreová se natahuje, aby uvolnila svého čtyřletého syna ze sevření Kateiny nohy, která mu právě slouží jako provizorní lezecká stěna.

Kate se usmívá. „To je v pořádku. Opravdu.“

Sandra popadá Stephena a odtahuje ho zpátky do pokoje. Šeptá mu do ucha cosi ostrého a naléhavého a pokládá mu ruku kolem malého krku s gestem, které je napůl projevem mateřské lásky a napůl zdržovacím opatřením.

„Omlouvám se.“

„Pokračujte,“ vybízí ji Red.

„Ach ano. Jako první mě na to upozornil jeden z Peterových zákazníků. Peter mu měl zřejmě něco vyrobit, a když se neukázal, zákazník mu zavolal a nakonec přišel za Peterem osobně. Já byla doma a hleděla si svého…“

To zrovna, myslí si Red, vsadím se, že sis mohla za záclonou vykroutit krk.

„…když se objevil ten chlápek a začal zespodu vyzvánět, takže to bylo slyšet v celém domě jsou tu strašně tenké stěny. A pak začal zvonit i na všechny sousedy, na všechny byty. Tak jsem se mu ozvala a on mi řekl, že hledá Petera. Uvědomila jsem si, že jsem ho sama už hezkých pár dní neviděla, a tak jsem toho chlápka vpustila do vchodu, společně jsme klepali na Peterovy dveře, ale nikdo se neozýval. A ten chlápek říkal, že to není Peterův styl že už pro něj Peter dělal spoustu věcí, takže ho zná docela dobře, a že byl vždycky strašně spolehlivý , a tak jsme přivolali policii. Přijel takový mladý strážník v uniformě a otevřel dveře jedním z těch univerzálních klíčů, co máte. Pořád Peterovi říkám, že by mi měl dát svůj klíč pro případ, že by se něco stalo, když není doma. On mi to vždycky slíbí, ale nikdy mi klíč nedal.“

„A co jste zjistili?“

„No, že je Peter pryč, ne? Na kuchyňském stole byl lístek se vzkazem, že po smrti Karen už to nemohl dál snášet…“

„Kdo je Karen?“

„Jeho žena.“

„Jeho žena zemřela?“

„No jistě. Začátkem roku. Při autonehodě. Bylo to příšerné. Příšerné. Taková milá ženská. Byli svoji teprve pár měsíců. Vlastně ani neměli čas založit rodinu. Myslím, že se Peter s její smrtí nikdy pořádně nevyrovnal. Teda určitě se s ní nevyrovnal, protože by jinak neodjel, že? Aspoň to tak stálo na tom lístku. Ze prý chce být sám, že chce mít čas si všechno promyslet a že teď na nějakou dobu odjede, tak ať se nepokoušíme se s ním spojit. Že se vrátí, až přijde čas, že bude zase v pořádku a že se nehodlá zabít ani nic podobného, takže se jen omlouvá za potíže, které způsobil lidem, co si u něj objednali práci.“

„Vy jste ten vzkaz viděla?“

„Ano. Ten strážník si ho přečetl a potom mi ho ukázal.“

„A jste si jistá, že to bylo Peterovo písmo?“

„Ach ano. Pete měl velice hezký rukopis. Zřejmě to nějak souvisí s tím, že byl taky manuálně zručný.“

Řekla byste, že Peter byl je typem člověka, který se jen tak sebere a zmizí?“

Sandra Mooreová neregistruje Redovo přeřeknutí.

„To ne. Vůbec ne. Jak říkám, je strašně spolehlivý. Jenže po smrti Karen nepřemýšlel racionálně. Kdo ví, co se mu honilo hlavou? Lidi na takové věci reagují různě, ne? Žít a nechat žít, to je moje krédo.“

„A od té doby se vám Peter neozval?“

„Ne. Ani slůvkem. Vzpomínám si, že jsem říkala strážníkovi: ‚A je to, teď už víme, co s ním je.‘ Ale on řekl: ‚Ne, stejně ho musíme prohlásit za pohřešovaného, protože nevíme, kde je.‘ Prý je na to zákon.“

„Ano, to je. Vzpomínáte si, jak se ten strážník jmenoval?“ Sandra vraští obočí a pomalu vrtí hlavou.

„Ne. Už je to docela dávno.“

„To nevadí. A víte, co se stalo s Peterovým bytem?“

„Myslím, že nic. On v něm přece bydlí pořád, ne? Pořád je to jeho byt. Akorát na chvíli odjel.“

„Takže ho nikomu neprodal ani nepronajal?“

„Né. Pokud vím, nikdo do něj nechodí, ani z něj nevychází.“

„Jistě.“

Red vstává, Jez a Kate ho následují. „Velice jste nám pomohla, paní Mooreová. Děkujeme.“

„Rádo se stalo. Kdybyste ještě něco potřebovali…“

„Jste velmi laskavá. Díky.“

Sandra Mooreová za nimi zavírá dveře a ponechává je ve tmě na chodbě. Jez šmátrá po stěně, aby našel vypínač domovního osvětlení, a pevně ho tiskne. Světla se rozsvěcují. Ozývá se tiché bzučení časového spínače, který začíná odpočítávat vteřiny k nule.

Red přemýšlí.

„Takže ode dne, kdy tu byl ten policista a objevil vzkaz, v bytě nikdo nebyl. Jenže to se stalo 25. června, v den, kdy byl Peter prohlášen za nezvěstného.“

„Za předpokladu, že to ten strážník nahlásil tentýž den,“ doplňuje Kate.

„Ano, samozřejmě. Ale i kdyby to neudělal, posunulo by nás to ještě dále od vraždy. Kdyby totiž nechal uplynout pár dní a teprve pak prohlásil Petera za nezvěstného, posunulo by se datum nalezení vzkazu někdy na čtyřiadvacátého nebo třiadvacátého.“

„Víte, co je mi záhadou?“ říká Jez. „Ze všechny oběti byly zavražděny ve vlastním domě a že všechna těla tam také byla nalezena. Žádné tělo pachatel nepohodil na smetiště, ani ho nehodil do řeky. Jenže v Peterově bytě nic není.“

„To nevíme,“ namítá Kate. „Ještě jsme tam nebyli.“

Red se otáčí a prudce klepe na dveře Sandry Mooreové. Sandra otevírá okamžitě tak rychle, že musela stát za dveřmi a poslouchat, co si říkají.

„Paní Mooreová, uvedla jste, že pokud je vám známo, od ohlášení Peterovy nepřítomnosti se v jeho bytě nikdo neobjevil, je to tak?“

„Ano. Přesně tak.“

„Děkuji vám.“

Sandra Mooreová neochotně zavírá dveře. Red s Jezem a Kate scházejí po schodech dolů, aby je Sandra nemohla slyšet. Když docházejí na odpočívadlo o patro níž, domovní světlo zhasíná. Vypínače jsou na každém odpočívadle, takže Jez mačká nejbližší vypínač a světlo se znovu rozsvěcuje.

„Řeknu vám, co si myslím,“ říká Red. „Stříbrný jazyk nechce, abychom Peterovo tělo objevili příliš brzy, že? Ale stejně tak ví, že když Petera zabije, nakonec tělo najdeme. Protože si dříve či později někdo všimne, že se Peter někde dlouho neobjevil. Stříbrný jazyk by samozřejmě mohl tělo někam ukrýt, ale to by narušilo čistotu provedení plánu, že? Všechny oběti byly přece zavražděny doma. Jeho vlastní pravidla hry mu drasticky omezují pole působnosti. Takže prostě musel zavraždit Petera 29. června v jeho bytě. Místo a čas jsou zkrátka neměnné konstanty.

Proto si myslím, že to udělal takhle: asi týden před devětadvacátým se vloupal do Peterova domu, přinutil ho napsat ten vzkaz, pak ho unesl a někde ho držel násilím. Týden je dost dlouhá doba, aby si Peterovy nepřítomnosti někdo všiml v našem případě to byl chlápek, jemuž měl Peter něco vyrobit a který nakonec přivolal policii. Ta poté zkontrolovala byt, objevila ten vzkaz a nahlásila Petera jako pohřešovaného. Případ uzavřen. Lidi se ztrácejí každý den, nic zvláštního na tom není. Devětadvacátého června se Stříbrný jazyk vrátil s Peterem zpátky do bytu a zabil ho. Přímo v bytě. Zatímco si všichni mysleli, že Peter chodí po světě a snaží se zapomenout na Kareninu smrt. Takže nikdo neměl důvod, aby do Peterova bytu od té doby chodil. A protože v bytě nikdo nebyl, nikdo zatím neobjevil Peterovo tělo.“

„Tím chceš říct, že to tělo je u něj v bytě?“ ptá se Jez.

„Vsadím se s vámi, o co chcete. Je to jediné logické řešení.“

„Ale v tom případě,“ říká Kate, „už tam leží čtyři měsíce. Bude to tam pěkně smrdět.“

Red se na ni dívá.

„Sračka na sračku. Za tohle jsme placeni.“

81

Jedou po Hilldrop Road a hledají obchod s alkoholem.

Naproti domu Petera Simpsona se nachází vzdělávací středisko. Přes skleněnou čelní stěnu je vidět místní evangelický sbor při zkoušce. Zevnitř se line sladká soulová hudba, která ovšem jen těžko dokáže ukonejšit nepokojné duše tří policejních důstojníků na chodníku před střediskem.

Na konci ulice konečně nacházejí stánek s alkoholem, kupují si čtvrt litru whisky a míří zpět do Peterova bytu. Přede dveřmi od bytu Red otevírá láhev a říká: „Pořádně se tím pocákejte. Kolem úst a přímo pod nosními dírkami. Dejte si tam toho co nejvíc. Moc to sice nepomůže, ale je to lepší než nic.“

Whisky je štípe v nosních dírkách, pálivě a pronikavě. Proti těžkému zápachu smrti je to však rajská vůně.

„Ještěže jsme se ráno neměli čas oholit, co?“ říká Jez a strká si zbytek láhve do kapsy. „Pálilo by to jako čert.“

„Mluv za sebe,“ odpovídá Kate. „Já se ráno holila.“

„Slavná žena s plnovousem,“ vtipkuje Jez. „Prodáme tě do cirkusu a vyděláme na tobě majlant.“

Kate se na něj chabě usmívá. Jez ji oběma rukama objímá, přitahuje ji k sobě a zarývá jí bradu do čela. Red si na chvíli připadá odstrčeně. Vidí, jak ladně do sebe jejich těla zapadají, i když se jedná o něco tak asexuálního, jako je uklidňující objetí, a zároveň dobře ví, že mezi nimi existuje něco výjimečného. Možná to ani sami nevědí, možná s tím vůbec nic nedělají, ale to napětí je přesto tam.

Nakonec se Jez odtrhává.

„Zvládneš to?“ ptá se a Kate rychle a krátce přitakává. Red se zhluboka nadechuje. „Tak jo. Pojdme na to.“

Cinká malým svazkem univerzálních klíčů a strká první z nich do zámku. Klíč snadno zajíždí až po kořen dovnitř, ale pak se na obě strany jen nepatrně posouvá. Stavítka se neotáčejí.

„Sakra.“

Druhý klíč zapadá dokonale. Red jím prudce otáčí doprava, cítí v prstech cvaknutí, jak mechanismus povoluje, a tlačí do dveří. Dveře se nehýbají. Red tlačí silněji, ale dveře se nechtějí otevřít.

„Možná jsi málo otočil klíčem,“ říká Jez.

„Ee. Klíč je úplně na doraz. A žádné další zámky na dveřích nejsou. Na druhé straně musí být něco vzpříčeného.“

Red se opírá o dveře ramenem a tlačí do nich. Dveře se nahoře o pár milimetrů odchlipují.

„Na podlaze něco překáží,“ říká Red a otáčí se k Ježovi. „No tak, pane triatlete. Zapojte trochu svá svalnatá stehna.“

Jez třikrát prudce kope do dveří, které se náhle rozlétají. Rozštípnuté dřevo u zárubní hlasitě praská. Vůni whisky rázem přebíjí kvasivý zápach smrti. Jez sebou znechuceně trhá a přikládá si ruku k ústům. Oči má nad prsty široce vytřeštěné.

Red se dívá na něj i na Kate.

„V pořádku?“

Kate přitakává. Jez si sundává ruku z úst. „Á sakra. Setřel jsem si všechnu whisky. Počkejte chvilku.“ Vytahuje z kapsy láhev, odšroubovává víčko, pokládá ruku na hrdlo, obrací láhev a pak si přejíždí rukou po nose a ústech. „Už je to lepší. Díky.“

Pomalu a opatrně vcházejí dovnitř jako potápěči, kteří se pohybují v neznámém světě. Nemluví, ale spíše si ukazují, nekřičí, ale spíše si šeptají. Není třeba, aby se chovali tiše, ale oni tak přesto instinktivně činí v bytě, ve kterém se za čtyři měsíce neozval jediný zvuk.

Nasáklý vzduch visí nízko nad podlahou, je ztěžklý a dusivý. Vzhledem k pečlivě zataženým závěsům je v bytě tma.

Red se natahuje po vypínači u dveří a mačká ho. Světlo se nerozsvěcuje.

„Myslím, že mu někdo vypnul elektřinu,“ šeptá Kate. Red přitakává.

Jez se kolem nich protahuje do předsíně. Nakukuje za dveře a na něco ukazuje. Red a Kate se dívají jeho směrem a vidí obrovský stoh obálek rozházených do nepravidelné hnědobílé pyramidy. Tak tohle blokovalo dveře. Nahromaděná pošta pro mrtvolu, o které nikdo neví.

Jez bez ohlédnutí ustupuje, takže naráží do Kate a vyvádí ji z rovnováhy. Kate se chytá rukou hrany dveří, aby nespadla, a vzápětí překvapeně heká.

„Co je?“ syčí Red.

„Podívej. Gumová vrstva podél celých dveří.“

Černá guma připomínající duši od kola se táhne po celém obvodu dveří, přidržovaná hnědými proužky lepicí pásky.

„Hermeticky to tu utěsnil, aby zápach nevycházel ven a nevzbudil pozornost sousedů,“ říká Jez.

„Chytrej kluk,“ dodává Red.

„Já, nebo Stříbrný jazyk?“ táže se Jez.

„On, ty moulo. Většinu lidí by to ani nenapadlo.“

Začínají prohledávat byt, rychle a efektivně. Gumová těsnění jsou také kolem všech oken. V obývacím pokoji nenacházejí nic zvláštního. V kuchyni také nic. V koupelně rovněž nic.

Nakonec nacházejí Peterovo tělo v ložnici, v nejvzdálenějším pokoji od čelních dveří a na posledním místě, které prohledávají. O stěnu se opírá narychlo zhotovený kříž, na kterém visí hlavou dolů ohyzdně rozložené tělo jako prašivý netopýr. Kůže na těle mrtvoly hraje tmavě zelenou a černou barvou s bílými skvrnami kroutících se červů. Tvář je nafouklá a bublinatá jako velký balon, uprostřed něhož zejí dva černé ovály očních důlků. Ztvrdlá tmavě hnědá krev vytváří na obráceném těle mrtvoly mapu zaschlých potůčků, které vycházejí z otvorů v překřížených chodidlech a roztažených rukou v místech, kde velké hřeby projely skrz končetiny a zabodly se do dřeva pod nimi.

Na podlaze mezi dveřmi a mrtvolou je černé linoleum. Red na něj stoupá a cítí, jak mu podkluzuje pod nohama.

To není linoleum.

Je to ztuhlá krev, která vytvořila na podlaze souvislou vrstvu jako čokoládová poleva.

82

PONDĚLÍ 29. ČERVNA 1998

Stříbrný jazyk prudce tahá za provaz, který drží oba kusy dřeva v pravém úhlu u sebe. Provaz nepovoluje ani o centimetr. Dobře.

Peter Simpson ho sleduje s očima vytřeštěnýma jako dva létající talíře nad proužkem lepicí pásky přes ústa. Peter musí vědět, že ho Stříbrný jazyk zabije. Už od začátku před ním totiž neskrývá obličej každý večer, když se vrací z práce, a každé ráno, když opět odchází. Dvakrát denně po celý týden.

Nikdo, kdo spatřil jeho tvář a poznal jeho totožnost, zatím nepřežil. Pokud tuhle tvář spatříte, třeba jen jednou, okamžitě pochopíte, že musíte zemřít. Kdyby chtěl Stříbrný jazyk Petera pustit, neukazoval by mu tvář. Ale protože Peterovi tvář ukázal, nehodlá ho pustit. Tedy ne živého.

Po týdnu věznění z Petera vyprchala veškerá bojovnost. Týden strávený na posteli v domě Stříbrného jazyka, v domě svatých. Peter má na zápěstích plastiková pouta a na kotnících želízka. Řetěz je samozřejmě obalen gumou, aby Peter nemohl vyplašit sousedy nebo někoho jiného, kdyby jím chtěl rachotit a tropit randál.

Týden věznění a týden mlčení. Stříbrný jazyk nepromluvil na Petera ani slovo od chvíle, kdy ho přinutil napsat vzkaz, že odjel, a vzápětí mu strčil pod nos éter.

Peter ho samozřejmě do bytu pustil. Všichni ho pouštějí. Jeho záminka pokaždé zabere a vlastně na tom není nic divného. Koneckonců je to pravda.

Stříbrný jazyk by byl raději, kdyby existovala jednodušší cesta, jak to celé zařídit. Muset Petera držet celý týden v zajetí není právě ideální. Ale tak se prostě seběhla data. Tak je to prostě stanoveno.

Zas tak hrozné to ovšem není. Při troše štěstí to dokončí nejméně s polovinou vyvolených, než na to někdo přijde. A ani pak, ani když to budou vědět, ho stejně nedopadnou. Je to Boží vůle.

A tak jsou teď v noci zpátky v Peterově nicotném bytě v Holloway, v bytě s gumovým těsněním kolem oken a dveří.

Kdyby byl na Peterově místě, kdyby teď ležel svázaný a s roubíkem v ústech a někdo jiný by pro něj vyráběl kříž, rozhodně by zkusil všechno možné i nemožné, aby se zachránil. Mučedníci by neměli jen tak ležet a pak klidně umřít. Měli by ze světa odejít ve třpytu slávy. Od toho jsou přece mučedníci.

Starý pán Cunningham se o to snažil. Dokonce ho i překvapil, když po něm hodil noční košili a odpelášil z místnosti. Alespoň se pokusil uprchnout. Rozhodně se choval líp než tenhle bezpáteřní posera. Zabít ho přišlo Stříbrnému jazykoví skoro až líto.

Jenže je to Boží vůle. Bůh je pro něj vybral, a pokud je některý z nich méně hodnotný než ostatní, nedá se s tím nic dělat. V tom je přece pravý smysl, ne? Obyčejní lidé se stávají výjimečnými právě samotným aktem mučednictví. První Mesiášovi apoštolově byli do jednoho obyčejní. Změnilo je až Ježíšovo povolání.

Stejně jako teď on mění své povolané. Tak epochální změna. Z člověka v mučedníka.

Stříbrný jazyk vstává ze země, na které leží kříž, a poprvé na Petera mluví.

„Petr seděl venku v nádvoří. Tu k němu přistoupila jedna služka a řekla: ,1 ty jsi byl s tím Galilejským Ježíšem!‘ Ale on přede všemi zapřel: ‚Nevím, co mluvíš.‘ Vyšel k bráně, ale uviděla ho jiná a řekla těm, kdo tam byli: ‚Tenhle byl s tím Nazaretským Ježíšem.‘ On znovu zapřel s přísahou: ‚Neznám toho člověka.‘ Ale zakrátko přistoupili ti, kdo tam stáli, a řekli Petrovi: Jistě i ty jsi z nich, vždyť i tvé nářečí tě prozrazuje!‘ Tu se začal zaklínat a zapřísahat: ‚Neznám toho člověka.‘ Vtom zakokrhal kohout; tu se Petr rozpomněl na slova, která mu Ježíš řekl: ‚Dříve než kohout zakokrhá, třikrát mě zapřeš.‘ Vyšel ven a hořce se rozplakal.“

Stříbrný jazyk si kleká a přikládá obličej k Peterovu. Zápach lepidla na pásce přelepené přes Peterova ústa připomíná zkaženou rybu.

„Znáš Ježíše?“

Žádná reakce. Peter je hrůzou bez sebe; pohybuje se v nějakém vzdáleném hyperprostoru, kde strach přestává mít skutečný smysl, protože všechno tam je a vždy bude jen strach.

„Odpověz mi. Kývni hlavou, pokud Ho znáš. A zavrť hlavou, pokud Ho neznáš. A ať tě ani nenapadne lhát, protože dobře víš, že to poznám. Takže ještě jednou. Znáš Ježíše?“

Peter jemně pohybuje hlavou ze strany na stranu.

„To má být ‚ne‘?“

Přikývnutí.

„Ano, že ne, nebo ano, jako že ano?“

V Peterově obličeji se mísí zmatek s hrůzou. Stříbrný jazyk se směje.

„Ano, pochopitelně. Na tuhle otázku nemůžeš odpovědět. Máš roubík. Omlouvám se. Je to moje chyba, že jsem se nezeptal dost jednoznačně. Tak jo. Začneme zase od začátku. A dbej na to, ať je to budto zřetelné přikývnutí, nebo zřetelné zavrtění hlavou. Znáš Ježíše?“

Zavrtění hlavou.

„Znáš Ježíše?“

Zavrtění hlavou.

„Znáš Ježíše?“

Zavrtění hlavou.

„Tu se Petr rozpomněl na slova, která mu Ježíš řekl: ‚Dříve než kohout zakokrhá, třikrát mě zapřeš.‘ Vyšel ven a hořce se rozplakal.“

Zapření je dokonáno. Stříbrný jazyk teď začíná rychle jednat. Odtáhnout Petera na podlahu ke kříži, který zde leží připraven.

Přetočit Petera na břicho. Strčit klíč do pout a sejmout je z Peterových zápěstí.

Roztáhnout Peterovy paže, dokud je má ztuhlé týdenní nečinností.

Jedno Peterovo zápěstí přidržovat pod nohou a druhé uvázat ke kříži. Pak přivázat i první zápěstí.

Sejmout pouta z nohou, překřížit chodidla přes sebe a uvázat je ke kříži.

V místě uvázání ke kříži vytvářejí Peterovy ruce a nohy trojúhelník. Peter musí být přivázán, jinak by mu tělesná hmotnost odtrhla ruce od hřebů.

Sebrat konec kříže u Peterových nohou a zvednout celý kříž.

Člověk na kříži je velmi těžký, ale Stříbrný jazyk má síly dost.

Opřít kříž o zed.

Peterovi se hrne krev do hlavy, takže mu postupně rudne obličej. V jeho očích se objevují slzy. „Vyšel ven a hořce se rozplakal.“

Stříbrný jazyk přechází ke kuchyňskému stolu, bere do ruky kladivo a jemně s ním poklepává o dlaň.

A pak bere hřebíky. Tři hřebíky o délce patnácti centimetrů.

Vidí, jak se Peterovi vzdouvá hruď, a právě včas mu strhává z úst lepicí pásku. Peter otáčí hlavu na stranu, zvratky mu vystřikují na obličej a bublavě stékají na podlahu. Jakmile proud zvratků ustává, Stříbrný jazyk znovu nalepuje Peterovi pásku.

„Ten, který sedí po pravici Boží, odkud bude soudit živé i mrtvé.“

Pokládá špičku prvního hřebíku na kůži Peterovy pravé dlaně.

Peter na hřebík jednou pohlíží a otáčí se v bezmocné hrůze.

Čtyři rychlé údery kladiva, které probodávají kůži, kost i dřevo, takže hřebík vychází na druhé straně kříže. Peterovy prsty se prudce stahují kolem hřebíku a šlachy na předloktí mu nabíhají jako houslové struny.

Další čtyři údery do dlaně levé ruky. A pak šest ran do zkřížených nohou.

Krev stéká v bohatých pramíncích na podlahu. Stříbrný jazyk jí má trochu na sobě. Na tom nezáleží. Tohle se snadno smyje. Policie může hledat potřísněné šatstvo jako zběsilá po této vraždě i po ostatních , ale stejně ho nikdy nenajde. Klidně by jim mohl mávat šaty pod nosem a oni by se stejně nic nedozvěděli. Je tak chytrý a oni tak hloupí.

A navíc je Mesiáš.

Odchází ke kuchyňskému stolu, pokládá kladivo a bere do ruky chirurgický skalpel.

Vrací se k Peterovi. Strhává mu lepicí pásku z úst, zajíždí mu skalpelem do úst a provádí dva plynule spojené pohyby. Řízne mu pod jazyk, přejede po obou stranách a pak nahoře po hřbetě.

„Křič si, jak chceš, chlapče, protože už stejně nemůžeš vydat ani hlásku. Nemůžeš mluvit a nemůžeš jíst. Jedině se mnou.“

83

PÁTEK 30. ŘÍJNA 1998

Jez listuje Lubeszkiho zprávou o pitvě Petera Simpsona.

Peter byl zavražděn příliš dávno, než aby se dalo stanovit přesné datum smrti, ale na tom teď nezáleží. Znají datum úmrtí se stejnou jistotou, jako by jim Petera zavraždili před očima.

Zpráva je pro ně důvěrně známou a skličující četbou. Žádná uvolněná vlákna. Žádné vlasy. Žádné semeno. Žádná krev s výjimkou krve zemřelého. Žádné sliny.

Osm těl a ani jediný kousek užitečného soudního důkazu. Jez ospale přemýšlí, zda to náhodou není rekord.

Alespoň že se jim podařilo udržet poslední tři vraždy v tajnosti. Médiím se dostalo sdělení, že Simon Barker zemřel na infarkt, samaritáni by sami od sebe stejně nic neprozradili a Sandra Mooreová dodnes věří, že Peter Simpson odjel a každým dnem by se měl vrátit.

Kate vchází do operační místnosti se třemi šálky čaje. Pokládá je na nejbližší stůl a fouká si na prsty.

„Uú, ty jsou horké.“ Rozhlíží se po místnosti. „Kde je Red?“

„U psycholožky.“

„No, tak to bude mít skvělou náladu. Myslela jsem, že si to přeložil na jindy.“

„To ano. Dvakrát. Ale potřetí už to odložit nemohl. Psycholožka tu zůstala déle jen proto, aby konečně přišel.“

„No jo. To mu ten čaj asi vychladne.“ Kate přechází k Ježovu stolu a naklání se mu přes rameno. „To je zpráva ze Simpsonovy pitvy?“

„Ehe.“

„Našli něco užitečného?“

„Absolutně nic. Stříbrný jazyk nám zřejmě nehodlá poskytnout žádné užitečné vodítko.“

Kate znechuceně mlaská a vrací se ke svému stolu.

Redovi zvoní telefon. Aniž by Jez odtrhl oči od pitevní zprávy, zvedá sluchátko a vyťukává kód, aby hovor přesměroval na svůj vlastní telefon.

„Clifton.“

„Mohl bych mluvit s detektivem superintendentem Metcalfem, prosím?“

Mužský hlas s lehce zploštělými samohláskami. Dá se jen těžko zařadit.

„Lituji, ale je na poradě. Mohu vám nějak pomoci?“

„Vy pracujete na vyšetřování případu apoštolského vraha?“

„Ano, pracuji.“

„Já… znám někoho, kdo by jím mohl být.“

„Kdo volá, prosím?“

„Jméno bych vám radši nesděloval. Ale jestli chcete, řeknu vám, kdo je podle mě vrah.“

Padesát liber na to, že je to jen další slepá ulička, myslí si Jez. Osm těl bez jediné stopy a pak nás najednou jeden anonymní tip dovede přímo ke Stříbrnému jazykoví. To zrovna.

„Jistěže chci.“

„Říká si Israel.“

Jez zvedá obočí. Israel. Deset bodů za originalitu. Aspoň s ním bude zábava. „Israel kdo?“

„Ne, jenom Israel. Druhé jméno nepoužívá.“

„On má jen jedno jméno?“

„Jo. Jako Pelé nebo Cher.“

Jez se téměř musí smát.

„A co ten Israel dělá?“

„Je hlavou jedné církve.“

„Jaké církve?“

„Církve nového tisíciletí.“

„Okamžik, prosím.“

Jez mačká vyčkávací tlačítko, ujišťuje se, že na telefonu svítí červená kontrolka, a otáčí se ke Kate.

„Když jsme pročesávali ty sekty, nenarazili jsme na organizaci, která si říká Církev nového tisíciletí, že ne? Má ji prý vést chlápek jménem Israel.“

Kate vrtí hlavou.

„Ee. Tu bychom si určitě zapamatovali.“

„Přesně to si myslím.“

Jez znovu mačká tlačítko. Červená kontrolka zhasíná.

„Kde má ta církev sídlo?“

„V Kensingtonu. Hned vedle High Street.“

„Nechci být skeptický, pane, ale ověřili jsme už celou řadu církví a žádná z nich tomuto popisu neodpovídá.“

„To proto, že tahle je velice tajnůstkářská. Nevytrubujeme svou existenci do světa.“

„My? Vy jste rovněž členem té církve, pane?“

„Ano. Ano, jsem.“

„Tak proč nám voláte?“

„Volám vám, protože se bojím. Poslouchám, co Israel říká, a on nemluví o ničem jiném než o Božím hněvu a o tom, jak se připravuje na Druhý příchod. Na svůj Druhý příchod. Kdysi se choval daleko klidněji, ale v poslední době začal být opravdu… násilnický. Tedy ve svých kázáních. O ničem dalším nevím. Myslím o fyzickém násilí.“

„Vy žijete v komunitě?“

„Ne, ale nesmíme nikomu říkat, že jsme členy této církve. Ne každý je připraven na pravdivé slovo tak jako my. Proto jsem se vám nepředstavil. V některých dnech v týdnu společně studujeme v kostele bibli a stravujeme se tam, ale nebydlíme tam.“

„Máte adresu toho kostela?“

„Ano.“

„Mohl byste mi ji dát?“

„Ach ano. Omlouvám se. Phillimore Terrace. Číslo 32. Když jdete po High Street směrem dolů, je to po levé straně. Velký čer: vený dům. Nemůžete ho minout.“

„Říkal jste, že je to kostel.“

„No, to ano. V jistém smyslu.“

„Jak to myslíte?“

„Kostel je v tom domě.“

„Uvnitř domu?“

„Ano.“

Jez tiše hvízdá.

„A v které dny v týdnu společně studujete bibli?“

„V úterky, pátky a neděle.“

„V pátky? Ale to je dneska.“

„Ano. Začínáme o půl osmé.“

„O půl osmé večer?“

„Ano.“

„To je,“ Jez se dívá na hodinky, „asi za hodinu.“

„Ano.“

„Půjdete tam?“ Pauza.

„Na to bych vám raději neodpovídal.“

„Pane, moc by nám pomohlo, kdybychom se s vámi mohli někde…“

„To nejde. Vy to nechápete. Nesmíme o církvi hovořit mimo čtyři stěny kostela. Nesmíme nikomu říkat, že jsme členy církve. Dokonce ani nesmíme prozrazovat, že vůbec existuje. Israel by mě zabil, kdyby se dozvěděl, že jsem to udělal.“

Zabil.

„To myslíte doslova? Že by vás zabil?“

„Ehm… Ano, myslím, že ano.“

„A za co by vás zabil? Za to, že jste se zmínil o církvi, nebo za to, že ho pokládáte za vraha?“ Hlas se vyhýbá odpovědi. „Víte, jaké je Israelovo oblíbené rčení?“

„Jaké?“

„Že Ježíše Krista zradil jeden z jeho apoštolů.“

84

Red je stále u psycholožky, a tak jedou Kate s Jezem do Phillimore Terrace sami.

Jedna strana ulice je plná zašlé slávy zchátralých velkých domů, zatímco druhá září blyštivými fasádami nové zástavby, kterou zatím nestačil nahlodat zub času ani zplodiny velkoměsta. Jez a Kate kráčejí mezi světem starého a nového, procházejí kolem světle hnědé fasády kensingtonské pobočky Sjednocené reformní církve a vystupují po schodech k domu číslo 32.

Jez mačká domovní zvonek. Zevnitř se ozývají těžké kroky.

Hlas se rozléhá ještě dříve, než se dveře prudce otevírají. Mohutný hlas, který začíná kdesi v útrobách a cestou nahoru k ústům se neustále prohlubuje.

„Pojdte dál, děti moje.“

Ten muž je obrovský. Obrovský. Měří nejméně dva metry. Z mohutné hlavy mu vyrůstá chomáč peroxidem odbarvených slámově žlutých vlasů na černých koříncích. Předloktí pod vyhrnutými rukávy má jako dubové příčky zábradlí a jeho dlaně na konci paží s rozpětím albatrosa připomínají dvě lopaty.

Postava tohoto muže zaplňuje celé dveře. Kolem ní se tvoří zářivá aura, jak světlo z haly prosvítá zpoza kontur jeho obrovitého těla. V jeho obličeji se mísí úžas a nepřátelství. Do hlasu se mu vkrádá zášť.

„Čekal jsem někoho jiného. Kdo jste?“

„Jmenujete se Israel?“ ptá se Kate.

„Ptal jsem se vás, kdo jste vy. Tak mi laskavě odpovězte.“ Kate vytahuje policejní odznak a drží ho někde mezi svou hrudí a jeho pasem.

„Detektivové Jez Clifton a Kate Beauchampová.“

Muž je o dobrých třicet centimetrů vyšší a pravděpodobně dvakrát těžší, ale Kate neustupuje ani o píd. „Ano, já jsem Israel. Co chcete?“

„Rádi bychom vám položili několik otázek.“

„Obávám se, že teď to nebude možné.“

„Obávám se, že bude muset.“

„Musíte přijít někdy jindy.“

„Ne. Nám se to hodí teď. Ale jestli chcete, můžeme si nejdříve vyslechnout vaše studium bible.“

Israel sebou cuká a světelná aura za ním se poněkud mění. Netušil, že vědí o studiu bible.

Na vteřinku se zdá, že se před nimi Israel scvrkává, ale pak si Kate s Jezem uvědomují, že jen poodstoupil od dveří, aby je pustil dovnitř.

Dveře se za nimi s cvaknutím zavírají a Kate s Jezem následují Israela po schodech. Podlaha je pokrytá tmavě zeleným kobercem a na temně červených stěnách visí zarámované obrazy, které stoupají podél schodiště jako reklamy po stranách eskalátorů v metru. Jde o malé stylizované lepty vousatých mužů v róbách, kteří se navzájem liší, ale společně vytvářejí jednolitou skupinu. Kalná světla nad obrazy vrhají stíny na hrany schodů.

Teprve u pátého obrazu u portrétu muže držícího v pravé ruce velký nůž si Jez uvědomuje, co tyto obrázky představují.

Apoštoly.

Petr s velkým klíčem. Tomáš s architektským úhelníkem. Šimon s pilou. Ostatní se nedají tak snadno rozeznat.

Jez strká do Kate a hlavou ukazuje směrem k obrazům. Kate na něj zvedá obočí. Na horním konci schodiště zahýbá Israel doleva a vchází do velice moderně zařízené bílé místnosti, která naprosto neladí se zbytkem domu. Jako když z klubu gentlemanů vyjdete rovnou na operační sál. Evidentně se jedná o Israelovu kancelář. Uprostřed místnosti se nachází mohutný skleněný stůl, ve vzdáleném rohu se v pravém úhlu setkávají dvě pohovky a nad dveřmi na levé straně visí na stěně televizor. Ze stropu oslnivě blyští zářivky.

Israel odsunuje pro Jeze a Kate dvě židle a přechází ke vzdálenější straně stolu. Rozvaluje své obrovské tělo do otočné židle z černé kůže, která se pod ním na okamžik lehce prohýbá.

„Co si přejete?“

Israel pokládá otázku Ježovi, ale odpovědi se ujímá Kate. „Jak jsem již řekla, rádi bychom vám položili několik otázek.“

„V jaké záležitosti?“

„Obecně řečeno jde o…“

V domě se ozývá zvonek a přerušuje Kate uprostřed věty. Kate nahlas otráveně vzdychá.

„Promiňte,“ říká Israel. „Řekl bych, že právě dorazili lidé, se kterými jsem si vás spletl. Za chviličku jsem tady.“

Israel se teď chová nadmíru korektně a zdvořile, ale stále ne přívětivě. Zvedá se a vychází z místnosti.

Jez si prohlíží obsah Israelova stolu: počítač s monitorem na šasi a tiskárnou na zvláštním stolku, třípatrová černá schránka na dokumenty s dopisními papíry uvnitř, obálky a pohlednice, kožená podložka se savým papírem v barvě tmavě červených stěn místnosti. Vše dokonale uspořádáno.

Slyší, jak se dole otevírají dveře a vcházejí další návštěvníci. Tři hlasy si vyměňují pozdravy k Israelovu zřetelnému barytonu se přidávají jemnější tóny dvou žen.

Kate vstává ze židle a šourá se z kanceláře ke schodišti. Nakukuje do haly, kde vidí pouze horní část hlav tří přítomných. I shora je však dobře vidět, o kolik je Israelova peroxidová hlava výše než dvě šedivé kštice žen, s nimiž mluví. Kate se vrací do kanceláře.

„Kdo je to?“ ptá se Jez.

Kate krčí rameny.

Ozývá se vrzání schodů a Israel se vrací zpátky. Začíná mluvit, ještě než vstoupí do kanceláře.

„Omlouvám se za přerušení. To byli poslední dva lidé, kteří přišli na studium bible. Za pět minut by mělo začít a já bych se opravdu velice nerad zpozdil. Možná byste mohli jít se mnou a posadit se dozadu. Obvykle to trvá asi dvacet minut. Snažím se být stručný.“

Poprvé od příchodu sem je Kate lehce vyvedená z míry. „Ehm… Děkujeme, ale vaše nabídka jistě nebyla myšlena vážně. Docela rádi tu počkáme, než skončíte.“

„Ale ne. Jste srdečně vítáni.“

Israel se usmívá, ale úsměv mu neproniká k očím. „Já nemám co skrývat, vážení. Člověk nikdy neví. Třeba se k nám nakonec budete chtít připojit, až uslyšíte, co těm lidem říkám.“

Scházejí za Israelem po schodech a znovu míjejí obrázky apoštolů. Naproti hlavnímu vchodu jsou malé dveře natřené stejnou tmavě rudou barvou jako stěny, takže se musíte dívat velmi pozorně, abyste si všimli, že tam vůbec jsou.

Israel dveře otevírá a prochází jimi. Musí sklonit hlavu a zároveň se prohnout v kolenou, aby se do nich vešel. Kate a Jez ho následují do chodby obložené tmavě hnědým lakovaným dřevem a znovu scházejí po schodišti. Dole se nachází řada věšáků a na většině z nich již visí kabáty. Boty hlasitě klapou, když koberec náhle končí a podlaha se proměňuje v kámen.

„Už jsme tady,“ říká Israel, aniž by se otočil. „Kaple je ve sklepě.“

Mihotavé světlo ze svíček na oltáři a nástěnných svícnech matně osvětluje zdi natřené směsicí červené, modré a fialové barvy a také tkané závěsy se zlatým lemováním, které visí mezi zrcadly ve tvaru kostelních oken. Nad oltářem je zavěšen obrovský obraz samotného Israela s rukama roztaženýma jako Ježíš na kříži a se svatozáří nad odbarvenou kšticí.

Jez musí přemáhat smích. Kaple vypadá, jako by ji navrhoval nějaký teenager podle vlastních představ o magii a mystičnu. Jez napůl očekává, že uvidí na stropě fosforeskující hvězdičky a planetky. Je to… kýč, napadá ho, protože nemůže najít vhodnější označení.

V kapli je asi dvacet lidí. Všichni sedí čelem k oltáři a zády k Ježovi a Kate a všichni mají na sobě totožná indigová roucha s kápí. V místnosti nejsou žádné lavice ani židle. Členové sekty sedí pokorně na podlaze, aby se před svým obrovitým bohem cítili ještě menší.

Israel pomalu kráčí k oltáři.

„Děti moje, máme zde dva hosty.“ Ukazuje směrem ke Kate a Ježovi. „Dnes večer se zúčastní našeho studia bible.“

Následují prázdné pohledy, jak se členové sboru v jednotvárné tupé poslušnosti otáčejí k oběma policejním důstojníkům. Israel nijak nerozvádí, proč Kate s Jezem přišli, a nikdo se na to neptá.

Jez si prohlíží obličeje pod kápěmi. Muži i ženy zhruba ve stejném počtu. Jez přemýšlí, zda je mezi nimi i autor onoho záhadného telefonátu, a pokud ano, který z nich to je. Hledá od informátora nějaký signál, jakkoliv může být tajemný. Něco cokoliv , co by ho identifikovalo, co by přiřadilo k jeho hlasu obličej.

Nic.

Jez se naklání ke Kate a šeptá jí cosi do ucha. Rty se přitom dotýká špičky jejího lalůčku.

„Israel se ani nezeptal, proč jsme tady nebo jak jsme se o jeho studiu bible dozvěděli. Jako by ho nijak zvlášť nezajímalo, čím se vlastně zabýváme. Takže tu buďto marníme čas, anebo pokud to je Stříbrný jazyk si je tak nekonečně sebejistý, že je připraven pro nás uspořádat show.“

„Rozhodně je dost velký a silný, aby ty oběti zabil,“ odpovídá šeptem Kate. „Ale mohl by bez povšimnutí spáchat osm různých vražd? Tak velkého člověka si lidé snadno zapamatují.“

„To je fakt. Jenže Stříbrný jazyk si s námi pohrává stejně jako Israel. Prohlašovat se za Božího syna ještě není zločin. Jen se podívej, co nám tím vším sděluje: Můžete sem přijít a dívat se, ale nemůžete mi nic udělat. Vaše zákony neznamenají nic. Můžete se mi vysmívat, litovat mě, pohrdat mnou nebo se mě obávat, ale nemůžete se mě dotknout.“

Israelův silný hlas přehlušuje jejich šepot. Členové sboru otáčejí hlavy zpět ke svému vůdci.

„A v pravici toho, který sedí na trůnu, spatřil jsem knihu úplně popsanou, zapečetěnou sedmi pečetěmi. Tu jsem uviděl mocného anděla, který vyhlásil velikým hlasem: ‚Kdo je hoden otevřít tu knihu a rozlomit její pečetě?‘“

Jez naklání hlavu a znovu tiskne ústa na dotek Kateina ucha.

„Zjevení, pátá kapitola.“

„To teda koukám. Ty ses doma připravoval?“

„No jasně. Ale on taky. Odříkává to zpaměti.“

„Máš pravdu.“

Israelův hlas je nesmírně zvučný, jako James Earl Jones a Luciano Pavarotti dohromady.

„Mám sedm očí a sedm polnic. Mé jméno je Slovo Boží. Já jsem Slovo a Slovo jsem já. Já jsem Beránek, kterého Jan uzřel ve Zjevení. Já jsem lidskost sama.

A já rozlomím oněch sedm pečetí, a až tak učiním, jedinými spasenými budou ti, kteříž jsou dnes zde. Vy, vy všichni, kdož každý den vstupujete do doupěte mrzkosti, jemuž říkáme společnost a které přijímá lenost a závist a obžerství a pýchu a lakotu a zlobu a chtíč jako věci, jež je potřeba velebit a nikoliv proklínat. Vy, kdož kráčíte skrz plameny pekel a vycházíte z nich bez újmy, neboť v sobě máte víru. Ježíš Kristus nezavíral své apoštoly za zdmi kláštera.“

Israel se poprvé od začátku kázání dívá na Jeze a Kate.

„Ne, Ježíš Kristus své apoštoly nezavíral. Namísto toho je vysílal do světa, aby šířili jeho učení. Vysílal je mezi bezvěrče, aby konečně uvěřili. Evangelium podle Matouše, kapitola 10. Vzpomínáte si? Jděte raději ke ztraceným ovcím z lidu izraelského. Jděte a kažte, že se přiblížilo království nebeské. Nemocné uzdravujte, mrtvé probouzejte k životu, malomocné očišťujte, démony vymítejte; zadarmo jste dostali, zadarmo dejte… Hle, já vás posílám jako ovce mezi vlky; budte tedy obezřetní jako hadi a bezelstní jako holubice.‘“

Israel se naklání k první řadě sedících a všechny hlavy v místnosti se lehce sklánějí, jak svého vůdce napodobují i v nejdrobnějších detailech.

„Vy jste mí apoštolově.“

Oba detektivové si vyměňují delší pohled. Ve vzduchu visí hmatatelné napětí, jak se Jez snaží potlačit vztek. Kate mu pokládá ruku na rameno částečně varovně a částečně nejisté. Jediné gesto, které bere i dává.

Israel znovu promlouvá ke svým ovečkám, jako by byly jedinou věcí v celém jeho světě.

„Vy jste mí apoštolově. Vy všichni. Vy jste ti, kteří šíří mé jedině správné učení. Vy jste ti, kteří jdou do světa a šíří Slovo. Možná to sami ještě nevíte. Zatím vás žádám, abyste drželi v tajnosti samotnou svou existenci. Ale to se změní. Již brzy, až nadejde čas, se to všichni dozvědí. Vy jste však ti, kteří budou spaseni, neboť jen vy posloucháte Proroka. A vy víte, co se stane s lidmi, kteří Proroka neposlouchají. Vzpomínáte si, co se přihodilo Kórachovi, jenž neuposlechl Mojžíše? Země se pod ním otevřela a pohřbila ho zaživa. A také dobře víte, co se stane bezvěrcům. Dovolte mi jen připomenout osud stovky mužů, jež se vysmívali proroku Eliášovi. Svolal na ně nebeský oheň, jenž je schvátil ve své zuřivosti. Přesně to se stane bezvěrcům. A proto ve své církvi nikdy nebudu mít dva druhy lidí buřiče a bezvěrče.“

Čímž jsme vyřazeni hned na dvou frontách, myslí si Jez.

„Buřiči a bezvěrci tvrdí, že vám vymývám mozek. A víte co? Mají pravdu. Skutečně vám ho vymývám. Když sem přijdete, je vaše mysl plná nejrůznějších myšlenek a názorů. Ale zde se pak učíte zjevení Ježíše Krista. Učíte se ho, protože já jsem jediný jediný , komu byl odhalen jeho skutečný a plný význam. Byl jsem vyvolen, abych uzřel Slovo, a byl jsem vyvolen, abych ho předával dále. Slova, která říkám, vám pročišťují mysl i názory. Vymývají z nich špínu, které jste každý den vystaveni, a spolu s touto očistnou vodou pak přichází pravda. Váš mozek je náhle čistý a průzračný. Váš mozek je vymytý. Jste očištěni. A protože jste očištěni, budete spaseni, až rozlomím sedm pečetí.“

Israel se již na svůj sbor nedívá. Hlavu má lehce zakloněnou a ruce zaklesnuté v bok. Vypadá, jako by pomalu upadal do transu.

„Už to nepotrvá dlouho. Nepotrvá dlouho, než se z noci vynoří čtyři bytosti. Nemají hmotnou podstatu. A nic je nedokáže zastavit.

První jezdec jede na bílém koni a září do temnoty věčné noci. Na hlavě má zlatou korunu a v rukou třímá luk. Znovu a znovu střílí a jeho šípy pronikají masem i kostmi. Nikdy se nemýlí. Dobývá a nikdo se mu neodváží postavit.

Za ním jede jezdec na rudém koni. V rukou drží lesknoucí se meč, kterým mává kolem sebe a seká v obloucích, jež jsou stejně rozmáchlé jako smrtelné. Kudy projede, tam nastává vraždění a zemi opouští mír. Lidé vraždí jeden druhého, bratr se staví bratrovi a otec synovi ve smrtelném zápase.

Po hromadách mrtvých a umírajících přijíždí jezdec na černém koni. Jeho zbraní je hladomor, nelítostnost, kousavý přízrak hladu. Ty, jež ušetřil meč, vezme si hlad dlouhý a mučivý v umírání. Žaludky lidí se scvrkávají a pak otékají bolestí; lidé pomalu a postupně umírají a modlí se za konec daleko dříve, než konečně nastane.

Se čtvrtou pečetí přichází ten nejhroznější. Jeho kůň je sinavý a jeho následovníky pekelní jezdci. Kudy projede, sebere všechnu naději. Jeho jméno je Smrt a vezme si, co mu patří. Před ním kráčí mor, jenž kosí čtvrtinu obyvatel světa.

S pátou pečetí křičí bezhlavá těla za spravedlnost. Jak dlouho?‘ ptají se. Jak dlouho to ještě musí pokračovat?‘ Nedostanou však žádnou odpověď, neboť není odpověď, kterou by mohli dostat.

A pak se země otřese, slunce zčerná a měsíc zkrvaví. Ti, které neskolil luk, meč, hlad ni mor, křičí zoufalstvím. On přichází z východu a svítí jako slunce. V ústech se mu objevuje přeostrý meč. Lidé volají k horám a skalám, aby jim poskytly úkryt. Ostrovy mizejí, horstva se klátí k zemi jako stromy ve větru.

Sedmá pečeť. Ve všech směrech poslední. Nic než ticho, jež zahaluje zničenou krajinu. Nezbývá žádný život. Ve městech ani na venkově, v nejvyšších horách ani v nejhlubších oceánech. Dokonce i vítr je mrtvý. Svět bez veškerého života, a kde není života, nemůže život vzklíčit. Toto je skutečný konec.“

Israel uvolňuje ruce a pomalu otevírá oči.

„To je vše. Běžte, děti, a připravte se na večerní krmi. Budeme jíst za patnáct minut.“

Členové sekty vstávají a začínají odcházet. Hlavy mají pod kápěmi skloněné, takže se nedívají na Jeze a Kate. Když procházejí dveřmi, přišlapuje si jeden z členů dolní konec roucha. Zakopává a začíná padat, takže se instinktivně natahuje po nejbližším stojícím člověku.

Po Ježovi.

Chytá Jeze za klopu saka a setrvačností ho se sebou strhává na podlahu. Jez se obrací, aby nespadl na záda, a natahuje ruku, aby pád zmírnil. Pod kůží cítí ostrou bolest, když se jeho dlaň odírá

0 kamenitou podlahu.

Náhle se kolem něj vytváří indigový hlouček, jenž do sebe strká jako dobytek v ohradě a pomáhá Ježovi i druhému muži vstát. Jeze se dotýká mnoho rukou, které mu otírají ze saka zaprášené šmouhy.

Dav lidí v rouchu se znovu dává do pohybu a unáší s sebou i muže, jenž před chvílí upadl.

Jez se otáčí ke Kate. „Nevšimla sis, jak…“

Vtom za sebou slyší Israelův hlas a cítí jeho přítomnost.

„Moc se omlouvám za to, co se stalo. Byla to jen nehoda, tím jsem si jist. Jste v pořádku?“

„Ano, nic mi není, děkuji.“ Jez si prohlíží dlaň. „Jen trochu krvácím v místě, kde jsem si sedřel kůži. Vypadá to hůř, než to ve skutečnosti je. Myslím, že to přežiju.“

Usmívá se.

Zato Israel se neusmívá. Zírá na Ježovu ruku. Na špičce nosu se mu leskne krůpěj potu. „Co se děje?“ ptá se Kate. Israel se odvrací od Jeze.

„Krev. Nesnesu pohled na… krev. Zakryjte ji. Prosím vás.“ Jez a Kate se na něj užasle dívají.

„Ne, vážně… nedělám si legraci… Jsem hemofilik…, nemůžu se dívat na krev… Dělá se mi z ní…“

Israel se v mdlobách kácí na podlahu.

85

Jez a Kate se hrbí nad rohovým stolkem v přeplněném baru a jsou stále opilejší.

Barman natahuje ruku nad hlavu a zvoní na zvonec. „Poslední objednávky, prosííím!“

Kate ukazuje na zbytek Ježova půllitru. „Ještě jedno?“

„Jo. Proč ne? Zítřejší kocovina už stejně horší být nemůže.“

„Stejnou značku?“

„Buď tak hodná.“

„Z piva se tloustne, Jezi.“

„Říká se to. Ale taky obsahuje uhlohydráty a vodu. Pro atleta, jako jsem já, není nic lepšího.“

Kate se na Jeze šklebí a vstává. Lehce přitom vrávorá a musí se opřít rukou o záda muže u vedlejšího stolu, aby neupadla.

„Pardon,“ říká. „Jsem trochu opilá.“ Odchází k baru a soustřeďuje se na každý krok.

Nacházejí se v malé hospůdce za Kensington Church Street. V oáze zdravého rozumu, necelých čtyři sta metrů od Církve nového tisíciletí se svým ovládáním myšlenek, bezprostředním a osobním. Od moci vůdců, jako je Israel, jenž drží v hrsti srdce i rozum lidí, kteří jsou o jeho božské podstatě natolik přesvědčeni, že by pro něj udělali všechno na světě. Od člověka, jenž má moc nad životem i smrtí. Úplně jako Stříbrný jazyk.

Až na to, že Israel samozřejmě není Stříbrný jazyk. Když před nimi v kostele omdlel, nemělo valný smysl pokračovat v rozhovoru. Rána na Jezově ruce nebyla delší než tři centimetry a za pár minut přestala krvácet. A přesto Israel reagoval tak, jako by si před ním Jez podřezal žíly.

Krev na místech vražd. Potoky krve.

Člověk s tak vypjatou reakcí na drobnou ranku nemůže být ani náhodou člověkem, kterého hledají. A pokud je Israel skutečně hemofilik, jak jim řekl, pak existuje další důvod, proč nemůže být Stříbrným jazykem. Nemohl by riskovat, že ho některá z obětí při zápase sebeméně poraní.

Když Israel přišel k sobě, přesto s ním prošli celou proceduru. Pamatujete si, co jste dělal během uvedených nocí, pane? Israel by se musel ve většině případů podívat do diáře, ale ví, že v termínu prvních dvou vražd byl ve Spojených státech. Můžete to dokázat, pane? Samozřejmě. Tady je můj pas. Vstupní razítko z newyorského letiště JFK s datem 18. dubna 1998. Výstupní razítko z chicagského letiště 0’Hare z 9. května 1998. Od soboty do soboty, přesně tři týdny. Děkujeme, pane. Omlouváme se, že jsme vás obtěžovali.

Israel se nakonec ani nezpozdil na večeři se svými ovečkami. Kate s Jezem chvíli zvažovali, zda nemohl vraždy spáchat některý člen sekty, ale Israelovi stoupenci jim připadali tak tupě povolní, že si něco podobného nedokázali ani představit.

Ihned po tomto nezdařeném výslechu vyrazili Kate s Jezem do restaurace Elephant and Castle. Sedí odříznuti v rohu a nechávají kolem sebe proudit přílivové vlny pátečních návštěvníků. Jejich rozhovor se co chvíli odpoutá od případu, ale neustále se drží v jeho těsné blízkosti, vždy připraven rychle se navrátit k tématu, kterým jsou oba již šest měsíců posedlí. Povídají si o Redově duševním rozpoložení a jeho návštěvách u psycholožky, diskutují o psychoterapii obecně i o tom, jak kvůli vrozené nedůvěře Britů k psychiatrům si nemají lidé s problémy s kým promluvit. Odtud se rozhovor stáčí k roli samaritánů ve společnosti, poté zpět k Judeově vraždě a následně k všeobecné otázce soukromí a anonymity.

Kate se vrací s pitím. Pivo pro Jeze, vodku s tonikem pro sebe. Sedá si a pivo se rozlévá přes hranu sklenice.

„Red mi onehdy říkal takovou zvláštní věc,“ začíná Kate.

„Jakou?“

„No, vlastně ne onehdy, už je to pár měsíců. Bylo to někdy v létě.“

„A co říkal?“

„Ptal se, jestli spolu něco máme.“

„Kdo ‚my‘?“

„Ty a já.“

„A cos mu řekla?“

Kate hledá odpověď ve sklenici. Průzračná vodka ozdobená citronem.

„Už si nevzpomínám. Na tom nezáleží.“

Když odešla k baru, sebrala odvahu to Ježovi vyklopit, ale teď se to snaží zahrát do autu.

„Ne, vážně, Kate. Nemůžeš z toho teď vycouvat. Co jsi mu řekla?“

„Popřela jsem to.“

„A on ti uvěřil?“

„Já nevím.“

Jez usrkává pivo a sleduje Kate zpoza hrany sklenice. „Předpokládám, že ví, že máš přítele.“

„Samozřejmě, že ví. Ale stejně…“

„Stejně co?“

„No, není to nic neobvyklého.“

„Co?“

„Milostné poměry v zaměstnání.“

„To je fakt.“

„Rozhodně bychom nebyli prvními lidmi v historii Scotland Yardu, kteří by vzali intrapersonální komunikaci doslova, ne?“ ,,/nřerpersonální, Kate. Ne intrapersonální.“ Kate se směje.

Zbývá překročit Rubikon. Karty jsou již rozdané, ale stále leží obrázkem dolů. Oba ještě mohou couvnout a zachovat si důstojnost. Nastává ticho, během něhož po sobě oba pokukují.

Kate skáče po hlavě do vody.

„Teda,“ začíná, „vím, že ze mě teď mluví pivo…“

„Vodka.“

„Vlastně jo.“ Kate se hihňá. „Vodka. Vím, že ze mě teď mluví vodka, ale chci ti jen říct, že mi připadáš opravdu přitažlivý. Já… bych ti ze všeho nejradši dala pusu. Bože můj. Připadám si jako nějaká puberťačka.“

„Vždyť máš přítele,“ říká Jez s nádechem laskavosti.

„Já vím. Jenže náš vztah uvízl na mrtvém bodě, Jezi.“

„A co já? Já mám být pro tebe rezerva? Vrabec v hrsti?“

„Tohle neříkej, Jezi. Ty totiž nevíš a ani nemůžeš vědět , jak moc na tebe myslím. Ty jsi ty a David je David a to, co si myslím o tobě, nemá nic společného s tím, co si myslím o něm. Jenže to, cos právě řekl…, uráží nás oba.“

Jez vstává. „Nedokážu myslet s plným měchýřem,“ říká. „Jdu se vychcat. Za chvilku jsem tu.“

Prodírá se kolem ní, přejíždí jí rukou po zádech a ona zvedá ruku, aby se ho dotkla. Její prsty na vteřinku spočívají na jeho kloubech.

Tak nepatrný dotek, myslí si Kate, a já se můžu zbláznit touhou.

Tři místa u kovového žlábku jsou zaplněná, a tak Jez nakonec odchází na splachovací toaletu. Nad nádržkou je na zdi malý hustě psaný nápis. Jez močí a čte.

Zedníci jsou zatraceně dobří v posteli onehdy tu jeden byl měl krátké tmavé vlasy pod tričkem velké svaly kecali jsme říkal že se jmenuje Steve koupil mi pivo ale nevydrželi jsme na sebe nesahat a tak jsme šli k němu a šoustali jsme celou noc bylo to bombastické číslo.

A tohle se píše na pánské toaletě. Závan Coleherne.

Když Jez skončí, tři muži od pisoáru jsou pryč. Jez si myje ruce ve studené vodě a dívá se na sebe v zrcadle nad umyvadlem. V bělmu očí má vetkány rudé nitky, z nichž mu alkohol proniká do mozku.

Věděl, že to musí přijít, ale nevšímal si toho. Alespoň částečně si za tuhle šlamastyku může sám. Musí Kate odmítnout jemně.

Vrací se do lokálu a sedá si naproti Kate. Kate se naklání dopředu.

„Řekla jsem ti, co si myslím, Jezi. Teď jsi na řadě ty.“

„Kate. Kate Kate Kate.“

Její mlčení ho tlačí dopředu.

„Myslím, že to není dobrý nápad, Kate.“

Kate opět mlčí.

„Ať už to někam vede, nebo nevede, jednou máš přítele a…“

„To je můj problém, Jezi. Ty ho neznáš, takže to z tvé strany nemůže být podvádění kamaráda nebo něco podobného. To, co dělám bez Davidova vědomí, je jen moje rozhodnutí a můj problém.“

Jez zvedá ruce a začíná znovu.

„Dobře. Dobře. Ale i tak si myslím, že to není dobrý nápad. Ještě jsme nedopadli Stříbrného jazyka a neměli bychom si spolu něco začínat, dokud ten případ neskončí. Musíme spolu pracovat, Kate. Nepotřebujeme ještě více napětí, než kolik už teď máme. A kromě toho by to nebylo fér vůči Redovi. Když je teď Duncan pryč, zbýváme už sami tři. Jen si představ, jak by se Red cítil, kdyby zjistil, že dvě třetiny jeho týmu spolu chrápou.“

„Ale, nech toho. Nevadilo by mu to.“

„Vadilo.“

„A proč? Protože od něj odešla Susan?“

„Ne, to vůbec ne. Spíš proto, že spolu teď výjimečně dobře vycházíme a já nechci udělat nic, co by tuhle rovnováhu nějakým způsobem narušilo. Nechci, aby se Red cítil odstrčený.“

„Jezi, teď se chytáš stébla a moc dobře to víš. Co je za tím? Jsi snad gay nebo něco na ten způsob?“

Jez se směje. „Neplácej blbosti.“

„No, člověk nikdy neví. ‚Muž, který vyřešil případ Colina Irelanda.‘ Copak by nebyla skvělá ironie, kdyby se nakonec ukázalo, že i ty jsi byl jedním z nich? Pak by nebylo divu, žes Irelanda tak snadno dopadl. Víš, jak se to říká: Podle sebe soudím tebe.“

„Colin Ireland nebyl gay, Kate, a já taky nejsem.“

„Řekla bych, že se bráníš trochu moc vehementně. Jako potrefená husa.“

„Kate…“

„Vsadím se, že vás všichni ti hoši v Coleherne zbožňují, pane Svalovce,“ prská Kate, která je v uražené opilecké pýše náhle záštiplná a kousavá.

Jez vstává. „Tohle nemusím poslouchat. Věř si, čemu chceš, Kate.“

„No jo, to budu. O to nemusíš mít strach.“

„Jdu domů. Jestli chceš, abych tě doprovodil k taxíku, ještě tu chvíli počkám.“

„Ne, díky, Jezi. Radši přijmu ochranu od skutečného muže.“

Jez rychle vychází ze dveří. Zapíná si v podzimním mrazu plášť a vyráží na cestu, aniž by se ohlédl.

Katein přítel. Narušení rovnováhy týmu. Ohrožení vyšetřování. Všechno jsou to zdánlivě přijatelné argumenty, ale Kate ví stejně dobře jako Jez, že pravý důvod odmítnutí leží někde jinde.

86

Svět potřebuje nového Mesiáše. Vím, že Němci říkali na sklonku Výmarské republiky totéž a dostali Hitlera, ale tohle je příliš provinční a příliš světské srovnání. Svět dnes potřebuje nového Mesiáše stejně, jako před 2000 lety potřeboval Ježíše Krista. Svět potřebuje spasitele. Potřebuje někoho, kdo by na sebe vzal veškeré utrpení a bolest a kdo by lidstvu uklidil stůl, aby mohlo znovu začít s čistým štítem. Stačí se rozhlédnout kolem sebe. Jen se podívejte na všechno, co v dnešním světě vidíte, a řekněte mi, že není prohnilý. On totiž prohnilý je. Je prohnilý až na kost.

Nemáme již žádnou morálku. Nemáme smysl pro hodnoty. V osmdesátých letech jsme měli alespoň ducha přestože to byl nestydatý materialismus a přesvědčení, že lakota je dobrá , ale pak přišla recese a všechno vyletělo komínem. Nezbylo nám nic. Žádný vůdce, žádný hybatel děje. Jen morální vakuum. Copak to nevidíte? Volíme si politiky, aby nám vládli, a oni si zatím mastí kapsy úplatky a hašteří se o malicherné vnitrostranické záležitosti. Západní nadnárodní společnosti jsou dnes mocnější a bohatší než polovina zemí světa a nezodpovídají se nikomu s výjimkou nevelké kliky nejbohatších a nejmocnějších. Drancují země třetího světa pro své vlastní zisky a infikují svým pustošivým kapitalismem životy všech, kterých se dotknou, a zničí je, takže tyto země musí napodobovat jejich nejodpornější návyky, chtějíli vůbec přežít. Jen se podívejte na Rusko, Čínu nebo Brazílii všechny se ubírají stejným směrem jako Západ, kde bohatí bohatnou a chudí chudnou.

A proto taky existuje zločinnost. Protože nás tento posraný svět nutí toužit po věcech, které nemůžeme mít, a pak se diví, že si je chceme vzít násilím. To proto byl komunismus dobrou myšlenkou. Věcí, o které lidé za komunismu stáli být dobrý dělník nebo dobrý rolník , se dalo snadno dosáhnout. Sovětský svaz stál na srpu a kladivu. Náš svět stojí na nablýskaných autech a silikonových blondýnkách. Buď lepší. Buď bohatší. Buď úspěšnější. Jenže lidé podle těchto zásad nemohou žít. A tak se snaží jít cestou nejmenšího odporu a jednoduše se zmocňují majetku jiných lidí. Zločinnost, násilí a drogy v jedné ztracené generaci za druhou.

Svět produkuje tolik potravin, že to stačí pro celou populaci. Avšak třetina populace přesto hladoví. A víte co? Každému je to jedno. Malé menšině lidí, kterým to jedno není kteří brojí proti znečištění životního prostředí nebo chodí do kostela nebo pomáhají chudým , se navíc ostatní vysmívají jako podivínům nebo rovnou bláznům. A zbytek světa prostě jen tak nečinně sedí s klapkami na očích. Ale takhle už to dlouho nezůstane.

Protože já jsem ten, který s tím něco dělá. Protože já jsem ten, který to mění.

87

PONDĚLÍ 2. LISTOPADU 1998

Jediné volné místo se nachází na samotném konci parkovací plochy. Je šest hodin ráno a parkoviště v Billingsgate je už skoro plné. Pár akrů čilého ruchu uprostřed spícího města.

Čidlo venkovní teploty na Redově palubní desce ukazuje dva stupně nad nulou, ale nedokáže již zohlednit mrazivý nárazový vítr. První ohlášení chladné zimy.

„Tak jdem na to,“ říká Jez ze zadního sedadla. „Pojdme chytit pár padouchů.“

Kate vystupuje z auta, aniž by se na něj podívala. Zatím si s Jezem nevyměnila jediné slovo. A pokud si toho Red všiml, každopádně to nijak nekomentuje.

Skloněni před větrem teď všichni kráčejí přes parkoviště směrem k rybímu trhu. Na pyramidové střeše Canary Wharf vysoko nad nimi pravidelně bliká modré letecké orientační světlo. Z parkoviště vede na trh řada kamenných schodů, po kterých sestupuje nekonečné procesí lidí s hnědými lepenkovými krabicemi. Scházejí po schodech v dokonale synchronizované harmonii, a když se konečně dotknou země, rozprskávají se jako ohňostroj směrem ke svým automobilům.

Red, Kate a Jez se prodírají tímto lidským pásovým dopravníkem a míří k trhu. Tolik světla a pohybu v době, kdy většina lidí spí jako zařezaná. Nosiči v bílých pláštích pobíhají za vysokozdvižnými vozíky naloženými krabicemi s treskami a makrelami. Podlaha je mokrá a zápach ryb tak silný, jako by ho někdo pouštěl přímo do větracího systému.

Red, Kate a Jez vycházejí po schodišti, které vede z tržiště na ochoz v prvním patře, odkud je vidět na plochu a jehož vnější strana je poseta kancelářemi obchodníků s rybami. Většina telefonních čísel na dveřích kanceláří má stále uvedeno předčíslí 01, které v Londýně přestalo platit před osmi lety.

Kancelář superintendenta pro londýnskou City se nachází na poslední straně ochozu. Na dveřích s číselným zámkem se vyjímá reliéfový erb. Dveře jsou pootevřené. Red do nich strká a všichni vcházejí dovnitř. V kanceláři je pouze jediný člověk mužíček s mastnými vlasy a hnědožlutými prsty od nikotinu. Na okraji popelníku vedle něj balancuje hořící cigareta.

„Co si přejete?“

„Hledám superintendenta.“

„Právě jste ho našel.“

„Jsem detektiv superintendent Metcalfe a tohle jsou inspektoři Clifton a Beauchampová.“

„Derek Welch. Zdravíčko.“

„Hledáme lidi jménem Andrew.“ Welch na Reda mžourá. „E?“

„Rádi bychom zde mluvili se všemi, jejichž křestní jméno zní Andrew.“

„A příjmení znáte?“ Red vzdychá.

„Myslím, že to nechápete. My nehledáme nikoho konkrétního. Chceme mluvit se všemi lidmi, kteří se jmenují Andrew. Máte tu nějaký místní rozhlas?“

„Ano.“

„Mohl byste tedy rozhlásit, aby se všichni muži jménem Andrew dostavili co nejrychleji do vaší kanceláře?“

„Je to tak naléhavé?“

„Kdyby nebylo, pane Welchi, těžko bych sem v tuhle nekřesťanskou dobu přijížděl se dvěma kolegy, nemyslíte?“

Welch krčí rameny, vstává a přechází přes kancelář. Bere do ruky sluchátko žlutého telefonu na stěně a mačká příslušné tlačítko.

„Prosím všechny muže jménem Andrew, aby se okamžitě dostavili do kanceláře superintendenta. Opakuji, všichni muži jménem Andrew ať se okamžitě dostaví do kanceláře superintendenta.“

Jez vychází z kanceláře na ochoz, aby viděl dolů do tržnice. Několik lidí se po sobě pobaveně dívá nebo vrhá zmatené pohledy směrem k reproduktorům. Dva lidé ne, tři odcházejí různými východy z tržiště. Drtivá většina lidí nevěnuje hlášení sebemenší pozornost. Tohle místo by nevyburcoval ani čtyřminutový poplach.

Během následujících pěti minut přicházejí do Welchovy kanceláře celkem čtyři Andrewové. Jeden je mladý, Andrew Turner. Dva jsou muži středního věku, Andrew Marshall a Andrew Guildford. A jeden starší, Andrew Routledge. Všichni jsou naprosto nenápadní. Všichni představují dokonalý terč. Pach ryb jim čiší z šatů.

Red představuje sebe, Jeze a Kate.

„To, co vám teď řeknu, vám možná bude připadat podivné nebo jako nějaký špatný vtip. Mohu vás ujistit, že se v žádném případě o vtip nejedná. Pravděpodobně jste už slyšeli o takzvaném apoštolském vrahovi, je to tak?“

Všichni čtyři přitakávají.

„Od chvíle, kdy se celý případ dostal na veřejnost, jsme odhalili určité… podrobnosti, které nám umožňují vytipovat příští oběti vraha s poněkud vyšší přesností. Dnes víme, že si pachatel oběti nevybírá jen podle jména, nýbrž také podle určitých specifických aspektů jejich světské podstaty konkrétně podle jejich svátku a podle povolání, s nímž jsou tradičně spojováni. Jak možná víte, apoštol Ondřej byl patronem všech rybářů, a proto jsme dnes tady. Domníváme se, že osoba, kterou si pachatel vybere, bude mít něco společného s rybolovem nebo zpracovatelstvím ryb. A svatý Ondřej neboli Andrew má svátek 30. listopadu což je za necelý měsíc.“

Čtyři Andrewové civí jako makrely.

„Nemusím vám snad zdůrazňovat, že pravděpodobnost, že si pachatel vybere právě někoho z vás, je mimořádně malá. Jsem si jist, že v Londýně pracují na rybím trhu nebo v supermarketech stovky dalších mužů jménem Andrew a se všemi těmito lidmi budeme během příštích dvou týdnů hovořit. Nehrozí vám o nic větší nebezpečí než jim. V podstatě se nejedná o nic jiného než o preventivní opatření. Je někdo z vás ženatý?“

Dva Andrewové středního věku, Marshall a Guildford, zvedají ruce.

Red se obrací k Andrewovi Turnérovi. „A vy, pane?“

„Ne. Ještě ne.“ Turner se nesměle usmívá přes akné. „A vy, pane?“ ptá se Red Andrewa Routledgea. „Moje manželka skonala.“

„To je mi líto.“

Andrew Routledge krčí rameny. „Už je to dávno.“

„Ptám se na to proto,“ říká Red, „že si pachatel doposud vybíral svobodné muže.“

„Takže si s Marshou nemusíme dělat starosti?“ ptá se Andrew Guildford.

„To bych tak úplně netvrdil. Svobodní muži byli zatím vždy jeho cílem. To ale neznamená, že nemůže kdykoliv změnit metodu.“

„Takže dostaneme policejní ochranu?“ táže se Andrew Turner.

„Jak jsem už říkal, riziko je velice malé. Jistě uznáte, že nemáme dostatek personálu, abychom mohli současně chránit stovky potenciálních obětí pro případ, že si pachatel některou z nich vybere. Proto vás chci požádat, abyste byli mimořádně ostražití v době před 30. listopadem a především v tento den. Budeli to možné, zajistěte, aby vám byl v tu dobu stále někdo nablízku. Nechodte nikam sami. Ujistěte se, že máte zabezpečena všechna okna i zámky u dveří. Neotvírejte dveře neznámým osobám. A především neváhejte nám v případě potřeby zavolat.“

Red si sahá do náprsní kapsy a vytahuje čtyři vizitky. Rozprostírá je v ruce do vějíře jako krupiér a rozdává je všem čtyřem Andrewům.

„Máme se taky ozbrojit?“ ptá se Andrew Marshall.

„Oficiálně vám to nemohu doporučit,“ odpovídá Red. „Tady nejsme v Americe: neexistuje tu ústavou zaručené právo na držení zbraně. V podstatě se dá říct, že pokud vás zastavíme na ulici s nožem v kapse, můžete být obviněni z nedovoleného ozbrojování. Pokud si ovšem vedle postele položíte baseballovou pálku…, pak to pravděpodobně bude rozumná prevence.“

Red rychle pokračuje, aby ho teď nikdo nepřerušil otázkou. „Přes to všechno, pánové, bych vás nerad zdržoval od práce více, než je bezpodmínečně nutné. Jak jsem již poznamenal, riziko je velice malé. Vím, že se to lehko řekne, ale prosím, nedopusťte, aby vás tato eventualita v příštích několika týdnech ochromila a zničila vám život. Máte větší pravděpodobnost, že vyhrajete v loterii, než že pachatel půjde právě po vás. A nechte si to vše, prosím, pro sebe. Nechceme, aby se tyto informace dostaly do médií, protože by to mohlo vraha rozzuřit a kdo ví, co by pak udělal.“

Andrewové tiše odcházejí zpátky do tržnice. Red podává vizitku i Welchovi a děkuje mu, že jim dal k dispozici kancelář. Welch již kouří další cigaretu a na projev souhlasu rozhrnuje kouřovou clonu. „Maličkost.“

Odcházejí k autu. Do svítání zbývá ještě hodina. Kate se za chůze otáčí k Redovi.

„Cos to říkal o té loterii? Tomu přece sám nevěříš, nebo ano?“

„Samozřejmě, že ne. Ale zbývá nám varovat ještě několik set lidí. Kdybych každému z nich vyslepičil, koho přesně mají a máme proti sobě, museli bychom jim postavit blázinec.“

„Zajímalo by mě, jaká je podle tebe pravděpodobnost, že někdo z lidí, které varujeme, bude skutečně jeho příští obětí,“ říká Jez.

Red se na něj dívá.

„Myslím, že více než poloviční.“

88

Kate čeká, až Red odejde z místnosti, aby mohla říct, co má na srdci.

„Jezi,“ začíná nejisté.

Jez zvedá hlavu od stolu. Zvedá obočí, ale neříká nic nehodlá jí v tom ani trochu pomoci.

„Moc mě mrzí, co se stalo v pátek večer,“ říká Kate. „Nebyla jsem při smyslech. Neměla jsem říkat, co jsem ti řekla. Bylo to…, já nevím, asi dětinské. Hloupé a dětinské.“

Jez krčí rameny.

„To je v pořádku. Bylas opilá. Já byl opilý. Pojdme na to zapomenout.“

„Tak snadné to nebude, Jezi. Tys mě totiž vodil za nos.“

„Vždyť máš přítele, Kate. Říkal jsem si, že to ani nemyslíš vážně.“

„No tak teď víš, že myslím. Povíš mi teda když jsem ti právě vyložila karty , proč nemáš zájem?“

„Už jsem ti to říkal. Říkal jsem ti to v baru.“

„Ne, v baru sis akorát vymyslel pár výmluv.“

„Nehodlám se s tebou hádat, Kate. Dobře víš, že tě mám za úžasnou holku, ale nemyslím si, že by bylo fér to…“

„Tohle už jsi říkal v…“

„A taky to tak myslím. I když tomu třeba nevěříš. Hele, tys řekla svoje, já řekl svoje. Takže zůstaneme přátelé?“

„Jezi, ještě jsme o tom nemluvili dost…“ Kate utichá uprostřed věty, když se Red vrací do místnosti. „Přátelé?“ říká Jez znovu. Red se tázavě dívá na něj a poté na Kate.

Kate vzdychá. Dobře ví, že z Jeze nic dalšího nedostane, když je odhodlán se takovým způsobem uzavřít. „Jo. Dobře. Přátelé.“

89

MEZIHRA

Plné dva týdny loví vzhledem k okolnostem je to dosti příhodný výraz na všech rybích tržištích a ve všech supermarketech ve středním Londýně. Je to nevděčná a úmorná práce vysvětlovat dvacetkrát až třicetkrát denně, jaké hrozí nebezpečí, jaká preventivní opatření by měli ohrožení lidé přijmout a na jaká čísla volat. Připadají si jako podomní prodejci, kteří znovu a znovu opakují stejné naučené fráze. Máte větší pravděpodobnost, že vyhrajete v loterii. Je to jen preventivní opatření. Neotvírejte dveře neznámým osobám.

Red každému zdůrazňuje, jak je bezpodmínečně nutné zachovat mlčenlivost. Nikomu to neříkejte a především to nesdělujte těm zasraným médiím, protože jestli toho chlápka rozzuříte, nebo se ho nějak dotknete, těžko si umíte představit, co by mohl udělat. Red apeluje na pud sebezáchovy ohrožených mužů a jeho taktika funguje. Každý den rozechvěle pročítá noviny v obavách, že v nich uvidí titulek „Ryba páchne od hlavy“ nebo něco podobného, ale jak se zdá, nikdo z mužů nežvaní.

Red nechce, aby se Stříbrný jazyk dozvěděl, co právě podnikají. Chce, aby nevěděl nic a musel počítat se vším.

A s každým uplynulým dnem se neodvratně blíží svátek svatého Ondřeje. Poprvé za celou dobu vyšetřování vědí, kdy Stříbrný jazyk udeří, a to vědomí Reda znepokojuje. Netuší totiž, co bude horší: varovat někoho a přesto zjistit, že ho Stříbrný jazyk zabil, anebo zjistit, že se obětí stal někdo, s kým vůbec nepočítali? Je bolestnější nechat se ještě jednou přechytračit, nebo přijít na to, že i přes stahující se smyčku má Stříbrný jazyk stále ještě zřetelnou převahu?

Red si zprvu myslí, že i sebemenší stopa je lepší než zakopávat ve tmě, jak to činili téměř šest měsíců. Teď konečně znají systém vražd. Vědí, co se chystá, a vědí kdy. Přibližně vědí, kdo se stane obětí, a přibližně vědí kde.

A přesto jim to ani trochu nepomáhá.

Právě tato bezmocnost skličuje Reda nejvíce. Mít určité znalosti, ale zároveň vědět, že jsou příliš omezené, než aby jim pomohly něčeho dosáhnout.

Je to jako stavět most přes řeku. Začnete na obou březích řeky a stavíte a stavíte, takže se k sobě obě části mostu přibližují jako Francouzi k Britům při stavbě tunelu pod kanálem La Manche. Nakonec zjistíte, že vám došel materiál, ale uprostřed mostu stále zeje díra, která je o pár centimetrů širší, než aby se dala přeskočit. Celá stavba je naprosto dokonalá až na tu díru a právě tato díra činí celý most úplně zbytečným, hatí a maří všechnu vaši práci.

Někdy při nějaké zvláštní příležitosti se Red zastaví a přemýšlí, co právě Stříbrný jazyk dělá. Rád přitom rozvíjí myšlenku, že možná oba žijí podivuhodně podobným životem. Ne snad ve smyslu každodenních návyků jídla, spánku, mytí , jako spíše v daleko osobnějších a důvěrnějších aspektech. Je možné, že když se Red ve čtyři hodiny ráno probouzí v prázdné posteli s představou mrtvoly bez jazyka před očima, představuje si Stříbrný jazyk ve stejnou chvíli stejný obrázek? Je možné, že když Red prochází seznamy všech možných Andrewů a u každého zvlášť se zastavuje, činí Stříbrný jazyk přesně totéž?

Red a Stříbrný jazyk. Dvě strany jedné mince. Černá a bílá. Pozitiv a negativ. Kristus a Satan.

Třicátý listopad. Den vítězství. Nebo další porážky.

Pondělí. Začátek týdne. Konec života.

V operační místnosti visí vedle sebe dva různé trhací kalendáře. Jeden z nich už je odtrhaný až ke svátku dalšího apoštola. Druhý odtrhávají postupně den za dnem.

Red odškrtává data na druhém kalendáři. Každé pondělí představuje konec uplynulého týdne a začátek týdne nového. Týdny plynou po sedmi dnech jako smrtelné hříchy.

Devátý listopad. Ještě tři týdny. Tři celé týdny, to je stále bezpečná vzdálenost. Trvají déle než letní dovolená nebo olympijské hry.

Šestnáctý listopad. Čtrnáct dní. Stále je čas se nadechnout. Stále je čas něco najít. Nebo někoho.

Třiadvacátý listopad. Ještě týden. Termín se blíží. V politice je týden dlouhá doba. Při pátrání po vrahovi, které se táhne sedmý měsíc, už zas tak dlouhá není.

Ale stále ještě stačí chvilka a průlom je na světě.

Náhle se z týdnů stávají dny, ze dnů hodiny, z hodin minuty a z minut vteřiny. Jako by čas neskutečně letěl a zároveň se neskutečně vlekl.

Pátek 27. listopadu uplyne jako nic. Red se dívá o půl šesté večer z okna a sleduje, jak celý Londýn odjíždí někam na víkend. Dva dny volna, kdy si člověk může přispat, dívat se na fotbal a protrpět nedělní oběd u příbuzných, aby se v pondělí ráno opět vrátil do úmorného pracovního kolotoče, dobrosrdečně reptal o tomhle nebo o tamtom a byl v duchu vděčný za stereotyp, který podepírá světskou podstatu života.

Jenže Red nemá dva dny volna. Spíše dva dny poflakování se v prázdném domě nebo vysedávání v kanceláři nad zprávami, které prochází snad už posté. Zaměstnávaní se z pocitu čiré marnosti.

Záchranná služba a policejní jednotky mají nejvyšší pohotovost.

V neděli večer leží Red v posteli a sleduje, jak displej digitálních hodin tiše přeblikává z 11:59 na 0:00, čímž mění neděli na pondělí. Je čas.

90

PONDĚLÍ 30. LISTOPADU 1998

Cekání na zazvonění telefonu je zřejmě dosud nejúčinnější metodou, jak zabránit člověku ve spánku.

Red leží dvě hodiny ve tmě v naprosto bdělém stavu, než konečně vzdává nerovný souboj s nespavostí. Únava přemáhá všechny části jeho těla s výjimkou mozku. Ve dvě hodiny ráno vstává Red z postele, odchází do kuchyně a staví na sporák konvici.

Co můžu dělat?

Někam běž.

Ale kam? Kde je nejpravděpodobnější místo?

V duchu se mu vybavuje žlutá střecha rybího trhu v Billingsgate.

Přesně tam začali pátrat, protože jim to připadalo jako nejlogičtější místo. A pokud to bylo nejlogičtější místo, kde začít pátrat, musí být také nejlogičtější tam s pátráním skončit.

V Billingsgate našli čtyři Andrewy, zatímco na žádném jiném místě neobjevili více než dva. Takže do Billingsgate.

Red se vrací do ložnice a obléká si šaty, které měl na sobě včera. Včera.

Den je v podstatě časové rozmezí mezi dvěma spánky a neřídí se střídáním noci a dne. Takže když nejdete spát, den se prostě prodlouží.

Red kontroluje, zda má u pasu mobil, a rychle do sebe obrací šálek kávy. Káva mu spaluje jazyk.

Opel pluje vyprázdněnými ulicemi jako přízrak. Red pouští rádio a rychle přepíná kanály na bledě zeleném elektronickém displeji od stanice Capital přes Rádio 1 po Virgin a zase zpátky.

Moderátor stanice Capital uvádí nahrávku Joan Osborneové, kterou Red již mnohokrát slyšel. Brouká si melodii a pak si začíná prozpěvovat slova, o nichž vůbec netušil, že je zná. Zpívá, poslouchá text a přemýšlí, proč se nad ním nikdy nepozastavil.

Kdyby měl Bůh obličej

Jak by asi vypadal?

A přál by sis ho vidět?

Pokud by vidět znamenalo muset uvěřit ve věci, jako je nebe, v Ježíše, svaté a všechny proroky?

Redův hlas se zvedá spolu se zpěvaččiným směrem k refrénu.

Co kdyby byl Bůh jedním z nás? Obyčejný fracek jako jsme my. Jen cizí člověk v autobuse, který se snaží dostat domů sám, zpátky na nebesa. Nikdo mu nezavolá, snad jen papež někde v Římě.

Moderátor, který zřejmě neumí hovořit jinak než v superlativech, začíná mluvit dlouho před koncem skladby. Red vztekle píchá prstem do tlačítka OFF, rozzuřen moderátorovou idiotskou užvaněností, a po zbytek cesty do Billingsgate mu dělá společnost pouze příšerný pocit zlé předtuchy.

91

Welch nevypadá ani trochu překvapeně, že Reda opět vidí. Nabízí Redovi židli (Red přijímá) a kávu (Red odmítá). „Myslím, že dneska je ten váš den, že?“ říká Welch. „Ano, je. Nikdo se nepohřešuje?“

„Ne, vůbec nikdo.“

„Ověřil jste osobně, že všichni muži, s nimiž jsme hovořili, jsou dnes zde?“

„Já? Ne, osobně ne. Jestli chcete, můžete jít dolů a zkontrolovat je sám.“

„Víte, na kterých stanovištích pracují?“

„Jistě.“

Welch odvádí Reda z kanceláře a doprovází ho po ochozu, aby viděli dolů na tržiště.

„Jasně. Andrew Marshall je závozník. Ten popojíždí po celém tržišti, nepracuje u nějakého konkrétního stanoviště. Andrew Routledge pracuje támhle za hodinama. Vidím ho odsud.“

Welch kamsi ukazuje. Red sleduje jeho prst a nachází starého vdovce, jenž právě ukládá ryby do bílé bedny.

„Jo. Mám ho.“

„Andrew Guildford pracuje u vedlejšího stanoviště, u toho s nápisem EXOTIC SEAFOODS. Mají tam ty nejnemožnější mořské potvory. Ale teď ho zrovna… Ne, támhle je. Tam. Stojí zády k nám. Sehnutý. Teď se narovnává a drží v rukou krabici. Vidíte ho?“

„Ano.“

„Koho tam máte dalšího?“

„Andrewa Turnéra. Toho mladého kluka.“

„Aha, jo. Ten pracuje…, počkejte…, támhle v tom rohu, hned vedle bufetu. Zatím ho nevidím. Ale zrovna tam projíždí Andrew Marshall. To je ten závozník s prázdným vozíkem. Vidíte ho?“

„Ano.“

„Takže chybí už jenom ten mladej.“ Chybí.

„Samozřejmě může být kdekoliv,“ pokračuje Welch. „Mohl jít pro něco do skladu, mohl jít na záchod nebo si dát kafe. Nejspíš to…“ Welch se zastavuje v půlce věty. To už je Red uprostřed chodby.

Přehnaně velký samovar v bufetu hlasitě syčí, když Red hovoří s kolegou Andrewa Turnéra.

„Andy? Jo, pracuje tu. Ale zatím se neukázal. Je to línej flákač. Nejspíš zaspal.“

„V kolik hodin tady měl být?“

„Ve dvě. Jak říkám, nejspíš zaspal.“

Red se dívá na hodinky. Tři čtvrtě na tři.

Měl tu být ve dvě hodiny ráno. Před tři čtvrtě hodinou. Ježíšikriste.

„Máte Andrewovu adresu?“

„Cože?“

„Jeho adresu.“

„To teda ne, kámo. Já tu jen makám a hledím si svýho. Zkuste se zeptat superintendenta v prvním patře. Bude mít Andyho někde v papírech, jako nás všechny.“

Red sprintuje zpátky po schodech do Welchovy kanceláře a rozráží dveře právě ve chvíli, kdy si Welch zapaluje další cigaretu.

„Adresa Andrewa Turnéra! Kde ji máte?“

Red si uvědomuje, že si měl adresy vyžádat už tehdy, když si nechával Andrewy předvolat. Protože teď ztrácí zbytečně minuty, kterých nemá nazbyt.

„Mám ji tady,“ říká Welch. „Proč? On se neukázal?“

„Ne. Neukázal. Dejte mi tu adresu, sakra.“

Welch se dívá na Reda a postupně začíná chápat.

„Panebože.“

Ohýbá se a otevírá druhý šuplík staré šedé kartotékové skříně. Probírá se spisy s cigaretou mezi zuby. „Targett…, Tucker…, Turner. Tady je to.“

Vytahuje tenkou hnědou složku a předává ji Redovi. Ruce se mu třesou.

Adresa Andrewa Turnéra se nachází na první straně. Donbey House, byt 53, Wolesley Street, SE1. Je to na druhé straně Temže, hned za Jamaica Road.

A pak už je Red pryč. Nohy mu kloužou po mokré kamenné podlaze tržiště, jak pádí směrem k parkovišti. Kolena drží vysoko a ústy prudce vdechuje mrazivý vzduch. Na parkovišti za sebou zanechává pětimetrovou stopu po pneumatikách.

92

Naposledy jel Red po Tower Bridge směrem na jih, když se vracel z ohledání mrtvoly Bárta Millera a když zde byla totální dopravní zácpa. Tentokrát jede téměř určitě k ohledání mrtvoly a po mostě pádí stovkou.

Donbey House je obecní dům a Andrew Turner bydlí v posledním patře. Red vybíhá po schodech tak dlouho, až už to výše nejde, a pak zahýbá doprava. Koutkem oka registruje rychle ubíhající dveře a boty mu hlasitě klapou po betonové podlaze. Nikdo si nestěžuje na hluk. Obecní domy v centru města jsou zřejmě nejlepším myslitelným prostředím pro vraždu člověka. Nikdo by nepřispěchal na pomoc muži křičícímu ve smrtelných mukách ze strachu, že by mohl být sám dalším na řadě. Zdejší lidé nevidí zlo, neslyší zlo, necítí zlo. Problémy druhých je nezajímají.

Andrewův byt je úplně na konci. Ten s modrými dveřmi. Zvonit na zvonek asi nemá smysl.

Zámek je dosti chatrný. Red vykopává dveře na první pokus.

Andrew je tam, přímo tam, jako by na Reda čekal. O protější zed se opírá ondřejský kříž. Andrew na něm leží roztažený a všechny končetiny má přibité k jednomu ze čtyř ramen písmene „X“.

Klasický kříž sleduje linii lidského těla, ovšem ondřejský kříž neskýtá oporu pro trup ani pro hlavu. Andrewova hlava a trup se tak nemají o co opřít, takže propadávají dopředu, přenášejí příliš velkou tíhu na ruce a trhají je na cáry.

Red přichází blíž.

Stříbrný jazyk neponechal nic náhodě. V rukou i nohou vězí vždy po dvou hřebech. Aby byl Andrew pevněji přibitý a aby o něco rychleji vykrvácel. Pod ranami jsou na podlaze kaluže krve.

Proč? Proč to Andrew dopustil?

Red našlapuje na nezkrvavená místa na podlaze, podřepuje a dívá se Andrewovi do obličeje. Andrewova hlava je svěšená pod prapodivným úhlem, takže jeho tváře vypadají odule a oči připomínají zrakové ústrojí hmyzu. Kapičky krve vytékající z odříznutého jazyka na Andrewova ústa jemně bublají a odkapávají ze spodního rtu na podlahu.

Jemně bublají.

Red je na nohou tak rychle, že málem naráží hlavou do Andrewovy hlavy.

Natahuje ruku k Andrewovu krku. Šmátrá a šmátrá. Dva prsty na kůži.

Je tam. Pod konečky prstů. Slabý, ale neomylně je tam. Tep.

93

Red vytáčí 999 a volá sanitku.

Sundat Andrewa. A obnovit řádné dýchání.

Pokud Red sejme Andrewa z kříže, mohl by odvrátit nebo zmírnit riziko udušení. Při ukřižování totiž nebývá příčinou smrti ztráta krve, ale právě udušení. Přibití paží na kříž omezuje tok vzduchu do plic tím, že napíná hrudník a bránici. Čím obtížnější je pak dýchání, tím méně kyslíku se dostane do svalů, což brání pažím unést patřičnou tíhu, takže dojde k propadnutí trupu a hlavy. To zase způsobuje další zátěž pro již tak oslabenou dýchací soustavu. Je to začarovaný kruh, který má pouze jediný možný konec.

Pokud oběti nepřijde někdo na pomoc.

Red popadá první z hřebíků v Andrewové pravé dlani a pokouší se ho vytáhnout. Nejde to. Zkrvavený hřebík je příliš kluzký, takže ho Red nemůže pořádně uchopit, a navíc ho Stříbrný jazyk zatloukl tak daleko, že ze zadní strany kříže čouhá ostrá špička.

Red se rozhlíží po místnosti. Potřebuje hřebík něčím chytit. Potřebuje kleště.

Jenže nikde kolem sebe žádné kleště nevidí. Na stolech, na policích ani na židlích nejsou. Proč by taky měly? Kleště rozhodně nejsou předmět, který musíte mít pořád po ruce.

Nějaké kleště tu ale určitě budou. Jenže pokud Red obrátí Andrewův byt vzhůru nohama, poruší celistvost místa činu. Mohl by zničit i stopu, která jim přinese vytoužený průlom.

Rozhodni se. Ale rozhodni se rychle.

Není o čem přemýšlet. Po osmi vraždách nemají ani jediné smítko důkazu. Proč by se tato vražda měla něčím lišit? A pokud Andrew přežije, bude jediným člověkem, který Stříbrného jazyka viděl a přežil. Jeho výpověď by mohla být neocenitelná.

Až na to, že by jim nemohl nic říct, protože už nemůže mluvit.

Na vteřinku Reda napadá, zda by neměl Andrewa raději nechat umřít. Nikdo kromě Reda by se to nedozvěděl. Andrew je v bezvědomí. Vůbec neví, že je Red v pokoji. A pokud přežije, zůstane mu trauma na celý život. Bude ponechán v mlčení, v němž si nedokáže vybavit nic jiného než vzpomínky na daleko větší bolest, než jakou kdy ostatní lidé poznají.

Pokud nějaké zvíře nesnesitelně trpí a nemůže se uzdravit, lidé ho utratí.

Ale je to opravdu totéž? Andrew není zvíře. Stále má rozum, inteligenci a cit.

Tohle rozhodnutí nemůže Red učinit. Musí vyzkoušet všechno možné, aby tomu muži zachránil život.

Nehřej si na Boha. Jeden člověk už to tu dělá.

Red se prohání malým bytem jako tornádo a hledá kleště. Vytrhává zásuvky ze skříní a vyhazuje jejich obsah na podlahu, aby se v něm pak rychle a naléhavě probral pomocí rukou i nohou. Projíždí prsty kredence, prohrabuje se plechovkami s fazolemi, bateriemi, sklenicemi od kečupu a žárovkami a plně využívá každou drahocennou sekundu.

Nakonec kleště nachází pod kuchyňským dřezem. Jsou středně velké a rukojeti mají obalené podobanou červenou gumou. To bude stačit.

Nejdřív jeho ruce. Pravou ruku.

Red chytá do kleští první hřebík těsně pod hlavičkou, aby mu nevyklouzl. Upravuje sevření a co nejsilněji tahá.

Hřebík se nejprve ani nehne, ale pak náhle Red cítí, jak se poddává a vyjíždí z Andrewovy dlaně s tichým a vlhkým lupnutím.

Andrewovo tělo se lehce prohýbá a Red vidí, jak se kolem druhého hřebíku pravé ruky trhá maso.

Sakra. Sakra sakra sakra. Jak jsem mohl být tak hloupý? myslí si Red. Měl jsem nejdříve položit kříž na podlahu, abych na ni přenesl Andrewovu váhu.

Red se sklání, chytá oba konce ondřejského kříže u Andrewových nohou a podtrhuje je. Ozývá se hlasité vrzání, kříž nechává na stěně dvě nepravidelné hnědé šmouhy a řítí se na podlahu.

Andrew teď leží na zádech a Red mu rychle otáčí hlavu na stranu, aby se neudusil vlastní krví. Hřebíky se teď budou vytahovat hůře, protože Red bude muset tahat nahoru proti gravitaci, ale zato bude mít větší páku.

Srovnává chodidla do pravého úhlu, sklání se, chytá druhý hřebík v Andrewové pravé ruce do kleští a tahá.

Nic.

Tahá znovu a hřebík tentokrát povoluje.

V dálce se ozývá slabý zvuk sirén, který se kvílivě zvedá a opět klesá. Sanitka je na cestě.

Red teď pracuje velice rychle.

Chytit, zatáhnout. Chytit, zatáhnout. Chytit, zatáhnout. Chytit, zatáhnout.

Andrew má volné ruce.

Red mu je pokládá podél boku a přikládá mu hlavu k ústům.

Nic. Necítí na tváři žádný dech.

Andrew přestal dýchat.

Umělé dýchání. Jiná možnost není.

Umělé dýchání muži bez jazyka.

Red strká prsty Andrewovi do úst a odstraňuje pokud možno co nejvíce krve. Jedním prstem přitom zavadí o lžičku. Vytahuje i ji a otáčí Andrewův obličej směrem nahoru.

Nedokáže to. Nedokáže prostě přitisknout ústa na krvavou kaši Andrewova obličeje.

Udělej to.

Red ucpává Andrewovi nos a sklání se ke zbytku Andrewových úst.

Dýchej. Dýchej. Dýchej.

Ruce pokládá na Andrewův hrudník, jednu na druhou. Mačkej. Mačkej. Mačkej. A znovu k ústům. Dýchej. Dýchej. Dýchej.

Na chodbě venku se ozývá dusot běžícího člověka. Mačkej. Mačkej. Mačkej. Nad Redovým ramenem se ozývá mužský hlas. „My už to uděláme, pane.“

Záchranný tým se ujímá díla. Pracuje rychle a efektivně, jak je naučený a zvyklý. Kyslíková maska a pytlíky s plazmou u těla. Nosítka na podlaze vedle kříže.

Jeden ze záchranářů bere ze země kleště a hbitě vytahuje hřebíky, které dosud pojí Andrewovy nohy s křížem. Jinak by Andrewa nemohli naložit na nosítka.

Vyčerpaný Red se opírá o dveře.

Záchranář, který dává Andrewovi umělé dýchání, náhle zvedá hlavu, otáčí se k Redovi a promlouvá skrz krev na svých vlastních ústech.

„Exitus.“

Red je v tu ránu vedle něj. „To není možné,“ říká přihlouple. „Vždyť měl puls.“

„Je mi líto, pane. Ten člověk je mrtvý.“

94

Lubeszki trvá na svém.

„Neobviňuj se, Rede. Nemohl jsi nic dělat.“

„Ne, to není pravda. Mohl jsem ho nejdřív položit na podlahu. Mohl jsem mu dát umělé dýchání dřív. Mohl jsem…“

„Rede!“ Lubeszkiho hlas je teď tak drsný, že všichni instinktivně vyskočí. „Poslouchej mě. Andrew Turner už visel na kříži asi tři hodiny, když jsi ho objevil. Jen proto, že byl mladý a docela ve formě, vůbec přežil tak dlouho. Spousta lidí by to vydržela sotva hodinu. Kdyby si byl Stříbrný jazyk místo něj vybral třeba toho starého muže z Billingsgate, jak se to jen jmenuje…?“

„Andrew Routledge.“

„Ano, toho. Kdyby si ho vybral, byla by oběť mrtvá dávno předtím, než jsi k ní dorazil. Pro Andrewa Turnéra jsi nemohl udělat nic více vůbec nic více. V době, kdy jsi tam dorazil, už byl ten člověk mrtvý.“

„Ne, nebyl. Vždyť měl tep.“

„Tys mě špatně pochopil, Rede. Když říkám, že Andrew byl už mrtvý, mám na mysli, že se již u něj rozeběhl nezvratný proces umírání. Mluvím o poškození mozku a komatu jako o trvalém vegetativním stavu. Nebyl při vědomí, aby si mohl uvědomovat, co s ním děláš nebo lépe řečeno co pro něj děláš. Na celém světě neexistuje lékař, který by ho v této fázi dokázal zachránit. Byla to prostě jen otázka času.“

„Má pravdu, Rede,“ říká Jez. „Nemůžeš propadat takovému sebemrskačství.“

„Jenže já věděl, že to bude někdo z Billingsgate,“ namítá Red. „Věděl jsem to. Měl jsem tam odjet dříve. Měl jsem si ověřit, že všichni Andrewové nastoupili v noci do práce. Andrew Turner v práci chyběl už pětačtyřicet minut když jsem na to přišel. Měli vyhlásit poplach po pětačtyřiceti vteřinách.“

„Těch pětačtyřicet minut by nehrálo roli,“ říká Lubeszki jemně. „Jestli chceš někoho obviňovat, Rede, obviňuj zrůdu, která ty hrůzy provádí. Zodpovědnost za ta úmrtí nese ona a pouze ona. Nesvaluj ji na sebe.“ Lubeszki vstává. „Myslím to vážně, Rede. Běž a chyť toho… šílence.“

„Jenže to je právě ono,“ namítá Red. „On není šílenec. Kdyby byl, už bychom ho dávno chytli. Nenech se mýlit a nepokládej ho za šílence. On přesně ví, co dělá.“

Lubeszki krčí rameny. „Jak myslíš. V patologii se vyznám. Psychoterapii v případě potřeby taky zvládnu. Ale psychiatrie není můj obor. Musím běžet. Později vám pošlu kompletní pitevní zprávu a samozřejmě projedeme Andrewovo tělo pod mikroskopem i když pochybuji, že něco objevíme. Mimochodem, udělal jsi správnou věc,“ říká Lubeszki, protože předpokládá, co má teď Red na jazyku, „když jsi riskoval zničení možných důkazů ve snaze Andrewa zachránit. Udělal bych naprosto totéž.“

„Až na to, že jsem ho nezachránil, a navíc jsem pravděpodobně zničil životně důležité důkazy. Zvoral jsem to v obou směrech. Kdybych ho nechal být, mohli jsme objevit nějakou stopu.“

„A ty bys do konce života trávil bezesné noci. Na to rychle zapomeň.“

Lubeszki nemotorně pokládá ruku Redovi na rameno na projev účasti a šourá se z místnosti. Red vzdychá.

„Tak pokračujeme,“ říká, aniž by oslovil někoho konkrétního.

„Mám takovou teorii,“ ujímá se slova Kate a poklepává si tužkou po zubech.

„Poslouchám,“ říká Red.

„Myslím, že Stříbrný jazyk je policista.“

Red pomalu přikyvuje. Jez si tře rukou bradu.

„Nepřipadáš mi překvapený,“ poznamenává Kate.

„Ne,“ odpovídá Red. „Já taky nejsem. Taky mě už podobná věc napadla. Ale rád bych slyšel, jak jsi k tomu dospěla ty.“

„Nebylo to žádné náhlé prozření. Spíš kombinace věcí, které se za určitou dobu nahromadily, a především tří hlavních důvodů. Prvním důvodem je skutečnost, o které jsme právě diskutovali absence jakýchkoliv důkazů na zavražděných tělech. Dvě nebo tři vraždy bez důkazů by se snad daly vysvětlit jako pouhá šťastná náhoda, ale my už teď máme na krku kolik? devět vražd včetně té dnešní a u žádné z nich jsme vůbec na nic nenarazili. Pachatel dobře ví, co hledáme, a tudíž také ví, jak nám to neposkytnout. Je absolutně nemyslitelné, aby člověk bez znalosti policejních a laboratorních procedur mohl tak dlouho unikat. Kdybychom objevili nějaké důkazy, ale nedokázali je přiřadit k nikomu v kartotéce, pak prosím i když by to znamenalo, že máme co do činění s dosud netrestaným člověkem, což pokládám za nepravděpodobné. Jenže jak říkám, my nemáme vůbec nic.“

„Jestli můžu,“ bere si slovo Jez, „není zas tak těžké se k podobným informacím dostat, pokud víš, kde je máš hledat. Dá se to najít v knihovně nebo na internetu. Existují mraky psychopatů, kteří tajně sledují policejní vyšetřování, poslouchají zakázané rádiové frekvence a učí se na jednotlivých epizodách NYPD Blue. A to nemluvím o bývalých policistech, bývalých vojácích, bezpečnostních konzultantech, lékařích, sestrách a tak dále prostě o lidech, kteří se k těmto informacím dostanou v rámci svého povolání.“

„Jistě,“ říká Kate. „S tím vším přece souhlasím. Moje argumenty samy o sobě nic nedokazují. Musíš se na ně dívat jako na součást nějakého širšího obrázku, abys jim mohl přikládat věrohodnost.“

„Já se s tebou nehádám, Kate. Jen se na to dívám z pohledu pachatele. Už teď jsme se v tom případu dostali do tolika slepých uliček, že si určitě nepřejeme zase něco zvorat.“

„No jistě,“ říká Red. „Mluv dál, Kate.“

„Druhým důvodem je skutečnost,“ pokračuje Kate, „že jsme dosud se Stříbrným jazykem nenavázali žádnou formu komunikace. A ve dvou případech, kdy s námi komunikoval prostřednictvím Jude Hardcastlea a Simona Barkera , se neodhalil tak, abychom ho mohli vystopovat. Neprojevil žádnou snahu jednat přímo s námi. To je naprosto neobvyklé. Mnoho masových vrahů přece komunikuje s policií, ať už přímo, nebo nepřímo. Ireland telefonoval. Berkowitz psal dopisy. Heirens čmáral po zdech. Samozřejmě je pravda, že nekomunikovali úplně všichni. Jenže v tomto případě, kdy pachatel vykonává zcela konkrétně definovanou náboženskou misi, bych očekávala, že s námi nějak naváže kontakt: třeba prostřednictvím citátů z bible nebo obrázků kříže. Něčím. Stejně jako všechna náboženství si přece i křesťanství velmi potrpí na symboly a úsloví.

Jenže my nemáme nic. A to je na tom to zvláštní ledaže by byl Stříbrný jazyk policista. V tom případě by se musel obávat, že by ho jakákoliv komunikace jednoduše prozradila, že by někdo poznal jeho rukopis, nějaký charakteristický slovní obrat nebo něco podobného. To by nebyl problém pro člověka, který pracuje třeba v továrně a nikdo z jeho známých nemá možnost dostat se k důkazům z místa činu. Jenže pokud se pohybujete v policejním prostředí, jakoukoliv komunikací značně zvyšujete riziko prozrazení. Daleko lepší je prostě mlčet. A když už jsme u toho, nezapomeňte, že někteří vrazi zanechávají vzkazy jen proto nebo z velké části proto, aby se policii posmívali. Vidí v policii přirozeného nepřítele: jsou skutečně přesvědčeni, že vražděním bojují proti režimu, a vysmívají se veškerým autoritám. Pokud by však byl Stříbrný jazyk policista, tenhle postoj by mu nic neříkal. Samozřejmě by se nechtěl nechat dopadnout, ale zároveň by nestavěl své činy a činnost policie do tak ostrého protikladu. Dává to smysl?“

„Dokonale,“ říká Red.

„Fajn. Třetí důvod je zřejmě nejdůležitější a zvláště po dnešku. Víte, jak jsme se snažili přijít na to, jakým způsobem se Stříbrný jazyk dostává do bytů obětí? No vidíte, a existuje nějaká snadnější cesta než být policista? Pokud chcete někoho zabít, pak nejlepším způsobem je provést to přímo u něj doma. Za zavřenými dveřmi bytu je daleko méně pravděpodobné, že vás někdo uvidí nebo vyruší, než na volném prostranství. Jenže nejdříve se musíte dostat k oběti domů. A pro policistu je mimořádně snadné přijít a říct: ‚Moc mě mrzí, že vás obtěžujeme, pane, ale přišla nám zpráva o tomhle nebo tamtom a rádi bychom si u vás ověřili několik věcí.‘ A už je uvnitř. Nezapomeňte, že se tu bavíme o pozdních nočních hodinách. Lidé neotevírají dveře jen tak někomu, rozhodně ne v tuto dobu a v tomto městě. Otevřou je jen tomu, koho znají, anebo strážcům zákona. S důvěrou, anebo s obavami.“

„Ríkalas, že zvláště po dnešku,“ ozývá se Jez. „Proč právě po dnešku?“

„Protože Andrew Turner věděl, že ho možná bude chtít někdo zabít. Byl první obětí, které se dostalo výslovného varování, a přesto ho Stříbrný jazyk dostal. Zkuste se vžít do jeho role. Dobře ví, že má být opatrný. A tak sedí doma a nejspíš se chystá se na chvilku natáhnout, než pojede do práce. Vtom zazvoní zvonek. Lubeszki říkal, že Andrew byl na kříži zhruba od půlnoci, což není tak úplně pozdě, to je fakt, ale na obecní dům to není ani nijak brzy. Každopádně je Andrew nervózní. Otevírá dveře na řetěz a vidí před sebou policistu. ‚Promiňte, že vás obtěžujeme, pane, jen kontrolujeme, jestli jste v pořádku. Mohu jít dál a ověřit, jestli je všechno, jak má být?‘ Andrew si oddechuje a pouští policistu dovnitř. A policista je posledním člověkem, kterého vidí.“

Red si otírá rukou obličej a mne si kořen nosu mezi prsty. Vrah v policejním sboru. To mu ještě chybělo.

„Podle mě to dává smysl,“ říká. „Beru to. Co ty, Jezi?“

„Jo. Rozhodně jo. Myslím, že nikoho z nás dost dlouho nic lepšího nenapadlo.“

„Díky,“ říká Kate a myslí to vážně.

„Takže teď přijde otročina,“ konstatuje Red. „Budeme muset projít záznamy všech policistů v Londýně. Začneme v centrálním Londýně, a když na nic nepřijdeme, budeme zvětšovat okruh. Nejdříve ověříme rozpisy služeb. Z každé stanice chci dostat seznam policistů, kteří měli v termínech vražd odpolední a noční službu. To znamená v noci z 30. dubna na 1. května, z 28. na 29. června, z 24. na 25. července, z 23. na 24. srpna, z 20. na 21. září, z 27. na 28. října a včera v noci. Můžete vyškrtnout každého, kdo měl v některou z těchto nocí službu. I kdyby sloužil třeba jen jednu z těch sedmi nocí, stačí to na vyškrtnutí. A až s tím budete hotoví, vyškrtněte taky ženaté policisty.“

„Proč?“ ptá se Jez.

„Ten chlap vyřezává obětem jazyky a nechává si je. Vrací se domů celý od krve. Je vysoce nepravděpodobné, že by s ním někdo bydlel a neuvědomil si, o co tady jde. A navíc nezapomeň, že se pachatel pokládá za Mesiáše a bere to doslova. A Ježíš taky nebyl ženatý. Náš pachatel si nejspíš myslí, že žádná žena pro něj není dost dobrá.“

„To nejsou zrovna neprůstřelné teorie,“ namítá Jez. „Peter Sutcliffe byl ženatý.“

„Jo, jenže to byl řidič dálkového kamionu. Zabíjel na cestě, daleko od domova, a nenechával si suvenýry. Připouštím, že moje teorie nejsou neprůstřelné. Ale máme jen omezenou dobu a nechci na to přibírat nové lidi. Musíme to zvládnout sami tři. Pokud napoprvé vyjdeme naprázdno, vždycky se můžeme vrátit na začátek a ověřit taky ženaté policisty. Ovšem v tuto chvíli je naším cílem zúžit pátrací oblast, co nejvíce to půjde.“

„Dobře,“ říká Jez. „To zní rozumně.“

„Ty, kteří propadnou oběma síty nebyli ve službě a nejsou ženatí , navštívíte a vyslechnete. Vyžádáte si od nich alibi pro uvedené noci. Většina z nich bude nějaké mít. A ty, kteří ho mít nebudou, sem přivezete k dalšímu výslechu. Jasné?“

Jez a Kate přitakávají.

„Já se zatím podívám, jestli budeme mít více štěstí s architekty jménem Thomas, než jsme měli s rybáři jménem Andrew. Projdu Zlaté stránky, vyhledám architektonické kanceláře a navštívím je. Bude to stejná procedura jako s rybáři, pouze se bude jednat o daleko méně lidí. Neumím si představit, že by byl v Londýně stejný počet architektů, jako je rybářů.“

„Možná by ses divil,“ říká Kate. „Sama jsem s jedním chodila.“

„Pokud zvládnu všechny architekty sám, obejdu je sám,“ pokračuje Red. „Vy zatím předstírejte, že jste z vnitřní inspekce.“

„Budeš těm architektům říkat, aby si dávali pozor na policisty?“ ptá se Kate.

Red přemýšlí.

„Já… ne, myslím, že nebudu.“

„Proč ne?“ vyptává se Kate.

„Protože nemohu nařizovat občanům, aby neposlouchali strážce zákona.“

„Nic takového bys přece nedělal. Pouze bys těm architektům řekl, aby v uvedenou noc neotevírali dveře vůbec nikomu.“

„Musel bych ale konkrétně uvést, že tím myslím i policisty.“

„Ne, nemusel. Stačí zdůraznit slovo vůbec.“

„Kate, každý člověk, který je trochu při smyslech, vždycky otevře dveře policistovi, který přišel ověřit, zda je všechno v pořádku. Nikoho vůbec nenapadne, že zdůrazněním slova vůbec mám na mysli i policisty. Bavíme se tu o architektech, proboha, ne o prodavačích cracku. Většina těchhle lidí nejspíš ani nikdy nepřekročila rychlost.“

„Čímž ovšem vyvracíš svoje vlastní argumenty, Rede. Pokud jsou opravdu tak nevinní, musíš je ochránit způsobem, který navrhuji. Musíš jim oznámit nebo alespoň naznačit , že naším hlavním podezřelým je neznámý policista.“

„Ne.“

„Proč ne, probůh?“

„Protože…“ Red zvedá ruce. „Když půjdu a budu takovou věc vykládat lidem, určitě se to zakrátko dostane na veřejnost. Někdo z nich to řekne manželce, ta to vyslepičí přes plot sousedce, ta se o tom zmíní bratranci, co pracuje pro Evening Standard, a než stačíš mrknout, bude to rozmazané ve všech novinách. ‚Vy, občanská veřejnost, máte tímto právo ignorovat příslušníky policejního sboru.‘ Vždyť by se pak policii každý vysmál.“

„Já…“

„Jestli se o tom chceš pohádat s komisařem, Kate, tak si klidně posluž. Řekne ti totéž co já.“

„Nechce se mi věřit, Rede, že reaguješ zrovna takhle. Víme, že je vrahem policista, a ty přesto…“

„Ne, Kate. To se tedy pleteš. My nic nevíme. My si jen myslíme, že je Stříbrný jazyk policista, ale nevíme to jistě. A já neohrozím činnost všech policistů ve městě jen na základě teorie, která nám sice může připadat přijatelná, ale stále zůstává neprokázaná.“

„Nedělej mi přednášku, Rede.“

„Tak se mi nesnaž vnucovat něco, o čem sama víš, že to nemůžu udělat.“

Red vstává.

„Je mi líto. Jsme v prdeli, když to uděláme, a jsme v prdeli, když ne.

„Takže co vlastně uděláme?“ ptá se Jez.

„To je velmi jednoduché. Najdem ho dřív, než on najde je.“

95

Jsem si vědom, že nemohu odsuzovat společnost, aniž bych se ji pokusil změnit. Proto jsem si zvolil své povolání a dnes dělám to, co dělám. Pomáhám sice jen velmi, velmi malou troškou, ale vykonávám jedno z mála povolání v tomto zatuchlém svinstvu, které má alespoň vzdáleně smysl. Pomáháme odstraňovat droboulinkou část nánosu bahna, které dusí společnost k smrti. Pronásledujeme nejhorší zločince ne, spíše nejviditelnější zločince, v tom je velký rozdíl a odstraňujeme je z idic. Jenže nic jiného neděláme a samo o sobě to nestačí. Nenapravujeme zločince, nečiníme je lepšími. Poskytujeme jen společnosti dočasnou úlevu. Na chvíli odstraňujeme příznaky, ale neléčíme chorobu. Proto tvrdím, že pomáháme jen velmi malou troškou.

Vstoupil jsem do policie, protože jsem si myslel, že mohu něco změnit. Zhruba první rok ve sboru jsem tomu opravdu věřil. Je to veliké vítězství, když dopadnete zločince nebo někomu zachráníte život. Jenže postupně vás to semele. Když se denodenně musíte stavět nekonečnému proudu bahna a špíny, uvědomíte si, že to, co děláte, neznamená v nezvratném koloběhu věcí naprosto nic. A tak se budto smíříte s tím, že to tak zůstane napořád, nebo se pokusíte změnit styl, kterým pracujete, tak aby něco znamenal. A to jsem udělal i já.

Protože lidé naslouchají pouze tehdy, když zesílíte zvuk na maximum a nasměrujete jim ho do obličeje. Okolní svět dnes prostě nezcepení úžasem jen proto, že nějaký chlápek chodí po světě s malou družinou lidí a káže Slovo. Svět kvůli tomu rozhodně nespadne ze židle. Jen se podívejte na Davida Koreshe, Chrám slunce a obchodníky s HaleBoppovou kometou. Jsou to nuly, všichni do jednoho. Pokud je lidé vůbec registrují, dívají se na ně se směsicí pobavení a lítosti. A já nechci být litován. Možná proklínán, ale ne litován. Podívejte se do novin. Jsem nejhledanějším člověkem v zemi. Stačí, abych si uprdl, a bude to hlavní událost ve

Zprávách o deváté. Protože to, co dělám, přimělo lidi sednout na zadek a zbystřit pozornost. Budou si mě pamatovat. Budou si mě pamatovat, budou o mně přemýšlet a nakonec zjistí, že mám vlastně pravdu. Získal jsem si jejich pozornost. A to je nejpodstatnější. Zbytek už je hračka.

96

Do Vánoc zbývá pětadvacet dní. Pětadvacet dní, než Stříbrný jazyk znovu udeří.

Je prosinec a každoroční hold nevázanému konzumu má jako obvykle podobu rozzářených světel a rozjařených dětí. Když si někdy Red potřebuje vyčistit hlavu, vyjde ze Scotland Yardu, přejde přes cestu do obchodního domu Army & Navy a baví se pozorováním mužů, kteří se zoufale snaží sehnat svým manželkám či přítelkyním vánoční dárek. Je překvapený, že o tom ještě nikdo nenatočil parodii. Mohla by se jmenovat třeba Útok na parfumerii.

Zdá se, že ze všech obchodů na Victoria Street se nad těmito zoufalými muži slitoval pouze The Body Shop. Red netuší, jak se této obchodní položce oficiálně říká, ale on sám pro ni vymyslel označení „cetky v košíku“ jedná se o směsici nejrůznějších tělových mlék, krémů, mýdel a parfémů, jež mají ženy podle názoru mužů rády a které jsou naházeny do laciného košíku a dají se koupit ve třech či čtyřech cenových kategoriích. Vejdete dovnitř, rozhodnete se, kolik peněz hodláte utratit, popadnete košík v uvedené kategorii, zaplatíte a padáte. Nákup z jedné vody načisto, za devadesát vteřin není o čem mluvit.

Red tráví spoustu času snahou koupit Susan něco vhodného. Neviděl ji ode dne, kdy odešla, i když spolu docela často mluví po telefonu. Odstěhovala se od Shelley a pronajala si byt někde poblíž Potter’s Baru za silnicí M25. Předběžně se domluvili, že spolu před Vánoci zajdou na skleníčku, ale ještě se musí dohodnout na konkrétním datu. Red dobře ví, že je lepší nechat schůzku viset volně ve vzduchu než se vázat na určité konkrétní místo a čas, které by musel jako naschvál na poslední chvíli zrušit. To ovšem zároveň znamená, že se již pravděpodobně neuvidí vůbec. Jak už Red jednou řekl: Je v prdeli, když to udělá, a je v prdeli, když ne.

Scotland Yard je plný zvěstí o „vánočním představení“ ze strany jednoho extrémního islámského hnutí. Pohrůžky bombovými útoky jsou na denním pořádku: jedná se o výhrůžné telefonáty schopné způsobit okamžité zastavení dopravy ve velké části jihovýchodního Londýna. Zatím se jedná pouze o plané poplachy, ale vždy zde hrozí riziko, že některý telefonát může být skutečný, a tak si policie nikdy nemůže dovolit nechat tyto výhrůžky plavat.

A něco podobného teď dělá i Red s Jezem a Kate. Celé hodiny hledají věci, které s největší pravděpodobností vůbec nic nepřinesou, a jejich zájem udržují pouze obavy, že by se i ten nejmenší detail, který by případně přehlédli, mohl ukázat jako klíčový faktor. Red obvolává všechny architektonické kanceláře, které našel ve Zlatých stránkách a v databázi Národní asociace architektů. Každému Thomasovi znovu a znovu udílí stejnou přednášku, až ji zná slovo od slova. Začíná mít pocit, že se z něj stává přiblblý papoušek.

Kdykoliv však pocítí pokušení dát si padla a vykašlat se na tu nebo onu kancelář, protože tam jsou jen dva architekti a žádný z nich se určitě nejmenuje Thomas, napadne ho, jak by se cítil, kdyby se některý z nich Thomas jmenoval a kdyby byl právě tento Thomas zavražděn. Neříkat jim všechno ať už k tomu má sebelepší důvody je jedna věc. Úplně je vynechat je však něco naprosto jiného. Red také výslovně upozorňuje všechny londýnské policejní stanice na noc z 20. prosince.

Kate a Jez se plahočí dál. Sestavují obrovské počítačové databáze policistů ve středním Londýně a pak svůj seznam pomalu osekávají. První týden hledání tráví před počítačovou obrazovkou a teprve pak začínají postupně vycházet ven, vyslýchat lidi, vyžadovat alibi, kontrolovat a ověřovat. Třetí týden začínají přivádět policisty na Scotland Yard. Red každého osobně vyslechne, ale dobře ví, že je to jen ztráta času. Někteří vzorně spolupracují, jiní naříkají, že takového vděku se jim dostalo po pětadvaceti letech služby, ale všichni do jednoho jsou nevinní. Redovi se stačí na ně podívat, aby to věděl.

Myslí si doufá , že až Stříbrného jazyka uvidí, bez problémů ho pozná. Okamžitě. Pozná ho stejně jako lidé, kteří se na večírku seznámí s nastávajícím partnerem, od první chvíle poznají, že s touto osobou stráví celý zbytek života.

Už teď Red Stříbrného jazyka zná. Ví, jak přemýšlí, v co doufá a čeho se obává. Zná ho v hrubých obrysech. Bohužel zatím nezná podrobnosti. Neví, kde Stříbrný jazyk bydlí ani co dělá nejraději o víkendech.

A především Red neví, jak ten člověk vypadá.

97

PÁTEK 18. PROSINCE 1998

Red odchází do hospody, jen aby utekl z prázdného bytu. Opít se o samotě před televizí, v tom je něco dojemného, napadá ho. Raději půjde do hospody, i kdyby měl jen sedět u baru a s nikým nemluvit.

Restaurace je nabitá k prasknutí, plná mladých lidí, kteří se mačkají kolem stolů a hlasitě spolu hovoří. V protějším rohu se hraje kulečník, koule se honí po plátně a hlasitě přitom ťukají. Red nachází volnou stoličku u baru a objednává si dvojitou whisky a pivo.

Whisky je pryč a z piva zbývá polovina, když mu na rameno klepe člověk, který ztěžka usedá na stoličku vedle něj. Red zvedá hlavu.

„Neruším tě, kámo?“

Nově příchozí se otáčí čelem k Redovi. Má na sobě pracovní kabát a oči má podlité krví. Chlast nebo drogy.

Několik vteřin na Reda civí a pak háže na pult igelitovou tašku.

„Mám tam staženýho králíka,“ říká a ukazuje na tašku. „Poperu se s tebou o něj.“

Barman, který o pár sklenic dál čepuje guinness, náhle tuhne.

„Poperu se s tebou o něj,“ opakuje muž.

Red dobře ví, že by neměl reagovat. Ale co má člověk dělat? Nemůžete si toho chlapa nevšímat, když ho máte přímo před očima. Nemůžete vstát a odejít, protože byste dali najevo slabost a on by šel stejně za vámi. Nemůžete se mu to snažit vymluvit, když je ten člověk totálně pod obraz.

Red vstává a dává muži ránu do obličeje. Zasahuje ho tak tvrdě, že muž vráží do pultu a pak padá na podlahu, přičemž s sebou strhává tašku, která se při letu otevírá. Na koberec vypadává králík. Red je poněkud překvapen, že v tašce byl skutečně králík, a pak kope muže jednou do slabin a jednou do hlavy. Skrz koženou botu cítí prasknutí, jak se muži zlomil nos.

Barman přeskakuje přes pult a chytá Reda za ramena. Red se otáčí, aby si mohl vzít sako ze stoličky, ale jinak neklade odpor. Nechává se barmanem odvést ke dveřím a hrubě vyžduchnout na ulici a pak kráčí domů, aniž by se ohlédl. Není nabuzený ani roztřesený ani vyděšený pouze přemýšlí, jak příjemný je to pocit rozkopnout někomu obličej.

98

Náčrtek na stole před Thomasem Fairweatherem je pokryt červenými čarami. Jeho červenými čarami.

Architektonická firma, pro kterou Thomas pracuje, právě navrhuje komplex multikina v Rijádu a Thomas je vedoucím projektantského týmu. Poskytl jednomu z mladých architektů příležitost pokusit se o nákres obrysů a teď musí doma opravit všechny chyby. Proto ty červené čáry.

Počítač za ním právě vytváří trojrozměrný model multikina. Program poběží ještě několik hodin.

Thomas se dívá na hodinky. Tři čtvrtě na dvanáct. Za chvíli je půlnoc. Vystydlá káva žbluňká, když Thomas bere šálek a odchází k oknu, odkud se dívá na Hampsteadské ulice.

Ozývá se řachtavé bzučení zvonku a Thomas úlekem vyskakuje.

Odchází v ponožkách ke dveřím a dívá se přes kukátko. Přede dveřmi stojí policista s obličejem pokrouceným rybím okem panoramatické čočky. Thomas otevírá dveře na řetízku.

„Pan Fairweather?“

„Ano.“

„Přišel jsem jen zkontrolovat, jestli jste v pořádku.“

„V pořádku? Proč bych neměl být?“

„Copak vás před několika týdny nenavštívil detektiv superintendent Metcalfe? V souvislosti s apoštolským vrahem?“

„Cože? Ach ano. Vzpomínám si. Jednou odpoledne se tady stavil. Přišel jsem kvůli tomu pozdě na schůzku.“

„Řekl vám, že vám hrozí nebezpečí?“

„Říkal, že po Londýně pobíhá nějaký blázen, který si myslí, že je Ježíš, ale že spíš vyhraju v loterii, než aby zavraždil zrovna mě.“

„To je pravda. Nicméně přesto kontrolujeme všechny, které pan Metcalfe navštívil, abychom se ujistili, že přijali rozumná preventivní opatření. Nevadilo by vám, kdybych se u vás doma trochu porozhlédl? Omlouvám se, že vás ruším v takto pozdní hodinu, ale znáte to… Je to lepší než pak pozdě litovat.“

„S tím nemohu než souhlasit, pane. Prosím.“ Fairweather odstraňuje řetízek a otevírá dveře. „Pojdte dál.“

Policista vchází do domu. Přes rameno nese velkou černou tašku.

„Máte noční?“ říká Thomas a ukazuje na tašku.

„Jo. Služba mi končí za dvě hodiny a pak jedu rovnou k přítelkyni. Mám tam šaty na převlečení. Pokusím se vypadat trochu k světu.“

Thomas se směje.

„Mohl byste mě tu trochu provést?“

„Prosím.“

Thomas provází policistu po přízemí domu. Policista zkoumá všechny zámky na dveřích a oknech, ale žádného se nedotýká.

Zastavují se v kuchyni, kde policista pokládá tašku na podlahu a sahá do ní.

„Ještě jste neviděl první patro,“ říká Thomas. „Ale musíme se chovat tiše, abychom nevzbudili…“

Bolest, ostrá a palčivá bolest po ráně za ucho do lebky, a poté zapomnění.

99

Opětovné nabytí vědomí je tak hladké a plynulé, že si Thomas několik vteřin není jistý, zda vůbec přišel k sobě. Otevírá oči a stále vidí jen temnotu.

Až na to, že tato temnota není tak nelítostně černá jako temnota za jeho víčky. V místě, kde by mělo být okno, teď Thomas rozeznává šedý pruh.

Okno v jeho ložnici. Thomas leží na posteli. Po nohou a hrudníku mu přebíhá mráz a kolem pasu cítí tlak gumy. Slipy. Jediná věc, kterou má na sobě. Tedy kromě provazů, které poutají jeho kotníky a levé zápěstí k posteli.

Začínají se hlásit další pocity. Bušení hlavy v místě úderu. Zvuk jeho vlastního dechu.

Až na to, že se ozývá ze vzdálenosti několika metrů, takže to nemůže být jeho vlastní dech.

Thomas na chvíli přestává dýchat, ale dech neustává. Nádech, výdech. Klidný a pravidelný.

V pokoji ještě někdo je.

Policista, který přišel zkontrolovat zámky.

Thomas se opírá pravým loktem o postel a snaží se zvednout tělo. Někdo mu rychle přikládá na hrudník ruku a zatlačuje ho zpět.

Thomas chce něco říct. Cokoliv. První věc, která ho napadne.

„Kdo je to?“

Ticho.

„Vy jste ten policista?“ Ticho.

„Co se mi stalo?“ Konečně odpověď. „Bouchl jste se do hlavy.“

„Kolik je hodin?“

Záblesk fosforeskujících ručiček na pohybujících se hodinkách. Dvanáct deset. Takže už je pondělí. „Vidíte, Thomasi?“

„Ano.“

„Otevřete oči. A porozhlédněte se trochu kolem. Ujistěte se, že vidíte i ve tmě.“

Policistův hlas se rozléhá tmou.

Thomas se rozhlíží kolem sebe. Jednotlivé tvary se mu postupně vyjevují a zostřují se do podoby důvěrně známých předmětů. Židle u okna, komoda pod zrcadlem. Jednolitá čerň se rozpouští do mnoha odstínů šedé.

Stříbrný jazyk sedí na okraji Thomasovy postele. Má odhalenou hruď a z místa, kde sedí, vychází na prostěradle vějíř záhybů. Na • rukou má gumové rukavice.

Vedle něj leží na posteli dlouhý tmavý předmět. Jeho taška.

Stříbrný jazyk se prohrabává v tašce a vytahuje něco čtvercového a lesklého. Kus umělé hmoty. Vstává z postele, pokládá předmět na postel a sedá si na něj.

„Co to děláte?“

Žádná odpověď.

Stříbrný jazyk se znovu dívá do tašky. V matném světle se náhle leskne kov. Nůž.

Proboha, ne. Panebože, prosím, ne. Thomas zavírá oči. Nůž ne. Všechno, jen ne nůž. „Tomáši. Podívej se na mě.“ Thomas otevírá jedno oko. Stříbrný jazyk se řeže na těle.

Přejíždí si nožem po pravém boku těsně pod hrudním košem. Po bílé kůži mu stéká dokonale rovný pramínek krve jako dešťová voda na okenní tabulce.

Stříbrný jazyk si otírá čepel nože o rameno a pokládá nůž do tašky. Zdá se, že necítí žádnou bolest.

Bělmo jeho očí se náhle zaleskne, když upírá pohled k Thomasovi.

„Dokud nevložím svou ruku do rány v jeho boku, neuvěřím.“

Natahuje se a nahmatává Thomasovu pravou ruku. „Podej mi ruku, Tomáši.“

Thomas cítí, jak mu Stříbrný jazyk vede ruku nekonečným prostorem a časem.

Stříbrný jazyk přejíždí Thomasovými prsty po ráně. Nejprve se jemně dotýká okrajů řezu a pak zajíždí hlouběji do lepkavě vlhké krvavé rány.

„Nepochybuj a věř. Ze jsi mě viděl, věříš. Blahoslaveni, kteří neviděli, a uvěřili.“

Thomas cítí na konečcích prstů opět vzduch a pak umělou hmotu.

Stříbrný jazyk pokládá Thomasovu ruku na plastikovou podložku a přesunuje váhu, takže teď sedí přímo na jeho ruce. „Bolí to?“

Thomas vrtí hlavou.

„To je dobře. Mrzí mě to, ale ty jistě chápeš, že to musím udělat.“

Thomas to nechápe. Vůbec to nechápe.

Stříbrný jazyk stále sedí na Thomasově ruce, ukládá nůž zpátky do tašky a vytahuje něco jiného. Thomas nevidí, co to je. Stříbrný jazyk se předklání. „Otevři ústa, Tomáši.“

Do pokoje proniká světlo z reflektorů projíždějícího auta a osvětluje předmět v policistově ruce. Skalpel.

Thomas pevně zavírá ústa. „Otevři ústa, prosím, Tomáši.“ Žádná odpověď. „Tomáši. Otevři ta zasraná ústa.“ Ne ne NE.

Rána přichází tak rychle, že ji Thomas ani nevidí, natož aby se stačil krýt nebo překulit na stranu. Stříbrný jazyk vráží levou ruku rychlostí blesku Thomasovi do břicha, těsně pod solar plexus. Z Thomasových plic vyjíždí rychlostí expresního vlaku všechen vzduch a nutí ho otevřít ústa ve snaze nabrat dech.

V tom okamžiku je v Thomasových ústech skalpel. Přešmikává uzdičku a přejíždí po okrajích Thomasova jazyka. Proud krve stříká v malém prostoru dutiny ústní, naráží na patro a pak se mu zarývá do hrdla.

Thomas se snaží křičet, ale nemá čím.

Thomasův jazyk teď drží v ruce ten netvor.

Stříbrný jazyk vytahuje z tašky skleničku naplněnou do poloviny jakousi tekutinou, odšroubovává víčko, vhazuje Thomasův jazyk dovnitř a opět skleničku zavírá. Ukládá ji do tašky a vytahuje cosi jiného.

Stále sedí celou vahou na posteli, takže Thomas nemůže pohnout pravou rukou. Stříbrný jazyk k Thomasovi naposledy promlouvá.

„Tomáš, kopí, neboť byl takovým proboden.“

Stříbrný jazyk drží v ruce kopí. Drží ho na konci násady jako kulečníkové tágo, ale když ho vzápětí zvedá nad hlavu, chytá ho jako oštěpař hezky uprostřed.

Kopí sviští vzduchem a zajíždí Thomasovi do žaludku.

Ozývá se tupý náraz, ale bolest zatím nepřichází. Jako když si ukopnete palec a víte, že během dvou vteřin budete mít veškerá nervová zakončení v jednom ohni, ale přesto musíte ty dvě vteřiny protrpět v úděsném bezbolestném očekávání.

Stříbrný jazyk vytrhává kopí z Thomasova těla a zaráží ho do něj znovu a znovu, takže se každá další rána slévá s ranou předchozí a ranou příští do jediné příšerné vlny. Krev z Thomasových tepen tryská jako fontána. Thomas sténá, když ho kopí trhá na tisíce malých kousků spalující bolesti krystalicky čisté a nadpozemské bolesti. Spolu s agónií se vzápětí dostavuje také stín Smrti, nabízí mu věčný spánek a Thomas se k němu natahuje, aby v zoufalství přijal jeho mrazivé objetí.

100

„Strejdo Thomasi?“

Drobný hlásek, který vychází zpoza Thomasova pokoje. Dětský hlásek.

Stříbrný jazyk otáčí hlavu. Přes škvíru v lehce pootevřených dveřích proudí do pokoje kalné žluté světlo.

Stříbrný jazyk ponechává kopí v Thomasově těle a vstává z postele. Na boku krvácí z rány, kterou si zasadil, a tak si obléká připravenou košili. V místě, kde mu krev lepí kůži k látce, cítí mokvavé teplo.

Ani dnes zde po něm nezůstane jediná kapka krve. To je dobré. Proužek světla ve dveřích přerušuje stín. Stříbrný jazyk třemi rychlými kroky přechází až ke dveřím. Dítě otevírá dveře. „Strejdo Thomasi?“

Ve dveřích stojí Stříbrný jazyk. Dítě zvedá hlavu a dívá se na něj.

Je to chlapec. Šestiletý nebo sedmiletý chlapec v hnědém pyžamu s lokomotivami. Ospale mžourá slepenýma očima a vlasy mu stojí v rozcuchaných světlých chomáčích.

Nechte děti a nebraňte jim jít ke mně; neboť takovým patří království nebeské.

Stříbrný jazyk podřepuje, aby měl obličej na úrovni chlapce. „Strýček je nemocný. Dal jsem mu nějakou medicínu. Bude zase v pořádku.“

Chlapec se na něj dívá spíše zvědavě než podezíravě. Přízrak v černém oblečení s výjimkou žlutých gumových rukavic. Jako obrovský čmelák.

Stříbrný jazyk znovu vstává a natahuje se po chlapcově ruce.

„Tak pojď. Odvedu tě zpátky do postele.“

Chlapec se krčí k zemi a Stříbrný jazyk si uvědomuje proč. Thomasova světle červená krev ulpěla na jeho rukavicích. Na černé látce není vidět, ale na žluté gumě ano.

„To je krev tvého strýčka. Byl zraněný, ale už jsem mu ulevil. Bude v pořádku. Měl bys jít do postele. Pojď, půjdu tě přikrýt.“

Stříbrný jazyk se nechává chlapcem odvést chodbou. Chlapec kráčí o krok vepředu, aby se nemusel chytat ruky se strýčkovou krví. Když Stříbrný jazyk udělá jeden krok, chlapec udělá dva a půl.

Vcházejí do posledního pokoje napravo. Malý pokoj, nezabydlený a málo zařízený. Volná místnost. Chlapec šplhá zpátky do postele a přetahuje si přikrývku ke krku.

„O strejdu Thomase se nemusíš bát,“ říká Stříbrný jazyk. „Bude v pořádku.“

Chlapec kýve hlavou a pak se otáčí zády ke Stříbrnému jazykoví. Je připraven spát.

Stříbrný jazyk zhasíná lampičku u postele, zavírá dveře a vrací se do Thomasova pokoje.

Thomas se nyní proměnil v neživý kus masa na posteli. Kopí mu trčí z těla jako rádiový stožár. Stříbrný jazyk vytahuje kopí z Thomasova těla a strká ho do černé tašky.

Vytahuje stříbrnou lžičku. Číslo deset. Vkládá ji Thomasovi do úst.

Jeho policejní uniforma leží pečlivě poskládaná na židli v rohu místnosti. Ale on ještě neskončil. Musí učinit ještě jednu věc.

Jediná odchylka, kterou si dopřál. Jediný drobný kaz na jeho mistrovském díle.

Thomasova pravá ruka stále leží na umělohmotné podložce.

Krev Stříbrného jazyka, Kristova krev, ulpěla pouze na podložce a na Thomasových prstech. Nikde jinde.

Veškeré důkazy musí odejít s ním.

Stříbrný jazyk vytahuje z tašky nůž a odřezává Thomasovu pravou ruku v zápěstí.

101

Red nepoznává Thomase Fairweathera podle obličeje, ale ví, že ho varoval. Datum a čas schůzky jsou pečlivě zaznamenány v data bázi. 1

Kdyby ho byl varoval i před policisty…

Red vrtí hlavou. Jednou se rozhodl o policistech mlčet a měl pro to ty nejlepší důvody. A tyto důvody jsou dnes stejně platné jako tehdy. Kromě toho stále nemají důkaz, že Stříbrný jazyk je skutečně policista. Kateina teorie má sice hlavu i patu, ale už tři týdny důkladně procházejí policejní záznamy a zatím nemají absolutně nic, čím by tuto teorii podpořili.

Tělo Thomase Fairweathera objevila jeho sestra Camilla Weekesová krátce před osmou hodinou ráno. A byl to právě její syn Tim Thomasův synovec , kdo se málem přišoural přímo na místo masakru. Tím trávil u Thomase celý víkend, aby si Camilla se svým mužembankéřem mohla užít dva dny volna v Cotswolds o samotě. V pondělí ráno přijela poměrně brzy, aby si Tima vyzvedla ještě předtím, než Thomas odjede do práce.

Matka i syn teď sedí dole v kuchyni a je těžko říci, kdo z nich prožívá větší trauma. Společnost jim dělá uniformovaný strážník.

Lubeszki vchází do ložnice a fouká si do dlaní. „Milosrdný Bože,“ říká. „Venku je pořádný samec.“

Krátce se dívá na Thomasovo tělo a klade jedinou logickou otázku.

„Proč mu odřezal pravou ruku?“ Red na něj vyčerpaně pohlíží.

„Řekl bych, že to souvisí s historkou o nevěřícím Tomášovi.“ Lubeszki vypadá zmateně.

„Thomas neuvěřil ve vzkříšení, dokud Ježíše nespatřil a to je důležitější dokud se ho nedotkl,“ říká Red. „Uvěřil teprve poté, co se dotkl Ježíšových rukou, přibitých hřebíky ke kříži, a Ježíšova boku, který mu probodl kopím jeden římský voják.“ Red se dívá na mrtvolu. „Myslím, že právě to se včera v noci stalo.“

„On Thomase přiměl, aby se ho dotkl?“

„Ano. Pravděpodobně si sám způsobil poranění budto na ruce, nebo na boku. Na boku je to pravděpodobnější, protože taková rána se dá snadno zakrýt šaty. Kdyby si propíchl ruce, musel by si je obvázat a tím by na sebe upoutal pozornost.“

„Ledaže by přes obvazy nosil i rukavice.“

„Ale ty by někdy musel sundat ne? Třeba uvnitř místnosti. Jinak by vypadal dost zvláštně, stejně jako s těmi obvazy. Proto si myslím, že se řízl do boku a pak přinutil Thomase, aby se ho dotkl a aby uvěřil.“

Lubeszki navazuje na Redovy myšlenkové pochody.

„Jenže pak měl Thomas na ruce pachatelovu krev a pachatel si nemohl dovolit, abychom ji objevili. A tak uřízl Thomasovi ruku a odnesl si ji s sebou.“

„Přesně tak.“

„Ale stejně,“ namítá Lubeszki, „pokud se pořezal, mohl tady přece jen nějakou krev zanechat.“

Red ukazuje na tratoliště krve na posteli.

„Jestli v téhle spoušti najdete pár zatoulaných kapek jeho krve, profesore, tak jste zneuznaný génius. Já osobně si myslím, že žádné stopy nezanechal.“

„Musel by mít obrovské štěstí, kdyby se pořezal, a přesto nezanechal stopy.“

„Štěstí s tím v jeho případě nemá nic společného. To už dnes víme. Ať už se při plnění své mise rozhodne udělat cokoliv, součástí jeho plánu rozhodně není prozrazení. Toto je desátá vražda a všech devět předchozích bylo provedeno naprosto dokonale.“

Red si prohrabává rukou vlasy.

„Půjdu se do kuchyně podívat, jak je na tom malý Tim.“

„Kdo?“

„Thomasův synovec. Včera v noci tady byl s ním.“

„Ach Bože. A viděl tu hrůzu?“

„To musím teprve zjistit. Jestli se tu objeví Kate nebo Jez, řekněte jim, kde jsem.“

Red schází do kuchyně. Camilla vypadá v džínsách a hrubém modrém svetru až nepatřičně nenucené. Sedí na skládací židličce, houpá Tima na koleně a přidržuje si jeho světlovlasou hlavu na prsou. Zpoza kostkované přikrývky kolem jeho těla vykukuje límec pyžama se zelenou lokomotivou. Camilla se dívá na Reda očima oteklýma a růžovýma od slz.

„Paní Weekesová. Jak se vám daří?“ ptá se Red a připadá si jako pitomec.

Camilla neodpovídá.

Strážník postává u příborníku. Red se na něj obrací. „Co kdybyste si dal šálek čaje?“

„Ano, pane.“

Strážník se natahuje a staví na sporák konvici. Red se tváří zmučeně.

„Ne, blbče. Chtěl jsem říct, ať se vypaříš.“

„Ach tak. Omlouvám se. Myslel jsem…“

„V pořádku. A teď už maž.“

Strážník klopí hlavu a spěchá pryč z kuchyně. Red si posunuje židli naproti Camille a předklání se. Tokty se opírá o kolena a prsty má spletené pod bradou.

První otázku pokládá tiše, potřebuje Camillu naladit. „Jaký Thomas byl?“

Camilla polyká vzlyk. „Byl to dobrý člověk. Tvrdě pracoval. Nikdy nechtěl obrátit svět naruby, ale tvrdě pracoval a lidé ho měli rádi. Tohle…, tohle si nezasloužil.“

„To nikdo.“

„Já vím.“

Camilla jemně hladí rukama Tima po hlavě. „A jak je na tom Tim?“ ptá se Red. „Špatně.“

„Viděl…?“

Red ukazuje ke stropu. První patro. Thomasův pokoj. Tělo.

Camilla přitakává.

„Tělo, nebo pachatele?“ ptá se Red.

„Tělo určitě ano. Když jsem ráno přijela, našla jsem Tima v Thomasově pokoji.“

„Jak jste se sem dostala?“

„Odemkla jsem si, když mi nikdo neotvíral. Mám vlastní klíč.“

„A Tima jste našla v Thomasově pokoji?“

„Ano.“

„Co dělal?“

„Stál tam a díval se na to tělo.“

„Ale nevíte, jestli viděl i pachatele?“

„Superintendente, od chvíle, co jsem ho objevila, nepromluvil ani slovo.“

Red se naklání ještě více dopředu, ale nenatahuje ruku, aby se Tima dotkl.

„Ahoj, Time,“ říká jemně.

Tim lehce otáčí hlavu k matčině hrudníku. Na Reda zírá jedno vytřeštěné a zděšené oko.

„To bude v pořádku,“ říká Red a připadá si ještě hloupěji než předtím.

Timovo oko se stále dívá na Reda, ale pak se jeho hlava otáčí tak, že Red vidí, jak se obě Timovy oči náhle ještě více rozšiřují hrůzou a překvapením při pohledu na cosi za ním. Camilla to vidí taky. Red ji slyší vyheknout.

Otáčí se.

Ve dveřích stojí dva lidé. Jez, který právě dorazil a flaušový kabát má zapnutý až ke krku, a Lubeszki, na něhož se teď všichni dívají.

Lubeszki je zbrocený krví. Zbrocený. Jeho bílá košile je pokrytá obrovskými tmavě červenými skvrnami a v místech, kde krev prosákla skrz, se mu lepí na kůži. Na levé straně obličeje a na obou rukou má zasychající krev. Vypadá jako dělník na jatkách.

„Co to…,“ začíná Red.

„Chtěl jsem vám jen říct, že se jedu domů převléknout,“ říká Lubeszki.

„Co se vám sakra stalo?“

„Omlouvám se. Klečel jsem na posteli, zkoumal to tělo a najednou jsem ztratil rovnováhu.“ Dívá se bezmocně na Camillu. „Dopadl jsem přesně doprostřed té kaluže.“

Tim začíná ječet. Ječet.

Vysoký zvířecí křik, který jako by se nesl na úplně jiných zvukových vlnách. Kolem pevně semknutých očí se Tímovi tvoří hluboké vrásky a v hrdle mu poskakují fialově červené mandle.

Camilla hladí syna po hlavě a snaží se utišit jeho hrůzu. Zkrvavený Lubeszki stojí v rozpacích jako solný sloup. Red ho vystrkuje z kuchyně.

„Ježíšikriste, Lubeszki. Vypadněte, sakra.“

Musí zvednout hlas, aby ho bylo přes Timův křik slyšet.

„Já…“

„Copak jste se úplně pomátl? Podívejte, co pohled na vás udělal s tím nebohým dítětem. Běžte. Vypadněte, sakra! A příště používejte mozek!“

„Omlouvám se. Nevěděl jsem, že je tu ten chlapec. Chtěl jsem vám jen říct, že…“

„Nechte si to. Nechci to slyšet. Uvidíme se na Yardu. Běžte. Jedte domů a převlíkněte se.“

Lubeszki se otáčí a vychází z domu.

„Zatraceně,“ říká Jez.

„Tělo je nahoře,“ informuje ho Red a celý se třese. „Běž se na něj mrknout.“

Jez vychází nahoru. Red se vrací do kuchyně.

„Nevím, co mám říct, paní Weekesová. Moc, moc mě to mrzí.“

Camilliny oči planou vztekem. „Mě taky.“

Tim má hlavu zabořenou v jejím hrudníku a drobné paže pevně semknuté kolem jejího krku. Je dokonale nehybný.

Ať už Tim včera v noci viděl, či neviděl cokoliv, všechno se rázem vypařilo, protože už jim to neřekne. Rozhodně ne v době, kdy to ještě bude mít nějaký význam.

Tim upadl do letargie.

102

Není nic těžkého vybrat si oběti, pokud víte, kde hledat. Policejní databáze, seznamy voličů, poštovní seznamy, cokoliv. }e úžasné, kolik informací můžete o lidech získat, pokud opravdu chcete. Já věděl, co hledám, a tak jsem hledal a hledal, až jsem je našel. Nejprve jsem je musel identifikovat a pak jsem je musel sledovat ujistit se, že bydlí sami, poznat, jak se pohybují, a tak dále. Některé z mých původních obětí myslím, že tři nebyly vhodné. Musel jsem je zavrhnout a začít znovu.

A ti vybraní? Technicky vzato nemuseli být ve zvolený den k dispozici. Mohli odjet na dovolenou nebo něco na ten způsob. Ovšem kdyby k tomu bylo došlo, pak by to nebyla Boží vůle. Jenže k tomu u žádného z nich nedošlo, takže to Boží vide byla.

Když vcházím do jejich domovů, mám na sobě policejní uniformu, abych měl jistotu, že mě pustí dovnitř. Bylo by snazší navštívit je v civilu pouze s policejním průkazem , ale zároveň by to bylo riskantnější. Každý pozná, že jde o civilní šaty, a lidé si často policisty v civilu prověřují. Nechají vás čekat u dveří a zavolají na stanici. Ale ne, když jste v uniformě.

Během samotného aktu mučednické smrti samozřejmě uniformu nemám. Blůza a kalhoty by mohly nechat na těle mučedníka vlákna. A já se vždy před odchodem ujistím, že jsem doma žádná vlákna nezachytil. Vy jste nikdy nebyli u mě doma, že ne? Žádná vlákna tam nejsou. Podlahy tvoří jen holé dřevo. Nemám žádné koberce ani předložky. V oknech mám žaluzie a ne závěsy a na postelích peřiny a ne přikrývky. Neexistuje nic, co bych mohl zavléci z domu na místo proměny. Před každým aktem mučednictví odjedu domů a ujistím se, že jsem čistý, že na mně nejsou žádné stopy z míst, na kterých jsem se pohyboval. A když během nocí, kdy dělám na dvou, zavleču vlákna z jednoho místa činu na druhé, nevadí. Policie stejně ví, že obě vraždy spáchala tatáž osoba.

Pouze neví, kdo tou osobou je. A to je hlavní.

103

Red stojí uprostřed operační místnosti a štěká rozkazy jako hlavní seržant.

„Projděte znovu seznamy policistů. U každé policejní stanice ověřte, kdo měl včera v noci službu, a vyškrtněte ho ze seznamu. Pak se zaměřte na všechny, kteří zbyli. Museli jsme někoho přehlédnout. A spojte se se služebnou v Hampsteadu. Chci seznam všech příchozích hovorů s uvedením, jak na ně tamější policie reagovala. Potřebujeme mít jistotu, že všechno souhlasí.“

„Třeba jsem se pletla,“ říká Kate. „Třeba to nakonec není policista.“

„Třeba ne. Ale když jsi poprvé přišla se svou teorií, měla logiku. To, že nám Stříbrný jazyk nevběhl do náruče, z ní ještě nedělá snůšku nesmyslů. A kromě toho teď moc jiných nápadů nemáme. Takže hledáme dál.“

Jez se otáčí zpět ke svému počítači a otevírá databázi, kterou s Kate používají. Databáze obsahuje dva seznamy: první je seznam všech příslušníků metropolitní policie a druhý seznam policistů, kteří prošli Redovým sítem. Jez nechává vytisknout menší seznam.

„Nemáte někdo děrovač?“ ptá se. „Chtěl bych si to založit do pořadače.“

Red vrtí hlavou.

„Duncan ho měl,“ říká Kate. „Nejspíš mu pořád leží v šuplíku.“

„My jsme mu je ještě nevyklidili?“ vyptává se Red. „Ne,“ odpovídá Jez. „Onehdy jsem se mu do jednoho vykadil, abych vyjádřil, co si o něm myslím.“

„Kecáš,“ říká Kate s široce rozevřenýma očima. Jez se na ni dívá jako na úplného idiota.

„Jo. Jasně, že kecám. I když musím přiznat, že mě to napadlo.“

Duncanův stůl má tři šuplíky a pevnou plochou přihrádku. Jez otevírá horní šuplík a začíná se probírat obsahem. „Neměli bychom mu to vrátit?“

„Nejspíš jo,“ říká Red. „Ale rozhodně to teď není nejdůležitější.“

„Koukněte na ten bordel,“ říká Jez. „Krém na boty, nůžky na nehty, kazeta Planety od Holsta , vatové tyčinky na čištění uší, švýcarský vojenský nůž, nějaké pytlíky s…“

„Jezi,“ přerušuje ho Kate. „Tady nejsi na bleším trhu. Zavři klapačku.“

„…brožovaný román Kam odešla láska od Harolda Robbinse kdo by to byl řekl, co? , pár pohlednic, dopis od…“

Ježovi vysychá v hrdle. Red a Kate zvedají hlavu.

„Co je?“ ptá se Red. „Cos objevil?“

Jez rozkládá dopis a oči mu trhavě přejíždějí po textu.

„Ach Bože,“ říká pomalu a významně.

Kate přechází k Duncanovu stolu. Jez jí podává dopis.

Název v záhlaví jí něco říká. Církev nového tisíciletí, Phillimore Terrace 32, Londýn W8. Dopis je datován 12. února 1998.

Z druhého konce místnosti se ozývá Redův hlas. „Co je to? Co se tam píše?“

„Je to od té potrhlé sekty, kterou jsme s Jezem v říjnu navštívili,“ odpovídá Kate. „Jak tam ten obrovský chlápek plácal o sedmi pečetích a pak omdlel, když si Jez odřel ruku.“

Kate čte a útržky slov jí odpadávají od rtů.

„Drahý pane Warrene… Děkujeme za váš zájem… Studium bible se koná třikrát týdně: v úterky, v pátky a v neděle… Bia bia bia… Účast není povinná, ale samozřejmě ji doporučujeme… Výše příspěvku závisí na Vašich možnostech… Stoupenci ze všech sociálních vrstev… Bia bia bia… S pozdravem.“

Podpis je jednoslovný a mimořádně květnatý. Israel.

Kate se dívá na Jeze.

„Já to nechápu. Proč si Duncan schovával ten dopis tady? Tak neopatrný by přece nebyl.“

„Je vůbec pravý?“ ptá se Red.

„Určitě ano,“ říká Jez. „Když jsme Israela vyslýchali, všiml jsem si na jeho stole dopisního papíru. Rozhodně je to tentýž. Napsal

Duncanovi na poštovní přihrádku Scotland Yardu. Možná Duncan nechtěl, aby znal Israel jeho soukromou adresu.“

„Předpokládám, že z jeho strany nešlo o utajenou operaci, nebo ano?“ vyzvídá Kate. „Nemohl předstírat, že je členem sekty, aby o ní získal informace?“

Red vrtí hlavou. „To není naše starost. Taková věc by spadala pod MI5. Někam pod dohled nad potenciálními podvratnými živly.“

„Myslela jsem, že MI5 má být čistě politická,“ namítá Kate.

„Přesně tak. Označení ‚má býť je správné. Ale v podstatě se na jejich seznam dostane každý, v kom spatřují potenciálního rozvraceče. Nemusíš být právě machr přes semtex, aby si tě vzali na mušku. Třeba chlápci, které jsme onehdy zatkli na Speakers‘ Corner ručím ti za to, že jsou všichni ve svazcích MI5.“

„Jenže pokud je Duncan skutečně členem Církve nového tisíciletí,“ říká Jez, „proč nebyl v kapli, když jsme tam přišli na návštěvu?“

Kate krčí rameny. „Možná to ten den nestihl. Možná měl právě na víkend Sama. Byli jsme tam přece v pátek. A možná… Myslíš, Jezi, že nám tehdy mohl dát tip právě Duncan?“

„Ne. Ten hlas v telefonu nepatřil jemu. Ledaže by používal nějaký druh zkreslovače, což se mi nezdálo. Jsem si jistý, že bych jeho hlas poznal.“

„Ať je to, jak chce,“ říká Red, „zdá se, že Duncan je členem nějaké apokalyptické sekty nebo alespoň členství v ní zvažoval. Jenže to samo o sobě nic nedokazuje. Nemůžeme prostě jít a zatknout ho jen na základě této informace. Neznamená to přece, že musel ty vraždy spáchat. Prodal náš případ novinám, to ano, ale účast v sektě není zločin. Potřebujeme hmatatelný důkaz.“

„Jaký například?“ ptá se Kate.

Chvíli jsou všichni zticha a domýšlejí důsledky svých myšlenek.

„Mám to!“ křičí náhle Jez.

„Co?“

„Seznam kreditních karet.“

„Jaký seznam kreditních karet?“

„Vždyť víš. Seznam zákazníků, kteří si někdy koupili stříbrné lžičky. Zkontrolujeme, jestli na tom seznamu není i on.“

Jez se probírá složkami nahromaděnými na Duncanově stole, který od jeho odchodu využívali jako odkládací plochu.

„Tady.“ Jez zvedá pořadač z oranžové lepenky. „To je ono.“

„Ale on na tom seznamu být nemůže,“ namítá Kate. „Zkontrolovali jsme tam všechny osoby.“

„Ne my. On. Duncan. Pokud si vzpomínám, sběr informací o lžičkách měl na starosti Duncan.“

Kate si plácá rukou po ústech.

„Jenže by svoje jméno dávno ze seznamu vymazal, kdyby ho tam našel.“

„Pravděpodobně ano. Ale těch jmen byla strašná spousta a přicházely strašně rychle. Mohl své jméno vložit do databáze, aniž si to uvědomil. Pokud mělo podobu příjmení a iniciály křestního jména, vůbec si toho nemusel všimnout. Warren je přece docela běžné jméno. Až by v takovém případě sám na sebe narazil, vyškrtl by se jakožto prověřená osoba.“

Jez listuje stránkami.

„Proč nezačneš odzadu?“ ptá se Red. „Dvojité vé je přece až na konci, ne?“

„Ta jména nejsou podle abecedy,“ odpovídá Jez. „Jsou zpřeházená, jak docházela od obchodníků.“ Jez přejíždí prstem po stránkách. „No tak,“ mumlá. „No tak.“

Jména jsou uspořádána do tabulky a vytištěná přímo z počítače. Všechna jsou přeškrtnutá, jak je Duncan postupně vyřazoval. Seznam má čtrnáct stránek.

Jez dochází na předposlední stránku a vtom to náhle vidí.

Asi ve dvou třetinách stránky je jedno jméno přeškrtnuté tlustým černým fixem. Není ani tak přeškrtnuté jako spíše úplně vymazané.

Jez otáčí list na druhou stranu a přidržuje ho na světle.

„No, to mě podrž,“ říká.

Red s Kate se stavějí kolem něj.

Z rubu stránky rozeznávají, co se Duncan tak usilovně snažil zakrýt.

Warren, D. Muž. Číslo kreditní karty a podrobnosti o nákupní transakci.

„Datum transakce 1. květen 1997,“ hlásí Red. „Přesně rok předtím, než to všechno začalo. Ten hajzl.“

„Ale proč?“ nechápe Kate. „Proč Duncan vůbec tuhle informaci zapisoval? Proč ji jednoduše nevynechal?“

„Kdo ví?“ říká Red. „Pokud to nebyl jeho omyl, tak mu možná činilo zvrácené potěšení zanést do počítače natolik usvědčující informaci, když jeho kolegové seděli pár metrů od něj. Mluvila jsi o výsměchu policii, Kate. Co pro tebe může být větší políček do tváře?“

Red si znechuceně odfrkává. „Sebereme ho.“ Už ho mají.

„Počkej ještě,“ říká Jez. „Jestli se objevíme u Duncanova domu v plné zbroji, nikdo neví, co může udělat. Tedy pokud vůbec bude doma. A pokud doma nebude, riskujeme, že se dozví, že už to o něm víme. Kdyby nic jiného, řeknou mu to sousedé. A my ze všeho nejméně chceme, aby začal prchat nebo abychom ho přinutili udělat nějakou hloupost. Chceme ho dostat v klidu a tichosti. Nemáme zájem o obrovské vleklé obléhání, abychom po dvanácti hodinách zjistili, že se stejně odpráskl.“

„Co tedy navrhuješ?“ ptá se Red.

„Chvilku ho sledovat. Zjistit, jak se věci mají. A počínat si lstivě a nenápadně.“

„Hlásíš se dobrovolně?“

„Jo. Vím, kde bydlí. Zajedu tam a zjistím co a jak. Pokud bude doma, zavolám vám vysílačkou a můžeme ho sebrat. Pokud doma nebude, rozmístíme kolem jeho domu nepřetržité hlídky a necháme je tam, dokud se nevrátí.“

„Ale sám nepůjdeš.“

„Proč ne?“

„Jezi, pokud je Duncan skutečně Stříbrný jazyk, tak nezapomeň, že už zabil deset lidí. Nenechám tě jít proti němu samotného.“

„Ale já nepůjdu proti němu, Rede. Budu se držet hezky stranou. Vůbec se nedozví, že tam jsem.“

„Pojedu s tebou.“

„Nedělej hlouposti, Rede. Čím více nás bude, tím větší je pravděpodobnost, že něco zvoráme. Pravděpodobnost, že zahlédne dva lidi, je přece dvakrát vyšší, než že si všimne jednoho. A nezapomeň, žes ho vyhodil z práce. Jestli tě uvidí, začne vyvádět jako pominutý. Pojedu sám. Jsem mladší, trénovanější a šerednější než vy dva.“

„No dobře. Tak jed a zjisti, jestli je doma. A až to zjistíš, zavolej nám vysílačkou instrukce. Ale pamatuj si, že nesmíš udělat nic jiného než ho jen sledovat. Ne abys šel do jeho domu. Nechci, aby věděl, že tam vůbec jsi. Nepřeji si žádné partyzánské akce. Je to jasné?“

„Jako facka.“

104

Duncanův dům je prázdný. Jez čeká deset minut na konci ulice, aby měl úplnou jistotu.

Duncan bydlí ve slepé uličce z North Pole Road, a když sem Jez přijíždí, hrají chlapci na ulici fotbal. Ode dveří je sleduje žena ve vojenské bundě. Má odbarvené světlé vlasy, podobaný obličej a na Jeze se nedívá. Když chlapci dohrají zápas a žena opět zachází dovnitř, vystupuje Jez z auta a kráčí k Duncanově domu.

Na hnědých dveřích visí mosazná tabulka s číslicí 21 a nad čelním oknem je zavěšený truhlík. Jez tiskne obličej na okno a dívá se dovnitř.

Žádné známky života. Žádné světlo, žádný zvuk, nic. Úplně prázdno.

Jez odstupuje od okna a rozhlíží se kolem sebe. Tohle je tedy skličující místo, napadá ho. Realitní agenti označují tuto lokalitu jako North Kensington, protože slovo ‚Kensington‘ automaticky vyvolává představu zámožnosti a dobrého vkusu. Skutečnost, že kensingtonská hlavní třída se nachází nejméně pět kilometrů odtud, pro ně zřejmě nehraje roli. Jiní lidé označují zdejší oblast jako East Acton, což již sice nezní tak honosně, ale má to k pravdě přece jen poněkud blíž. Faktem ovšem je, že tahle ulice představuje nejhorší zapadákov uprostřed White City, které je proslulé prakticky pouze přítomností centrály televize BBC.

Duncanův dům se nachází na konci ulice. Podél boku domu vede úzká ulička, která ústí do malé vydlážděné zahrádky. Jez prochází uličkou a natáčí se bokem, aby se protáhl kolem páru popelnic.

Prohlíží si dům zezadu. Jedny zamčené prosklené dveře na verandu. Dvě zavřená okna v prvním patře. Jeden plastikový okap. Jez za něj tahá a okap se mu ohýbá v ruce. Tohle ho neunese.

Potřeboval by Redovy univerzální klíče, ale pochopitelně o ně Reda nepožádal. Do Duncanova domu nesmí. Tak zněla dohoda.

Správně by teď měl zavolat Redovi a sdělit mu, že sem má poslat pozorovací skupinu. Jenže jestli budou čekat, až se Duncan vrátí, mohli by taky čekat celé dny. Třeba odjel někam na Vánoce.

Jez se dívá na dveře od verandy.

Ale co, myslí si. Změňme trochu pravidla. Předložím jim výsledek a účel pak bude světit prostředky.

Dveře na verandu se dají snadno otevřít. Zámek je zabudovaný do kliky, takže se dá zevnitř zamknout bez klíče. Stačí zevnitř otočit klikou a dveře se otevřou. To znamená, že Jez musí pouze rozbít skleněnou tabulku a otočit klikou dolů, a je uvnitř.

Chce už to dokončit.

Odchází k autu a otevírá kufr. Odhrnuje kobereček, otevírá prostor s rezervním kolem, odšroubovává vzpěru, která drží kolo ve stabilní poloze, a zavírá kufr.

Vrací se do uličky a do Duncanovy zahrady.

Dvě rychlá klepnutí vzpěrou a ve skle kolem zámku dveří se objevuje pavučina prasklin. Jez si přetahuje přes ruku rukáv a vytloukává do skla otvor pro paži. Střepy cinkavě dopadají na linoleum uvnitř.

Jez strká ruku do skla, otáčí klikou a tlačí do dveří. Dveře se hladce otevírají na dobře promazaných pantech.

Jez opatrně překračuje střepy na podlaze a tiše prochází kuchyní.

Dům není příliš velký, takže Ježovi netrvá ani deset minut, aby prošel všechny místnosti.

Nikde v domě není nepořádek. Všechno je úhledně uklizeno. Duncan musel někam odjet.

Jez si připadá jako zloděj. Prohrabuje se někomu v životě, aniž by o tom dotyčný věděl. Prohlíží poličky na knihy, otevírá kredence. Má moc si vybrat, co si vezme a co v domě ponechá.

Neustále poslouchá zvuky, které by mu prozradily, že se Duncan náhle vrátil. Teď už ví, proč si zloději tak často nadělají do kalhot.

Strach a hnus ve White City.

Jez už prošel všechny místnosti a viděl, co potřeboval. Teď postává v kuchyni u vybité tabulky dveří a vytáčí na mobilním telefonu Redovo číslo.

„Metcalfe.“

„To jsem já.“

„Kde jsi?“

„V Duncanově domě.“

„V jeho domě? Jak ses tam, sakra, dostal?“

„Přes dveře na verandu.“

„Ony byly otevřené?“

„Teď už jsou.“

„Jezi, ty seš ale idiot. Říkal jsem ti, že nemáš chodit dovnitř.“

„Rede. Žádný strach. Máme ho.“

„Cože?“

„Máme ho. U něj doma se to jen hemží důkazy. Doslova hemží. Určitě je to on. Duncan je Stříbrný jazyk.“

105

Pracují tiše a rychle. Z ulice před Duncanovým domem nejsou vidět absolutně žádné známky horečné aktivity, jež právě probíhá uvnitř. Žádná policejní auta s oranžovými a modrými majáčky. Žádné praskání vysílaček s naléhavými hlasy. Žádné vrnění helikoptér nad hlavou. Nic, co by Duncana upozornilo, že něco není v pořádku, až se bude vracet domů. Vejde do domu předními dveřmi a oni ho dopadnou.

Policejní údržbář přijel zasklít tabulku ve dveřích a Kate odjela opatřit soudní příkaz k prohlídce se zpětným datem.

Ve skříni pod schodištěm nacházejí vražedné zbraně. Všechny jsou zabaleny v plastikovém pytli a uschovány za hromadou krabic na ovoce, které přetékají nejrůznějšími drobnostmi. Je tu celkem sedm různých zbraní dřevěná tyč, kterou byl ubit James Cunningham, meč, kterým byl popraven James Buxton, nůž, kterým byl stažen z kůže Bart Miller, mačeta, kterou byl rozsekán Matthew Fox, chirurgická pila, která rozřezala Simona Barkera vejpůl, baseballová pálka, který vymlátila duši z Jude Hardcastlea a nakonec kopí, které právě předchozí noci připíchlo Thomase Fairweathera k posteli. Všechny zbraně jsou pečlivě vyčištěné, i když dřevěné nástroje Duncanovu drhnutí do jisté míry odolaly mezi dřevěnými vlákny na tyči a baseballové pálce se stále rýsují krvavé skvrnky.

Na policích v obývacím pokoji nacházejí Red s Jezem dvě knihy s podtrhnutými pasážemi. První knihou je bible pasáže v evangeliích, které se týkají vyvolení apoštolů, Petrova zapření nebo nevěřícího Tomáše, jsou podtrhnuté podle pravítka červeným kuličkovým perem. Druhou knihou je Slovník svatých stejné vydání, jaké Red zakoupil po objevení mrtvol Simona Barkera a Jude Hardcastlea. U jedenácti položek jsou na okraji stránky napsány stejným červeným perem poznámky. Pouze jediná položka řádek se svatým Janem zatím zůstává neoznačená.

V jednom ze šuplíků v Duncanově ložnici nacházejí výtisk časopisu Sunday Times. Stránky jsou poseté otvory, kde někdo vystřihl z textu písmena či celá slova.

Jedinými věcmi, které dosud nenašli, tak zůstávají jazyky mrtvých mužů, zbývající stříbrné lžičky a nástroj, který by byl tak malý a tak ostrý, aby se jím daly vyřezávat jazyky.

„Musel si to všechno vzít s sebou,“ říká Jez. „Což naznačuje, že se sem nevrátí dříve než po vraždě apoštola Jana, to znamená sedmadvacátého. Takže nám zbývá šest dní.“

Red přitakává. V myšlenkách je teď daleko odtud.

Osm měsíců. Osm měsíců nepolevujícího pocitu prohry, protože nedokázal těm zločinům zabránit. Osm měsíců, během nichž jeho dlouho zanedbávané manželství praskalo ve švech a nakonec se roztrhlo. A to vše kvůli člověku, kterému věřil. Kvůli člověku, kterého si vybral osobně vybral do svého týmu. Kvůli člověku, který tuto důvěru nejen vmetl Redovi do tváře, ale obrátil ji naruby a využil ji ke svým vlastním cílům. Duncan byl již od prvopočátku členem vyšetřovacího týmu. Po celou dobu věděl, jakým směrem se vyšetřování ubírá. A v kteroukoliv dobu, kdy se příliš přiblížili k cíli, je dokázal svést ze správné cesty nebo je popostrčit dále od pravdy.

A pak, když Red přesto dokázal odhalit pachatelův systém, obrátil se Duncan v návalu zlosti na News of the World a prodal jim ten příběh. Svůj příběh.

Až na to, že to nejlepší si nechal pro sebe. Neřekl, že práskač je zároveň pachatelem. Člověk, který stál zcela mimo podezření a který si v důsledku toho myslel, že stojí nad zákonem.

Red touží po odpoledni o samotě s Duncanem, po jediném odpoledni v místnosti bez oken a beze svědků. Nechce ani tak vědět, proč to Duncan udělal, ale spíše jak se mu podařilo vést tak zničující dvojí život, aniž by se to kdokoliv dozvěděl. Čtyřčlenný tým a jeden člen v sobě nese tajemství tak elementárně důležité pro samotnou existenci týmu, že se tomu téměř nechce věřit.

Co jsi to za člověka, Duncane, když jen přihlížíš, jak šmátráme ve tmě, a nedáš najevo ani špetku slitování?

A teď, když Red tohle všechno zjistil, připoutá Duncana k židli a vymlátí z něj duši. Tady nepůjde o porozumění nebo objasnění. Tady půjde o mstu, ryzí a prvotní mstu.

Red se každé ráno probouzí a vrávorá na okraji útesu své vlastní příčetnosti.

A přesto Red nestráví s Duncanem o samotě ani minutu, natož celé odpoledne. Možná se mu dostane odpovědí na otázky, ale nedostane se mu satisfakce v podobě fyzického vybití. Vždycky s ním bude v místnosti ještě někdo další, jen tak pro jistotu.

Red se otáčí na podpatku a vychází na verandu.

106

„Nepůjdem s tím na veřejnost. To je moje poslední slovo.“

„Jenže tentokrát je to něco jiného/’ říká Jez. „Předtím jsme neznali jméno. Když jsme tehdy pátrali po příslušníkovi policie s neznámým jménem i podobou, tak tvoje argumenty, že nepřipustíš ohrožení dobrého jména policie, dávaly jasný smysl. Chápu, že jsi nemohl jít a rozhlašovat: Jestli se vám u dveří objeví policajt, nevěřte mu.‘ Ale teď je to něco jiného. Zveřejníme konkrétní fotografii konkrétní osoby. Skutečnost, že je to shodou okolností policista, tady nehraje roli. Nemá to absolutně nic společného s reputací metropolitní policie. Je to prostě obyčejné pátrání po vrahovi. ‚Tohle je Duncan Warren, který je hledán pro vraždu. Pokud víte, kde se zdržuje, nebo jste ho někde viděli, ohlaste to, prosím, policii. V žádném případě k němu nepřistupujte sami.‘ Všechny obvyklé fráze. Teď už nemáme důvod držet to pod pokličkou, Rede.“

„Ale ano, máme.“

„A jaký? Tak mi ho řekni.“

„Já Duncana chci. Chci ho mít živého a chci ho vidět ve vazbě. A nehodlám udělat nic, co by to mohlo ohrozit. Nic. Nechci, aby věděl, že ho vůbec podezříváme. Chci, aby se to poprvé dozvěděl až ve chvíli, kdy bude ležet ksichtem k zemi a já mu budu předčítat práva.“

„Stavíš se k tomu moc osobně, Rede,“ říká Kate. „To si piš, že jo. A překvapuje mě, že vy ne. V posledních osmi měsících vám moc život nezpříjemňoval, nebo ano?“

„O to tu nejde.“

„Ne. O to tu jde. O to tu zatraceně jde.“

„A co další oběť? Za necelý týden je svatého Jana a my jsme ještě ani nezačali varovat lidi.“

„A taky nebudeme.“

„Cože?“

„Dívej se na to takhle, Kate: strávili jsme celé týdny varováním rybářů jménem Andrew a architektů jménem Thomas, že v tu a tu noc jim může hrozit nebezpečí. A on je přesto dostal. Dokonce dvakrát. A i kdyby to bylo patnáctkrát nebo dvacetkrát, stejně by je dostal. V případě Andrewů a Thomasů jsme měli docela omezené pole působnosti. Ale víš, jaká jsou kritéria tentokrát? Má jít o člověka jménem John, který se zabývá psaním nebo výrobou knih. Uvědomuješ si vůbec, jak jsou tyhle parametry široké? Může jít o spisovatele, novináře, vydavatele, literární agenty, knihtiskaře a dokonce i o výrobce papíru. Může jít o autory trháků, které se prodávají po milionech, a může jít o profesory, kteří píšou obskurní technické manuály. Může jít o vydavatele The Times a taky může jít o dopisovatele časopisu Pozinkování ponorem. Stačí ti to?“

„Já…“

„A navíc ani nevíme, jak to má Stříbrný jazyk tentokrát provést. Nezapomeň, že apoštol Jan zemřel přirozenou smrtí. Byl to jediný z apoštolů, který nezemřel jako mučedník. Takže například ani netuším, jak se náš přítel Mesiáš vyrovná s tímhle drobným logickým rozporem. Můžeme lidi varovat, jak chceme, ale výsledek bude stejný jako předtím to znamená nulový. Zveřejněním dosáhneme jen toho, že se nám Duncan bude hůře chytat. Jestli chcete, aby se úplně zakopal, tak zveřejněte jeho fotku v pátracích relacích a sledujte, co se stane. Vlastně ani nevíme, kde teď vůbec je. Jezi, podařilo se ti spojit se s Helen?“

„Nechal jsem jí vzkaz na záznamníku.“

„Zkus jí zavolat znovu.“

„Právě jsem jí volal.“

„Tak to zkus znovu. Teď hned.“

Jez zvedá telefon a vytáčí Helenino číslo.

„Zase záznamník,“ říká a pokládá sluchátko. Kate rekapituluje svou při s Redem.

„Nechce se mi věřit, že říkáš takovou věc, Rede. V podstatě Duncana necháváš, aby si Johna vzal.“

„Ne, nenechávám. Jen jsem si ze dvou špatných možností vybral méně špatnou.“

„Jako bys říkal, že jedna vražda navíc už nehraje roli.“

„Ne, to neříkám. Samozřejmě nebudeme jen čekat se založenýma rukama, až k té vraždě dojde. Myslíš, že si přeju, aby měl další zářez na pažbě? Balamutil nás už dost dlouho. Jenže si nemůžeme dovolit dát veřejnosti na Duncana tip. Nemáme zájem na nějakém veřejném honu na čarodějnice. To jsem chtěl říct.“

„Myslím, že tenhle argument neobstojí.“

„Kate, mně by mohlo být úplně jedno, co si myslíš. Prostě to tak uděláme. Jestli chceš svoje připomínky zaprotokolovat…“

„To teda chci.“

„…tak je považuj za zaprotokolované. A nezapomeň, kde končí tvoje zodpovědnost, Kate. Jestli to zvorám, milerád to vezmu na sebe. Ale nemůžu přijmout zodpovědnost za něco, s čím sám vnitřně nesouhlasím.“

„Jez s tebou taky nesouhlasí. Co když budeme hlasovat?“

„Tohle není žádná posraná demokracie, Kate. I když mě vy dva přehlasujete, stejně uděláme, co řeknu já.“

„Takže nás nehodláš poslouchat?“

„Já vás poslouchám stále, Kate. Při celé operaci nebyla jediná chvíle, kdy bych tebe nebo Jeze neposlouchal. Ale to, že vás poslouchám, ještě neznamená, že s vámi musím souhlasit.“

„Má pravdu, Kate,“ říká Jez.

„Nemá.“

„Ale má. Musíme to dokončit. Musíme dopadnout Duncana. Ať to stojí, co to stojí.“

„Já nevěřím svým uším, Jezi. Před dvěma minutami jsi ještě tvrdil, že to máme zveřejnit.“

Ježovi zvoní telefon. Jez zvedá ruku, aby přerušil Kate, a bere do ruky sluchátko.

„Clifton… A, ahoj, Helen, díky, že ses ozvala… Ne, vůbec ne… Jen jsem chtěl vědět, jestli náhodou nevíš, kde je Duncan… Ne, potřebuji s ním o něčem mluvit… Ano, přesně tak, o nějakých nezajímavých policejních záležitostech… Vážně? A ty nevíš, kam odjel…? Vůbec nic nevíš…? Ne, nepředpokládám, že by se ti svěřoval, to vůbec ne… A nemáš tušení, kdy by se mohl vrátit…? Jasněže ano.., Takže na Nový rok…? Mockrát díky… Poslyš, nevadilo by ti, kdybychom tě s kolegy přijeli večer navštívit? Potrvá to jen pár minut… Radši bych ti to vysvětlil až u vás… Jestli ti to vyhovuje, můžeme přijet hned… Ne, ne, to je v pořádku… Připomeneš mi adresu…? Jasně. Takže asi za půl hodiny. Zatím ahoj.“ Jez pokládá sluchátko.

„Helen říká, že Duncan odjel někam na Vánoce. Vůbec neví kam, dokonce ani do které části země, natož aby na něj měla nějaký kontakt. Moc lásky mezi nimi nezůstalo, jak jistě víte. Neví přesně, kdy se Duncan hodlá vrátit, ale ví, že to bude před Novým rokem.“

„Jak to?“

„Protože má na ten víkend Sama. Vyzvedne si ho na Nový rok večer. To je pátek.“

„On si Sama vyzvedává z Helenina domu?“ ptá se Red.

„Jo.“

„Určitě?“

„Určitě.“

Red zatíná ruku v pěst.

„A máme ho. Můžeme ho sebrat tam.“

„Říkal jsem Helen, že za ní přijedeme.“

Red už si obléká kabát.

„To je skvělé. Tak jedem.“

„Počkejte,“ říká Kate. „Duncan se má vrátit až na Nový rok? Jenže John by měl být zavražděn 27. prosince. To je prakticky týden předtím, než se Duncan vrátí. To ho klidně necháte vraždit?“

Red si vyhrnuje límec kabátu a zastrkává si do něj šálu.

„Tohle už jsme probírali, Kate. Známe dobu a místo, kde Duncan určitě bude. A všichni ho známe natolik dobře, abychom měli jistotu, že jediná věc, kterou určitě nezmešká, je jeho víkend se Samem. Bude tam, jako že se jmenuju Metcalfe. Tam ho v případě potřeby dopadneme. A já jen doufám, že mezitím nebudeme muset obětovat dalšího člověka. Spokojená? Jestli se ti to nelíbí…“

„…je mi líto,“ dokončuje Jez za Reda větu.

107

Red už má kuchyní po krk. Jeho den začal v kuchyni Thomase Fairweathera, kde se malý Tim při pohledu na zkrvaveného Lubeszkiho málem ukřičel k smrti, a končí v kuchyni u Helen, kde Jez, Kate i Helen popíjejí čaj, zatímco on spřádá past na jejího bývalého muže.

„Duncan nikdy nechodí dovnitř, když si vyzvedává Sama,“ říká Helen. „Dorazí v šest hodin na minutu přesně a já se Samem už na něj čekáme na ulici.“

„On nikdy nechodí dovnitř?“ ptá se Red. „Ani na čaj, ani na záchod?“

„Nikdy. Já ho tady nechci a myslím, že ani on o to zrovna nemá zájem. Tohle je Andyho dům, víte? A Duncan s ním příliš nevychází. Stejně jako se mnou. Nebýt Sama, vůbec bychom se nevídali.“

„Vystupuje Duncan z auta, když přijede?“

„To ano. Vždycky spolu prohodíme pár slov na chodníku.“

„Hlavně o Samovi, že?“

„Ne. Výhradně o Samovi.“

„Takže kdybyste na něj se Samem v době jeho příjezdu nečekala, považoval by to za zvláštní?“

„Ano. Řekla bych, že ano.“

„Jistě. To ovšem situaci poněkud komplikuje.“

„Proč?“

„Protože to znamená, že budeme muset dopadnout Duncana venku.“

„Dopadnout? Myslela jsem, že s ním chcete mluvit o nějakých ‚nezajímavých policejních záležitostech‘.“

Zatraceně. Red zapomněl, že Jez použil tohoto výrazu, aby Helen v telefonu uklidnil. Teď už je pozdě. Musí s pravdou ven.

„Éh…, ne tak docela. Myslím, že ti raději řeknu pravdu, Helen. Stejně by ses ji brzy dozvěděla. Předpokládám, že jsi četla v novinách o ‚apoštolském vrahovi‘, že?“

„Samozřejmě. Kdo by nečetl?“

„No a my si myslíme, že tím vrahem je Duncan.“

Helen padá čelist. Není asi žádná legrace, když vám řeknou, že váš exmanžel je zřejmě nejhledanější muž v zemi, přestože ho jinak k smrti nenávidíte.

„Myslíte?“ ptá se Helen nevěřícně.

„Ne. Jsme si jistí. Tedy, na devětadevadesát procent.“

„Jak to?“

„Vím, že je pro tebe strašně těžké slyšet něco takového, Helen, ale našli jsme u něj doma vražedné zbraně a máme důkaz, že zakoupil stři… určité předměty, které se nalezly u zavražděných.“

„Ježíšikriste.“

„Přesně za tuto postavu se Duncan považuje.“

Helen vstává od stolu a přechází ke dřezu, kde si stříká na obličej studenou vodu. Nechávají ji, ať se trochu sebere. Helen se několikrát zhluboka nadechuje a vrací se ke stolu.

„A vy chcete Duncana dopadnout, až si přijede pro Sama?“ ptá se.

„Jinak nevíme, kde se zdržuje. Pátráme po něm, ale tohle je jediné místo, kde ho určitě zastihneme.“

„Ale… nepokusí se mi ublížit, že ne? Nebo Samovi?“

Nebo Samovi? Spěšný dovětek. Dvě slova, která jim o Helen Rowntreeové vypovídají více, než by jí bylo libo. Napřed já. Mé dítě až pak.

„Ne. To vůbec ne. Naopak se stalo ale tohle jsem ti jako neřekl , že na místě jedné z vražd bylo dítě a Duncan se ho ani nedotkl. A taky se s pár lidmi málem potkal. Se snoubenkami a sourozenci obětí, kteří mohli být klidně na místě činu, když tam Duncan řádil. On zabíjí jen lidi, kteří zapadají do jeho velkolepého plánu. Vlastně vraždí jen apoštoly. Myslíme si, že cokoliv jiného by…, jak jsi to říkal, Jezi?“

„Poskvrnilo čistotu jeho mistrovského díla.“

„Přesně tak.“

„A kolik lidí už zabil?“ ptá se Helen.

Red zvažuje, zda jí má říct celou pravdu, a pak dospívá k názoru, že musí. „Zatím deset.“

„Deset? Myslela jsem, že jich je sedm.“

„Já vím. Ale poslední tři vraždy se nám podařilo udržet v tajnosti. To zveřejnění nám opravdu nepomohlo. Teprve když jsme setřásli média, začalo se nám dařit více.“

„Tři další vraždy to mi zrovna nepřipadá jako grandiózní úspěch.“

„Možná ne. Ale alespoň už víme, kdo to udělal a je absolutně nezbytné, aby se Duncan nedozvěděl, že to víme. Takže kdyby ti volal nebo se pokoušel tě kontaktovat…“

„Rede, to spíš Duncan poletí na Měsíc, než aby se mě pokoušel kontaktovat. Jak říkám, nebýt Sama, vůbec bychom se nevídali. Volá mi jen tehdy, když si potřebuje ověřit, jestli určený termín platí. A protože jsme se už na Novém roce domluvili, určitě mi do té doby nebude volat.“

Red zvedá ruce.

„Dobře. Ale je naprosto nevyhnutelné, aby ses o tom nezmiňovala vůbec nikomu.“

„Myslíš, že mám zájem, aby ten člověk chodil po ulici třeba jen o minutu déle, než je nezbytně nutné?“

„To určitě ne. Ale když říkám ‚vůbec nikomu‘, myslím tím vůbec nikomu. Ani živé duši. Ani Andymu, a především ne Samovi.“

„Ale jim to říct musím. Pokud chcete při dopadení využít Andyho dům, tak mu to říct musím.“

„Prosím tě, Helen. Čím méně lidí to bude vědět, tím menší je pravděpodobnost, že to dopadne špatně. To nijak nesouvisí s tím, nakolik tomu či onomu člověku věříš. My se jen snažíme minimalizovat riziko.“

„Takže co hodláte dělat?“

„Chci, abys na Nový rok v šest hodin večer čekala se Samem na Duncana jako obvykle. Po celém okolí budeme mít rozmístěny policisty v civilu a policejní ostřelovače. Všichni budou budto v přestrojení, nebo z dohledu. Žádného z nich neuvidíte vy dva, ani Duncan. Duncan sem přijede, aby si vyzvedl Sama. A jakmile vystoupí z auta a vyrazí směrem k vám, zničehonic se před ním zjeví zhruba dvanáct ozbrojených policistů.“

„A to je všechno?“

„To je všechno.“

„Ale co když se zmocní Sama nebo mě? Mohl by nás použít jako… jak se tomu říká, jako ve válce v Perském zálivu?“

„Lidské štíty,“ doplňuje Jez.

„Přesně tak. Jako lidské štíty. Mohl by nás vzít jako rukojmí a nastrčit nás do palebné linie.“

„Helen, náš zásahový tým je nejlepší v zemi a možná v celé Evropě. Takové situace nacvičují každý den.“

„Řeknu vám, že být rukojmí mi nejde zrovna pod nos.“

„Na nic takového nedojde. Pokud Duncan učiní směrem k tobě nebo Samovi jakýkoliv pohyb, bude zneškodněn ranou do nohy. Ranou, která ho nezabije, ale dostatečně vážně poraní.“

„Je ta vaše jednotka vycvičená i na operace s rukojmími?“

„Ano, samozřejmě, že je. Ale jak jsem už řekl, k ničemu takovému nedojde. Slibuji ti to. Budeme mít obrovskou přesilu, a navíc Duncana naprosto překvapíme. Nebude mít šanci.“

„A nedá se to udělat nějak jinak?“

„Ne. Tedy pokud ho do té doby nenajdeme. Kdybychom ho objevili, nemuseli bychom vás do toho zatahovat.“

„Tak proč ho nehledáte?“

„Protože nechceme riskovat ani sebemenší možnost, že Duncan zjistí, že po něm jdeme. Tohle je naše nejlepší šance, Helen. Známe dobu i místo.“

„A co riziko pro mě a Sama?“

„Kdybych si jen na vteřinu myslel, že riziko pro vás dva je větší než nekonečně malé, nikdy bych tuto operaci neschválil.“

„Víš to jistě?“

„Čestné slovo, že ti hrozí větší nebezpečí, když přecházíš přes cestu.“

Stejně jako měli Andrew Turner a Thomas Fairweather větší pravděpodobnost, že vyhrají v loterii, než že je zabije Stříbrný jazyk.

Helen se na Reda odměřeně dívá. „Je to jediná možnost?“

„Ano.“

„A víte jistě, že je to Duncan?“

„Ano.“

„Tak dobře. Udělám to.“

108

PRVNÍ SVÁTEK VÁNOČNÍ 1998

Red sedí na konci lavice v přední části kostela.

Vedle něj sedí rodina, tradiční seskupení v tento nejtradičnější den. Rodiče vypadají na pětatřicátníky, zatímco dětem chlapci a dívce zřejmě ještě nebylo deset. Děti si cosi vzrušeně špitají. Matka se k nim naklání, aby je utišila, a omluvně se usmívá na Reda. Red opětuje úsměv a gestem ukazuje, že to je v pořádku.

Jenže to není v pořádku. Nejde samozřejmě o děti samotné, nýbrž o fakt, že mu připomínají synovce Thomase Fairweathera. Malého Tima, který na nikoho nepromluvil ani slovo od doby, kdy před čtyřmi dny křičel při pohledu na Lubeszkiho jako raněné zvíře. Teď odjel s rodiči na Vánoce, ale Red zařídil, aby ho ihned po návratu prohlédl nejlepší dětský psychiatr na seznamu Scotland Yardu.

V kostele je zima. Red má na sobě kabát, ale docela rád by se k někomu přitulil. Nejlépe k Susan. K předběžně dohodnuté skleničce samozřejmě nikdy nedošlo a Redovu nabídku vrátit se domů a strávit s ním Vánoce Susan odmítla. Ještě teď mu ten rozhovor zní v uších: on mluví romanticky, ona prakticky.

„Je to jen na jeden den, Susan. Vzpomeň si, jak jsme si to loni ve dvou krásně užili. Jak jsme rozbalovali dárky, lehce se opili a hihňali se jako dva školáci.“

„To je právě to, Rede. Ze je to jen jeden den v roce, který nemá nic společného s realitou. V ten den se svět přestane nesmyslně honit a my můžeme zapomenout na starosti a strasti každodenního života. A tak jen sedíme, rochníme se v nostalgických vzpomínkách, jak nádherný byl loňský rok, a nakonec sami sebe přesvědčujeme, že všechno je vlastně v nejlepším pořádku. Jenže když tohle přesvědčení vystavíme první zkoušce, rozpadne se jako domeček z karet a je to pak horší než předtím.“

A tak se Red dnes ráno vzbudil s tupou bolestí, která postihuje všechny, kteří tráví Vánoce o samotě, naložil se do horké vany a sledoval, jak se jeho slzy mísí s kouřící vodou. Stačilo jen strčit hlavu pod hladinu a prudce se nadechnout, aby to všechno rázem ukončil tady a teď.

Red neřekl Susan o Duncanovi, protože nechce zatahovat do operace osobní hlediska. Susan mu řekla, že se vrátí a o všem si s ním pohovoří, až dopadnou pachatele. A pokud je odměnou za trpělivé vyčkávání, až budou mít vraha ve vazbě, Susanin návrat, Red to ještě týden vydrží.

Farářův hlas mu přerušuje myšlenky.

„Modleme se.“

Red se předklání, ale nekleká si. Z klečení mu trnou nohy.

Copak asi děláš, Duncane, právě v tento den? Co dělá člověk, který věří, že je Mesiáš, v den, kdy celý křesťanský svět oslavuje narození jeho předchůdce? Sel jsi do kostela? Sedíš bezejmenný v bezejmenném davu, který naprosto netuší, že se v jeho řadách nachází člověk, jenž ve jménu jeho náboženství zabil deset lidí? Nebo jsi úplně sám a připravuješ se na zabití posledních dvou apoštolů?

Úplně sám. Jako Red.

Farář čte z modlitební knížky v melodickém popěvku.

„Přijmi naši chválu, Otče na nebesích, skrze svého Syna našeho Spasitele Ježíše Krista, neboť i my následujeme jeho příkladu a posloucháme jeho příkazy. Dovol nám, aby z moci tvého Ducha svatého tyto dary chleba a vína mohly sloužiti nám co jeho tělo a krev. Toho, jenž ve stejnou noc, kdy byl zrazen, vzal chléb a vzdal ti díky; rozlomil chléb a předal ho učedníkům se slovy: ‚Toto jest mé tělo, které se za vás vydává. To čiňte na mou památku.‘ Stejným způsobem vzal po večeři kalich a vzdal ti díky; podal kalich učedníkům se slovy: ‚Pijte z něho všichni. Neboť toto jest má krev, která zpečeťuje smlouvu a prolévá se za mnohé na odpuštění hříchů. To čiňte na mou památku.“

Sbor věřících tiše mumlá odpověď.

Red nedává pozor. Znovu si pročítá předchozí pasáž.

Dovol nám, aby z moci tvého Ducha svatého tyto dary chleba a vína mohly sloužiti nám co jeho tělo a krev. To čiňte na mou památku.

Pro Reda je náhle velmi důležité, aby přijal oltářní svátost. Nikdy nebyl nijak zvlášť nábožný, ale teď je všechno jinak. Venku řádí falešný Mesiáš.

Nejprve přijímají svátost členové pěveckého sboru, aby mohli během všeobecného přijímání zpívat chorály. A pak přicházejí na řadu věřící nejprve ti, kteří sedí vepředu. Fronta se váhavě sune vpřed a u oltáře se rozšiřuje jako řeka ústící do moře. Duchovní se pohybují tam a zpátky, vkládají hostie do dlaní věřících a kalich do úst za ústy, přičemž ho pokaždé otírají.

Red si nachází místo přímo uprostřed oltářního zábradlí a natahuje ruce. Farář kolem něj prochází a tiskne mu do dlaní hostii.

„Tělo Kristovo.“

Red bere hostii, strká si ji do úst a začíná žvýkat. Hostie je zprvu nevýrazná, ale pak Red náhle cítí na jazyku chuť. Několik lidí si hostii schovává, aby ji namočilo do mešního vína, takže nebudou muset pít přímo z kalichu. Farář znovu prochází kolem.

„Krev Kristova.“

Red natahuje ruku, přidržuje kalich, aby se netřásl, a pomalu usrkává. Několik vteřin setrvává u oltáře a oči má zavřené v modlitbě.

Prosím tě, Bože, myslí si. Prosím, ať ho dopadneme.

109

PONDĚLÍ 28. PROSINCE 1998

Red si dává ruce za hlavu a nenucené oznamuje tu zprávu. „Dostal posledního.“

„Koho?“ ptá se Kate. „Kde?“ ptá se Jez.

„John Macdonald, spisovatel a novinář. Nalezen včera asi o půl páté odpoledne. Všechny obvyklé znaky: vyříznutý jazyk, stříbrná lžička v ústech, svlečený do slipů.“

„Proč jsi nám nezavolal?“ vyzvídá Jez.

„Nemělo to smysl.“

„Jak to myslíš, ‚nemělo to smysl‘?“ obořuje se Kate. „Nech toho, Rede. Mohli jsme alespoň nechat kolovat Duncanovu fotku s upozorněním, aby…“

„Kate. K ničemu by to nebylo.“

„…aby si na toho člověka dávali pozor. Pak mohl mít ten John Macdonald naději.“

„Ne. Nemohl.“

„To se ti lehko řekne. Připadá mi, že si Duncana představuješ jako nějakého nepřemožitelného superpsychopata, který je imunní vůči všemu, co řekneme a uděláme. Ale on jím není, Rede. Prostě jím není.“

„Kate. V tomhle případě jsme nemohli vůbec nic dělat.“

„Jak si můžeš být tak jistý?“

„Protože John Macdonald zemřel před dvěma lety.“

„Před dvěma letyl Říkal jsi přece, že byl zabit včera.“

„Ne. Říkal jsem, že jeho tělo nalezli včera. Zemřel 27. prosince 1996. Zemřel, tedy nikoliv ‚byl zabit‘. Zemřel přirozenou smrtí ve věku sedmdesáti osmi let. A včera, u příležitosti druhého výročí jeho smrti, se jeho tělo našlo na střeše mauzolea na hřbitově v Highgate.“

„Duncan to tělo vykopal z hrobu?“

„Bylo to mauzoleum. Stačilo odvalit kámen.“ I po deseti vraždách mají některé věci schopnost šokovat. Vytahování a znesvěcování dávno mrtvých těl k takovým věcem patří. „Kdo to tělo našel?“ ptá se Jez.

„Podle všeho jeden z hrobníků. Vracel se z pohřbu a všiml si ho.“

„A nikdo na hřbitově nic nebo nikoho neviděl?“

„Ne.“

Jez vraští obočí.

„Ale jestli byl ten John Macdonald dva roky mrtvý, musela z něj zbýt jen kostra.“

„Za normálních okolností ano. Jenže byl balzamován.“

„Panebože.“

„Balzamovač mu vyňal některé životně důležité orgány, ale jazyk mu nechal na místě.“

„Až do včerejška.“

„Ano. Až do včerejška.“

„Takže teď máme všech jedenáct svatých?“

„Jo. Tedy pokud nám něco neuniklo.“

„Takže je po všem? On teď prostě přestane?“

„A co jiného by měl dělat? Všechny svaté už přece dostal.“

Do operační místnosti vchází pošťák a tlačí před sebou vozík. Vytahuje svazek dopisů stažený gumičkou, pokládá ho Redovi na stůl a odchází z místnosti.

Red sundává gumičku z hromádky a bere do ruky otevírač dopisů. Pošťák se znovu vrací a v ruce drží vypolštářovaný hnědý balíček.

„Promiňte, pane. Zapomněl jsem na tohle. Nešlo to už stáhnout gumičkou.“

Red přebírá balíček. Je poměrně těžký. Redovo jméno a adresa jsou poskládány z písmen vystřižených z novin a přelepených průhlednou lepicí páskou. Red si okamžitě vybavuje výtisk Sunday Times v Duncanově ložnici stránky poseté dírami v místech, kde byla z textu vystřižena písmena.

Dívá se na pošťáka.

„Počkejte. Prošlo to kontrolou?“

„Ano, pane. Vizuální i rentgenem. Pyrotechnici tvrdí, že je to bezpečné.“

„Dobře. Děkuji.“

Pošťák odchází. Red obrací obálku v rukou. Nikde nečouhají žádné dráty. Žádné mastné skvrny v místech, kde by se mohla potit výbušnina. Red si přikládá balíček k nosu a čichá k němu. Žádný zápach mandlí nebo marcipánu.

Jestli pyrotechnici tvrdí, že je to v pořádku, tak to tak asi bude, usuzuje Red. Obrací balíček zpátky a dívá se na razítko. Londýn SW1, 23Pro1998. SW1 je kód Westminsteru. A do Westminsteru spadá i Scotland Yard.

Duncan se musel nacházet v okruhu jednoho kilometru, aby mohl balíček odeslat, a oni o tom neměli ani potuchy.

Red přejíždí prsty po povrchu balíčku. Pod pěnovou vrstvou obalu cítí tři tvrdé válečky. Každý z nich je několik centimetrů dlouhý.

Kate s Jezem ho upřeně sledují. „Co je to?“ ptá se Jez.

„Nemám tušení. Ale znám jeden způsob, jak to zjistit.“

Red bere otevírač dopisů a prořezává jeden konec balíčku. Strká dovnitř prsty a naráží na hrubý papír, pod kterým je cosi tvrdého. Jeden z válečků. Asi je zabalen do papíru.

Red pozorně prohmatává váleček. Není hladký, ale v pravidelných intervalech vroubkovaný. Záhada na záhadu.

Redovy prsty pronikají hlouběji do balíčku a nacházejí zbylé dva válečky. A pak Red vytahuje všechny tři válečky najednou.

Mince.

Tři hromádky po deseti mincích, zabalené v bankovním papíru. Tři válečky různého tvaru a velikosti.

Red roztrhává papír všech tří válečků. Mince se vysypávají na stůl.

Deset desetipencí. Deset dvacetipencí. Deset padesátipencí. Třicet stříbrných.

110

Red zírá na mince na stole před sebou.

„Tehdy šel jeden ze Dvanácti, jménem Jidáš Iškariotský, k velekněžím a řekl: ‚Co mi dáte? Já vám ho zradím.‘ Oni mu určili třicet stříbrných.“

Bušení v hlavě.

Red zavírá oči a tiskne si pěsti ke spánkům. Chce se mu zvracet. Znovu otevírá oči. Mince tam stále jsou.

Jedenáct svatých a jeden další. Nejproslulejší zrádce v dějinách lidstva.

Ano, přijal jsem peníze od Richarda Logana. Ale kvůli tomu jsem Erika neudal. Udal jsem ho, protože jsem to pokládal za správné. Vyhrál jsem bitvu se svým svědomím a ztratil jsem při ní bratra. Přijal jsem Loganovy peníze, ale ty přece nebyly špinavé. A navíc jsem se jich vzdal.

Filip oběšen a Jakub ubit a Petr ukřižován a Jakub sťat a Bartoloměj stažen z kůže a Matouš rozsekán a Simon rozřezán a Juda ubit a Ondřej ukřižován a Tomáš proboden a Jan znesvěcen.

A já jsem další na řadě.

Red se nikdy předtím necítil doběla rozpálený strachem. Mnohokrát stál na místě vraždy a představoval si, co musely oběti prožívat ve chvíli, kdy jim poprvé došlo, že zemřou. Přemýšlel, jak se s tímto vědomím vyrovnaly nebo zda se s ním vůbec vyrovnaly. Ale nikdy na vlastní kůži necítil čirou hrůzu z tohoto vědomí. Až teď.

Koutkem oka vidí nějaký pohyb. Kdosi vchází do místnosti.

Je to Duncan, který se zjevil z černočerné tmy Redovy duše a zhmotnil se v prostoru.

Ne, to není Duncan. Je to jedna z psycholožek. Drobná žena, nikoliv muž Duncanovy velikosti. Musela si vybrat zrovna tuto chvíli.

Red spíše cítí, než vidí, jak ji Jez zastavuje u dveří, a slyší Ježův hlas.

„Ven.“

„Chci mluvit s Redem. Potrvá to jen…“

„VEN!“

Zmatená a uražená psycholožka cupitá pryč. Kate chytá Reda za ramena.

„Seženeme ti nejlepší ochranu, Rede. Odvezeme tě do policejního domu. Všichni tady vědí, jak Duncan vypadá. Slibuji, že se k tobě nedostane ani na kilometr. Dopadneme ho. Dopadneme a sundáme.“

Lov na lovce. Mince jsou stále na stole, leží tam tak, jak je právě rozsypal.

„Já… Přineste mi trochu vody.“

„Už jdu,“ říká Kate.

„Půjdu a zajistím ti nějakou…,“ začíná Jez. „Ne.“

V Redově hlase se ozývá prosba.

„Ne. Včera byl na hřbitově v Highgate. Může být někde tady. Prosím…, prosím, nenechávejte mě o samotě.“

Red nikdy nikoho o nic neprosil, alespoň si nevzpomíná.

„Přines tu vodu, Kate,“ říká Jez. „Já zůstanu u něj.“

Red bezvládně věší hlavu. Kate s Jezem se nad ním na sebe dívají.

Do ticha se pronikavě ozývá Redův telefon. Jez ho zvedá. „Haló?“

„Je tam detektiv superintendent Metcalfe, prosím?“

„Obávám se, že má právě schůzku.“

„No, a nemohl byste ho z ní odvolat?“

„Obávám se, že nemůže být rušen.“

„Je to velice naléhavé.“

„Říkám vám, že nemůže být rušen.“. „Musí. Prosím vás. Je to naprosto nezbytné.“

Jez přikrývá rukou sluchátko a dívá se na Reda.

„Ten chlap říká, že s tebou musí bezpodmínečně mluvit. Prý je to naprosto nezbytné.“ Jez vidí výraz v Redově tváři a rychle dodává. „Duncan to není.“

Red krčí rameny.

„Tak já to vezmu.“

Jez mu podává sluchátko.

„Metcalfe.“

„Detektiv superintendent Metcalfe?“

„Ano, u telefonu.“

„Tady… Tady tvůj bratr Eric.“

111

Když Red naposledy viděl Erika, bylo to za ostnatým drátem a strážními věžmi Highpointu. Nyní se Eric nachází v Pentonville, které ve srovnání s Highpointem překypuje vlídností. Jeho elegantní bílé budovy vkusně zapadají do severolondýnského okolí a místní lidé se o věznici, která žije vlastním životem, prakticky nezajímají. Highpoint je dominantou; Pentonville splývá s okolím.

Red pokládá hodinky, klíče a pár drobných mincí na bílou plastikovou misku a prochází detekčním rámem. Detektor na něj ječivě pípá. Jeden z dozorců dělá úkrok stranou, aby Redovi zastoupil cestu.

„Vraťte se, pane, a zkuste to ještě jednou.“ Red prochází znovu a rám opět pípá.

Vtom si Red uvědomuje proč. Policejní odznak. Vytahuje z vnitřní kapsy saka odznak, pokládá ho na misku a potřetí prochází rámem. Detektor tentokrát mlčí.

Red si bere věci z misky a rozpažuje, aby ho dozorce mohl prohledat. Zde se nečiní žádné výjimky, ani u představitelů zákona.

„Děkuji, pane. Teď projděte tamtěmi dveřmi a zavřete je za sebou. Druhé dveře se otevřou teprve ve chvíli, kdy budou první dveře zavřené. Odtamtud vás odvede doprovod.“

Red prochází dveřmi a zavírá je za sebou. Jako by se ocitl ve vzduchové uzávěře.

Ozývá se jemné bzučení a vnitřní dveře se otevírají. Na druhé straně stojí další dozorce. Red k němu přistupuje a společně procházejí chodbou.

„Pravidla určitě znáte, pane. Nepokoušejte se vězni cokoliv předávat. Hned za dveřmi bude po celou dobu dozorce. Pokud budete cokoliv potřebovat, začněte prostě křičet.“

„Když jsem byl naposledy za bratrem ve vězení, pokusil se mě zabít. Upřímně řečeno se mi moc nelíbí představa, že s ním budu zase o samotě.“

„My víme, pane. Proto bude mít spoutané nohy i ruce.“

„A nikdo jiný s námi v místnosti nebude?“

„Ne, pane. Váš bratr výslovně žádal o schůzku o samotě.“

„Řekl vám proč?“

„Říkal, že má nějaké důvěrné informace jen pro vaše uši.“

„To mi do telefonu říkal taky. Ále co. Jestli bude mít pouta, určitě to bude v pořádku. Děkuji.“

Návštěvní místnost je malá a stroze zařízená, stejně jako podobné místnosti na Scotland Yardu. Dozorce gestem posílá Reda dovnitř a nechává ho tam pouze se svými myšlenkami.

Red kráčí k oknu a dívá se skrz mříže. Chmurný pohled na střechy domů, šedé jako zamračený den. Red odchází zpátky ke stolu a sedá si.

Necítí se nervózní, jak by asi měl vzhledem k tomu, že se všechno seběhlo tak rychle. Johnovo tělo, třicet stříbrných a pak Erikův telefonát to vše se najednou navršilo na sebe a proud těchto událostí jako by Reda spláchl s sebou.

Mám nějaké informace, které se musíš okamžitě dozvědět. Takhle to Eric říkal v telefonu.

Past to není. Na past je to příliš průhledné.

Tak co to tedy je?

Dveře se otevírají a vchází muž v džinsách a volné haleně. V ruce drží obálku a při chůzi mu na zápěstích a kotnících cinkají pouta.

Eric.

Stále se dá poznat, že je to Eric, ale už to není Redův bratr. Je to, jako byste se konečně setkali s někým, koho jste předtím viděli pouze na fotografiích a představu o něm si do té doby museli vytvářet pouze z obrázků na papíře nebo v tomto případě ze vzpomínek uchovávaných kdesi hluboko v mysli po mnoho let.

Dveře za Erikem se zavírají a bratři Metcalfeové se poprvé za více než sedm milionů minut ocitají ve stejné místnosti.

Eric si sedá naproti Redovi. Nezdraví, ani si nechce s Redem podat ruku. Jeho oči jsou nekonečně hlubokým zřídlem nenávisti.

On požádal mě, abych za ním přišel, myslí si Red, ne naopak. Tak ať sám řekne, co má na srdci.

Eric posílá přes stůl obálku. Nepředává ji Redovi, ale nechává ji po stole sklouznout, aby se ani na okamžik nedotkl Redových prstů.

„Tohle přišlo dneska ráno.“

Obyčejná bílá obálka, která je už otevřená. Adresa je opět složena z novinových písmen. Razítko nese označení Londýn SW1, 23Pro1998. Stejně jako balíček s mincemi.

Uvnitř obálky nachází Red natřikrát složený list papíru. Rozkládá ho a vidí další novinová písmena různé velikosti i typu, rozesetá po papíře jako broky. Red začíná číst.

„Nevyvolil jsem si vás dvanáct? A přece jeden z vás je dábel.“ (Jan 6:70) Ty víš, kdo je tím dáblem, Eriku. Tvůj vlastní bratr, který tě zradil. On je zlo, ne ty. Já znám pravdu a vím, co si myslí. Chce být jedním z nás, ale nemá dost odvahy. A tak zrazuje nejen tebe a mě, ale dokonce i sám sebe. Ďábel, který předstírá, že je na straně andělů. V době, kdy čteš tento dopis, jich budu mít jedenáct z dvanácti. Chybí mi už jen jeden. Tvůj bratr. Tvůj Jidáš.

Dopis neoslovuje Erika jménem a není podepsán.

Tolik moci v jediném dopise. Sdělení od vrahů bývají často roztěkaná, slaboduchá a nesouvislá. Ale tento dopis není. Jeho autor přesně ví, co dělá.

Red sahá do kapsy, vytahuje z krabičky cigaretu a ukazuje ji Erikovi.

„Chceš jednu?“

Eric vrtí hlavou.

„Kouříš?“

„Někdy.“

Red si zapaluje cigaretu a ukazuje na dopis. „Co s tím chceš dělat?“ Eric krčí rameny.

„Vezmi si to. Je to o tobě. Se mnou to nemá nic společného.“

„Má to s tebou mnoho společného, Eriku. Přišlo to tobě. A píše se tam o tobě.“

„Píše se tam o mně jen v souvislosti s tím, co jsi mi udělal ty. Přišlo mi to jen proto, aby se to dostalo k tobě. Já to nechci.“ Red si znovu prohlíží nestejnoměrná písmena. Zatracený Duncan. Do prdele s ním.

Red škrtá kolečkem zapalovače a přidržuje jeden roh dopisu v modrém plameni. Zdola začíná papír ukusovat černá čára a oranžové jazyky stoupají do vzduchu. Red drží papír tak dlouho, dokud necítí žár na prstech, a pak dopis odhazuje do kovového popelníku na stolku. Společně s bratrem sledují, jak se papír kroutí a umírá.

„Není to náhodou důkazní položka?“ ptá se Eric.

„Stejně nevím, kdo to poslal.“

„Dobře.“

V místnosti nastává ticho.

„To je všechno, co jsem ti chtěl říct,“ konstatuje nakonec Eric. „Nejspíš máš spoustu práce.“

Red má na srdci tolik věcí a všechny jsou zbytečné. Pouhá slova nemají moc cokoliv vyléčit nebo odčinit.

Papír doutná v popelníku. Red na něj opět ukazuje.

„Nikomu o tom neříkej, dobře? Měl jsi pravdu. Je to důkazní položka. Já… jsem to neměl pálit.“

Další pokrčení ramen.

„Jak chceš.“

Red vstává a kráčí ke dveřím. Dvakrát klepe a dozorce mu otevírá.

Red s Erikem se při odchodu nezdraví.

Red se snaží se neohlédnout, aby si dokázal, že je dost silný. Ale nedaří se mu to. Stejně jako před lety v Highpointu i zde nakonec podléhá. Když vyráží chodbou, ohlíží se do návštěvní místnosti. Eric jen tak civí na prázdnou židli proti sobě.

Red rychle kráčí chodbou. Chce vypadnout z vězení, z tohoto města, z této země. Chce odletět někam hrozně daleko, kde by mu znovu bylo jedenadvacet a kde by jeho bratra nikdy v Cambridži nepostihl onen krátký okamžik šílenství. Chce vrátit život zpátky.

Teprve v autě cestou na Scotland Yard si uvědomuje, že se Erika nezeptal, zda souhlasí, či nesouhlasí s tím, co mu Duncan napsal v dopise. Zároveň však dobře ví, že se nezeptal, protože nechtěl slyšet odpověď.

112

ÚTERÝ 29. PROSINCE 1998

Red stojí u břehu malého jezera a rozhlíží se kolem sebe. Na západě vidí v dálce dva domy a další dům na severovýchodním obzoru. Tři domy ponechané napospas osudu v rozlehlé prázdnotě polí. Vypadá to tu spíše jako na skotské Vysočině než jako na essexském venkově. Jediná viditelná cesta se klikatě táhne mezi vesnicemi Kelvedon a Silver End. Každého, kdo po ní jede, je vidět na míle daleko.

A právě proto převezli Reda sem.

Všechny policejní domy mají společné tři vlastnosti bezpečí, utajení, ochrana , ale zde veškerá podobnost končí. Některé se nacházejí přímo uprostřed měst, kde výhoda anonymity v rušném a neustále se měnícím prostředí převažuje rizika spojená s vniknutím nebo odhalením. Jiné policejní domy se nacházejí na venkově, kde si sousedé spíše všimnou pohybu neznámých osob a kde lze dosáhnout izolace, která by byla v městském prostředí naprosto nemyslitelná.

Home Farm, kde se právě nachází Red, spadá do druhé kategorie. Náhodnému pozorovateli zde nic nepřipadá neobvyklé. Dům stojí na téměř čtyřakrovém pozemku včetně sadu a jezera, u něhož Red právě stojí, a obývají ho okouzlující penzisté Henry a Penny Sparrowovi, jež ve vesnici Kelvedon každý zná a kteří ve stodole v polovině příjezdové cesty pečují o pestrou sbírku námořnických památek.

Pokud se však podíváte pozorněji, všimnete si několika věcí: třímetrového výkopu, který se táhne po celém obvodu Home Farm, bezpečnostních světel, která jsou v pravidelných intervalech rozmístěna podél plotu, nebo dvou videokamer, které jsou v obou směrech namířeny na příjezdovou cestu. A pokud na Home Farm právě pobývá někdo, kdo potřebuje ochranný dohled, pak byste mohli zahlédnout rovněž muže, kteří drží na vodítku policejně vycvičené německé ovčáky a obcházejí kolem pozemku, nebo zaslechnout praskání statické elektřiny z tajných rádiových frekvencí, jak se tělesní strážci domlouvají na nejlepší ochraně svého svěřence.

Home Farm je větší, než se zvenku zdá má celkem pět ložnic, z nichž ve čtyřech se pohodlně vyspí dva lidé, a také čtyři koupelny. Všech devět lůžek je nyní obsazeno. Kromě Reda a manželů Sparrowových tady nocuje ještě šest mužů tvořících Tým pro ochranu cílů 3. Kdykoliv se Home Farm využívá jako policejní dům, hlásí se neskutečné množství dobrovolníků, kteří ho chtějí pomáhat střežit zejména proto, že Penny Sparrowová kdysi pracovala jako kuchařka a sláva jejího kulinářského umění se v policejním sboru rozšířila na hony daleko. Muži, kteří hlídají Reda, se střídají u kuchyňského stolu s vrchovatými talíři a mohou se podělat smíchy při pomyšlení na své kolegy z Týmu 2, kteří právě hlídají ve Streathamu nějakého drogového informátora a soukají do sebe kebab a sendviče, co se prodávají přes ulici.

Red dorazil na Home Farm včera kolem oběda několik hodin po návštěvě Erika v Pentonville. Nechtěl sem jet, ale věděl, že nemá na vybranou. Stal se potenciální obětí, kterou výslovně označil masový vrah, jenž dosud běhá po svobodě, a tak mu komisař zajistil umístění pod policejní ochranu do doby Duncanova zatčení. Redovi se podařilo vymoci na komisaři pouze jediný ústupek: povolení k odjezdu do domu Helen Rowntreeové na Nový rok a přítomnost při Duncanově zatčení. I k tomu se sice komisař zprvu stavěl odmítavě, ale Red ho nakonec zviklal poukazem na skutečnost, že u Helenina domu bude v té době daleko více policistů, než se momentálně nachází v Kelvedonu.

Pravda je, že Red by toho teď v Londýně stejně mnoho neudělal. Nezbývá mu než sedět a čekat na Nový rok. Pak budou moci Duncana vyslechnout, formálně ho obvinit z deseti vražd a předat celou věc státnímu zastupitelství. Případ bude uzavřen, Susan se vrátí domů a oba budou moci začít nový život s konejšivým vědomím, že Duncan již svého Jidáše nikdy nedostane.

Než Red odjel z Londýna, navštívil dvě knihovny jednu v prvním patře westminsterské radnice na Victoria Street a druhou u autobusového nádraží na Buckingham Paláce Road a vypůjčil si všechny knihy obsahující v titulu klíčové slovo „Jidáš“ nebo „apoštol“. Musel tam přijít v neprůstřelné vestě a v doprovodu dvou mužů se samopaly Heckler & Koch v rukou, což mezi návštěvníky knihovny vyvolalo mírný rozruch.

Red se naposledy dívá na malé jezírko, sleduje, jak slunce zapadá v mrazivém prosincovém odpoledni, a poslouchá rychlý dech německých ovčáků. Odchází zpátky na statek a pročítá všechno o muži, jehož zradu prý on sám napodobil.

Stejně jako v galerii, kde poprvé odhalil systém Stříbrného jazyka, také zde Reda nejvíce přitahují obrázky. Jedna z knih, které si vypůjčil, podrobně rozebírá zpodobňování Krista a jeho apoštolů v dějinách umění, přičemž nejdelší kapitoly jsou pochopitelně věnovány událostem obklopujícím Jidášovu zradu Poslední večeři a Ježíšově zatčení v Getsemane. Red pomalu obrací stránky a dívá se, jak různí umělci ztvárnili stejné téma. Vidí celou řadu nejrůznějších interpretací, od škrobeného frázovitého stylu raně byzantského umění až po vášnivé city evropské renesance.

Když Red zkoumá jednotlivé snímky, uvědomuje si, že nejdéle nesetrvává u nejslavnějších obrazů, nýbrž u těch, které se nějakým způsobem vymykají konvenčnímu pohledu na Jidášův čin. Zcela chladným ho například nechává mistrovské dílo Leonarda da Vinci, na němž sebou apoštolově úlekem cukají ve chvíli, kdy Ježíš oznamuje, že ho jeden z nich zradí, neboť Leonardův Jidáš je chamtivý a oplzlý, když na stole před sebou objímá měšec. Také o pár stránek dál je Jidáš stereotypně zpodobněn jako obyčejný kupčík bez duše a bez skrupulí, tentokráte na Signorelliho obraze. Má pichlavé oči, kostnatou lebku a právě kradmo vkládá hostii do měšce. I tento obraz přechází Red bez povšimnutí.

Naopak ho přitahují umělci jako Rubens, dei Roberti nebo Holbein, kteří Jidáše zobrazují v odstínech morální šedi a nikoliv nelítostné černi vtěleného zla. Na Rubensově obrazu se na sebe apoštolově mačkají ve snaze dostat se blíže k Ježíšovi a jejich vzrušené obličeje se odrážejí ve svatozáři tančící kolem Mesiášovy hlavy. Jediný Jidáš, zahalený v obrovském zlatém plášti, se otáčí ke světlu zády a odvrací obličej od Krista nikoliv hanbou, nýbrž s nechápavostí nad svou rolí člověka, jehož činy zajistí Kristovi nesmrtelnost a jemu samému věčné zavržení. Rubensův Jidáš je zamyšlená síla a planoucí vášeň, člověk zušlechtěný hrůzou svých myšlenek.

Podobný je i dei Robertiho Jidáš. Sedí u nejbližšího konce třírohého stolu, kde spolu apoštolově a jejich pán hovoří v malých skupinkách, a jako jediný se nedívá na ostatní. Je zobrazen jako zmučená vousatá postava, která čelí hrůzné představě vlastního osudu. Holbeinův Jidáš pak drží stůl, jako by ho chtěl převrátit na projev vzpoury proti své vlastní zradě. Odbojný anděl vzpírající se osudu.

O několik stránek dál nachází Red dalšího Holbeina tentokráte jde o zobrazení Ježíšova zármutku v Getsemane. Holbeinův Ježíš jako by zde z oka vypadl Jidášovi z Poslední večeře: jsou si tak podobní, že by mohli být bratry či dokonce dvojčaty. Jeden jde do nebe, druhý však odchází do pekel.

Red si všímá ještě jedné věci všeobecně se předpokládá, že Jidáš měl rudé vlasy.

Red čte o Jidáši Iškariotském všechno, co o něm dokáže najít.

Kolem slov se mu v duchu vytvářejí obrazy.

Zjišťuje toto.

113

ČTVRTEK 7. DUBNA 30, JERUZALÉM

„Jeden z vás mě zradí.“

Hovor kolem stolu okamžitě utichá. Světlo ze svíček vrhá oranžovou záři na tváře mužů, kteří sedí na ratanových pohovkách kolem nízkého stolu, a šoková vlna osudných Ježíšových slov duní v těžkých trámech ve stěnách a ve stropě.

Simon je napůl přikrčený, jako by čekal, že zrádce okamžitě udeří. Tomáš pomalu nevěřícně kroutí hlavou ze strany na stranu. Ostatní apoštolově se po sobě užasle a polekaně dívají.

Ježíš sedí uprostřed a vypadá, jako by už byl v jiném světě. Jeho oči netěkají z apoštola na apoštola. Dívají se přímo před sebe a mírně nahoru jsou upřeny na cosi, co ostatní nikdy neuvidí.

Petr sedí po Ježíšově pravici a Jan po jeho levici. Pokud jde o fyzickou podobu, ti dva snad ani nemohou být rozdílnější. Petr je moudrý starý muž s plnovousem, jehož rysy jsou i v naprostém klidu velmi ostře řezané, zatímco Jan je mladý holobrádek, který se hřeje Ježíšovi na prsou.

Petr se naklání přes Ježíše a syčí na Jana.

„Kdo je to? O kom Ježíš mluví?“

Jan zemdleně opětuje Petrův pohled. Ze všech dvanácti apoštolů si dělá nejmenší starosti. Je Ježíšovým oblíbeným apoštolem, je to jeho miláček. Ani náhodou ho nikdo nemůže vinit, že by Mesiáše zradil.

Krčí rameny. Petr znovu syčí.

„No, tak se pána zeptej.“

Jan obrací zavlhlé oči k Ježíšovi.

„Kdo je to, pane?“

Ježíš se na něj nedívá. Jako by otázku vůbec neslyšel.

A pak, právě když se Jan chystá otázku zopakovat, promlouvá.

„Kdo se mnou omočil ruku v míse, ten mě zradí.“

Všichni přítomní zírají na Ježíše. Ten na ně nedbá a stále se dívá přímo před sebe.

Podle tradice nabízí hostitel během velikonoční večeře hostům kus chleba smočený v hazaretu, což je červená kořeněná omáčka. Tato tradice sahá až k prvním Velikonocům, kdy Hospodin slavil příchod vyvolených do země Kenaanců a pomocí namočených kousků chleba vyjadřoval vděčnost a přátelství všem, kteří s ním přežili exodus.

Znovu je to Petr, kdo přerušuje mlčení. Obrací se napravo na Filipa a cosi mumlá. Tomáš, který sedí z druhé strany vedle Filipa, říká něco jiného. Z těchto semínek pomalu klíčí rozhovor, který se šíří nejprve jedním směrem a poté druhým, až spolu nakonec všichni apoštolově vážně rozmlouvají ve dvoučlenných či trojčlenných skupinkách.

Co tím Ježíš myslel? Kdo bude tím, jenž ho zradí? A komu ho vlastně zradí?

Slova létají vzduchem a střetávají se nad mužem uprostřed, který však vypadá, jako by neslyšel nic.

Čeká několik minut, dokud nejsou apoštolově zcela zabráni do hovoru, a pak sklání zrak a upírá ho na muže, jenž sedí přímo naproti němu.

Jidáš Iškariotský se dívá na Pána a je mu vše jasné.

Jako by Ježíše s Jidášem spojoval tunel světla, který vylučuje všechny ostatní. Světlo na okraji tunelu nepřechází postupně v tmu, nýbrž náhle končí. Tunel je zde a pak tu náhle není, všeobjímající prvek oddělený od zbytku existence.

Ježíš smáčí chléb v hazaretu a podává ho Jidášovi.

Neposílá ho po stole, ani ho na něj nepokládá, aby ho Jidáš sebral. Přidržuje ho mezi palcem a ukazováčkem, takže ho Jidáš musí vzít z jeho rukou.

Jidáš se pro chléb natahuje. Jeho chléb. Jeho osud.

Chléb putuje z ruky do ruky, prsty obou mužů se o sebe na zlomek vteřiny otírají a s tímto nejjemnějším fyzickým kontaktem přechází na Jidášova zranitelná bedra konečná a bezmezná vina.

Světelný tunel náhle mizí a spolu s ním skomírá i polohlasná konverzace.

Ježíš promlouvá k Jidášovi. „Co učiníš, učiň rychle.“

Jidáš cítí, jak vstává z pohovky. Jako by ho odváděla nějaká vyšší moc.

Ostatní ho pozorně sledují. Jidáš vidí, jak se k němu překvapeně obracejí jejich obličeje, ale nedokáže rozeznat jednotlivé rysy. Pouze Mesiášův obličej zůstává zřetelný.

Čísi hlas, snad Ondřejův, se táže, zda jde Jidáš rozdělovat chudým.

Samozřejmě. U velikonoční večeře musí všichni vypít čtyři poháry vína: první při posvěcení (kiddaš), druhý při hodu beránka (haggadš), třetí po modlitbách díků a čtvrtý při závěrečných modlitbách. Kromě toho musí každý pohár vypít z jiné číše, které mají symbolizovat čtyři království označené v knize Danielově za utlačitele Židů: Chaldejce, Médy, Babyloňany a Římany. I ti nejchudší z nejchudších musí obdržet své čtyři poháry. Pokud si je nemohou dovolit, pak dostanou almužnu. Nikdo bez ní neodejde.

A Jidáš je pokladník Dvanácti. On je mužem s měšcem. Pokud někdo bude rozdávat almužny chudým, bude to právě on.

Jen ať si ostatní myslí, že jde Jidáš rozdávat almužny. Pouze on a Mesiáš budou vědět, kam opravdu jde. Je to jejich soukromá úmluva.

Jidáš Iškariotský se nikdy necítil tak sám jako právě nyní.

Dům, ve kterém pořádají velikonoční večeři, přináleží služebnictvu Josefa z Arimatie. Dohodli se, že mu na výraz díků ponechají kůži ze zabitého jehněte.

Jidáš spěšně prochází branou a mizí ve vřavě velikonočního Siónu. Tato nejstarší část Jeruzaléma je labyrintem plným střešních teras a zapuštěných dvorků. Celá čtvrť tvoří zapovězenou oblast pro římské vojáky: průchody mezi uličkami jsou příliš úzké, než aby se jimi protáhl člověk v plné zbroji, a pouze Římané unavení životem by se sem odvážili neozbrojeni.

Zdá se, jako by se v Jeruzalémě sešel celý svět. Ve městě se tísní více než sto tisíc poutníků, kteří tak trojnásobně převyšují počet místních obyvatel. Všichni se krčí v provizorních podmínkách mačkají se ve stanech, posedávají na střechách jako ptáci na hradě nebo jednoduše sedí na chodnících. Všichni poutníci musí být dnes v noci na území města, neboť velikonočního beránka mohou jíst pouze za branami Jeruzaléma. Každý pokrm je zcela totožný, jak stanoví kniha Exodus.

Jidáš se vydává úzkými uličkami a neznámá síla ho žene dál. Ohně, na kterých se pečou jehňata, praskají a syčí v chladivém nočním vzduchu a Jidáš cítí nezaměnitelnou vůni kobylek vařených ve slané vodě. V uších mu zní hluk města, melodický ruch podomních obchodníků, vyvolávačů, pastevců, překupníků, zpěváků a živočichů. Prodírá se davem, co nejrychleji to jde, a měšec svírá pevně v ruce.

Nakonec přichází až k chrámovému dvoru, kde jsou i v tuto noční dobu obětována před dychtivými zástupy jehňata. Na zemi je po kotníky krve a řezníci se mají co ohánět. Jidáš sleduje, jak přidržují jehňata a pak jim prořezávají hrdla, jak jim pižlají nožem krky tak dlouho, dokud z nich nevytrysknou rudé fontány krve a zvířata sebou nezačnou škubat, než vydechnou nadobro.

Beránku boží, jenž snímáš hříchy tohoto světa, smiluj se nade mnou.

Jidáš prochází podél hlavního dvora a míří k chrámové jídelně, kde právě hodují veleknězi. Nikdo mu nestojí v cestě.

Jidáš přichází k velkým dřevěným dveřím jídelny a otevírá je. Jídelnu tvoří obrovská klenutá hala zaplněná stolovníky po stranách tří velkých stolů, které se rovnoběžně táhnou celou místností. Kolmo na tyto stoly stojí vzadu na vyvýšeném stupínku Nejvyšší stůl, vyhrazený pro nejstarší veleknězi.

Jidáš kráčí k Nejvyššímu stolu. Zdá se, že ho přitom všichni stolovníci pozorně sledují.

Jidáš míří po malém stupínku k velekněžím. Židle jsou rozmístěny pouze na zadní straně, aby nikdo u Nej vyššího stolu nemusel sedět zády k lidem pod sebou. Jidáš kráčí podél přední strany.

V polovině stolu se zastavuje přímo naproti veleknězi Kaifášovi. Za Kaifášem stojí Jonatán, kapitán chrámového vojska. Hovor v jídelně postupně utichá a pak úplně zaniká.

Kaifáš se dívá na Jidáše, ale neříká nic.

Je to Jidáš, kdo promlouvá do ticha.

„Přišel jsem vydat pána Ježíše Krista.“

Jonatán shromáždil vojsko o síle pěti set mužů, které má jít do Getsemanské zahrady.

Je stále tma, když z chrámu vyvádí vojáky obtěžkané svítilnami a zbraněmi. U Zlaté brány se setkávají se setninou římských vojáků, kterou zvlášť vyslal samotný tetrarcha Herodes. Tato setnina se nyní formálně vydává pod Jonatánovo velení.

Šest set mužů kluše do údolí Cedronu. Vybírají si cestu kolem náhrobků na hřbitově Jehosafat a pak se po kolena brodí v mazlavém potoce krve a zvířecích útrob, který vytéká od chrámového oltáře. Nohy jim kloužou a do nosu jim proniká zápach hnijících vnitřností.

U Absolónova hrobu se rozdělují. Setnina schází do údolí směrem k mostu, který spojuje město Jeruzalém s olivovými háji. Jakmile apoštolově projdou, most bude uzavřen. Jonatán zatím žene své muže na kopec směrem k olivovým stromům a Jidáš je odtud odvádí k jeskyni, neboť ví, že v ní Ježíš bude.

Ježíš Jidášovi neřekl, kam půjde, ale Jidáš to přesto ví. Pouze Jidáš dokáže vycítit jeho přítomnost. Tato přítomnost je dostatečně blízko, aby ji dokázal vnímat, ale nikdy není tak blízko, aby se jí mohl dotknout. A tato přítomnost ho žene směrem k neúprosnému osudu.

Měšec v jeho ruce je velice těžký, neboť se v něm nachází třicet stříbrných, které mu zaplatili za zprostředkování této schůzky. Platba činí úmluvu závaznou a propůjčuje jí právoplatnost. Nebýt jí, mohl by Jidáš kdykoliv odejít. Ne že by opravdu odešel. Vše, co teď činí, nečiní z vlastní vůle. Nijak zvlášť nepřemýšlel, zda si má ty peníze vzít. Nyní je má v měšci, spolu se společnými prostředky ostatních apoštolů.

Ježíš již na ně čeká u jeskyně v závětří za křovím. Za ním stojí tři apoštolově, do nichž vkládá největší důvěru: Petr, který se pod plnovousem nevrle mračí, spolu s Jakubem a Janem, syny Zebedeovými. Jejich výčitky se do Jidáše zapichují jako nejostřejší kopí.

Mesiáš je po mukách v Getsemane klidný a vyrovnaný.

„Koho hledáte?“ táže se.

Za Jidášem se ozývá hlas. Patří Jonatánovi.

„Ježíše Nazaretského.“

„To jsem já.“

Žádné zakolísání. Žádné zastírání.

Po Jidášově levici se řady vojáků rozestupují a v soumračném chladu se blýská ocel. Petrův meč sviští v oblouku vzduchem směrem k hlavě jednoho ze sluhů, jehož ucho padá ve spirále na zem.

Od stromů přibíhají ostatní apoštolově v čele se Šimonem.

Petr stojí s napřaženým mečem a vrčí cosi na vojáky.

Mesiáš se nyní nachází na území nikoho mezi apoštoly a chrámovými vojáky. Soudce a kořist zároveň.

Otáčí se k Petrovi a jeho hlas je vážný a odměřený.

„Vrať svůj meč na jeho místo; všichni, kdo se chápou meče, mečem zajdou.“

A nyní to Jidáš začíná chápat.

Ježíš stojí mezi svými vězniteli a spolu s ním tam stojí nebeská moc, tak velkolepá a majestátní, že umenšuje a zesměšňuje přízemní snahy smrtelníků, jež ho obklopují. A přesto se Ježíš rozhoduje tuto moc nepoužít. Ví o všech věcech, jež ho musí potkat. Oddává se vůli lidí, jež jsou ve srovnání s ním pouhý prach.

Kyne apoštolům, ale obrací se na Jonatána. „Řekl jsem, že jsem to já. Hledáteli mne, nechte tyto odejít.“

Vojáci k němu pomalu a obezřetně přistupují, jako by očekávali nějakou past. Chápou se Ježíše roztřesenýma rukama. Když Ježíš neklade odpor, svazují mu nohy i ruce a odvádějí ho.

Jidáš sleduje, jak vojáci odcházejí. Když se pak otáčí, ostatní apoštolové jsou již pryč.

Celá zahrada je prázdná s výjimkou jediného muže, který teď stojí tváří v tvář obludnosti svého činu.

Jidáš nese svých třicet stříbrných zpátky do chrámu.

Kaifáš je ve svém úřadě spolu s Annášem a několika dalšími saducejskými knězi. K Jidášovi se stavějí lhostejně. Svou úlohu již sehrál nic teď pro ně neznamená.

Jidáš pokládá měšec na stůl a dívá se na Kaifáše.

„Zhřešil jsem, zradil jsem nevinnou krev!“

Kaifáš bere měšec do ruky, obrací ho v prstech a pak ho podává zpátky Jidášovi.

„Co je nám po tom? To je tvoje věc!“

Kaifáš si myje ruce. To není jeho osud. To není jeho děsivá zodpovědnost.

Jidáš rychle odchází z Kaifášova úřadu a míří k oltáři na nádvoří kněží, kde otevírá měšec a vysypává všechny stříbrné. Nato zmateně pospíchá chrámovým komplexem, vychází Branou smutku ven, míří do dolního města a pak přímo do Zlaté brány, kde se před pouhými několika hodinami setkalo chrámové vojsko s Herodovou setninou.

Konečně dochází na skálu nad údolím Hinnom a teprve tam se zastavuje. Země kolem něj je poseta doutnajícími hromadami odpadků.

Nikdy nechtěl, aby to skončilo takhle.

Samozřejmě nevěděl, jak to všechno skončí. Dostal svou roli a sehrál ji. A bude ji sehrávat dál, až do úplného konce.

Nabízí se mu pouze jediné východisko.

Ježíš po celou dobu věděl, co ho potká. Dobře ví, že jelikož veleknězi působí jako prostředníci mezi Římany a zbytkem obyvatel, co nejdříve ho předají Římanům. Římané totiž kněžím přičítají zodpovědnost za projevy občanské nevole. Nedopustí, aby se Ježíš stal středobodem takových nepokojů, tím méně pak na sudu prachu, kterým Jeruzalém o Velikonocích bývá.

Ježíš ví, že musí zemřít, máli být lidstvo zachráněno. Pouze vstřebáním hříchů světa do svého vlastního utrpení lze dosáhnout spásy. Ježíš mohl v Getsemane všechno zarazit, ale neudělal to.

Všichni sehráli svou roli.

A jaká je Jidášova role?

Podle židovských zákonů spáchal jeden z nejohavnějších zločinů vůbec zradu na nevinné krvi. Mesiáš, kterého zradil, se nedopustil žádného zločinu. A přesto ho Jidáš vydal přímo do rukou vrahů. Co záleží na tom, že roli zrádce mohl sehrát kterýkoliv z Dvanácti? Jidáš byl označen a Jidáš musí pykat.

Přistupuje ke stromu na skalním srázu. Vytahuje si z roucha provaz sloužící místo opasku a uvazuje na něm smyčku. Přehazuje provaz přes větev, která trčí do prostoru, utahuje ho a zkouší, zda dobře drží.

Provaz drží pevně. Jidáš si přehazuje smyčku kolem krku.

S vyhasnutím života se dostavuje srdnatost ve smrti. Muž, jenž dokazuje svou cenu posledním činem v životě. Muž, jehož duše odlétá do Kalvárie, aby prosila o odpuštění samotného Mesiáše, kterého zradila.

Jidáš Iškariotský sestupuje ze skaliska a věší se.

114

PÁTEK 1. LEDNA 1999

Město je ztichlé. Na Nový rok je tomu tak vždy. Nejen kvůli kolektivní kocovině po oslavách z předešlé noci, ale i kvůli kolektivnímu pochopení po chladném rozbřesku, že svět je úplně stejný jako před dvanácti hodinami. Nový rok je oslavován se slepým optimismem, že příštích dvanáct měsíců bude lepších než ty uplynulé, ale hluboko uvnitř lidí zůstává skryto vědomí, že zcela náhodně zvolený okamžik označující začátek nového roku není v žádném směru odrazovým můstkem. Je to prostě jen bod v čase jako každý jiný a nemá žádný zvláštní význam. Zlomek vteřiny, ve kterém řeknete „Ano“, ve kterém se narodí vaše první dítě nebo ve kterém váš nejdražší naposledy vydechne to jsou okamžiky, jež mění lidský život, a ne úder půlnoci ohlašující začátek posledního roku tisíciletí.

Red sedí v Helenině kuchyni a nechává si tyto myšlenky pomalu proudit hlavou, jako když se v sušičce líně převaluje prádlo. Red je tu už od dvou hodin odpoledne, aby měl jistotu, že všechna opatření nutná pro Duncanovo zatčení byla řádně přijata. Dává si pozor, aby ho nebylo v domě zvenku vidět prostě pro případ, že by se Duncan objevil dříve nebo se rozhodl nejdříve prozkoumat okolí. V důsledku toho koordinuje Red celou operaci naslepo tím, že poslouchá rozhovory ve vysílačce ležící před ním na kuchyňském stole. Vedle něj sedí dva ozbrojení policisté. Red je sice technicky vzato velitelem celé operace, ale zároveň je také hlavním cílem pachatele tuto dvojroli přitom nese na bedrech se značným neklidem.

Dům stojí na severní straně Evering Road na křižovatce s Maury Road. A jelikož je Maury Road směrem na sever jednosměrná, vedou k domu čtyři cesty, ale od něj pouze tři.

Neponechali nic náhodě.

V neoznačené bílé dodávce o tři čísla před domem sedí tři důstojníci z Jednotky ozbrojené reakce při metropolitní policii. Všichni tři mají na sobě neprůstřelné vesty a kostkované policejní barety a všichni tři jsou vyzbrojeni samopaly Heckler & Koch. Jejich úkolem bude odříznout veškeré únikové cesty směrem na západ ke stanici Rectory Road.

Deset metrů od křižovatky Evering Road a Maury Road stojí zaparkovaný tmavě modrý ford Sierra a v jednosměrném úseku Maury Road parkuje šedý opel. V obou automobilech sedí dva policisté, rovněž ozbrojení. Mají za úkol odříznout východní a severní únikovou cestu.

Nahoře v Helenině a Andyho ložnici vyčkávají dva ostřelovači a další dva stojí u veřejného schodiště před domkem naproti. Schodiště je uzavřeno cedulí místního úřadu, na které stojí velkými žlutými písmeny nápis: NEBEZPEČÍ! ZÁKAZ VSTUPU.

Na ulici pak stojí jediná policistka v týmu a také jediný člen policie, kterého je v tuto chvíli vidět. Rose Buckleyová má na sobě v novoroční zimě pět vrstev šatstva a poblíž domku před sebou strká dětský kočárek. V kočárku však neleží dítě, nýbrž další Heckler & Koch.

Dvanáct lidí pokrývá všechny úhly a všichni jsou spolu v rádiovém spojení. Ostřelovači a muži v dodávce slyší ostatní ve sluchátkách s mikrofony na tyčince, které se dají v případě potřeby odstranit z obličeje. Čtyři muži v osobních automobilech naslouchají prostřednictvím policejní vysílačky. Rose má vysílačku na klopě, takže může mluvit, aniž by pohnula hlavou. Pokud ji někdo uvidí otevírat ústa, bude předpokládat, že mluví na dítě v kočárku. Nikdo nebude mít tušení, že Roseino dítě je celé kovové a dokáže skolit rozzuřeného býka na čtyřicet metrů.

Duncan obvykle přijíždí z jihu po Maury Road. Toto je jediná trasa, kterou ponechali bez ochrany osobních vozidel pro případ, že by Duncan něco zvětřil.

Aby se operace setkala s úspěchem, musí Duncan přijet k domu bez nejmenšího podezření. Musí vystoupit z auta a vykročit směrem k Helen a Samovi, kteří na něj budou čekat. Ze všeho nejméně si policisté přejí, aby zůstal v autě a vyrazil na divokou honičku po Stoke Newingtonu.

Helen přichází do kuchyně a pevně drží Sama za ruku. Red se dívá na hodinky.

Tři čtvrtě na šest. Ještě patnáct minut.

„Radši už běžte ven,“ říká Red. „Pro případ, že by přijel dřív. Venku je pěkná zima. Nebude chtít, abyste mrzli.“

„Na to bych nesázela.“

„No dobře. Tak nebude chtít, aby Sam mrzl.“ Na Helenině obličeji se míhá stín úsměvu. „To je fakt.“

Red se dívá na Sama. Chlapec se tváří spíše zmateně než vyděšeně. Celé odpoledne tady praskaly vysílačky, a když šel Sam na toaletu, zahlédl v matčině ložnici dva ostřelovače.

Red vstává ze židle a klesá do podřepu před Sama stejně jako před deseti dny dřepěl před malým Timem Weekesem. Jiná kuchyně, jiná situace.

Před malým Timem, který možná viděl, jak otec tohoto chlapce chladnokrevně zavraždil jiného člověka, a který od té doby nepromluvil ani slovo.

Red popohání myšlenky zpátky do přítomnosti.

„Víš, proč tady jsou všichni ti lidé, Same?“

„Ano.“

„Proč?“

„Přišli chytit mého tátu.“

„Pouze chceme tátovi položit několik otázek, nic víc. Když odešel od policie, nechal tam pár věcí nedokončených. Chceme si to s ním ujasnit. A museli jsme přijít sem, protože tohle je jediné místo, o kterém víme, že ho tu najdeme.“

Jak pitomě to asi zní, Rede? Ten kluk není idiot. Už toho v televizi viděl dost, aby věděl, že policie neposílá na nikoho dvanáct ozbrojených důstojníků, aby mu „položila několik otázek“.

„Víš, že až táta dorazí, tak mu nesmíš nic říct?“

Sam přikyvuje.

„Máma ti už to všechno pověděla?“ Další přikývnutí.

„Je to velice důležité. Dělej prostě to, co ona, a všechno bude v pořádku. Nikomu se nic nestane.“

Red strká hlavu těsně k Samovu obličeji. „Ty přece mámě věříš, že ano?“ Přikývnutí. „Hodný kluk.“

V jedné z vysílaček na stole se ozývá syčivý hlas. Rosein hlas. „Podezřelé vozidlo míří na západ po Evering Road.“ Red vstává. „Rychle,“ pobízí Helen se Samem. „Běžte.“ Helen spěchá z kuchyně a mačká přitom Samovu ruku doběla. Red bere vysílačku.

„Popište podezřelé vozidlo, Rose.“

„Tmavě modrý fiat, poznávací značka G sedmčtyřišest TOB. Jeden pasažér. Muž.“

„Jak vypadá?“

„Má na hlavě klobouk. Obličej částečně zakrytý. Nevidím ho zřetelně.“

Duncan nemá tmavě modrý fiat, ale opatrnosti není nikdy dost.

„Myslím, že to není on. Ale sledujte ho.“

Deset vteřin ticha a pak opět Rosein hlas.

„Fiat odjíždí od domu směrem k Rectory Road. Není to on.“

„Rozumím.“

„Nemoh by trochu pohnout kostrou? Už mi tu mrznou bradavky.“

Vteřinová ručička na Redových hodinkách líně opisuje kružnice.

Mohlo by se zvrtnout tolik různých věcí. Helen by mohla ztratit odvahu. Sam by se mohl pokusit Duncana varovat. Soused by mohl v nepravou chvíli procházet kolem. Duncan by se mohl vylekat a vůbec se neobjevit. Co když o všem ví?

Jak to může vědět? Nemůže. Na druhé straně ale zavraždil deset lidí, aniž bychom o tom věděli my.

Red má nervy úplně nadranc. Ať už je to za námi.

Z vysílačky se ozývá mrtvolné ticho. Nikdo nesmí mluvit, pokud neuvidí vozidlo.

Šest hodin. No tááák.

Helen se tvoří u úst obláčky páry. Sam jektá zuby. Red svírá prsty megafon, který co nevidět poruší večerní ticho a dá do pořádku jeho rozvrácený osobní život. Red má zůstat uvnitř domu, dokud operace neskončí. Ale práva Duncanovi přečte on a jenom on.

Šest a jedna minuta.

Helen říkala, že se Duncan nikdy nezpozdí. Vůbec nikdy. Tak teď se zpozdil. Duncan to ví.

Prosím tě, Bože, nedopusť, ať to ví. Ať věci pro změnu běží, jak mají.

Šest hodin a tři minuty.

Ve vysílačce se znovu ozývá Rosein hlas.

„Tmavě šedé volvo. Blíží se po Maury Road.“

„Kterým směrem?“

„Z jihu na sever.“

Stejně jako Duncan.

„Nahlaste poznávací značku, Rose.“

„Malý moment… H devěttřiosm WUP.“

„To je on.“

Je to tady.

Red odstrkuje židli a bere do ruky megafon. Znovu promlouvá do vysílačky.

„Sledujete ho po celou dobu, Rose?“

„To si pište, že jo.“

„Dobře. Hlášení je na vás. Sdělte nám, kdy máme vyrazit.“

Rosein hlas je zkomolen statickou elektřinou a vzrušením.

„Volvo zastavuje na křižovatce s Evering Road…, ukazuje doleva…, zatáčí na Evering Road…, Sam mává… Vozidlo zpomaluje naproti Helen a Samovi… Vozidlo zastavilo vedle zaparkovaného auta… Řidič vypíná motor…, otevírá dveře… Podezřelý vystupuje z vozidla… Podezřelý je úplně venku… TEĎ!“

Vše se odehrává během jediného okamžiku.

Rose vytahuje z kočárku samopal. Zadní dveře bílé dodávky se s kopnutím otevírají a na silnici vyskakují tři muži. Další muži vystupují z automobilů a ukrývají se za otevřenými dveřmi. V ložnici a na veřejném schodišti nasměrovávají ostřelovači nitkové kříže na Duncanovy spánky.

Red stojí v čelních dveřích jako anděl pomsty. Tiskne si megafon k ústům.

„Dejte si ruce za hlavu a lehněte si na chodník. Nepokoušejte se klást jakýkoliv odpor. Jste obklíčen.“

Duncan se rozhlíží kolem sebe a vidí nesmlouvavá oka hlavní namířená na jeho lebku a srdce.

Otáčí se ke dvěma lidem stojícím před ním. Helenin výraz je zcela nečitelný, ale v Samově obličeji se zračí čiré zoufalství.

V megafonu se znovu ozývá Redův hlas.

„Lehněte si na zem. Nepokoušejte se klást odpor, jinak bude použito střelných zbraní.“

Duncan proplétá prsty za hlavou a pomalu klesá na chodník.

115

„Já to neudělal. Já to neudělal, sakra.“ Duncan si tře obličej. „To je přece k nevíře.“

Red se naklání přes stůl. „Tak si to projdeme znovu.“

Nehraje před Duncanem divadýlko s hodným a zlým policajtem. Nesvítí mu do obličeje oslnivým světlem. Nepoužívá poloprůhledné zrcadlo, za kterým by podezřelého pozorovali experti na to či ono. Je tu jen Red, Duncan a v roli statistů také dva strážníci, kteří apaticky postávají po obou stranách dveří. Popelník přetéká nedopalky marlborek.

Už dvakrát prošli celý Duncanův příběh. Kotoučový magnetofon na stole mezi nimi se odvíjí neúprosně vpřed a zaznamenává jakékoliv případné nesrovnalosti. Teď si tě nahrajeme a pak se tím probereme.

Přesto je nepravděpodobné, že by z Duncana dostali přiznání. Zná všechny vyšetřovací postupy, protože je sám v minulosti nesčetněkrát použil. Zavraždil deset lidí, aniž by se o tom dozvěděla jediná osoba, takže se stěží sesype a prozradí všechno ve chvíli, kdy na něj někdo udělá bububu. Kromě toho ještě své mistrovské dílo nedokončil. Ještě nedostal svého Jidáše. Pokud bude hrát na čas a policie ho bude muset propustit, pořád bude mít šanci.

„Projdeme si to bod po bodu, hezky od začátku.“

Duncan krčí rameny.

„Už jsem ti všecko řekl.“

„Kde jsi byl v posledních deseti dnech?“

„Už jsem ti to říkal. Na jedné chatě v Jezerní oblasti.“

„S kým jsi tam byl?“

„Sám.“

„Čí je to chata?“

„Pronajal jsem si ji.“

„Od koho?“

„Od jedné agentury.“

„Za peníze, cos dostal od News of the World?“ Duncan mlčí. Red pokračuje. „A máš na to důkazy?“

„Ano, samozřejmě. Můžeš si to ověřit u agentury, která mi chatu pronajala.“ Duncan ukazuje na vizitku na stole. „Tady. Už jsem ti dal jejich číslo.“

„Mohl ses v chatě ubytovat a pak někam odjet.“

„To jsem mohl. Ale neudělal jsem to.“

„A viděl tě někdo, že tam jsi?“

„Předpokládám, že ano.“

„Kdo třeba?“

„Tak například hospodští. Během pobytu jsem chodíval do několika hospod. Hlavně v Ullswateru. Můžeš si to tam ověřit.“

„Ještě někdo?“

„Lidi, které jsem potkával.“

„Jací lidi?“

„Hlavně ostatní turisti.“

„Znáš jejich jména?“

„O žádných nevím.“

„To je strašně pohodlné.“

„Proboha. Byli to lidi, které jsem potkával v kopcích. Neptal jsem se jich na jméno. Chvíli se s nima bavíš o tomhle nebo tamtom a pak si jdeš zase po svých.“

„Takže se ti turisti nedají vystopovat. To ti ovšem moc nepomůže.“

„Tak proč nevydáš prohlášení, aby se přihlásili všichni lidi, kteří mě tam viděli? Nech zveřejnit moji fotku. Oni ti to potvrdí.“

„Vídal ses s těmi turisty ve dne?“

„Jo.“

„Takže ti nikdo nemůže dosvědčit, co jsi dělal v uvedené noci?“

„Jen hospodští. Už jsem ti to říkal.“

„A pamatuješ si, kam jsi šel který večer?“

„Přesně ne. Tedy kromě samotných Vánoc. To jsem byl v Ullswateru v restauraci Blue Boar.“

„Jinak si na nic nevzpomínáš?“

„Byl jsem tam na dovolené. Sel jsem tam, kam mě to zrovna táhlo. Nezapisoval jsem si, co jsem dělal který den. Přišel jsem o práci, pokud jsi náhodou zapomněl. Chtěl jsem tomu všemu na chvíli uniknout.“

Red přehazuje výhybku.

„Ty stříbrné lžičky se prodávají v sadách. Jednu z těch sad jsi koupil.“

„Ne.“

„Ano. Koupil jsi ji 1. května 1997 na kartu American Express. Máme záznam o transakci.“

„Už jsem ti to říkal. Tu kreditku mi ukradli. A ten, kdo ji ukradl, na ni musel ty lžičky koupit. Ztrátu karty jsem ohlásil, to dobře víš.“

„Ano. Ověřili jsme to u American Express. Ztráta karty byla ohlášena 2. května. Den poté, co jsi ty lžičky koupil.“

„Ten den jsem si poprvé uvědomil, že kartu nemám.“

„Poslední zaznamenaná transakce před 1. květnem pochází ze soboty 26. dubna. Kupoval jsi benzin za 23,76 liber u čerpací stanice Texaco na Wood Lane. Přiznáváš se k tomuto nákupu?“

„Ano, samozřejmě. Je to nejbližší pumpa u mého domu.“

„Takže tvrdíš, že se ti karta ztratila někdy mezi dnem tohoto nákupu to je 26. dubnem a 1. květnem?“

„Ano.“

„A ty sis ztráty nevšiml dříve než 2. května?“

„Ne.“

„Řekl bych, že je to dost podivné.“

„Já bych neřekl. Prostě jsem kartu ten týden nepoužíval. Ty si kontroluješ kreditky každý den, Rede?“

„A tehdy se ti ztratila pouze kreditní karta?“

„Ano.“

„Pouze kus zeleného plastu s nápisem American Express? Nic jiného?“

„Ne.“

„Tak tomuhle říkám záhada na záhadu. Ty mi chceš říct, že ti někdo ukradl kreditní kartu, ale člověk, který ti ji údajně ukradl, ti nevzal žádnou hotovost, žádné další kreditní karty ani nic jiného?“

„Přesně tak.“

„Jenže takhle se zloději obvykle nechovají, nemyslíš, Duncane? Místo, aby ti šlohli celou peněženku a vzali roha, podle tebe ztrácejí čas vytahováním jedné jediné kreditky? Nech toho, prosím tě.“

„Řekl bych, že to docela dává smysl.“

„Proč?“

„Protože jsem si toho tak rychle nevšiml. Kdyby mi zmizela celá peněženka, tak bych si to přece záhy uvědomil, ne? A pak bych šel ohlásit krádež kreditky a oni by mi ji zablokovali dřív, než by ta záhadná osoba stačila koupit stříbrné lžičky.“

„Takže kdo ti podle tebe tu kreditku ukradl?“

„Mohl to být kdokoliv. V tom týdnu jsem se zúčastnil dvoudenní policejní konference. Bylo horko. Většinu času jsem měl sako pověšené přes opěradlo židle. Někdo mi ji mohl sebrat v tu chvíli.“

„Ptal ses na kartu organizátorů konference, když jsi zjistil, že ji nemáš?“

„Ano.“

„A co ti říkali?“

„Ze se žádná karta nenašla.“

„A když jsi pak našel svoje jméno v seznamu nákupů stříbrných lžiček, jednoduše jsi ho vymazal. Nesnaž se mi nakukat, že by to udělal nevinný člověk. Nesnaž se mi to nakukat. Protože tomu nevěřím.“

„Viděl jsem tam svoje jméno, ale nevěděl jsem, jak se tam dostalo. A tak jsem ho instinktivně vymazal. Věděl jsem, že jsem nevinný, ale zároveň jsem si byl vědom, že bych jen těžko vysvětloval, co tam moje jméno dělá.“

„A nemyslíš, že kdybys byl nevinný, bylo by pro tebe lepší jít s pravdou ven? Přihlásit se a říct: ‚Tohle je ta kreditka, kterou mi ukradli, nemám tušení, kdo ji čmajznul, ale nějak se tady objevila‘?“

„Ano. Samozřejmě. Kdyby se mi to stalo znovu, určitě bych to udělal. Jenže tehdy jsem uvažoval jinak. Byl jsem zmatený. Udělal jsem ukvapené rozhodnutí a pak jsem se ho už musel držet.“

„Jenže i kdyby to byla pravda, pořád to nevysvětluje všechno ostatní.“

„Ty seš rozhodnutý, že na mě hodíš vinu, že jo, Rede? Když jsi sem vešel, už dávno jsi to měl v hlavě srovnané a nic, co udělám nebo řeknu, už tvůj názor ani trochu nezmění, že ne?“

Duncan začíná vstávat ze židle.

„Posad se, Duncane.“

Duncan zvedá tělo i hlas. „Já to neudělal. Někdo to na mě navlíkl. Tohle je promyšlené spiknutí, aby policie ‚jako‘ dopadla pachatele.“

„Posad se, sakra.“

„Proč mě neposloucháš!“

Red vstává také.

„Sedej! Sedni si na prdel! No tak!“

Strážníci vyrážejí kupředu. Duncan se dívá na ně a na Reda a pak opět klesá na židli. Strážníci ustupují zpět. Redův hlas je sevřený sebeovládáním.

„Tak poslouchej, sluníčko. Prodals ten zatracený případ do Fuckers of the World za rovných dvacet tisíc. Převrátils naruby důvěru, kterou jsme do tebe vkládali, a plivl jsi ji nám do tváře. Takže se nezlob, že mi nepřipadá moc vtipné, když od tebe začnu dostávat vzkazy adresované Jidášovi.“

„Já žádné vzkazy nepsal.“

„Hovno nepsal. Našli jsme u tebe doma výtisk Sunday Times s vystřiženými písmeny, která přesně odpovídají písmenům na balíčku s mincemi, který jsi mi poslal.“

Nezmiňuj se o tom dopise Erikovi, říká si Red. Chovej se, jako bys ho nikdy nedostal. Nepodkopávej si celý případ přiznáním, že jsi zničil důkazní položku.

„Já nevím, o čem mluvíš. Žádné vzkazy ani mince jsem ti neposílal.“

Red pokračuje.

„A pak je tu taky ten dopis od Církve nového tisíciletí, Phillimore Terrace 32, Londýn W8. S datem 12. února 1998.“

„Už jsem ti to říkal. Žádný takový dopis jsem nedostal. Dokonce ani nevím, co to ta Církev nového tisíciletí je.“

„Ty moc dobře víš, co to je. Je to hrstka vygumovaných bláznů pod vedením chlápka, co si říká Israel toho, který ti poslal ten dopis a jenž neustále káže o sedmé pečeti a návratu Beránka. A který taky prohlašuje, že jeho ovečky jsou jeho apoštolově. To je ideální místo pro člověka, který si myslí, že je Mesiáš, nemáš ten dojem?“

„Nikdy jsem tam nebyl. Nikdy jsem o nich neslyšel. A nevím, co ode mě ještě chceš slyšet.“

„A co ty vražedné zbraně, které jsme objevili ve skříni pod schodištěm?“

„Ty mi nepatří.“

„Ani jedna?“

„Ne.“

„Ani ta dřevěná tyč?“

„Ne.“

„Ani meč?“

„Ne.“

„Ani nůž? Mačeta? Pila? Baseballová pálka? Kopí?“ Red téměř křičí. S vypětím všech sil se znovu trochu ovládá. „Ne a ne a ne.“

„Takže se tam objevily jen tak samy od sebe, že?“

„Už jsem ti to říkal. Nepatří mi.“

„Duncane, kdybys byl na mém místě, kdybys seděl na téhle straně stolu, uvěřil bys někomu, kdo by ti vykládal to, co ty mně? Neuvedl jsi mi jediné alibi na noci, během nichž došlo k těm vraždám. Tvým jediným skutečným alibi jsou víkendy, které jsi strávil se Samem. Ovšem mezi pátkem šestou hodinou večer a nedělí šestou večer, kdy míváš jednou za měsíc Sama, došlo pouze k vraždě Jamese Buxtona. A zrovna ten týden jsi Sama neměl.“

„Rede, k dobré polovině těch vražd došlo v neděli večer…“

„Ne. Byly spáchány spáchal jsi je v pondělí krátce po půlnoci. Takže i o víkendech, kdy jsi Sama měl, jsi měl po jeho předání Helen více než šest hodin času ty vraždy spáchat.“

„Já…“

„Ne. Poslouchej mě. Našli jsme u tebe doma vražedné nástroje od sedmi různých vražd. Našli jsme nezvratný důkaz o platbě za stříbrné lžičky. Našli jsme dopis, který se podrobně zmiňuje o tvé angažovanosti v náboženské sektě, jejíž vůdce šíří ideologii odpovídající myšlenkovým pochodům člověka, který všechny ty vraždy spáchal. Prásk prásk prásk! Tři důležité a zcela průkazné okolnosti. Viděl jsi nám pod pokličku, Duncane. Věděl jsi, co si myslíme a kdy si to myslíme. Mohlo ti to procházet, protože jsi stál mimo podezření. A proto jsi taky začal být nepozorný. Jako když jsi schovával vražedné zbraně u sebe doma, místo aby ses jich zbavil i když si troufám tvrdit, že sis je nejspíš chtěl nechat jako upomínku na své dílo. A až do této chvíle jsi mi neuvedl jediný argument, natožpak jediný kousek hmatatelného důkazu, kterým by ses alespoň částečně očistil. Celý profil pachatele ti padne jako ulitý, Duncane. A to nemluvím o tom, co jsi mi provedl s životem a manželstvím. Když nic jiného, s radostí budu přihlížet, jak se za tohle smažíš v pekle.“

„Rede, já vím, že se ti hodí do krámu mít konečně obětního beranka zvláště, když to budu zrovna já , ale já to neudělal. Říkal jsi mi, co všechno jste našli u mě doma. Ale kde jsou ty jazyky? Kde je skalpel? A kde je poslední stříbrná lžička?“

„To bych rád slyšel od tebe. Ty jsi ten, kdo to všechno ví.“

„U mě doma ty věci nejsou, protože je Stříbrný jazyk ještě potřebuje. A já Stříbrný jazyk nejsem.“

„Ukrýváš je před námi jen proto, abys mohl dostat ještě mě. Ale to se ti nepodaří.“

Red má náhle všeho dost. Vstává.

„Duncane Warrene, doporučím státnímu zástupci, aby vás obvinil z trestného činu deseti vražd a aby vás po dobu trvání přípravného řízení a soudního procesu umístil do vyšetřovací vazby.“

A pak Red činí něco, co se mu u bratra Erika nikdy nepodařilo: odchází z místnosti, aniž by se ohlédl.

DÍL III

„Znám pravdu a vím, co si myslíš.“

The Stone Roses, Fools Gold

116

ČTVRTEK 1. DUBNA 1999

Život na Scotland Yardu běží jako obvykle. Během posledních dvou měsíců byly v Londýně nalezeny tři rozčtvrcené prostitutky a média překypují vzrušením z možnosti, že se na obzoru rýsuje nový Jack Rozparovač.

Je něco po osmé, když si Red dává padla. Vychází na chodbu a míří do Ježovy kanceláře.

„Nemáš chuť na pivo?“

Jez se probírá fotografiemi poslední oběti vraha prostitutek. Je to úděsně krvavý pohled.

„Jo. Myslím, že bych jedno potřeboval.“

Odcházejí do baru za rohem a sedají si ke stolku se dvěma půllitry piva.

„Co plánuješ na Velikonoce?“ ptá se Jez.

„Budeme se Susan u známých v New Forestu. Ona už tam je. Říkal jsem jí, že za ní zítra ráno přijedu. Potřebuju si na pár dní odpočinout od toho děvkořeza.“

„Nevadí jí, že přijedeš později?“

„Ne. Tedy aspoň si to myslím. Když jsme zatkli Duncana, vrátila se domů a od té doby se k tomu staví trochu volněji. Trvalo nám asi týden, než jsme si všechno úplně vyříkali, ale od té doby nám to celkem klape.“

„V jedné chvíli sis asi myslel, že ji doopravdy ztratíš, že?“

Red nafukuje tváře a vydechuje.

„Asi jo. V té době jsem o tom tak neuvažoval, protože jsem byl posedlý tím apoštolským případem. Ale kdybych se byl tehdy na chvíli zastavil a pořádně se nad tím zamyslel, tak ano nejspíš bych to tak asi řekl.“

„Vážně jsi celou tu záležitost s Duncanem bral trochu osobně.“

„To teda jo. Sami jste viděli, co to se mnou dělalo. Málem jsem se z toho stresu zhroutil. Je docela těžké necítit nenávist k člověku, který ti provede takovou věc. Ty a Kate jste to zvládali daleko líp.“

„Ne, myslím, že jsme to jen líp skrývali. A nezapomeň, že se Duncan nezaměřoval na mě a na Kate osobně, tak jako na tebe. Když ti poslal ty mince a Erikovi ten dopis…, to bylo vážně podlé. Ale co, aspoň to máme za sebou. Takže na úspěšný soud a desetinásobné doživotí pro Duncana.“

Ťukají si sklenicemi a pijí.

„Kdy se má ten případ dostat před soud?“ ptá se Jez.

„Myslím, že v listopadu. Bůh ví, proč jim to trvá tak dlouho. Člověk by jen těžko hledal jednoznačnější případ.“

„Až na to, že Duncan stále trvá na své nevině.“

„No, protože musí, nebo ne? Když bude trvat na nevině, bude mít k dispozici celý proces, během něhož bude moci vytrubovat do světa, co provedl. Bude to všechno rozpitvávat do nechutných podrobností. Jen si představ, jakou si získá publicitu, představ si ty hektary novinové plochy a hodiny vysílacího času. Celá planeta se chce o tom případu dozvědět. Jako bys stonásobně zvětšil případ Rose Westové. Kdyby naopak jednoduše přiznal vinu, bylo by za pár hodin po všem, a on by se vůbec nedostal ke slovu.“

„Takže ještě štěstí, že jsme nechali spravit to okno.“

„Jaké okno?“

„To, které jsem rozbil, abych se mu vloupal do domu.“

Red se směje.

„Á jo. Tohle okno.“

„Bylo by dost nechutné, kdyby nám ho propustili vzhledem k nepřípustnému zajištění důkazů. Neměli jsme přece příkaz k prohlídce. Až později nám Kate jeden antidatovala.“

Red žertovně mává na Jeze sklenicí.

„Už to nikdy nedělejte, mladý muži. Ale jinak jsi provedl správnou věc. Nesprávnou, ale správnou. Jako tvůj nadřízený bych tě měl oficiálně pokárat za nepovolené vniknutí na cizí pozemek. Ale jako tvůj kolega si myslím, že sis počínal zatraceně dobře. Tím, žes našel ty věci, jsi mu zatnul tipec. Duncan by se možná mohl vykroutit z té ztráty kreditky a z toho dopisu od sekty, ale nikdy se nevykroutí ze sedmi vražedných zbraní pod schodištěm.“

„Jo. Ale už o něm nemluvme. To je dávná minulost.“

Ještě asi deset minut se baví o nejrůznějších věcech a pak si Red protahuje ruce za hlavou a zívá.

„Musím už běžet, kámo. Padám únavou.“

„Jasně. Kdy se zas objevíš?“

„Doufám, že ne dřív než po Velikonocích. Měl bych se vrátit až v úterý, i když se odvažuju tvrdit, že se věci zase spiknou tak, abych musel přijet dřív.“

„No, já budu v práci. Takže se zas uvidíme.“

V přátelském tichu se vracejí na Scotland Yard a u příjezdu na parkoviště se spolu loučí.

„Ještě se půjdu převléct a pak sednu na svoje staré dobré kolo,“ říká Jez. „Zatímco ty prostě nasedneš do svého velkého auta a cestou domů ještě více znečistíš ovzduší.“

„Jezi, ručím ti za to, že svinstvo, které vychází z mého výfuku, je daleko méně škodlivé než svinstvo, které tobě vychází z podpaží.“

Jez se směje.

„Naser si.“

„Nápodobně. Hezký víkend. Příští týden ahoj.“ Red vchází na parkoviště a mizí.

117

Prázdný dům, prázdná lednička. Sakra. Red bude muset jít nakoupit.

Vychází do předsíně a téměř zakopává o obraz, který se opírá o podlahovou lištu. Red ho chce už několik dnů pověsit. Na stěně má dávno vyznačený křížek a na podlaze vedle obrazu leží kladívko a hřebíky, ale Red se z nějakého důvodu dosud nepřiměl přibít hřebík do zdi a celý proces ukončit. Udělá to později.

Usedá na pohovku a zívá.

Musí se vyspat. Ale nejdříve se musí najíst. Hlavou se mu honí zbloudilé myšlenky.

V ústech cítí chuť piva. Piva z hospody, kde popíjel s Jezem. Stejně je Jez prima kluk. Nakonec vzal případ na sebe a uzavřel ho jen malinko nezákonným vloupáním.

Jez, nejchladnokrevnější člen týmu pod tlakem. Tam, kde Red málem praskl, Jez byl pevný jako skála.

Co to Jez říkal v hospodě? Něco o osobním hledisku.

Nezapomeň, že se Duncan nezaměřoval na mě a na Kate osobně, tak jako na tebe. Když ti poslal ty mince a Erikovi ten dopis…, to bylo vážně podlé.

Redovi v mozku praskají elektrické výboje.

Když ti poslal ty mince a Erikovi ten dopis.

Erikovi ten dopis.

Během vteřiny je Red na nohou.

Jak sakra Jez ví o tom dopise Erikovi?

Red se o něm nikdy nikomu nezmiňoval. Byla to důkazní položka a on ji spálil, přestože neměl. Na Yardu se o tom nikomu nezmínil a neříkal to ani nikomu z Týmu pro ochranu cílů 3, který ho měl hlídat na Home Farm.

Jak to, že tedy Jez o tom dopise ví?

Byl v operační místnosti, když Eric tehdy dopoledne volal. Vlastně to byl on, kdo zvedl Erikovi telefon.

Tak jsem to možná Ježovi řekl právě tehdy.

Jenže tehdy jsem to ještě nevěděl. Nevěděl jsem, co mi Eric chce, dokud jsem se s ním nesetkal v Pentonville.

A rozhodně jsem to nikomu nehodlal říct ani potom. Dokonce jsem se o tom nezmínil ani při Duncanově výslechu, protože jsem nechtěl, aby Duncan věděl, že jsem ten dopis viděl.

Red popadá telefon a vytáčí 192.

„Informace o číslech, přejete si?“

„Věznici Pentonville, Londýn NI.“

Digitalizovaný ženský hlas dvakrát oznamuje Redovi žádané číslo. Red ho zapisuje do notesu vedle telefonu a okamžitě ho vytáčí.

Crr crr. Crr crr. Crr crr.

Devět hodin večer před Velkým pátkem. Není divu, že se k telefonu nikdo moc nehrne. No tak.

V telefonu se konečně ozývá viditelně znuděný mužský hlas. „Nápravné zařízení Pentonville.“

„Rád bych hovořil s ředitelem, prosím.“

„Obávám se, že ředitel tady bude až…“

„Tady je detektiv superintendent Metcalfe ze Scotland Yardu. Potřebuji mimořádně naléhavě hovořit s ředitelem. Je mi jedno, co právě dělá. Musíte ho vyrušit.“

„Jak mám poznat, že jste ten, za koho se vydáváte?“

„Mám vám tam poslat plný anton policajtů, abych vás přesvědčil?“

„Dobrá, dobrá. Hned vás přepojím.“

Na lince vyhrává otřepaná melodie.

Po chvíli se ozývá další hlas, tentokráte podrážděný.

„Haló?“

„To je ředitel věznice Pentonville?“

„Ano.“

„Tady je detektiv superintendent Metcalfe a…“

„Váš bratr si odpykává trest v našem vězení.“

„Ano. Ano, odpykává. A já s ním velmi naléhavě potřebuji mluvit.“

„Superintendente, všichni vězni jsou až do rána zamčeni na celách. Do té doby vám pro něj nemohu poslat.“

„Ne, vy musíte. Je životně důležité, abych s ním hovořil ještě dnes večer. Během příštích deseti minut.“

„Co to znamená ‚životně důležité‘?“

„Řeknu vám to takto: Možná mi bude moci říct něco, co zcela změní průběh devítiměsíčního vyšetřování.“

„A vy ty informace potřebujete dnes večer?“

„Ano. Zítra už může být pozdě.“

„Dobrá. Dejte mi svoje číslo. Řeknu dozorcům, aby pro Erika došli a zavolali vám.“

„Děkuji vám. Mockrát vám děkuji.“ Red sděluje své telefonní číslo.

„Budte na telefonu.“ Linka utichá.

Red se dívá na stěnu. Strach mu svírá útroby jako chobotnice. Zapíná televizi a rychle přepíná kanály. Na nic se nedá koukat. Ozývá se protivný zvuk telefonu. Red ho popadá. „Haló?“

„Ahoj, miláčku. Jak se máš?“ Susan.

„Ahoj, Susan. Mám se dobře. Hele, můžu ti zavolat zpátky? Čekám teď na moc důležitý telefonát.“

„Jistě. Jen jsem chtěla vědět, kdy za mnou přijedeš.“

„Zítra. Doufám, že hned ráno. Poslyš, za patnáct minut se ti ozvu.“

„Rede, není ti nic?“

„Ne. Jsem v pořádku. Akorát nesmím zmeškat ten telefonát.“

„Dobře. Tak zatím ahoj.“

Red pokládá sluchátko jako první. Srdce mu buší jako kladivo.

Jak dlouho jim potrvá, než seženou Erika? Pět minut, nebo snad deset? Jestli budou muset zajít k němu do cely, vyvést ho, doprovodit ho k telefonu…

Nesnesitelná muka čekání.

Red drží ruku na sluchátku.

No tak. NO TÁK.

Telefon zvoní. „Haló?“

„Superintendente Metcalfe, mám tady vašeho bratra.“

„Dejte mi ho, prosím vás.“

Ruch v pozadí.

„Tady Eric.“

„Jak se máš?“

„Co chceš?“

„Vzpomínáš na ten dopis, co ti někdo poslal?“

„Na ten, co jsi spálil?“

„Ano. Na ten.“

„Jasně, že si vzpomínám.“

„Neříkal jsi o něm nikomu, že ne?“

„Ne.“

„Určitě ne?“

„Určitě ne. Žádal jsi mě o to, tak jsem tě poslechl.“

„Ani živé duši?“

„Kterému písmenu ze slova ‚ne‘ nerozumíš? Nikomu jsem to neříkal. Jasné?“

„Ano. Děkuji ti.“

„Ještě něco?“

„Ne. To je všechno, co jsem chtěl vědět. Díky.“ Red pokládá telefon.

Ani on, ani Eric nikomu o tom dopise neříkali. Což znamená, že pouze tři lidé na světě vědí, že vůbec existoval. Oni dva a osoba, která ho odeslala.

Takže pokud Jez o tom dopise ví, existuje pouze jediné možné vysvětlení.

Jez je osoba, která ho odeslala.

118

Vchodové dveře se otevírají a opět zavírají.

Red se opírá o stěnu a snaží se přijít na to, co by měl udělat.

Měl by odjet. Naházet pár věcí do kufru a vzít odtud roha.

Dveře Shaliho bytu se otevírají a pak s bouchnutím zavírají.

Přemýšlej. A přemýšlej rychle.

Jeho mysl je prázdná.

Odchází do koupelny, leje si do dlaní studenou vodu a stříká si ji na obličej.

Shaliho hudba začíná dunět přes podlahu a je neskutečně hlasitá.

Teď ne. Kdykoliv jindy, jen ne teď.

Red si tiskne ruce na uši a snaží se vypudit hudbu z hlavy, aby mohl střízlivě uvažovat.

Basová linka mu buší do mozku. Shali. Ten zkurvený bezohledný hajzl. V tomhle rámusu nemůže Red přemýšlet. Jasně. Půjde si se Shalim prohodit pár slov. Přechází ke dveřím a prudce je otevírá.

Těsně za dveřmi stojí postava oblečená v bavlněných kalhotách a džínsové košili zapnuté až ke krku. Jez.

119

Jez drží v ruce bílý šátek.

Red se snaží promluvit, ale nevydává ani hlásku. Jez vykračuje směrem k němu. Bílý šátek vystřeluje k Redovu obličeji.

Z šátku se line ostrý a pronikavý zápach chloroformu. Jez přidržuje šátek na Redově nosu a ústech. A pak je jen rozmazaná tma.

120

Nikdy jsem si nemyslel, že mě dopadnou, s jedinou výjimkou tehdy v kuchyni Thomase Fairweathera, kde byla Camilla a malý Tim. Když jsem tam přišel s Lubeszkim a on byl zbrocený krví. Pamatuješ? Pamatuješ, jak malý Tim křičel? To nebylo proto, že viděl Lubeszkiho celého od krve. To bylo proto, že viděl mě. Přišel za mnou, když jsem dělal z Tomáše mučedníka. Vzal jsem ho za ruku a odvedl ho zpátky do postele. A pak mě znovu uviděl druhý den ráno, kdy už věděl, co se stalo jeho strýci.

Možná si myslíš, že mám štěstí, když Tim dodnes o té noci nepromluvil. Já se na to raději dívám tak, že je to Boží vůle. Stejně jako je Boží vůle, že jsem se dostal tak daleko, aniž by mě kdy někdo vyrušil. A to proto, že existují hned tři důvody, proč vím, že jsem nový Mesiáš. Na dva z nich mohli všichni lidé na světě po celou dobu přijít.

Za prvé je tu moje jméno. Moje iniciály. Jez Clifton. J. C. Jesus Christ. Ježíš Kristus.

Za druhé datum narození. Kdyby ses podíval do mého osobního spisu na Scotland Yardu, viděl bys, kdy jsem se narodil. Pětadvacátého prosince 1966. To znamená, ře mi bude třiatřicet. Přesně tolik, kolik bylo Ježíši, když zemřel na kříži.

Tyhle dva náznaky si mohl ověřit každý. Ale jak jsem již řekl, jsou to pouze náznaky. Třetím důvodem je ovšem něco daleko, daleko významnějšílio. Třetím důvodem je nezvratný důkaz.

O třetí důvod se však mohu podělit pouze se svým Jidášem.

121

Když Red přichází k sobě, leží v kuchyni opřený o stěnu. Jediné světlo v místnosti přichází od svíček, které plápolají na stole, takže Redovi chvíli trvá, než si jeho oči přivyknou.

Dívá se na hodiny na stěně. Jedenáct pryč. Takže byl v bezvědomí něco přes dvě hodiny.

Kuchyňský stůl je prostřen pro třináct lidí. Místo v čele stolu u dveří zůstalo neobsazeno po obou stranách stolu leží po šesti sadách příborů a jedna sada leží v čele naproti dveřím.

Každé místo u stolu označuje sklenice, s výjimkou místa v čele a místa nejblíže napravo od čela, před nimiž leží talíře s masem.

Sklenice jsou malé a v každé z nich je cosi umístěno.

Red vstává a dívá se do nejbližší sklenice.

Jazyk.

Jedenáct sklenic s jedenácti jazyky. Náhle se ve dveřích objevuje Jez.

U některých lidí občas nastává okamžik, kdy propadnou tak vypjatým a neočekávaným emocím, že váš názor na ně se jednou provždy změní. Třeba když někoho jinak mírného poprvé vidíte rozzuřeného, tedy opravdu rozzuřeného, nebo když se před vámi nějaký zdrženlivý člověk náhle zhroutí a rozpláče. Po takovém prožitku se už nikdy nemůžete na tohoto člověka dívat stejně. Něco se změnilo a nelze to vzít zpátky.

Když se Red otáčí a dívá se na Jeze, jako by se díval na úplně cizího člověka. Obličej, který jeho pohled opětuje, má sice Ježovy rysy, ale výraz, do něhož jsou tyto rysy vepsány, nepatří Ježovi, jak ho Red zná. Viděl už Ježovu tvář zkroucenou vztekem, smíchem či bolestí, ale ještě nikdy ji neviděl tak… tak prázdnou. Výraz, který ani výrazem není. Pouhou prázdnotou.

Takže to nebyl Duncan. Vůbec to nebyl Duncan. Byl to Jez.

Jez má teď na sobě plaveckou kombinézu. Redovi chvilku trvá, než mu dojde proč, ale pak v duchu před Jezem smeká na černé látce není vidět krev a neopren navíc nezanechává vlákna. Dokonalý oděv pro vraždu člověka.

Jez přistupuje blíž.

„Já budu sedět v čele stolu. Ty po mé pravici. Dveře od bytu jsou zamčené a já jsem větší a silnější než ty. Určitě nejsi tak hloupý, aby ses pokoušel o nějakou nepředloženost.“

Red obchází stůl a toporně si sedá na židli, kterou mu Jez určil. Zachovej klid, říká si v duchu. Nechej ho mluvit.

Jazyky ve skleničkách se Redovi vysmívají v parodii na domáckou oslavu.

Nedívej se na ně. Soustřed se na Jeze.

Ježova černá taška leží na podlaze u jeho židle.

Velká taška. Dost velká, aby v ní Jez mohl přinést všechno jídlo i skleničky. A vůbec všechno, co potřebuje na dnešní noc.

Jez se ohýbá a něco z tašky vytahuje. Načtyřikrát složený kus nachové látky. Jez látku rozprostírá a přetahuje si ji přes hlavu.

Nachové roucho. Stejné, jaké měl na sobě Kristus cestou do Kalvárie.

Na stole před nimi stojí dvě otevřené lahve s červeným vínem. Jez si sedá a nalévá každému číši. „První ze čtyř,“ říká. „Velikonoční rituál stanoví, že každý, i nejchudší z chudých, musí dostat čtyři poháry vína.“

Red usrkává z číše. Kyselá ohnivost mu protéká skrz zuby na jazyk.

Na jazyk. Panebože, ne.

Uprostřed stolu se nacházejí čtyři malé misky s bylinami. Jez se pro ně natahuje.

„Hořké byliny k beránkovi,“ říká. „Drcený bobkový list, majoránka, bazalka a křen. Jedí se jako upomínka na otrockou minulost Židů v Egyptě.“ Posypává kořením maso na Redově i vlastním talíři. „Prosím. Jez.“

Oba tiše jedí. Jehněčí je vyschlé a dá se těžko polknout, a tak ho Red musí zapíjet vínem.

Během jídla cítí Red pouze prázdnotu; v hlavě se mu nevytváří žádný životaschopný plán. Snaží se uvolnit se a doufá, že ho nějaký plán napadne, pak bystří pozornost a snaží se ho z hlavy násilně vytlačit. Žádná z obou metod nezabírá. Jeho mysl je v sebeobraně uzavřená, protože se jednoduše nedokáže vyrovnat s obludností toho, co se teď děje, aniž by se zcela uzavřela do sebe.

Na talíři za miskami s kořením jsou připraveny krajíce chleba. Jez bere jeden z krajíců, láme ho napůl a nabízí polovinu Redovi.

„Když jedli, vzal Ježíš chléb, požehnal, lámal a dával učedníkům se slovy: ‚Vezměte, jezte, toto jest mé tělo.‘“

Red se dívá na krajíc ve své ruce a pak na Jeze.

Je to jen kus chleba.

Jez se na něj upřeně dívá.

Spolkni svou pýchu, Rede. Spolkni ten chleba.

Red si strká chléb do úst a začíná žvýkat. Chléb má trpkou chuť. Je nekvašený. Red splachuje chuť dalším douškem vína. Jez mu dolévá.

„Pak vzal kalich, vzdal díky a podal jim ho se slovy: ‚Pijte z něho všichni. Neboť toto jest má krev, která zpečeťuje smlouvu a prolévá se za mnohé.‘“

Jez se dívá na Reda.

„Vypij to.“

„To není tvůj…“

„Vypij to.“

Red zarývá nos do sklenice a nechává si vínem smočit rty.

Jez dojídá jehněčí, ale Red si dává se svou porcí načas. Jez ho klidně pozoruje. Zdá se, že ani on nikam nespěchá. Když Red konečně a nechotně skládá vidličku a nůž k sobě, Jez promlouvá.

„Sundej si boty.“

„Cože?“

„Sundej si boty.“

Red odstrkuje židli od stolu, aby si uvolnil nohy, a sundává si boty z chodidel. „A teď ponožky.“

Red si svléká ponožky a pokládá je na boty. Jedna ponožka padá na podlahu.

Jez se sklání a bere do ruky umělohmotnou mísu plnou mýdlové vody. Kleká si před Reda a pokládá mísu na podlahu k jeho nohám. Voda v míse se kolébá ze strany na stranu, ale na žádné straně se nerozlévá přes okraj.

Jez sahá za sebe, bere do ruky malý ručník a přehazuje si ho přes levé rameno. Nato smáčí obě ruce ve vodě a natahuje se po Redově pravé noze.

„Jestli se o něco pokusíš, zpřelámu ti hnáty. Rozumíš?“

Red přitakává.

Jez bere Redovu nohu do rukou a začíná ji omývat. Omývá horní část chodidla, kde se šlachy rozbíhají směrem k pěti prstům jako lopatky ventilátoru, pak omývá plosku a nakonec zajíždí mezi prsty. Jakmile je hotov s pravou nohou, bere Redovu levou nohu a celou proceduru opakuje. Omývá nohu jemně a něžně a mumlá přitom hlubokým monotónním hlasem.

„Vstal od stolu, odložil svrchní šat, vzal lněné plátno a přepásal se; pak nalil vodu do umyvadla a začal učedníkům umývat nohy a utírat je plátnem, jímž byl přepásán… Ježíš řekl: ‚Kdo je vykoupán, nepotřebuje než nohy umýt, neboť je celý čistý. I vy jste čistí, ale ne všichni.‘ Věděl, kdo ho zradí, a proto řekl: ‚Ne všichni jste čisti.‘“

Jez osušuje Redovy nohy ručníkem. Jakmile je u konce, vstává a sedá si zpět na židli. „Proč?“ ptá se Red. Jediná otázka. A bezpočet odpovědí. „Co proč?“

„Proč to všechno? Proč jsi vlastně Mesiáš?“

Jez se usmívá a Redovi dochází, že tuto otázku měl položit.

„Zemřel jsem a pak se znovu narodil.“

„Cože?“

„Prožil jsem vzkříšení.“

„Jezi, o čem to mluvíš?“

„Zemřel jsem na Velký pátek a třetího dne jsem vstal z mrtvých.“

„Velký pátek je přece zítra.“ Red se dívá na hodiny. Za dvacet minut dvanáct. „Vlastně skoro už dneska.“

„Ne zítra. Velký pátek byl už dávno. Velký pátek 1982, abych byl přesný.“

Jez zvedá obočí, jako by to datum mělo Redovi něco říkat. „Ty si nevzpomínáš?“ ptá se Jez. „Na co?“

Jez neodpovídá přímo. Dívá se do vnitřního modrého plamínku nejbližší svíčky.

„O Velkém pátku se mi stala nehoda. Tři dny jsem ležel v komatu. Na dýchacím přístroji. Po celou tu dobu jsem nemohl sám dýchat, jíst, vidět, slyšet. Byl jsem uvězněn pod povrchem života. Lékaři si mysleli, že je jen otázkou času, kdy zemřu. Chystali se sdělit mým rodičům, aby sami vypnuli přístroje.“

Jez opět zvedá hlavu.

„Chtěli mě usmrtit, Rede.“

Red mlčí.

„Ale pak, na Velikonoční neděli, jsem přišel k sobě. Jen tak, zničehonic. Celou dobu jsem ležel v komatu, a pak jsem byl náhle zase živý, jako by se mi vůbec nic nestalo. První lékař, který mě takhle uviděl, si myslel, že jsem duch. Málem jsem mu způsobil infarkt.“

„A byl jsi úplně v pořádku?“

„Ano. Byl jsem v pořádku. Více než v pořádku. Lékařský personál vůbec nemohl uvěřit, že netrpím žádnými trvalými příznaky. Mysleli si, že budu mít přinejmenším těžce poškozený mozek, ale mýlili se. Vůbec nic mi nebylo. Nechali mě absolvovat veškeré testy, které je napadly, a já všemi prošel na jedničku s hvězdičkou. Neměl jsem sebenepatrnější poškození mozku.“

Tak jistý bych si nebyl, myslí si Red.

„Doktoři říkali, že je to něco jako zázrak. Vlastně ne. Říkali, že to je zázrak.

Red to začíná chápat.

Jez několik vteřin mlčí a pak znovu promlouvá. „Ty nechceš vědět, co to bylo za nehodu?“

„Eh. No jo. Chci. Jasně, že chci.“

„Srazilo mě auto.“

Cosi tahá za nitky Redovy paměti. Cosi se z ní chce prodrat ven. Jez pokračuje.

„Srazilo mě auto, ale řidič ani nezastavil. Jel prostě dál.“

Na povrch Redovy paměti rychle vyplouvá něco strašlivého. „On jel prostě dál, Rede. Ujetí z místa nehody. Na Velký pátek. V Cambridži.“

Do Redova vědomí cosi prudce tryská. Ve zlomku vteřiny, než Jez znovu promlouvá, to Redovi dochází.

„V tom autě jsi jel ty, Rede. To ty jsi mě srazil.“

Jez se naklání dopředu.

„To ty jsi mě nechal napospas smrti.“

122

Red si na to vzpomíná, jako by to bylo včera.

Chlapec na chodníku v teplákových kalhotách a plandavém tričku, s vlasy přilepenými deštěm k hlavě. Přechází přes cestu, sklouzává na fotbalovém míči a padá hlavou na asfalt. Red dupe na brzdy, kola se blokují, Red propadá panice, auto se otáčí kolem své osy. Dva nárazy pod autem. Tělo ve zpětném zrcátku.

A pak Red, který se rozhlíží, jestli se nikdo nedíval, odjíždí, mizí za rohem a dál si žije po svém.

Tím chlapcem byl Jez.

„Proboha, Jezi, moc mě to mrzí. Já… Nepřemýšlel jsem racionálně. Krátce předtím jsem byl za Erikem ve vězení. Pokusil se mě zabít. Nedokázal jsem se soustředit. Viděl jsem tě příliš pozdě. Byl jsem úplně zbavený smyslů. A pak, když jsem tě srazil, viděl jsem na cestě tvoje tělo a prostě jsem zpanikařil.“

„Neomlouvej se, Rede. Kdybys do mě nebyl vrazil, nemohl bych zemřít a poté vstát z mrtvých. Nikdy bych se nedozvěděl, že jsem Mesiáš.“

„Ale já se ani nezastavil, abych ti pomohl, když jsi ležel na cestě. To bylo neodpustitelné. Mohl jsem přece zastavit. Měl jsem zastavit.“

Jez krčí rameny.

„Pán činí záhadné kroky.“

„A jak jsi zjistil, že jsem v tom autě seděl já?“

Jez neodpovídá přímo.

„Jak už jsem řekl, to třídenní koma, kdy jsem byl technicky vzato mrtvý, mi posloužilo jako nezvratný důkaz, že jsem opravdu Mesiáš. Kdykoliv jsem se pokusil sám před sebou zapřít svou skutečnou totožnost a já se o to opravdu pokoušel , vždy jsem znovu dospěl ke stejnému závěru. Ty tři dny od Velkého pátku po Velikonoční neděli jsem byl mrtvý, ale pak jsem znovu ožil. A celý ten incident se dal logicky vysvětlit pouze jako mé vzkříšení, které mi umožnilo žít dál a vykonat dílo, jež mi bylo určeno. Bylo to znamení. Chápeš?“

Red přitakává. Jez hovoří dál.

„Bylo to znamení Boží vůle, které znamenalo, že někde musí existovat hybatel, který tuto Boží vůli vykoná. Došlo mi, že pokud byla samotná nehoda důležitá, pak musí být důležité také všechno kolem ní včetně lidí, jež se na ní podíleli. Osoba za volantem auta, které mě srazilo, byla vykonavatelem Boží vůle. Nebyla to prostě jen nějaká osoba, která zrovna náhodou řídila to auto. Byl to kdosi. Byl to člověk, který byl vyvolen stejně jako já. Musel jsem zjistit, kdo tím člověkem je. Důvodem, proč jsi nezastavil, abys mi pomohl, byla tvá snaha vzepřít se osudu. Měl jsi z něj strach.“

„Měl jsem strach jít do vězení. Z toho jsem měl strach.“

„Ne, Rede. Ty mi nerozumíš. Světské důsledky byly zcela nepodstatné. Když říkám osud, myslím tím tvou roli v celém Božím plánu. Měl jsi strach, a tak jsi ujel a ukryl ses v naději, že tím tvá role připadne někomu jinému. Jenže stejně jako já jsi ani ty nemohl svému osudu uniknout. Já tě prostě musel najít. Takže krátce poté, co jsem odešel k policii, jsem se nechal hypnotizovat, abych vyňal své vzpomínky z onoho zákoutí mozku, kdy byly tak dlouho pohřbeny.“

„A co se stalo?“

„V hypnóze jsem si celý incident dokonale vybavil. Už dříve se mi z něj vyjevovaly krátké záblesky, ale většinu vzpomínek jsem během komatu zapomněl. Ale pak jsem dal souhlas s hypnózou. A v hypnóze jsem viděl tvůj obličej za volantem auta, které se na mě řítilo. Tvoje tvář mi připadala povědomá pochopitelně, vždyť jste byli s bratrem celé měsíce ve všech novinách , ale nedokázal jsem ji okamžitě zařadit. Naštěstí jako bych měl náhle v hlavě nějaký film, který jsem si mohl kdykoliv podle libosti přehrát. A když jsem ten film zastavil, viděl jsem zřetelně poznávací značku auta. Sdělil jsem číslo značky hypnotizérovi, který ji zapsal. A později jsem ji projel databází DVLC ve Swansea.“.

„Kdy to bylo?“

„Krátce poté, co jsem vstoupil do sboru. Myslím, že v roce 1990.“

„Jenže v té době už jsem to auto prodal.“

„Pochopitelně. Proto jsem taky požádal DVLC, aby mi poskytli informace o majitelích auta za posledních deset let. Za tu dobu mělo auto celkem tři majitele tebe, člověka, od kterého jsi ho koupil, a člověka, jemuž jsi ho prodal. V době nehody jsi však byl jako majitel uveden ty. Uviděl jsem tvoje jméno a vzpomněl jsem si, kde jsem už viděl tvůj obličej. Všechno do sebe krásně zapadalo.“

„Jak to myslíš, že všechno zapadalo? Co zapadalo?“

„V evangeliích je Jidáš Iškariotský vylíčen jako vykonavatel Boží vůle. Svými skutky jakkoliv trestuhodné se mohly křesťanům po celá léta zdát se totiž svým způsobem postaral o spasení lidstva. A tys byl po dvou tisících letech vyvolen k témuž úkolu. Jen díky tvým skutkům jsem si uvědomil, že jsem Mesiáš. Jsi stejný jako Jidáš, Rede. Copak to nevidíš? Udal jsi bratra policii a shrábl jsi odměnu. Nebylo to náhodou třicet tisíc? Třicet tisíc. I to číslo je symbolické. Bylo to všechno dokonalé. Dokonalé. Byl to konečný důkaz, že ty i já jsme byli vyvoleni já abych spasil lidstvo a ty aby ses stal vykonavatelem této změny.“

„Jenže já tě nezradil, Jezi. Pokud něco…“

„Ne. Nezradils mě. Ještě ne. Ale zradíš.“

„Jak to víš?“

„Protože můžeš. Zradil jsi svého bratra. Tím jsi dostatečně prokázal, že jsi schopen a ochoten to udělat znovu.“

„Já Erika nezradil. Dopustil se zločinu. Musel být potrestán.“

„Zradil jsi ho. Vyslechl jsi doznání svého vlastního bratra, sebral ses a šel za jeho zády na policii.“

„Ocitl jsem se v neřešitelné situaci.“

„Přesně tak. Přesně tak. Stejně jako Jidáš Iškariotský. Ty znáš Jidášův příběh nazpaměť, Rede, já to dobře vím. Četl jsi o něm, když jsi byl v policejním domě v Kelvedonu. Sám jsi mi to řekl. A máš pravdu. Skutečně ses ocitl v neřešitelné situaci. Cokoliv bys udělal, by bylo nějakým způsobem nesprávné. A tys udělal, cos pokládal za nejlepší. Udělal jsi to, cos pokládal za nejmenší zlo. Měl sis nechat bratrovo tajemství pro sebe a odepřít Charlottě Loganové spravedlnost, která jí právoplatně náležela, nebo jsi měl bratra udat a zradit svou vlastní krev? Soucítím s tebou, Rede, opravdu ano. Sám bych byl jen k smrti nerad postaven před podobnou volbu. Jenže Bůh mi naštěstí takovou roli neurčil.“

Red otevírá ústa, aby promluvil, ale Jez ho přerušuje.

„Ovšem něco ti přece uniklo, Rede. Dokonce dvě věci. Za prvé sis vzal ty peníze. Vzal sis odměnu, kterou vypsal otec Charlottě Loganové. Stejně jako si vzal peníze Jidáš. To byl až příliš lidský skutek. Udal jsi svého bratra a pak jsi za to vzal peníze udělal jsi to úplně stejně, jako děláš i jiné věci: na základě kombinace vznešených a mrzkých důvodů. Předal jsi ty peníze svému otci, stejně jako se Jidáš snažil vrátit svou odměnu Kaifášovi. Ale přesto jsi ty peníze jednou vzal.

A druhou věc, o které mluvím, si jistě nejlépe uvědomuješ sám. Když jsi Erika udával, nezradil jsi pouze jeho, nýbrž i sám sebe. Víš, o čem teď mluvím?“

Red to ví. Až příliš dobře.

„Já tě znám, Rede. Dobře vím, co stavíš na odiv a co skrýváš. A vím, že ve vězení je nesprávný z obou bratrů. Eric není zlý člověk. Dopustil se chyby. Stala se mu nehoda. U tebe je to však něco jiného. Zlý duch dřímá uvnitř tebe, Rede. To proto jsi tak dobrý ve své práci. A proto jsi zároveň tak zranitelný. Viděl jsem tě na místech vražd, kde sis živě představoval, jak se všechno seběhlo. Kdykoliv jsem byl uprostřed svého díla s apoštoly, kdykoliv jsem byl zcela ponořen do práce, mohl jsem na chvíli vystoupit ze svého těla a spatřit tebe. To, co jsem činil já, bys ty činil s největším potěšením.“

Red se nedokáže zmoci na odpověď, a tak se ptá na něco jiného.

„A proč sis vybral Duncana jako obětního beránka?“

„Prostě měl smůlu, opravdu. Nic jiného za tím nebylo. Potřeboval jsem kreditní kartu, abych koupil ty stříbrné lžičky. A jeho karta byla první, na kterou jsem narazil. Jednoduše jsem jednoho dne vešel do jeho kanceláře, když tam právě nebyl, a vytáhl mu ji z kapsy saka.“

„A proč jsi prostě neplatil hotově?“

„Vzbudilo by to podezření. Kdo dneska platí za sadu stříbrných lžiček v hotovosti? A kromě toho jsem si ty lžičky nemohl dovolit.“

„A Duncan ano?“

„Samozřejmě, že ne. Jenže on za ně platit nemusel, ne? V American Express mu tu platbu uhradili a oni si ji dovolit mohou. Pokud dojde k nákupu na odcizenou kartu, vždy klientovi platbu uhradí. Taková věc je nepoloží a získají tím věrné zákazníky.“

„Jenže jsi nemohl vědět, že si do týmu vyberu právě Duncana.“

„Ne, to jsem nemohl. Měl jsem prostě štěstí. Mohl jsem to na něj snadněji narafičit. Ovšem když jsem viděl jeho jméno na seznamu kupujících, věděl jsem, že zareaguje tak, jak skutečně zareagoval. Na jeho místě bych se zachoval stejně. Zpanikařil. Myslel si, že je daleko lepší takovou drobnost vymazat, než se ji snažit vysvětlovat. Pravděpodobně ho vůbec nenapadlo, že to znovu vyjde najevo. Ale to všechno ti už určitě říkal sám, když jsi ho vyslýchal.“

„A já mu nevěřil.“

Ježova ústa se křiví v mírném úsměvu. „Ale teď mu věříš.“

„Ano. Teď mu věřím.“

„No a pak už to byla hračka. Ten dopis z Církve nového tisíciletí jsem pochopitelně padělal já. Když jsme byli s Kate navštívit Israela, sebral jsem mu ze stolu hlavičkový papír a obálku. Israel šel tehdy dolů vpustit nějaké lidi a Kate vyšla na chodbu, aby se podívala, kdo vlastně přišel. Zůstal jsem v kanceláři na deset, maximálně patnáct vteřin sám. A tak jsem ty věci sebral. Udělal jsem to z momentálního popudu. Pak jsem si na jednom faxu na stole všiml Israelova podpisu, který byl tak nečitelný, že jsem pochopil, že bude snadné ho kdykoliv napodobit. V podstatě to byla jen čmáranice. Ovšem ty jsi nakonec vůbec neověřoval pravost toho dopisu, tak zoufale jsi chtěl shledat Duncana vinným.“

„A ty vražedné zbraně jsi nastrčil do Duncanova domu, když ses tam vloupal?“

„Ano.“

„Není divu, že jsi tam chtěl jet sám.“

„Přesně tak. Chvíli už jsem si myslel, že tam pojedeš se mnou nebo se mnou pošleš Kate, čímž bys všechno zkazil. Odjel jsem domů, sebral ty věci a vyrazil k Duncanovi. Ty jsi přijel později, takže z tvého hlediska to byly všechno jen nepřímé důkazy. Jenže kdyby se v tom okamžiku objevil ve dveřích Duncan, ty bys ho rovnou zabil, Rede.“

„Jo, já vím. Ještěže byl v tu chvíli na míle daleko.“ Red se odmlčuje. „Ty necítíš vinu, Jezi?“

„Za co?“

„Za to, žes to navlíkl na Duncana.“

„Ne. Nikdy jsem ho neměl moc rád. On mě vlastně taky ne, to je jisté. Možná, že ve mně nevědomky viděl moje pravé já. Ale rozhodně jsem k němu přestal cítit vinu poté, co nás všechny prodal do Fuckers of the World. A ať už udělal, nebo neudělal cokoliv jiného, tohle bylo neodpustitelné. Dva Jidášové v jednom týmu. Mohl jsem si vybrat.“

„Takže tě nehryže svědomí?“

„Za co?“

„Za to, že Duncan strávil už tři měsíce ve vězení za něco, co neudělal.“

„Svědomí je jen zdvořilý výraz pro pověru, Rede, a pověra je jen zdvořilý výraz pro strach. Ne, nic mě nehryže. Kromě toho bude Duncan co nevidět propuštěn, až pravda vyjde najevo.“

Až pravda vyjde najevo.

„A jak to hodláš udělat, Jezi? Jak hodláš zajistit, aby pravda vyšla najevo?“

Jez se dívá hluboko do očí svého přítele a sděluje mu to.

123

„Když Jidáš, který ho zradil, viděl, že Ježíše odsoudili, pocítil výčitky, vrátil třicet stříbrných velekněžím a starším a řekl: ‚Zhřešil jsem, zradil jsem nevinnou krev!‘ Ale oni odpověděli: ‚Co je nám po tom? To je tvoje věc!‘ A on odhodil ty peníze v chrámě a utekl; šel a oběsil se.“

Už je po půlnoci. Konečně Velký pátek.

Red je oblečen pouze ve spodním prádle a ruce má spoutány za zády. Sedí na dřevěném zábradlí, které se táhne podél odpočívadla v prvním patře. Kolem krku se mu vine tlustý katovský provaz a pokračuje až k zábradlí, kam již Jez jeho konec pevně uvázal. Zábradlí se zdá být mohutné a pevné. Jediná věc, která se při pádu zlomí, je Redův vaz.

Jez stojí vedle Reda. Na hlavu si nasadil provizorní trnovou korunu a z čela mu k obočí pomalu stéká několik kapek krve. Jez jako by si toho ani nevšiml. Na podlaze vedle něj leží talíř s jídlem.

Red se obrňuje proti hrůze. Nedat najevo strach. Neposkytnout Ježovi zadostiučinění.

Jez drží v pravé ruce mobilní telefon a v levé skalpel. Stříbrná lžička poslední z dvanácti mu leží na podlaze u nohou.

Rozvazuje Redovi ruce a podává mu mobilní telefon.

„Ty to dobře víš, že ano? Víš, že mě musíš zradit.“

Red přitakává.

„Tak to řekni.“

„Ano,“ reaguje poslušně Red. „Vím, že tě musím zradit.“

Jez bere krajíc chleba, odtrhává kousek kůrky a smáčí ho v malé misce s červenou omáčkou. „Kdo se mnou omočil ruku v míse, ten mě zradí.“

Tiskne kus chleba do Redovy ruky a vlastníma rukama mu kolem něj svírá prsty. Přikládá hlavu k Redovu uchu.

„Co učiníš, učiň rychle. Tvá poslední zrada, Rede. Konej. Zrad mě úřadům. Zavolej na policii. Zavolej Kate. Ano, zavolej Kate. Řekni jí, co jsem udělal. Udej mě na policii. Přijedou sem, až budeš mrtvý, a postaví mě před soud jako Římané Ježíše. A pak se to celý svět dozví. No tak. Zavolej na policii.“

„A ty mě potom oběsíš?“

„Ne. Ty se oběsíš sám.“

„A co když odmítnu?“

„Nemůžeš. Neodmítneš. Je to tvůj osud.“

Tekuté písky Ježovy mise strhávají Reda s sebou. Jenže v těchto tekutých píscích se můžete vzpouzet, aniž byste šli tím rychleji ke dnu. Budeteli bojovat, mohli byste zůstat naživu. Poddáteli se, jste odsouzeni k záhubě.

Red bere do ruky telefon a vytáčí Kateino číslo.

„Kate Beauchampová.“

„Ahoj, Kate. Tady Red.“

„Ahoj, Rede. Jak se máš?“

Její hlas je tak zatraceně normální, jako by přicházel z jiné planety.

„Kate… Duncan to není. Je to Jez.“

„Cože? Co není Duncan?“

„Pachatel. Apoštolský vrah. Je to Jez. On je ten vrah.“

„Rede, co to proboha povídáš?“

„Je tu teď se mnou. Chystá se mě oběsit. Panebože, Kate…, musíš mi pomoct.“

„Kde jsi?“

„Jsem do…“

Jez vytrhává telefon Redovi z ruky a prudce ho zaklapuje. „Tak. Oběs se.“

Jsem do… Kate pochopí, že jsem doma. Všechny ostatní oběti zabil pachatel u nich v bytě.

Redovou myslí proplouvají nesouvislé myšlenky.

Philip Rhodes, který byl loni objeven ve Fulhamu oběšený. Jak to začalo, tak to také skončí: tělem visícím bezvládně ze zábradlí.

Třeba mu to Kate nebude věřit. Ona a Jez… Třeba je Jez posledním člověkem, u kterého by něčemu takovému uvěřila.

Každý dobře ví, že se člověk nemůže oběsit, pokud sám nechce. Prostě to neudělá. Neodebere se přece z vlastní vůle na věčnost. Musíte ho k tomu přimět násilím, nebo ho případně ošálit.

Jenže Jez se o nic takového nesnaží. Žádné šálení, žádné násilí.

Red se sám od sebe neoběsí. Nesehraje roli Jidáše. Pokud ho Jez hodlá oběsit, musí to udělat sám. Red se dívá na Jeze. „Běž do prdele.“

Vidí Jeze skrz světelný tunel, v němž spolu soupeří jejich vůle. Síla Ježova přesvědčení naráží do Redova hrudníku a víří mu kolem hlavy jako božský vítr, který se ho snaží postrčit ze zábradlí do věčného zapomnění. Red se před tímto hurikánem ohýbá a snaží se mu odolat.

Nezlom se. Nevzdávej se.

Red se drží zábradlí, jako by to byl život sám.

V tom okamžiku si Jez uvědomuje, že jeho Jidáš nehodlá určenou roli sehrát. A v tom okamžiku Red ví, že souboj vůlí vyhrál.

A pak už se Jez vrhá rukama na Redova ramena a tlačí ho dopředu. Red se pomalu překlápí a jeho trup přechází do vodorovné polohy. Cítí bolest v pažích, které se mu kroutí ve snaze udržet padající tělo, a jeho prsty se postupně odlepují od dřeva. Red nabírá rychlost a začíná padat. Ruce mu vystřelují ke krku rychleji než myšlenka a popadají smyčku dříve, než se stačí utáhnout. Vnitřní strany kloubů a konečky prstů mu umírají bolestí, když sebou provaz na konci pádu cuká a smyčka se prudce stahuje.

Pouhých osm prstů a dva palce omotané kolem provazu. Chatrné rozhraní mezi životem a smrtí.

Red nesmyslně kope nohama do prázdna a snaží se nějakým způsobem utrhnout provaz od zábradlí. Provaz se mu zarývá do krku a hlava mu padá dopředu a dozadu. Red otevírá ústa, aby se nadechl.

Jez se sklání nad zábradlím. V ruce se mu leskne skalpel. Redova ústa jen bezmocně lapají po vzduchu.

Na Jezově obličeji pod trnovou korunou se zračí naprosté soustředění. Jez má hlavu tak blízko u Reda, že by se mohli políbit. Skalpel zajíždí Redovi do úst.

Red cítí pronikavou pachuť krve, když mu ostří přejíždí po jazyku přesně jak si představoval, když se vydal sám do domu Philipa Rhodese.

Poslední příležitost.

Red vytahuje prsty pravé ruky ze smyčky a zatíná je v pěst. Smyčka se dále utahuje v místě, kde ji již Red nedrží, a Red cuká hlavou na opačnou stranu, aby vydržel ten tlak.

V zoufalé naději máchá pravou rukou kolem sebe. Cítí zapraskání kloubů na kosti a chrupavce. Jez překvapeně heká bolestí, pouští skalpel a přikládá si ruce na zkrvavený obličej. Skalpel padá přesně do Redova hrdla. Reda se zmocňuje panika.

Já ten skalpel spolknu panebože já ho spolknu rozřeže mi vnitřnosti na kusy.

Naklání hlavu dopředu proti tlaku provazu a jazykem vytlačuje skalpel z hrdla směrem k přední části úst. Čepel se mu opírá o vnitřní stranu zubů.

Red si sahá do úst a vytahuje skalpel ven.

Jez si sundává ruce z obličeje a smrká z nosu krev. Znovu se předklání, chytá Reda za levou ruku a snaží se mu vytrhnout prsty ze smyčky.

Pokud Red neudrží levou ruku uvnitř smyčky, zemře.

Skalpel stále vězí v Redově pravé ruce. Red se jím ohání po Ježovi. Čepel prořezává neoprenový oblek a zarývá se do Ježova pravého boku přesně v místě, kde se Jez loni v prosinci pořezal na posteli Thomase Fairweathera.

Jez křičí, neboť se mu opět otevírá stará jizva. Pouští Redovy prsty, chytá se oběma rukama za bok a přepadává dozadu na zed.

Red natahuje ruku nad hlavu a snaží se přeřezat skalpelem provaz. Provaz sebou při jeho pohybech divoce cuká. Red nemá dost velký záběr, aby provaz přeřezal.

Potřebuji provaz natáhnout. Pak ho dokážu přeřezat. Jenže nemůžu jednou rukou držet lano a zároveň ho přeřezávat. Potřebuji lano levou rukou přidržovat a pravou ho přeřezat. Jenže moje levá ruka je to jediné, co mě teď chrání před udušením.

Jez se stále svíjí u stěny a snaží se zastavit krev, která mu prýští z rány na boku.

Red nemá na vybranou.

Levou rukou pouští smyčku. Smyčka se okamžitě utahuje a tlačí mu na celý krk. Ještě chvíli a Red bude zardoušen. Pracuj rychle.

Red natahuje levou ruku nad hlavu a chytá provaz. Přikládá skalpel na místo těsně pod levým malíčkem, kde je provaz nejvíce napnutý, a začíná řezat.

V plicích mu nezbývá žádný vzduch a jeho průdušky se začínají pod tlakem smyčky uzavírat. Před očima mu tancují černé skvrny.

Rychle.

Omdlí dříve, než se zachrání. A pokud omdlí, zemře. RYCHLE.

Koutkem oka vidí nějaký pohyb. Jez se s námahou zvedá a znovu se opírá o zábradlí. Na neoprenu se mu leskne krev.

Natahuje se po Redově pravé ruce se skalpelem.

Red cítí v prstech palčivou bolest, jak se mu je Jez snaží odtrhnout od skalpelu.

Red co nevidět omdlí. Nastává zapomnění, temné a věčné.

A pak konečně poslední vlákna provazu povolují a Red se hroutí na podlahu dva metry pod sebou.

124

Dva muži. Zkrvavení, ale nepokoření.

Red leží schoulený na podlaze a třesoucíma se rukama si uvolňuje smyčku. Jez; klopýtá ze schodů směrem k němu a nechává za sebou nerovnoměrné karmínové stopy v místech, kde naráží do stěny.

Red si přetahuje smyčku přes hlavu a odhazuje ji na podlahu.

Jez už je na posledním schodu, už je téměř u Reda.

Red se škrábe na nohy a rozvláčně před sebou mává skalpelem.

„Drž se zpátky, Jezi.“

„Nemůžu.“

„Já ti nepatřím, Jezi. Nepůjdu s tebou.“

„Nemůžeš se tomu vzepřít, Rede. Nemůžeš se vzepřít tomu, čím musíš být.“

Nemůžeš se vzepřít tomu, čím musíš být. Vykonavatelem Boží vůle.

Nemůžeš se vzepřít tomu, čím jsi.

Jez chce být jedním z nás, ale nemá dost odvahy. Ďábel, jenž předstírá, že je na straně andělů.

Zajímalo by mě jaké to je ukousnout ti nos nebo ti odtrhnout ucho od lebky by stříkala tvoje krev na míle vysoko do vzduchu jaké zvuky bys vyluzoval zatímco by z tebe vyprchával život.

Úšklebek na Redově obličeji zplošťuje jeho slova.

„Ty…, ty máš teda odvahu, že mi říkáš Jidáš.“

V Redovi narůstá vztek. Začíná jako přílivová vlna kdesi daleko na moři a je zprvu neviditelný, když nabírá rychlost a sílu, ovšem zakrátko již mocně burácí a buší do vlnolamů Redova sebeovládání.

Svaly mu pohání zuřivost.

Už to neudržím proudí to skrze mě neudržím to.

Jez se znovu chytá za bok. Dýchá skrz zuby zaťaté bolestí.

Red odhazuje skalpel na podlahu a vrhá se na Jeze holýma rukama. Pomstychtivost mu projíždí šermujícími pěstmi a kopajícíma nohama, jako když se onehdy pral v hospodě. Jenže tentokrát je to doopravdy, dokonce více než doopravdy. Jez leží na podlaze a vnímá jen záblesky světla od úderů do hlavy. Tupé rány do žeber a ledvin ho nutí schoulit se do klubíčka a nelítostné kopance do varlat mu způsobují nevýslovnou bolest. Do čela ho navíc bodají trny bolest bolest taková bolest krev prýštící z rány na boku malátnost pomatení smyslů nic nevidím…

Bití ustává stejně náhle, jako začalo.

Jez leží na zemi a poslouchá, jak se Redovy kroky vzdalují. Ticho.

Jez se snaží pohnout, ale nemůže. Je příliš slabý. Určitě má někde něco zlomeného.

Na tváři cítí měkký koberec. Kroky opět sílí Red se vrací.

Red zvedá Jeze hrubě na nohy a tlačí ho ke zdi. Mučivá bolest, jak zlomené kosti hlasitě protestují. Jez slyší v uchu jedinou větičku. „Svlékni se.“

Snaží se odpovědět přes opuchlé rty.

„Nemůžu… se… pohnout. Zlomené… kosti.“

V tu chvíli klesá podél zdi, Red ho pouští a odchází.

Jez se snaží otevřít oči. Levé oko má zcela zavřené a zrak v pravém oku je rozmazaný bolestí a krví.

Přesto vidí, co leží na podlaze pár metrů od něj. Pro co Red odešel nahoru.

Kladivo a hřebíky. V Jezově mysli se rozeznívají poplašné sirény a nad čelem, kde mu teď spočívá nakloněná trnová koruna, mu vstávají vlasy hrůzou.

Red se vrací a v ruce má skalpel.

Tři rychlá šmiknutí a neoprenový oblek leží rozřezaný na podlaze u Jezových nohou.

Jez je nyní oblečen jen ve spodním prádle jako všechny jeho oběti.

Red přibližuje obličej k Ježovi. „Tak ty si myslíš, že jsi Mesiáš?“ Jez přitakává.

Red znovu promlouvá a na Ježův obličej dopadají drobné kapénky slin.

„Dobře. Tak v tom případě taky zdechneš jako Mesiáš.“

Red vleče Jeze přes dvojité dveře, které se otevírají z kuchyně do obývacího pokoje. Zavírá dveře, chytá Jeze za levou paži a tahá ji na stranu tak dlouho, až visí ve vzduchu rovnoběžně s podlahou. Ježova dlaň se dotýká zárubně dveří.

Hřebíky nevniknou snadno do sádrových omítek, ale půjdou snadno do dřevěných zárubní.

Red přikládá špičku hřebíku na Ježovu nataženou dlaň a cítí napětí na její kůži. Prostředníčkem a prsteníčkem levé ruky přidržuje hřebík na místě a pravou rukou se napřahuje kladivem.

Bije do hřebíku, co nejsilněji může, a projíždí jím skrz Ježovu ruku. Zastavuje se teprve ve chvíli, kdy hlavička hřebíku téměř mizí v mase Ježovy dlaně.

Jez křičí a křičí a křičí.

Red mlčí jako hrob, když má konečně příležitost zabít, je nekonečně nelítostný.

Dva hřebíky již vězí v Jezově levé dlani. Red zvedá Ježovu pravou paži, dokud se pravá dlaň neopírá o druhou zárubeň dveří. A další dva hřebíky do pravé dlaně.

Překřížit Ježovy kotníky a zatlouci skrz ně další dva hřebíky, které cestou k dřevěným dveřím za sebou drtí Ježovy Achillovy šlachy na kaši.

Muž ukřižovaný s trnovou korunou na hlavě.

Skrz Ježův křik náhle vycházejí zkomolená slova, která se zprvu dají jen těžko rozluštit, ale posléze nabírají na zřetelnosti.

„Eli, Eli, lema sabachthani? Bože můj, Bože můj, proč jsi mě opustil?“

Ježova hruď se vzdouvá v zoufalé snaze po nadechnutí. Jez se dívá na svého vraha a hekavě ze sebe vydává poslední slova. „To vše se stalo, aby se naplnilo Písmo proroků.“ Red se nevzrušeně předklání a promlouvá.

„S ním byli ukřižováni dva povstalci, jeden po pravici a druhý po levici.“

Snímá trnovou korunu z Ježovy hlavy.

„Ty nejsi Syn člověka, Jezi. Ty jsi kus hovna, které zemřelo po jeho boku.“

125

Do ticha se ozývá zvonek. Red odchází ke dveřím a zvedá domovní telefon. „Haló?“

V uchu mu hlasitě zní Katein hlas. „Ahoj, Rede. Tady Kate. Co se děje?“

„Pojd nahoru,“ říká Red a mačká příslušný knoflík, aby jí otevřel dveře. Kate vybíhá po schodech a tuhne, když vidí Reda stát ve dveřích.

„Ježíšikriste, Rede. Jsi celý od krve. Co se, probůh, stalo? Kde je Jez?“

Red ustupuje od dveří, aby pustil Kate dovnitř, a nechává ji pár minut o samotě s mrtvolou muže, o němž ví, že ho kdysi milovala. Když se vrací dovnitř, nachází Kate zhroucenou u kuchyňské zdi. Klesá na podlahu vedle ní. Kate se nehýbe, nesnaží se mu uniknout. Dobře ví, že to musel Ježovi udělat Red, ale stejně tak si uvědomuje, co udělal Jez. Dokáže si představit, jaká muka musel Red v posledních několika hodinách podstoupit.

„Je mi to líto, Kate,“ říká Red. „Nevěděl jsem, že to byl on. Nechtěl jsem, aby to byl on.“

Kate se mu opírá hlavou o rameno. Red cítí, jak se jí pohybují ústa, když nakonec promlouvá.

„Co se tu stalo?“ ptá se.

Red ji chytá za rameno a opírá se tváří o temeno její hlavy. Trvá mu yelmi dlouho, než konečně odpovídá. „Řeknu ti to na stanici.“

126

PÁTEK 21. DUBNA 2000

Mokrá skvrna u okna Redovy cely se stále zvětšuje.

Red leží na posteli s rukama za hlavou. Z chodeb před celou se ozývají vzdálené hlasy a mísí se s myšlenkami, které se Redovi honí hlavou.

Dnes je Velký pátek. Uplynul více než rok od chvíle, kdy odjel s Kate do Paddington Green a udal se za vraždu detektivního inspektora Jeremy Cliftona, přičemž požádal pouze o to, aby u jeho doznání mohla asistovat Kate.

Když vyšel celý příběh najevo, navštívily ho mraky lidí, kteří mu bez výjimky říkali jedinou věc: Jednal jste v sebeobraně, měl jste co do činění s psychopatem, prokázal jste společnosti neocenitelnou službu. Susan, Lubeszki a dokonce i komisař ti všichni za ním přišli a všichni odešli s nepořízenou. Nehrálo roli, zda ho prosili, mazali mu med kolem úst, nebo se ho snažili tyranizovat. Všechna slova, která ve vyšetřovací vazbě řekli, dopadla na zcela neúrodnou půdu.

Redův advokát chtěl, aby Red popřel vinu, tečka. Red naopak na své vině trval, tečka. Advokát znovu a znovu měnil taktiku prosazoval střídavě prohlášení o dočasné nepříčetnosti s prohlášením o snížené zodpovědnosti. Red zůstal neoblomný. Ať už se advokát pokoušel o cokoliv, Redovo stanovisko se ani trochu nezměnilo: Nebyl jsem dočasně nepříčetný a má zodpovědnost nebyla snížená. Zabil jsem chladnokrevně a věděl jsem přesně, co dělám.

První rána bývá nejhlubší. První vražda nejtěžší. Jakmile je poprvé prolita krev, všechno se stává snadnějším. Red již vyslýchal dost vrahů na to, aby to věděl.

A on již má nejtěžší část za sebou a činila mu nesmírné potěšení. To proto přivítal doživotní trest. Protože mu činilo potěšení zavraždit Jeze. Znovu a znovu si v hlavě přehrává vzpomínky a pokaždé se ten pocit dostaví se stejným návalem orgastické rozkoše.

Moc nad životem a smrtí. Jakmile ji člověk získá, již nikdy se jí nevzdá. Jakmile ji jednou využije, nikdy ji už nemůže vrátit zpátky.

Red z ní měl potěšení a ví, že je to projev zla. Stal se tím, čím sám pohrdal.

Zdravý úsudek, schopnost rozlišit mezi dobrem a zlem to je to, co odlišuje člověka od ostatních primátů. Red tuto schopnost používá, dokud ji ještě má. Musel čelit realitě vlastního já a tato realita ho vyděsila k smrti. Proto se postaral, aby byl někde, kde lze jeho běs udržet v rozumných mezích.

Ten běs ho zničí, ale nebude moci zničit nikoho dalšího.

Takhle je to lepší.

Copyright © 1999 by Boris Starling Translation © 2000 by Jiří Kobělka

Z anglického originálu MESSIAH,

vydaného nakladatelstvím HarperCollins, Londýn 1999,

přeložil Jiří Kobělka

Odpovědný redaktor: Martin Pilař Redigo Technický redaktor: Martin Pěch Sazba: 28 Dušan Zárský Obálka: Radek Urbiš Vydání první

Vytiskla tiskárna Finidr, spol. s r.o., Český Těšín

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava 1,

v roce 2000

ISBN 8086128881

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai