Zatmění

Boris Starling

(2008)

Hodnocení:

***

Štítky:

Literatura světová, Dobrodružné

Píše se rok 1952. Světem zmítá studená válka a Londýn úpí pod příkrovem zhoubné mlhy. Jednou z jejích mnoha obětí je zřejmě i utopenec, jehož tělo bylo nalezeno ve stojatých vodách říčky v Hyde Parku. Brzy vyjde najevo, že oním nešťastníkem byl mladý biochemik, jenž se jen několik hodin před smrtí chlubil, že učinil vědecký průlom, který by mohl změnit svět.O výsledek biochemikova výzkumu projeví zájem CIA, KGB i MI5 a nastalý bezohledný boj proniká až do nejvyšších pater již tak rozjitřeného politického dění. To není vskutku snadná pozice pro Herberta Smithe, detektiva Scotland Yardu s minulostí špiona, který byl pověřen vyšetřením výbušného případu. Jak Smith pozvolna zjišťuje, kudy a kam vedly poslední vědcovy kroky, je si stále jistější, že do celé záležitosti jsou zainteresovány nejen tajné služby, ale že stopy vedou až do časů Třetí říše...

Copyright © 2006 by Boris Starling

Translation © 2008 by Petr Stadler

Cover design © 2008 by DOMINO

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována ani elektronicky přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele autorských práv.

Z anglického originálu VISIBILITY,

vydaného nakladatelstvím HarperCollins, Londýn 2006,

přeložil Petr Stadler

Odpovědná redaktorka: Karin Lednická

Jazyková redakce: Lukáš Foldyna

Korektura: Hana Bončková

Technický redaktor: Martin Pěch

Sazba: Dušan Žárský

Obálka: Radek Urbiš

Vytiskla tiskárna Finidr Český Těšín

Vydání první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava 1,

v říjnu 2008

ISBN 978-80-7303-413-9

Věnováno Charlotte

PODĚKOVÁNÍ

Doufám, že se mé knihy neopakují tolik, jako by se mohla opakovat má poděkování, pokud by je nikdo nekontroloval, neboť pokaždé jsou to titíž lidé, kteří různým způsobem osvědčí moudrost, trpělivost, bystrost a chápavost, a bylo by zbytečné je zde znovu v plné šíři uvádět. Proto budu stručný.

Díky jako vždy náleží mé rodině a těm mým přátelům, kteří si vyšetří čas, jehož se jim nedostává, na to, aby si přečetli mé pracovní verze. Jejich návrhy jsou mi vždy k užitku a přikládám jim váhu. Zejména bych chtěl uvést sestru Belindu, jejíž rady jsou mimořádně hodnotné a přesné – někdy až nepříjemně! V roce 2007 jí vychází první román – a je to stejně skvělá spisovatelka jako kritička.

Julii Wisdomovou z nakladatelství HarperCollins zdobí trpělivost světice a Anne O’Brienovou zase ostříží zrak. Jsou to vynikající redaktorky, a pokaždé když si čtu jejich poznámky, uvědomuji si, jaké je štěstí, že je mám.

Caradoc King z agentury A. P. Watt je prostě nejlepší agent, jakého si spisovatel může přát.

Novodobý autor si může mnoho, možná až příliš mnoho vyhledat na internetu, ale občas také musíme vylézt na světlo boží. Bádání ke knize Zatmění mne zavedlo do Tower Bridge, kde se o mne královsky starali – zvláštní díky náleží Claire Forrestové, Charlesi Lotterovi a Daveu Savageovi.

Děkuji i průvodcům na hřbitově Highgate Cemetery, jedné z nejkrásnějších, zároveň bohužel i nedostatkem prostředků nejvíce postižených částí Londýna. Společnost přátel Highgate Cemetery odvádí skvělou práci, ale vždy bude potřebovat lidi, kteří jí na údržbu přispějí svým volným časem či penězi. Máte-li možnost, prosím pomozte jí.

Hlavní díky náleží Charlotte, tomu nejlepšímu, co mne mohlo potkat.

4. PROSINCE 1952

ČTVRTEK

Přicházela mlha. Zvenčí i zevnitř.

První kouřové chuchvalce svými prsty koncertního pianisty, štíhlými a elegantními, laskaly střechy na vzdálené straně řeky. Stačilo by, aby člověk jen chvíli přihlížel – viděl by, jak se mlžný závoj pozvolna plíží kolem městské siluety, přikrádá se jako kočka na lovu.

Stačilo by, aby člověk jen chvíli přihlížel – možná by ucítil první náznaky otupělosti, opar, za nímž se svět zdá zastřený a přes nějž se bude muset dobírat svých vlastních myšlenek.

Mlhy tu mívali, ale tak husté málokdy. Londýňané však oplývají mimořádnou schopností přežít a vědí, kdy se blíží problémy. A rozhodně nepotřebují varování meteorologů, aby se teď připravili na jeden zásadní.

Budova Nového Scotland Yardu na nábřeží vytvářela chaotickou změť věžiček a cimbuří, kterou se proplétaly davy lidí – gotický výstřelek, který každé ráno pohltil tisíce pilných včeliček a za soumraku je ze svých útrob znovu vyvrhl. Přelidněnost byla jako choroba, kterou tu všichni bez ustání trpěli. Areál sice rostl jako z vody, každých pár desítek let přibývaly nové budovy, aby se zmírnilo napětí, ale problém rozhodně přetrvával. Zepředu ohraničovala Nový Scotland Yard Temže, zezadu Whitehall, britský úřad vlády, a prostoru pro rozšíření tak rapidně ubývalo.

Na oddělení vražd londýnské policie se pracovalo na tři směny: ráno od 6:00 do 14:00, odpoledne od 14:00 do 22:00 a v noci od 22:00 do 6:00. Když na Herberta Smitha, bývalého příslušníka britské armády, poté člena vojenské zpravodajské služby MI5 a nyní pracovníka zmíněného oddělení vražd, připadala odpolední směna, raději obědval předem o samotě – jedinou společnost mu dělal masový koláč, půllitr piva, večerník Evening Standard a křížovka z The Times. Chodíval do hostince poblíž náměstí Smith Square, deset minut chůze od Scotland Yardu. Bylo to přinejmenším dvakrát dál, než by se pustil kdokoliv z jeho kolegů, a to i těch větších dobrodruhů, kteří se sháněli po exotičtějších lokálech, než byla policejní kantýna.

Dnes si přečetl filmové kritiky Miltona Shulmana v prvním vydání Evening Standard, vštípil si do paměti, že si zajde na Nebezpečný útěk do London Pavilion („vzrušující jízda“, jak napsal Shulman) a nechá si ujít Cestu na Bali, kterou dávají v Plaze a jež byla stroze zavržena jako „ztracený případ“. Herbertovi obvykle připadaly Shulmanovy názory trefné, ale protože do kina vždycky chodil sám, nikdy nezjistil, jestli tento postoj sdílela většina lidí nebo ne.

Když si Standard důkladně pročetl, ze tří čtvrtin si smlsnul na křížovce v The Times – obzvláště pyšný byl na to, že za chvěním pojiva vzniklého mineralizací mezibuněčné hmoty na devět písmen odhalil „K-O-S-T-I-T-R-A-S“ – a s překvapením zjistil, že do kanceláře se musí bez přehánění fyzicky nutit.

Ne že by se mu chtělo zůstat v hospodě – alkoholu moc nedal –, ale kdekoliv jinde to prostě bylo určitě lepší než v kanceláři, ve které bude muset strávit další odpoledne.

V tom v kostce spočíval rozpor spojený s prací na vraždách. Dny strávené ve stísněném, zatuchlém a hlučném Scotland Yardu byly příšerné, ale vypadnout odtamtud znamenalo, že někoho zavraždili, a Herbert za svůj život viděl dost násilných úmrtí na to, aby si přál další.

A měl-li být upřímný, stísněnost, zatuchlost a hluk nebyly zdaleka všechno. Zdálo se, že nikomu jinému z oddělení vražd pracovní podmínky nevadí, ale nikdo jiný z oddělení vražd také neměl pocit, že mu ostatní jeho přítomnost přinejlepším trpí, a přinejhorším zazlívají.

Herbert nebyl „jedním z nich“. Neodkroutil si v jejich řadách svá léta a stále se ještě učil, jak věci dělají tady. Kolegové proto jeho předchozí období strávené u „Pětky“, zpravodajské služby, nepovažovali za nic lepšího než za prodlévání v jámě pekelné. Mezi jednotlivými oddíly ochránců zákona vždycky panovala vysoká podezřívavost, ale v případě špionážní služby se ještě násobila desetkrát.

Když Herbert vstoupil do kanceláře, pokynuli mu z pěti mužů usazených okolo stolu pouze Tyce a Veal a jedině Veal naznačil něco, co se blížilo srozumitelně formulovanému pozdravu. Tyce na něj odměřeně kývl. Ostatní – Connolly, Tulloch a Bradley – na něj vrhli letmý pohled jako na něco, co přinesla kočka, a vrátili se k diskusi. Projednávali případ odporného, panovačného psychopata Christophera Craiga a negramotného a submisivního epileptika Dereka Bentleyho, kteří se minulý měsíc vloupali do obchodního domu v jiholondýnském Croydonu.

Přijela policie, Craig vytáhl zbraň a Bentley zařval: „Dej jim to, Chrisi!“

Přemlouval jej, aby odevzdal zbraň, nebo jej nabádal k vraždě?

Craig se očividně řídil druhou verzí – za předpokladu, že Bentleyho vůbec poslouchal, což vzhledem k jejich vztahu neznělo pravděpodobně – a trefil dva policisty. Detektiva Fredericka Fairfaxe postřelil do ramene, což bylo sice bolestivé, ale nikoli vážné zranění. Policejního strážníka Sidneyho Milese zastřelil.

Vražda policisty byla činem přesahujícím veškeré meze. Bentley a Craig měli být příští úterý devátého souzeni v Old Bailey, před ústředním londýnským trestním soudem, a ve Scotland Yardu všichni do jednoho zastávali názor, že by oba měli být odsouzeni za vraždu.

Nebyla to však tak docela pravda. Jeden člověk – jeden jediný – měl jiný názor. Tím člověkem byl Herbert.

Herbert měl problém s tím, že trest smrti se vztahoval pouze na osoby starší osmnácti let. Craigovi, který si zasluhoval pověsit více než kdokoli jiný, s kým se Herbert setkal, bylo pouze šestnáct, a i když bude uznán vinným, popraven nebude.

Zato Bentleymu bylo devatenáct a viset určitě bude – přestože rozumu nepobral víc než děcko, přestože smrtelnou ránu nevystřelil on… A přestože spíše než kamaráda pro Craiga představoval hračku.

Jako jediný z okruhu spolupracovníků se Herbert domníval, že Bentley Craiga prosil, aby odevzdal zbraň. Jestli si totiž Herbert byl něčím jist, tak tím, že pozná, když má před sebou oběť.

Jednou se se svými úvahami svěřil kolegům, ale dali mu jasně najevo, že i jednou bylo až příliš.

Teď se hrbili nad stolem a debatovali o procesu, který měl proběhnout příští týden – konkrétně o tom, čemu říkali strategie svědeckých výpovědí, a o něčem, co by cynik nazval „sjednocení verzí“.

Když se začalo smrákat, odešli Herbertovi kolegové pokračovat v diskusi do hospody a jeho nechali trčet v kanceláři. Kolem něj vrcholil a znovu ustával odpolední exodus. Z okna spatřil, že mlha houstne a světla pouličních lamp se rozpíjí do matně nazlátlých aureol. Pod nimi pospíchali lidé s vyhrnutými límci a sklopenými hlavami.

Vnímal jakési obecné zklamání, které lidem připravilo počasí. Předchozí den byl kouzelně krásný, jeden z těch zimních dnů, kdy byl člověk upřímně přesvědčen, že Anglie je země zaslíbená: lazuritová obloha, svěží vzduch, který cestou do plic až jiskřil, a radostné paprsky slunce, prodírající se tu a tam holými korunami stromů. Teď byla kolem jen špinavá, vlhká šeď prošpikovaná kapkami síry.

Bradley a Tulloch se vrátili okolo šesté. Uvědomili si, že byť jim to bylo po chuti, nemůžou s klidným svědomím nechat Herberta strážit krb donekonečna. Ne že by toho bylo moc na práci – trylkování telefonů, které celé odpoledne neustávalo, mezitím až na občasné zacvrlikání ustalo a volání v osm hodin bylo po více než hodině první.

Bradley ani Tulloch neprojevili příliš chuti telefon zvednout.

Bradley se ani nepohnul. Vypadá jako kamenný Azték, pomyslel si Herbert. Lhostejný a nevzrušený Azték, jehož tok myšlenek by nedokázal odhadnout ani tak zdatný pozorovatel jako Herbert.

Zvonění přerušilo Tullochovy tirády o bůhvíjakém aspektu moderní společnosti, jenž mu v poslední době pohnul žlučí. Naštvaně mlaskl, jako by někdo telefonoval, jen aby ho dráždil. Tulloch měl tendenci vnímat všechny zločiny jako útok na vlastní osobu, nebo alespoň na instituci, k níž náležel, jako by samotná existence policejních jednotek měla stačit k tomu, aby veškeré bezpráví a síly narušující veřejný pořádek ustaly.

Herbert nechal telefon pro formu několikrát zazvonit a poté jej zvedl.

„Nový Scotland Yard,“ ohlásil se. – „Je to oddělení vražd?“ Hlas náležel mladíkovi, který rozčilením lapal po dechu.

Herbert v žaludku pocítil krátké píchnutí, v němž se mísila zlá předtucha a vzrušení,

„Přesně tak.“

„Tady seržant Elkington, volám z Hyde Parku. V řece tu mám jednoho utopence.“

Elkington se u slova „utopenec“ krátce zadrhl, jako by jeho užití vyžadovalo přirozenou chlapskost, které se mu tak úplně nedostávalo.

Herbert si povzdychl. S mlhou vždy přicházela úmrtí – obvykle lidé neviděli, kam šlapou, a zřítili se z hradeb nebo do řeky. Kdyby byl Herbert sázkař, vsadil by si na jednom tiketu hned na dvě věci zároveň: že tento „utopenec“, jak se o něm tak nepřesvědčivě vyjádřil Elkington, měl v okamžiku, kdy lezl do vody, v sobě pár panáků a že nebude poslední.

Herbert pohlédl na své kolegy, obrátil oči v sloup a udělal nasávací gesto.

Bradley na něj upřeně civěl a nehnul přitom ani brvou. Tulloch, rozezlený na celý svět, tiše běsnil a skřípal zuby.

Herbert přemýšlel, proč se vůbec snaží. Pouze se pokoušel navázat obyčejný kontakt. Možná se mu to povede, až se snažit přestane.

Obrátil pozornost zpátky k Elkingtonovi. „A mně voláte proč…?“

„Seržant Elkington,“ opakoval Elkington pro případ, že by to Herbert poprvé nezaregistroval. „Žádný mimořádný důvod, zkrátka preventivní opatření.“

Herbert přesně odhadl, co je Elkington za policistu: hraje na obě strany, pokaždé chce mít krytá záda, aby už to prokazatelně měl na triku někdo jiný, kdyby něco selhalo, a celou dobu bude s přimhouřenýma ctižádostivýma očima přihlížet, aby si mohl nárokovat co největší zásluhy, kdyby se cokoliv povedlo.

Největší dobrodružství na policejním okrsku Hyde Park bylo zamykat každou noc bránu do parku. Herbert si byl jist, že tam Elkington dlouho nevydrží – nechá se co nejdříve přeložit jinam a ke každému případu bude přistupovat jako k možné cestě pryč a nahoru.

Herbert chvilku uvažoval. Ani Bradley, ani Tulloch s tím nebudou chtít nic mít. Mají manželky a děti a nový případ v takhle pozdní hodině by pro ně byl horší než drátem do oka. V nejlepším případě jde o falešný poplach, v nejhorším by jim pořádně narušil páteční, možná i víkendový program.

Studená, mlhavá noc. Vytopená místnost, kde pro jednou panuje milosrdné ticho.

Nebylo co řešit.

„Kde je tělo?“ zeptal se Herbert.

„U sochy Petra Pana,“ odpověděl Elkington.

Herbert Bradleymu a Tullochovi oznámil, kam jde, a slíbil, že zavolá, jakmile zjistí něco konkrétního. „Po desáté si klidně volej,“ prohlásil Tulloch. Naznačoval tím, že jakmile začne noční směna a Tulloch odejde domů, může Herbert volat, kolikrát chce. Myslel to zcela vážně.

Herbert si z vozového parku vyzvedl auto a téměř okamžitě toho litoval, neboť mlha již zhoustla natolik, že mu řízení dělalo potíže. Dvakrát zabloudil, dokonce i v ulicích, o nichž si byl jist, že je zná jako vlastní boty. Přední světla moc nepomáhala, pouze se odrážela od hutných částeček mlhy.

Nakonec zaparkoval ze zadní strany koncertní síně Albert Hall a zbytek došel pěšky. Za spěšné chůze večerním chladem mu okolo hlavy stoupala oblaka páry.

Elkington se postaral o to, aby dotyčné místo osvěcovaly hořící pochodně, jako kdyby šlo o nějaký pohanský pohřeb. Na vodní hladině se u břehu vznášely kousky ledu a přikrývaly něco, co vypadalo jako vrstvička žulového prachu. Herbert si chvíli lámal hlavu nad tím, odkud se vrstva mohla vzít, a uvědomil si, že se tam nejspíš usadila z mlhy. Jaké další částečky s sebou mlha nesla a co se mu při každém nádechu usazovalo v plicích, sotva stálo za zmínku.

Long Water, to byla zatracená řeka – ve skutečnosti vlastně jezero, a tudíž neodtékala. Utopenec se vznášel pár metrů od břehu. Ležel tváří dolů, jak je u mrtvol obvyklé, údy a hlava mu visely níže než trup. Ani se nehnul – klidně to mohla být medúza.

Elkington vypadal ještě mladší, než se zdál po hlase: chladem zčervenalé tváře pod špinavě blonďatou kšticí měl hladké.

„Ničeho jsem se nedotkl, pane,“ oznámil Elkington. „Akorát jsem vám zavolal a inkriminované místo zajistil – dvacet metrů v každém směru.“ Dvacet metrů daleko již nebylo vidět – tam, kam Elkington gestikuloval, byla už jen mlha. „To je přece správný postup, že ano, pane?“

V tom, co je Elkington za člověka, se Herbert trefil do puntíku a dokonale jej prokoukl. Potvrdilo se, že nehádal z křišťálové koule. Přesto bylo po zdolávání hradby lhostejnosti, na kterou narážel u Scotland Yardu, příjemné jednat s někým, kdo k němu vzhlíží.

„Přesně tak,“ prohlásil.

„Způsob, jak byste to udělal vy?“

„Nechte mě hádat – vy jste určitě vždycky chtěl pracovat na oddělení vražd.“

„V zásadě ano, pane, chtěl.“

„Tak můžete začít tím, kdo tělo našel.“

„To já.“ Herberta by ani v nejmenším nepřekvapilo, kdyby se Elkington přihlásil a začal vykřikovat já, pane, já, já! „Když jsem byl na obchůzce.“

„Vy jste byl sám?“

„Ne, pane, byli se mnou Flew a Hare. Tihleti, pane.“

Ukázal na strážníky, kteří mu z obou stran stáli po boku. Flew měl uhlazenou, lehce neduživou tvář obrostlou hustými kadeřemi černých kučeravých vlasů. Nos se mu vychyloval do strany a od poloviny se kroutil do původního směru. Měl ho zlomený a špatně mu srostl, pomyslel si Herbert. Stejně jako Elkington vypadal, že ještě nedorostl věku, kdy by se mohl holit, natož aby byl policistou.

Synchronizovaným krokem, na nějž by i dvojčata mohla být pyšná, vlezli Flew a Hare na Herbertův pokyn do vody.

Elkington se pokřižoval, což by Herbertovi mohlo připadat dojemné, kdyby se Elkington nejprve nepřesvědčil, jestli se dívá.

V Imperial College na Exhibition Road, asi kilometr odtud, měli pitevnu. Ve vstupní hale na Herberta čekal patolog, mužík s brýlemi kulatými a lesklými stejně jako jeho pleš.

„Rathbone,“ představil se krátce.

Herbert mu potřásl rukou.

„Tak jo, tak jo,“ přeskakoval Rathboneovi skřehotavý hlásek, „pustíme se do toho, ne?“

Cestou do pitevny vysvětloval, že se mu brzy začnou hromadit případy – chodci sražení autem, jedoucím v oné tmě příliš rychle, starší lidé, jejichž organismus se nedokáže vypořádat se zvýšeným množstvím škodlivin.

Herbert si pomyslel, že měli štěstí, že bylo tělo nalezeno ještě před touto vypjatou dobou.

Nemohlo být ve vodě dlouho, protože na něm stále šlo rozeznat lidské rysy – dostatečně zřetelně na to, aby si Herbert dokázal představit, jak muž zaživa vypadal.

Kvapně si projel abecední přehled toho, co je třeba zkontrolovat. Vtloukli mu jej do hlavy při nácviku pozorovacích schopností u Pětky. A jako Anatomie těla: střední postava, pokud se to pod mužovým tmavým oblekem dalo určit, B jako Brýle: neměl, alespoň na nose už ne, a Herbert plynule přešel k C, tedy Co má na sobě: bílou košili, karmínovou kravatu, elegantní černé boty, klobouk neměl. Na tom nebylo nic překvapivého – sako a kravatu nosili muži neustále, ať dělali cokoliv a šli kamkoliv. Zvláštní ale bylo, že muž v tomhle počasí neměl kabát. D jako Držení těla při chůzi nešlo u mrtvého zjistit.

P jako Původ: běloch. Pokud šlo o R jako Rysy, žádné poznávací znamení neměl. S jako Stáří: okolo pětadvaceti. T jako Tvář: tu měl muž trochu andílkovskou, byť mu po smrti již otekla. U – co má U sebe: žádná položka. V jako Vlasy: měl je blondaté a zplihlé.

To vše Herbertovi proběhlo hlavou během necelé vteřiny.

Rathbone tělo rychle a zručně svlékl a teď před ním leželo potupně nahé na pitevním stole.

Herbert se domníval, že vzhledem k tomu, jaký důraz patologie klade na čistě vědeckou stránku věci, je jejím smyslem přikrášlovat smrt. Tady to vypadalo, že má účel zcela opačný, neboť z mrtvoly činila něco ještě nechutnějšího, než si Herbert dokázal představit.

„Víte, že utonutí je obvykle sebevražda nebo nešťastná náhoda, že ano?“ zeptal se Rathbone. „Existuje spousta jednodušších způsobů, jak někoho zavraždit.“

„To je mi jasné.“

„A že je hodně těžké určit, jestli se někdo vůbec utopil, nebo jestli ho ponořili do vody až po smrti? Nemluvě o tom, jestli se utopil dobrovolně, nebo ho utopil někdo jiný.“

„Já bych od vás chtěl akorát zjistit, jak zemřel a kdo to byl.“

„No, ha ha, já nejsem alchymista, pane inspektore… Tak to vezmeme postupně. Nejdřív zjistíme, jak dlouho to v té vodě bylo.“

To, povšiml si Herbert. To se dalo čekat – kdyby mrtvoly přistávaly jak na běžícím páse na stole jemu, asi by se nejspíš taky snažil přistupovat k nim jako k předmětům, ne k lidem.

Rathbone vzal teploměr a převalil tělo na bok. Civělo na Herberta vypoulenýma očima, v nichž se zračily výčitky a zklamání. Tváře měla mrtvola opuchlé a kůži svraštělou jako ruce pradleny. Bledý obličej vypadal, jako by se z něj barva vypařovala do éteru.

Rathbone chtěl zemřelému zastrčit teploměr do konečníku, ale zarazil se.

„Co se děje?“ zeptal se Herbert.

Rathbone mrtvole položil dlaně na obě hýždě, roztáhl je od sebe a pokynul Herbertovi, aby přistoupil blíž.

Herberta napadlo několik pohotových odpovědí, ale všechny by byly nemístné.

Učinil krok vpřed, podíval se a trhl sebou.

Mužovo pozadí bylo v příšerném stavu: doruda opruzené, oteklé hrbolky kůže, křížem krážem rozedřené.

„Znásilnění?“ hádal Herbert.

Rathbone zavrtěl hlavou. „Aspoň ne dneska v noci. Spousta těch odřenin je několik dní stará.“

„Takže homosexuál. A k tomu aktivní.“

„Velmi aktivní.“

Za daných okolností by byl Herbert raději, kdyby tato Pandořina skříňka zůstala zavřená. Homosexualita byla nezákonná – právní předpisy ji charakterizovaly jako „nemravné chování zásadního charakteru porušující článek 11 novely trestního zákona z roku 1885“. Jako většina zakázaných věcí byla rovněž značně rozšířená, třebaže se nevyhnutelně odehrávala v tajnosti.

Každý homosexuál se proto v životě potýkal s toutéž otázkou: Kdo to ví? Mezi svými byli obvykle v bezpečí, ale když byli přistiženi, hrozila jim chemická kastrace, podání ženských hormonů proti tomu, co bylo podle zákona hodnoceno jako abnormální a nekontrolovatelné sexuální pudy. Po estrogenu ztratili potenci a ztloustli, postavu jim zničila hora tuku a v oblasti sexu se dostali do pozice pouhého recipienta.

Ve své proslulé, nebo spíš neblaze proslulé větě král Jiří V. o homosexuálech prohlásil: „Myslel jsem, že takoví lidé se raději zastřelí.“

Herbert proti nim nic konkrétního neměl, rozhodně nic, co by odpovídalo obecným normám nebo převládající nesnášenlivosti. Akorát neměl chuť čmuchat v uzavřené komunitě a pokoušet se zjistit pravdu, která se nakonec jako v případě mnoha úmrtí ukáže jako mrzká a banální.

Rathbone se ještě chvíli mužovým pozadím zabýval.

„Mikrostopy žádné,“ oznámil nakonec. „Tělní tekutiny také ne.“

„To znamená, že se koupal, poté co měl poslední, ehm, poslední…“

„Styk?“

„Ano.“

„Nejspíš jo. Ale takové důkazy mohla smýt i voda v parku, ne?“

„Long Water neodtéká, dneska večer je z ní takový rybník.“

Rathbone našpulil rty a kývl. „Takže to není pravděpodobné.“

Vsunul mrtvole do konečníku teploměr, chvíli počkal, vytáhl jej a přečetl číselný údaj.

„Třicet jedna celých jedna.“ Pohlédl na hodinky. „Teď je půl desáté. Běžná tělesná teplota je třicet šest celých sedm. Těla ve vodě chladnou asi o tři stupně za hodinu, dvakrát rychleji než na vzduchu, ano? Ale jsou to jenom přibližné počty. Proto bych velice zhruba odhadl čas úmrtí na dobu mezi půl šestou a osmou hodinou večer.“

Jinými slovy nedlouho předtím, než bylo tělo nalezeno. Elkington volal v osm hodin.

„Nebudete teď radši chtít počkat venku?“ otázal se Rathbone. „Já nejsem cimprlich.“

Rathbone pokrčil rameny – jak je libo – popadl ruční pilku a počal mrtvole řezat do ramene.

Měl pravdu. Herbertovi se zachtělo počkat venku.

Zdálo se mu, že na chodbě čeká celou věčnost. Vtom Rathbone vystrčil hlavu ze dveří a pokynul mu, aby se vrátil dovnitř.

Herbert se vydal za ním, ale málem okamžitě zamířil zase ven. Subjekt – vida, Herbert už začínal uvažovat jako Rathbone (aby ne, když se ocitli v krámě takového lepšího řezníka) – byl rozřezaný třemi úhlednými řezy. Jeho tělo tvořilo od ramen ke hrudní kosti a od hrudní kosti k pasu dokonalé Y.

Rathbone vzal do ruky plíci, mramorovaný šedo-karmínový útvar, který se mu vlnil v dlaních jako nadměrný žlučník a vyvolával znepokojivý dojem, že je to něco živého. Na to, aby se mrtvému kdy vůbec vešel do útrob, vypadal až příliš obrovský.

Rathbone plíci položil na kovový tác, chopil se nože a řízl do ní. Z řezné rány vytryskla špinavá voda.

Herbert nedokázal pochopit, jak se mu podařilo nepozvracet se.

„To jsem si myslel.“ Zdálo se, že Rathbone má radost. „Tekutina.“

„To vidím.“

„Ne, ne. Tekutina, která vzniká, jen když se vzduch a voda vdechne. Pasivní zatopení plic vodou – jinými slovy posmrtné – vypadá úplně jinak, víte? A vidíte,“ ukázal mrtvému nad ústa a okolo nich, „tuhle pěnu? Jemnou a bílou? Musel v té době ještě dýchat, chápete?“

Rathbone doklopýtal k váze a z misky zvedl malý sáček. „Žaludek. Pěkně plný.“

„Takže se zrovna najedl?“

„Několik hodin před smrtí – možná pozdní oběd. Pastýřský koláč s kapustou, řekl bych. Dále plevel, bahno a špinavá voda. Z jezera. Tohle jen tak nedostanete ani v té nejhorší putyce, ne?“ Herbertovi chvíli trvalo, než si uvědomil, že to byl Rathbonův svérázný vtípek, a patolog mezitím pokračoval: „Pokud oběť zemře, než se ocitne ve vodě, dostane se toho až do žaludku velice málo. Všechno většinou zůstane v hltanu, v průdušnici a širších dýchacích cestách, jestli mi rozumíte.“

Takže mrtvola, ať už je to kdokoliv, nebyla hozena do vody až po smrti – utopila se.

Nešťastná náhoda, sebevražda, nebo vražda?

Muž se utopil na mělčině, na místě, kde se dalo do vody snadno vlézt, ale stejně snadno z ní i vylézt. O nešťastnou náhodu proto nejspíš nešlo, ledaže by muž byl namol opilý, což se vzhledem k době úmrtí nezdálo pravděpodobné – opilci většinou umírali až v pozdějších hodinách.

Rathboneovi ještě samozřejmě zbývalo provést test alkoholu, ale mysleli si s Herbertem totéž: mrtvý na pijana nevypadal.

Vždycky tu byla možnost, že šlo o sebevraždu, zejména v zimě, kdy dokázaly dlouhé noci a neustálé šero dohnat k zoufalství i sebesrdečnějšího člověka – Herbert nepatřil k těm, kteří sebevraždu zlehčují a odmítají ji jako zbabělý únik, protože se domníval, že moc věcí, k nimž by bylo zapotřebí tolik odvahy jako k rozhodnutí skoncovat se životem, se nenajde – ale utopit se ve stojaté, mělké vodě vyžadovalo ještě větší odhodlání. Existovala spousta snadnějších způsobů, zejména u mužů, kteří většinou dávali přednost drastičtějším metodám.

Takže zbývala jen vražda.

Rathbone chtěl provést další testy. Herbert mezitím našel telefon a zavolal na Scotland Yard.

„Ano?“ Tullochův hlas zněl ještě vztekleji než obyčejně, a když Herbert pohlédl na hodinky, pochopil proč – bylo za deset minut deset.

Potlačil dětinskou radost, že Tullocha otrávil, a představil se: „Tady Smith.“

„Co chceš?“

„Informovat tě o mrtvole.“

„To nemohlo počkat? Mrtvola nikam nepospíchá, ne?“

„To ne, ale já jo.“

Tulloch si povzdychl. „Tak jo, povídej, co jsi zjistil. A zkrať to. Jméno?“

„Nevíme.“

„Příčina smrti?“

„Utopení, zřejmě cizí rukou.“

„Zřejmě?“

„Patolog právě dělá testy.“

„A víš teda aspoň něco?“

„Byl to homosexuál.“

„Tak to ti ten případ bude sedět.“

Herbert se rozhodl, že tuto poznámku nebude komentovat. „Dneska večer už toho moc nezmůžu, tak dorazím zítra ráno po snídani a budu pokračovat.“

„A počítám, že si napíšeš přesčas.“

Herbert si vzpomněl, že když mluvili o otázce přesčasů naposledy, prohlásil Tulloch, že je celý systém špatně nastavený. Ti, kdo potřebují peníze pro rodinu, si nemohli dovolit je na přesčasech vydělávat, a naopak ti, kdo mají času nazbyt, neměli za co peníze utrácet.

Herbert navrhl, že bude dělat přesčasy a Tulloch brát peníze, což Tullochovi připadalo jako vynikající nápad.

„No,“ pokračoval Tulloch, než Herbert stihl odpovědět, „na teplý tu teď nemáme čas, maximálně na teplej grog, tak se toho klidně chop. Ty určitě budeš vědět mnohem líp, kam se stahujou. Co místo činu?“

„K tomu jsem samozřejmě uzavřel přístup. Pořádně prohledat ho nechám zítra ráno, až bude dost světla.“

„Pane jo,“ konstatoval Tulloch. „Tak jsme tě přece jenom něco naučili.“

A zavěsil.

Stanice metra South Kensington se nacházela více méně na konci Exhibition Road, takže k ní Herbert došel, aniž by musel někam zahýbat. Pouze musel kličkovat mezi notorickými opilci, kteří po obědě mířili do soukromých klubů – členství na místě za pět šilinků – a zůstávali zde celé odpoledne až do večera, nasávali levnou whisky a štkali nad svým osudem. V Jižním Kensingtonu a v Earls Court byly takové podniky na každém kroku – země zaslíbená plná zastřižených knírů, kabátů v armádním stylu a starých školních vázanek.

I teď, sedm let po válce, tito lidé rezignovaně čekali a slepě se upínali k naději, že zasáhne šťastná náhoda a něco se namane. Váleční veteráni předčasně a až nepřirozeně zestárli, kariéru jim překazil válečný konflikt, a tak se jich mnoho stáhlo do ústraní, aby je neušlapalo stádo mladých dravců natěšených na to, až je nahradí.

Vlak, kterým Herbert potřeboval jet, přijel téměř okamžitě. Do prostor metra ještě mlha nepronikla. Kam jsme to dospěli, pomyslel si, když je v těchhle zapáchajících a klaustrofobních tunelech čistěji a jasněji než v reálném světě tam nahoře.

Seděl v téměř prázdném vagonu a očima přelétával poznámky od Rathbonea. Moc překvapivého v nich nebylo – a ještě méně povzbudivého.

Nyní už téměř nebylo pochyb, že toho blonďáka někdo utopil. Na třech prstech na pravé ruce a na dvou na levé mu pod nehty našli vlněná vlákna, nejspíš z vrahova oblečení. V pravé ruce, podle všeho ztuhlé v předsmrtné křeči, navíc mrtvola svírala hroudu bahna a vodního plevele.

Zbytek Rathbone klidně mohl napsat čínsky, Herbert by tomu stejně nerozuměl, ale ať už zde patolog tvrdil cokoliv, Herbert mu ochotně věřil.

Bilaterální krvácení na ramenou a na hrudi podél linie svalových uzlů spolu s hlubokými odřeninami svědčilo o rvačce. Tyto příznaky se daly zaměnit s rozkladem, ale extravaskulární erytrocyty podávaly histologický důkaz o tom, že se jednalo o skutečné krvácení. Petechiální krvácení pod očním víčkem a na samotné oční bulvě, jakož i abnormálně vysoká hladina histaminu a serotoninu navíc svědčily o přítomnosti nadměrného množství adrenalinu v předsmrtné fázi. Všechny tyto ukazatele odpovídaly vraždě.

A vraždy, to byla Herbertova zahrádka.

Homosexuálové stáli mimo zákon, z čehož plynulo, že se pohybují v podsvětí. Jak naznačoval Tulloch, Herbert moc dobře věděl, kde se brány do tohoto Hádu nacházejí: především v hospodách pro homosexuály, jako byla Fitzroyova hospůdka na Charlotte Street, podnik U Zlatého lva na Dean Street a U Vévody z Yorku na Rathbone Street, kde hostinský, jehož zpráva Pětky kdysi poněkud zbytečně charakterizovala jako „excentrika“, rád odstřihával zákazníkům kravaty a vystavoval je jako trofeje.

Nechvalně proslulá byla obzvláště Fitzroyova hospůdka, a to nejen kvůli námořníkům a gardistům, kteří se každou sobotu večer nacpali dovnitř a snažili se někoho sbalit, ale taky díky pestrému souboru heterosexuální klientely – na skleničku sem chodíval Dylan Thomas (který očividně rád vyprovokovával potyčky s gardisty), kat Albert Pierrepoint i satanista Aleister Crowley, jenž si prý vymyslel vlastní koktejl, míchaný z džinu, vermutu a opia. Když tam policie podnikla razii a hostinský byl obžalován, soud shledal, že „není pochyb, že toto zařízení bylo spravováno maximálně nepřístojným a odporným způsobem“.

Protože Herbert neměl žádné jiné stopy, hodlal tyto podniky pročesat, nejlépe se jménem mrtvého a jeho fotografií odněkud jinud než z márničního stolu a s tváří neopuchlou po utopení.

Předtím však muselo přijít obvyklé suchopárné zjišťování identity – kontrola zubní karty, porovnávání otisků prstů a výzvy veřejnosti, což vše představovalo zapojení tolika pracovních sil, kolik si policie mohla stěží dovolit. Již od války trpěl policejní sbor zoufalým nedostatkem zaměstnanců, zejména ve středních a velkých městech – jinak to ani nešlo, na to zemřelo příliš mnoho mladých mužů.

Herbert zavítal do Green Parku, kde jej jako staří přátelé vítaly reklamy: Dobré ráno začíná s Gilette. Restaurace zavíraly. Pootevřenými dveřmi slyšel obvyklé hlaholení hostinských: „Zavíráme, pánové, zavíráme! To nemáte kam jít?“ a „Půllitry sem!“ – tisíckrát omleté floskule pronášené unaveným hlasem provinčního herce.

I když cesta Herbertovi zabrala pouhých deset minut, bylo to, jako by vstoupil do jiného světa – Jižní Kensington a Mayfair klidně mohly být každý na jiném kontinentu. Londýn uměl změnit tvář během jediného okamžiku, na téže ulici.

Tam, kam dříve chodívaly zelené mozky, se nyní pohybovali muži o deset let mladší, generace, kterou do boje neposlali, a která proto překypovala energií a elánem – páskové s vycpávkami na ramenou a tenounkým knírkem, kteří spiklenecky pomrkávali, když si kontrolovali čas na hodinkách Cartier a zapalovali si cigarety pozlaceným zapalovačem.

Někdo jim říkal šejdíři, ale oni sami prohlašovali, že časy se mění, a doba jako snad nikdy předtím v Británii přeje připraveným. Podniky, které navštěvovali, kdysi bývaly hájemstvím služebnictva, jež si sem přicházelo vypít pivo a zahrát si domino. Teď je vytěsnily davy hochštaplerů a nóbl slečen.

Časy se mění, to ano, ale jestli se mění k lepšímu, to už je jiná věc.

Herbert dostal chuť dát si skleničku před spaním, než zavřou, ale stačilo mrknout výlohou hostince Chesterfield, aby si to rozmyslel – uvnitř se to hemžilo policisty z Pětky, z nichž většinu poznal a z nichž většina byla bezpochyby opilá a hlasitě se vybavovala o otázkách národní bezpečnosti.

Náruživé pití nebylo u Pětky nic výjimečného – u půllitrů a sklenic její zaměstnanci kvůli tvrdému režimu a důvěrnému charakteru pracovní činnosti končili s děsivou nevyhnutelností. Chesterfield byla jejich téměř oficiální nálevna – do té míry, že si u Pětky vysloužila označení Tábor č. 2. Táborem č. 1 byl Pig & Eye Club v nejvyšším patře budovy Leconfield House, kde měla Pětka svou centrálu. Byl tu zřízen právě proto, aby se moc lidí nevytrácelo do hospod, ale žalostná absence atmosféry v tomto klubu měla za následek, že tam mizeli i tak.

Pětka byla útvar, který to tu měl pod palcem, to Herbertovi nikdo nemusel připomínat.

Kráčel čtvrtí Shepherd Market, zajímavým, svébytným ostrůvkem propletených uliček, v nichž v přibližně stejném poměru bujely hospůdky, bistra, starožitnictví a nevěstince. Herbert bydlel v jeho samotném středu – to, čeho se jeho bytu nedostávalo velikostí, doháněl na lokalitě –, a když přicházel ke vstupním dveřím, spatřil, že venku na chodníku někdo stojí.

„Ty vypadáš tak, jak já se cítím,“ pronesl ženský hlas, když byl Herbert dost blízko, aby ženu rozeznal. „Můžu ti pomoct to nějak napravit?“

Herbert se usmál. Byla to Stella, služebně nejstarší prostitutka z Shepherd Market, všem známá pod přezdívkou Rajda, kterou ji lidé častovali se zalíbením či trpkostí podle toho, jestli zrovna natrefili na její světlou stránku, či nějakou temnější. Dokázala být pronikavě chápavá a kousavě vtipná, což však byla pouhá maska – prozrazovala ji ústa i záblesky sklíčenosti v očích.

Dnes večer byla nalíčená tak ledabyle, jako by to dělala poprvé, a v mizerně odbarvených vlasech jí byly vidět tmavé prameny – obchody očividně nešly.

Nejspíš by se slušelo, aby ji Herbert zdvořile, avšak rázně odmítl, ale tělesná slabost se postarala o to, že teď za ní zasmušile stoupal po schodech.

Stella měla ze všech lidí nejblíže k tomu být Herbertovým přítelem. Byla o sedm let starší, a svým způsobem tak možná dělala starší sestru jedináčkovi, jemuž ji upřeli. U Stelly navíc začínal i končil Herbertův nudný sexuální život.

Stejně jako obvykle byla tato část odbyta ihned na začátku, potom Stella přidala svůj tradiční vtípek o tom, jak se právě dostala do styku nejstarší profese světa s druhou nejstarší, na což Herbert zareagoval rovněž ohranou odpovědí, že už špiona nedělá, a i kdyby ano, že by jí to stejně nemohl říct. Byla to rutina stejně stará a otřepaná jako matrace, na které před chvílí tak nezáživně hopsali.

Herbert vydoloval z kapsy pár librovek a podal je Stelle. Platil jí vždycky – pokud jí měl v něčem zůstávat dlužen, chtěl, aby to bylo spíš za společnost, kterou mu Stella dělá, než za její služby. Ona zase nikdy nepředstírala, že si to hrozně užívá, a Herbert to od ní vyžadoval asi tak, jako v potravinách očekával, že bude prodavač nad jeho nákupem vyrážet pronikavé skřeky předstíraného nadšení.

Stella se zase oblékla a pohladila Herberta po tváři. „Dávej si pozor na to, co si přeješ,“ řekla. To bylo jedno z jejích oblíbených rčení. Herbert věděl, jak pokračuje.

„Protože se mi to může splnit, co?“

„Přesně tak,“ souhlasila. „A to bysme přece nechtěli, ne?“

Herbertův byt nebyl nic světoborného: malý kuchyňský kout s porcelánovým dřezem, dřevěnou odkapávací deskou a malou kredencí v nejchladnější části spižírny, která sloužila téměř jako lednice. Na stěnách obývacího pokoje visely nevýrazné obrazy, nábytek byl ještě nevýraznější a většina kusů nesla označení „užitkový“ – byly navrženy pro novomanžele a ty, kdo za války přišli o střechu nad hlavou. Jak se tento druh nábytku ocitl tady, nebylo jasné, a Herbert se to ani nesnažil zjišťovat. Takhle si byt už pronajal a tím to končilo.

Tvořila jej dále jedna koupelna se záchodem, který měl nádrž vysoko na stěně, a sedací vanou, do níž by se pomalu nevešel ani trpaslík, a dvě ložnice, obě dost malé na to, aby je zaplnila postel pro jednoho. Jeden pokoj byl Herbertův, na druhý si pod záminkou, že je nemocná a potřebuje stálou péči, dělala zálusk jeho matka Mary, Herbert se tomu však zatím vzpíral. Bydlet s vlastní matkou bylo tak akorát pro sériové vrahy, homosexuály a Italy.

Říkal si, že by ho zajímalo, za jak dlouho ustoupí. Jeho matka totiž nemocná opravdu byla, o tom nebylo pochyb. Zrovna dnes ráno ji vzal do nemocnice Guy’s Hospital, neboť se jí opakovaně vracely dýchací potíže a mlha jí taky zrovna neprospěla.

Zavolal do nemocnice, protrpěl si nekonečné minuty na telefonu, zatímco jej přepojovali z jedné ústředny na druhou, až se konečně dovolal sestře, která na oddělení, kde ležela jeho matka, měla službu. Ta mu sdělila, že jeho matka spí a že u ní nenastala žádná změna.

Řekl jí, že zítra přijde na návštěvu, a sestra mu slíbila, že to vyřídí.

Přiložil do ohně uhlí, uspořádal je, aby co nejvíce hřálo, a zkontroloval, jestli jsou okna pevně zavřená a nepropouští nic zvenčí. Rozhostilo se ticho.

Přemýšlel o kolezích, kteří se dočkají tělesného tepla u své ženy a vděčnosti za ochranu, kterou poskytují svým dětem – pocitů, které v sobě každý muž nosil jako něco, na co má nezadané právo. Napadlo jej, a nikoli poprvé, že ze všech pravd, kterých se ve své práci snaží dobrat, lze nejsnáze dospět k těm nepopiratelným – že si může dovolit hledat právě proto, že je sám, a že sám není proto, že se tak rozhodl, nýbrž proto, že k tomu vedly všechny kroky, které v životě učinil.

5. PROSINCE 1952

PÁTEK

Herbert zapnul rádio a zesílil zvuk, aby přehlušil řinčení mlékaře z ulice. Hlasatel oznámil, že v Nairobi je souzen Jomo Kenyatta za spolčení s povstalci z organizace Mau Mau. Kenyattově politické perspektivě uvěznění neuškodí, pomyslel si Herbert. Britské orgány za války také zavřely Nehrúa a od té doby si nevedl špatně. Kdyby byl Herbert sázkař, vsadil by si, že se tam Kenyatta jednou dostane k moci.

Nudný hlas přednášel jednu nudnou zprávu za druhou. Herbert chvíli naslouchal a sbíral energii k tomu, aby vstal. Poté se s obrovskou námahou sesunul z postele, doklopýtal k oknu a roztáhl závěsy.

Mlha opět zhoustla a visela teď v těžkých, mastných loknách, které se na okenních tabulkách srážely v olejnaté kapky. Chodit k oknu ani nestálo za to.

Měl jsem se narodit jako medvěd, napadlo Herberta – každý pořádný grizzly by jednou vykoukl ven a až do dubna se oddal zimnímu spánku.

Zpět do služby musel až na druhou odpolední, ale slíbil Tullochovi, že dorazí po snídani. Je pravda, že mu nebyl ničím povinován, ale cítil závazek vůči muži nalezenému v Long Water, ať už to byl kdokoliv. Ať už jej znali nebo ne, po smrti si stejně jako během života od londýnské policie zasloužil to nejlepší, co mu mohla nabídnout.

Herbert zavolal na policejní okrsek Hyde Park, kde už u svého stolu trůnil nažhavený Elkington.

Herbert jej požádal, aby sehnal policejního potápěče a za hodinu s ním dorazil k soše Petra Pana.

Elkington by to stihl i za půl hodiny, kdyby to Herbertovi vyhovovalo víc. Ne, nevyhovovalo. Za hodinu to stačí.

V rádiu přišla na řadu předpověd počasí. Meteorolog oznámil, že minulou noc Londýn postihla teplotní inverze – vzduch u země se ochladil a zůstal uvězněn pod vrstvou teplejšího vzduchu nad sebou. Nemohl tedy stoupat vzhůru, a protože ani nefoukal vítr, který by chladný vzduch rozptýlil do šíře, spočívala nyní tato tenká vrstva hustého, ledového přízemního vzduchu naprosto bez hnutí.

Londýnský přístav oznámil, že všechny splavné říční úseky jsou zahaleny v mlze, a že proto říční plavba zcela ustala. Jinými slovy ideální den na stíhání vrahů.

Byl čas snídaně, ale ze dne a noci se staly dost nejasné pojmy, když teď mlha tak zhoustla. Byla ještě neprůsvitnější než předchozí noci. A taky špinavější. Herbert pomyslel na všechny ty miliony domácích krbů, které byly během uplynulých několika hodin zažehnuty, na elektrárny stojící na stráži na břehu Temže – v Barkingu, ve Woolwichi, v Deptfordu, v Battersea a ve Fulhamu –, na všechna vozidla, která se poslepu šinou městem a chrlí přitom oblaka dýmu. A když se zahleděl pozorněji, byl přesvědčen, že v mlžném oparu vidí jantarové a černé šmouhy.

Když dorazil zpět do Kensington Gardens, sochu Petra Pana se mu podařilo bez povšimnutí minout. Teprve až když uslyšel tlumené šplíchání fontán na začátku Long Water, uvědomil si, že zašel příliš daleko. Otočil se a stejnou cestou se vrátil na parkovou stezku. Musel přitom před sebou držet nataženou ruku jako slepeckou hůl, aby neminul hrazení okolo sochy.

Elkington tam již stál a spolu s ním skupinka dalších. Byli mezi nimi i Flew a Hare.

„Tahle mlha je úděsná, naprosto příšerná,“ prohlásil s požitkem v hlase Elkington. „Policisté vyměňují automobily za kola nebo chodí po svých. Říční policie uvázala lodě a hlídkuje ze břehu. Taky teď začne pořádné rabování výkladních skříní, dejte na má slova, pane.“ Vzrušeněji už snad jeho hlas znít ani nemohl.

Dnes ráno by se Herbert bez Elkingtonovy specifické Schadenfreude klidně obešel. „Kde je potápěč?“

„Tady, pane.“ Elkington ukázal na mladou ženu, která stála vedle něj. Herbert by přísahal, že v tom gestu měly být obsaženy uvítací fanfáry. Potom však již pustil Elkingtona z hlavy, neboť veškerou pozornost až téměř proti své vůli upřel na onu ženu.

To, co jej zaujalo, nebyla její krása – i když krásná rozhodně také byla –, ale spíše exotické vzezření, které se do tohoto mrazivého, do mlhy zahaleného města nehodilo. Vlasy měla černé jako noc a pleť olivově zbarvenou. Herbert pozoroval její mandlové oči, elegantně zakřivený nos, rty jako lehce nadýchané polštářky. Byla štíhlé, nevysoké postavy, ale něco ze způsobu držení těla napovídalo o její nezdolné síle. Vypadala jako biblická královna, dosazená v raném věku na trůn. Mohlo jí být něco přes dvacet.

„Představuji vám Hannu Mortimerovou,“ řekl Elkington. „Toto je inspektor Smith.“

Hanna natáhla ruku, aby se s Herbertem přivítala, ale téměř o deset centimetrů minula jeho prsty. Oči bezcílně upírala někam přes Herbertovo levé rameno.

„Pomohlo by mi, kdybyste něco řekl,“ prohlásila.

Její přízvuk měl nádech cizokrajnosti – z východní Evropy, odhadoval Herbert – a důraz kladla na nesprávné slabiky, ale náznak drzosti v její větě to nezamaskovalo. Trapnost situace neunesl Elkington, který po té poznámce ztuhl. Herbert potlačil nepříjemnou potřebu vyprsknout smíchy.

„Dobrý den, slečno Mortimerová,“ pozdravil ji.

Nevidomé oči jí nepatrně sklouzly k Herbertově tváři, jako kdyby radioastronom zachycoval zpětný signál.

„Já vím, co si myslíte,“ pravila.

„A co tedy?“ zeptal se jí Herbert.

„Vrtá vám hlavou, jak může být slepec potápěčem.“

Herbert nic neodvětil – přesně to si myslel.

„Je to velice jednoduché,“ pokračovala. „Dna řek a jezer jsou odporně špinavá a většinou tam není nic vidět. A když něco chcete najít, musíte to nahmatat, takže musíte mít vyvinutý hmat. Ve skutečnosti existuje spousta slepých potápěčů.“

„To určitě ano,“ prohlásil Herbert smířlivě. „Tak dobrá – podívejte se tam dole po…,“ zarazil se a začal koktat: „Teda, myslím, abyste…“

„Slova jako ‚dívat se‘ a ‚vidět‘ klidně můžete používat, já vím, co znamenají. Mě neobtěžují.“

Herbert byl rád, že Hanna nevidí, jak se rozpaky červená. Zrudl tak, že by si to nikdo jako reakci na chlad nevykládal.

„Takže co chcete, abych tam našla?“ zeptala se.

„Cokoliv, z čeho bych mohl zjistit, kdo ten člověk byl nebo proč byl zavražděn.“

Hanna, chráněná objemným skafandrem z války s těžkými botami a ocelovou přílbou, zaplula do vody jako tuleň a zmizela z dohledu.

Herbert se obrátil zpátky k soše.

Na bronzovém pařezu stál Petr Pan, obklopený rojem víl, veverek, myší a králíků. Pravou ruku měl zdviženou, jako by mával na taxíka, a v levé svíral flétnu.

Herbert si na sousoší vzpomínal z předchozího večera. Zezadu jej ohraničovalo několik záhonků a křovinný porost, zepředu potom řeka Long Water.

Zřejmě kvůli bezpečnosti dětí, které se u sochy srocovaly, byla voda ohrazena živým plotem a stromky. Mezi nimi, v místě, kde stezka vedla přímo do vody, pravděpodobně aby se z ní v létě daly spouštět loďky na vodu, bylo nalezeno tělo.

Herbertovi se kolem hlavy linuly nahodilé zvuky, zkreslené a potrhané mlhou. Slyšel lidské hlasy, předení motoru a klapot kroků, ačkoliv nedokázal říci, ani odkud zvuky přicházejí, ani zda si je pouze nepředstavuje. Možná za to mohly podobně jako u rádií atmosférické poruchy rušící signál.

Jediné, co Herbertovi dokazovalo, že Hanna skutečně existuje, bylo šplíchání vody za mlhovou clonou – ji samotnou však neviděl. Dvakrát na ni málem křikl, jestli něco nenašla, ale uvědomil si, že by ho pod svou mohutnou mosaznou přílbou neslyšela.

K Petru Panovi se z pařezu láskyplně natahovala víla Zvoněnka, dvojice dalších víl se objímala, skřítek rozprávěl s veverkou sedící na bobku s packami sepjatými před sebou.

Herbert si k sobě zavolal Elkingtona, Flewa a Harea.

„Takže: teď to tu prohledáme křížem krážem. Já si vezmu na starost prostor okolo sochy, Flew pročeše trávu severním směrem a Hare směrem na jih. Elkingtone, vy prozkoumáte stezku a křoví podél vody. Rozdělte si své sektory do čtverců a postupujte metodicky: nahoru, dolů, doleva, doprava, jako když sekáte trávník.“ Na každého zvlášť pohlédl. „Co se tak ošklíbáte, Flewe? Máte strach, že si pomačkáte uniformu?“

Jiní detektivové by možná lezení po čtyřech považovali za činnost pod svou úroveň, Herbert se však rád připojil k nevděčné práci svých podřízených. Věděl, že když člověk potřebuje něco udělat, v devíti případech z deseti učiní nejlépe, když to udělá sám.

Začal v bezprostředním okolí sochy. Během několika minut mu kalhoty na kolenou ztmavly rosou. Když si otíral tvář, na tváři mu jako vousy ulpívala drobná stébla trávy.

Zadupal nohama a nasoukal se do rukavic. Doufal, že když bude dýchat se zatnutými zuby, bude dovnitř pouštět kyslík a zároveň zabrání tomu, aby se mu do plic dostala i síra.

Další na řadě byly záhony. Postupně se probíral trsy zimního plevele a cítil, jak se mu boty obalují nánosem bahna a těžknou.

Po půl hodině si ostatní svolal k sobě. Na to, aby skončili s průzkumem, bylo sice příliš brzy, Herbert však vycítil, že začínají ochabovat. Přestávka jim osvěží mysl a zároveň tím omezí možnost, že si něčeho nevšimnou, na minimum.

Ukázali si, co zatím objevili: použitý kondom, nasáklý výtisk včerejšího deníku Daily Express – nejlepší způsob, jak jej použít, pomyslel si Herbert – prázdnou konzervu od lančmítu a krabičku zápalek.

Většinu předmětů samozřejmě nalezl Elkington. A všechny byly k ničemu.

Náhle Herbert zaslechl směs zvuků. Všechny vydávala Hanna: luskala prsty, broukala si, mlaskala, dělala všechno, co mohlo vydat ozvěnu, ať už pronikavé klapnutí odrážející se od budovy nebo tlumený šepot stromu.

Herbert se původně domníval, že rovná, otevřená prostranství pro ni budou nejsnazší, ale teď viděl, že jí ve skutečnosti činí největší potíže. V parku měla málo orientačních bodů, a tudíž i málo možností, jak zjistit, kde přesně se nachází.

Potom se už Hanna zorientovala, spokojeně sundala přílbu a zatřásla hlavou.

„Nic,“ oznámila.

„Vy už jste skončila?“

„To si děláte srandu? Myslím tím, že jsem zatím nic nenašla. Požádal jste mě, abych prohledala dno, a to taky dělám. A zatím nejsem ani v polovině. Běžte si dát třeba čaj, jestli chcete, já pro vás přijdu, až na něco narazím.“

To, jak Hanna odmítala projevit slabost a sebelítost, Herberta zaskočilo a už podruhé během dvou hodin byl rád, že je nevidomá a není svědkem toho, jak mu zahanbením zrudly tváře.

Herbert byl na trpělivé vyčkávání zvyklý – podstatnou část života strávil čekáním, aniž by předem věděl, že to k něčemu bude, a jedinou společnost mu přitom dělaly vlastní myšlenky. Teď to bylo totéž. Sledoval, jak se Hanna s dusotem vrací do vody.

„Tak jo, zpátky do práce,“ rozhodl.

Z pěti minut se stalo deset, z deseti třicet a ze třiceti hodina.

Potom Herbert s rozechvěním spatřil zdupaný kousek podrostu, pod nímž byla půda posetá otisky bot.

Zhluboka se nadechl, svěsil ramena a nechal si chvíli na uklidněnou.

Šlépěje byly náhodně roztroušeny jedna přes druhou, jejich vroubkování se překrývalo, jak se kroutily různými směry a zůstaly otištěny do různé hloubky. Herbert rozeznal minimálně dva odlišné vzorky podrážek. Možná jich bylo víc, ale s jistotou se to určit nedalo.

Okolo ležely přelámané větvičky a rozdrcené listy. Prostor byl asi dva a půl metru dlouhý a metr široký, tedy dostatečně veliký na to, aby jej takto uválel ležící člověk, zvláště pokud se hýbal, možná s někým bojoval.

V šeru se matně zaleskl prstýnek. Herbert jej zdvihl. Byl ze zlata, neměl na sobě žádný nápis. Úplně obyčejný prsten. Mrtvému nenáležel – ten na prstech žádnou otlačeninu od prstenu neměl. Tenhle nález mohl být důležitý, mohl patřit vrahovi, ale nejspíš nic neznamenal – mohl tam ležet několik dní, týdnů, měsíců, nebo i roků.

Z vody se znovu vynořila Hanna a tentokrát i s něčím v ruce. V té mlze si Herbert nejprve myslel, že jde o zdechlé zvíře. Teprve když mu předmět předala, spatřil, že je to tvídový svrchník.

Tentýž svrchník, který během pitvy postrádal? Herbert doufal, že ano.

Několikrát jej převrátil naruby. Všiml si dvou věcí: zaprvé, že je kabát neobyčejně těžký. Byl samozřejmě nasáklý vodou, ale ani to jeho váhu nevysvětlovalo – objasnění přinesly až nesouměrné hroudy, které Herbert nahmatal v jeho kapsách: byly tam nacpané kameny, které měly tělo zatížit. Zadruhé, že byl kabát na několika místech potrhaný – konkrétně u límce, v levém podpaží, na levé manžetě a na pravé vnější kapse.

„Bylo dno ostré?“ zeptal se.

Hanna zavrtěla hlavou: „Nijak zvlášť.“

V tom případě muselo trhliny v látce nejspíš způsobit to, jak oběť bojovala s vrahem nebo se pokoušela si kabát sundat, aby se neutopila. Anebo obojí. Long Water bylo jezero, takže v něm nebyl žádný proud, který by kabát od těla po smrti oddělil.

Jestliže si tudíž oběť skutečně dokázala kabát svléknout, muselo ji to stát veškeré síly. Potom už byla příliš slabá, a tak se jenom sesunula zpátky do studené vody a ta se nad ní uzavřela nadobro.

Elkington, Flew a Hare přihlíželi tomu, jak Herbert rozprostírá kabát na zemi a začíná jej prohledávat.

Svrchník měl pět kapes – dvě zvnějšku na bocích, jednu na prsou a dvě uvnitř – a do každé byly napěchovány kameny. Vytáhl je a pohodil je na cestě.

Žádná jmenovka pod límcem nebyla. Nic překvapivého, přece jen už nebyli ve škole.

V pravé vnitřní kapse Herbert nalezl něco tvrdého a plochého. Nejprve mu to připadalo jako průkaz, ale muselo to být něco jiného, neboť toho roku byly zrušeny.

Když předmět vytáhl, spatřil, že měl pravdu, ale jen zčásti.

Průkaz to sice byl, ale univerzitní, nikoliv občanský. Byl laminovaný, a proto ani po noci ve vodě nerozměkl na kaši, nýbrž zůstal čitelný a na svého majitele prozradil, že to byl doktorand na londýnské King’s College.

Ještě podstatnější bylo, že se Herbert z průkazky dozvěděl i jeho jméno: Max Stensness.

„Našli jste něco?“ zeptala se Hanna.

„Ano, zjistili jsme jméno. Moc vám děkuju.“

Vítězoslavně zvedla pěsti do vzduchu. „To jsem ráda. Co kdybyste dnes přišel na večeři?“

Spojila ty dvě věty dohromady, jako kdyby za nimi stál tentýž myšlenkový pochod, a Herbertovi trvalo několik vteřin, než pochopil, na co se ptá.

„To nepůjde,“ prohlásil.

Hareovi unikl zvuk, v němž se mísilo zakašlání a uchechtnutí. „A co jiného máte na práci?“ zeptala se Hanna. Flewovi začala škubat ramena, dlaní si zakryl ústa a tlumeně vyprskl.

Herbert ukázal na Harea a Flewa: „Vy dva ten kabát vezmete na Scotland Yard a necháte ho zaevidovat jako důkaz.“

Odpelášili jako dva nezbední žáčci z ředitelny, a ještě než zmizeli z doslechu, bezostyšně se rozřehtali. Herbert si povšiml, že Elkington diskrétně o pár metrů poodstoupil. Aspoň kus dobrého v něm tedy je, pomyslel si.

Obrátil se zpátky k Hanně.

„Klidně byste si přece mohla myslet, že se vracím domů k ženě a dětem, ne?“

„A vracíte?“

„Ne.“

„Fajn, tak můžete přijít ke mně. Frith Street číslo 14 v Soho. Horní zvonek.“

Herbert si krátce – velmi krátce – pohrával s myšlenkou, že jde z její strany o nějaký návrh. Ne že by to poznal, i kdyby jej dostal na stříbrném podnose, protože důvěrný vztah se ženou, která si za své služby nic neúčtovala, už nezažil hodně dlouho. Navíc si nedokázal představit, že by o něj někdo jako Hanna mohl sebeméně stát. A hlavně byl o dvanáct či patnáct let starší než ona.

Očividně to tedy muselo být přátelské pozvání, které však samo o sobě přicházelo stejně zřídka jako milostný návrh.

Herbert přemýšlel, zda se takto člověk cítí, když se učí nový jazyk.

„Dobrá, děkuju.“ Má takhle člověk při takové příležitosti reagovat? Herbert tak každopádně reagoval. „Rád.“

„Fajn,“ odvětila, chytila jej za loket a krátce stiskla. „A jak se jmenujete křestním, mi taky prozradíte?“

„A jo,“ zasmál se. „Jmenuju se Herbert.“

Zdálo se, že mlha houstne každou hodinou, a navíc v ní znatelně přibývalo škodlivin. Než s Elkingtonem dorazili do King’s College, škrábalo Herberta v krku tak, jako by vypil láhev bělícího roztoku. Pořádně si odkašlal, aby se zbavil pachuti, a zjistil, že mu z hrdla vyšel začernalý hlen.

Pokud mlha takto působí na něj, uvědomil si Herbert, jaký asi musí mít vliv na matčiny opotřebované astmatické plíce poznamenané bronchitidou?

King’s College byla vklíněna mezi ulici Strand a řeku Temži a choulila se k monumentálnímu Somerset House v závětří mostu Waterloo Bridge. U hlavního vchodu Herbert a Elkington zastavili a nechali projít šňůru školáků. Chlapci měli na sobě i v téhle kruté zimě šortky – dlouhé kalhoty byly stejně neomylnou známkou dospívání jako přeskakující hlas. Pár z nich v ruce svíralo komiks Eagle, na jehož obálce se hrdě vyjímal neohrožený hrdina. Jedno z děvčat si neslo výtisk časopisu Dívka.

Herbert ani o jednom titulu nikdy neslyšel. S dětským světem neměl nic společného.

Na obou koncích zástupu a uprostřed šly učitelky, všechny mladinké a z pochopitelných důvodů viditelně nervózní, neboť více než polovinu svěřenců neměly v dohledu.

Za hlavním vchodem do budovy se nacházela malá recepce, kde sídlil vrátný starý přinejmenším jako Metuzalém, a nejspíš ještě starší. Choulil se u elektrických kamínek se dvěma topnými tělesy a pročítal si Daily Express, které držel tak blízko u obličeje a u kamínek, že Herbert čekal, že muž každou chvíli i s novinami vzplane.

„Moc se omlouvám, pane,“ pravil vrátný, vstal a zároveň odložil noviny. Vypadal jako školák, kterého přistihli, že do školy pronesl něco zakázaného. „Neviděl jsem vás.“

Herbert mávl policejním průkazem. „Inspektor Smith, Nový Scotland Yard.“

Vrátný se téměř postavil do pozoru.

„A seržant Elkington z okrsku Hyde Park,“ představil se Elkington.

Vrátný na něj letmo pohlédl, vmžiku si srovnal v hlavě, kdo je tady šéf, a obrátil se zpátky k Herbertovi. „Čím posloužím, pane inspektore?“

„Můžete mi prozradit, kdo pracuje na katedře spolu s Maxem Stensnessem.“

„Jistě. Pan Stensness spolupracuje…“ Vrátný poslední slovo protáhl o zlomek více, než bylo nutné, a sledoval, co na to Herbert – chtěl zjistit, jestli o Stensnessovi mluví ve správném čase. Když se reakce nedočkal, váhavě pokračoval: „Spolupracuje s doktorem Wilkinsem a doktorkou Franklinovou.“

„A kde bych je našel?“

„To vyjdete z těchhle dveří, dáte se doleva, pak doprava, druhé dveře napravo, sejdete po schodech o tři patra níž, projdete čtvrtými lítačkami a dál půjdete podle ukazatelů, na kterých stojí ‚Biofyzika‘ a ‚Rada pro lékařský výzkum‘.“

Herbert mu kývnutím poděkoval.

Opustili s Elkingtonem recepci a vydali se směrem, který jim poradil vrátný, ale brzy zjistili, že se ztratili, což muselo nevyhnutelně přijít.

V dohledu byla pouze dvojice mužů v bílých pláštích, kteří byli i na vzdálenost deseti kroků silně a poněkud nepochopitelně cítit rybami.

Herbert je dostihl, a přestože spíše jen doufal, že se od nich něco dozví, než že by to očekával, oslovil je: „Dobrý den, hledám doktorku Franklinovou a doktora Wilkinse.“

„Jo, já vás k nim zavedu, zrovna mám tím směrem taky namířeno,“ pravil jeden z nich.

Zblízka byl rybí zápach téměř k nevydržení. Herbert cestou překvapeně popotáhl, čehož si muž všiml a zasmál se. „Toho si nevšímejte. Moc tresčích jiker, v tom je ten problém. Nejsou tady sprchy, a tak když to s těmi jikrami přeženou, smrdíme tady s Geoffem jako prodavači z rybího trhu.“

„Na co proboha používáte jikry?“ zeptal se Herbert.

„To ti týpkové v laborkách, kam právě jdeme – to oni je používají, já ne. Jednou se mi to pokusili vysvětlit, ale klidně by na mě mohli mluvit čínsky a pochopil bych to stejně. Někdy chtějí jikry, někdy maso z trhu – telecí žlázy, co je řezníci prodávají jako brzlík.

Zrovna dneska ráno jsme tam byli. Tahle mlha je hrozná, předváděli tam dobytek a ten chcípal jak mouchy. Měli tam i hezké kousky: červené bezrohé, gallowajky, lincolnské červené, krátkorohé, všechny vykrmené, že sotva můžou dýchat, stejně jako lidi, když jsou vypasení – bez urážky, jestli máte v rodině nějaké tlouštíky. Dávali těm bestiím napít whisky, aby jim zůstaly otevřené dýchací cesty. Hlavní věc, že to fungovalo, předpokládám. Chudáci zvířata.“

Otevřel jedny létací dveře a zavedl Herberta s Elkingtonem do malé laboratoře. Byla dokonale čistá. Museli být příliš hluboko pod zemí, takže sem zvenčí ani nepronikla mlha.

Podél dvou stěn po jejich levici se táhl pracovní stůl přecpaný nejrůznějšími přístroji. Dveřmi ve třetí zdi na opačné straně místnosti se vcházelo do ještě menšího skladu a ve čtvrté stěně bylo okýnko vedoucí do světlíku. Dnes se z něj však příliš světla nelinulo.

Uprostřed místnosti stáli muž a žena, oba v bílých laboratorních pláštích. Vypadali v nich jako doktoři nebo rozhodčí v kriketu – anebo, když se to tak vezme, jako univerzitní technici, kteří jim sem nosili ryby.

Ženě bylo lehce přes třicet. Konvenčně půvabná nebyla – měla nevýrazný obličej a uprostřed čela se jí linie vlasů znatelně sbíhala do špičky. Měla však štíhlou postavu a neustále ostražité temné oči. Muž byl asi o několik let starší, na nápadném nose mu seděly velké hranaté brýle a brada mu pokorně přecházela v krk. Nyní se dvojice hádala.

„Já jenom tvrdím, Rosie…,“ řekl muž s nádechem staropanenské ukřivděnosti.

„Rosalind,“ přerušila jej. Ros-lind, dvě úsečné slabiky. „Jmenuju se Rosalind, ne Rosie.“

„Já jenom tvrdím, Rosalind, že by bylo dobré, abys výsledky svého výzkumu dávala k dispozici jako všichni ostatní.“

„A já tvrdím, Maurici,“ odsekla, „že ve vědě panuje zvyk, že když člověk odvede spoustu práce a dojde k nějakým experimentálním údajům, měl by mít možnost je analyzovat jako první.“

„Rosalind, já jsem tvůj nadřízený a…“

„Ty ale nejsi můj nadřízený!“

„Jsem služebně starší.“

„To neznamená, že jsi můj nadřízený. A pokud jde o rentgenové paprsky, jsi dokonce úplný amatér.“

Maurice něco zamumlal, sundal si brýle, jako by nic nechtěl vidět, a poodvrátil se. Střet, který Rosalind zřejmě dodal energii, jej viditelně vyčerpal.

Muž, který měl na starost ryby, se obrátil na Herberta. „Doktorka Franklinová a doktor Wilkins. Jako vždy si jdou po krku,“ vysvětlil a zmizel na chodbu.

Herbert přistoupil ke dvěma znesvářeným vědcům a představil sebe a poté i Elkingtona, byť jen kvůli tomu, aby se jim ten nešťastník nevměšoval do rozhovoru. Rosalind Franklinová, Maurice Wilkins. Dobrý den, těší mě, to máme ale příšerné počasí… Pak ovšem Herbert dvojici prozradil, odkud za nimi zavítal, a atmosféra zhoustla. Policisté se do útrob oddělení vědeckého výzkumu odvážili málokdy a zřídka přinášeli dobré zprávy.

„Asi byste se měli raději posadit,“ navrhl Herbert.

Wilkins se sesunul na nejbližší židli, která měla rovné dřevěné opěradlo a stála těsně u pracovního stolu. Rosalind zlehka zaklonila hlavu. Takto nepatrný pohyb by postřehl jen někdo jako Herbert, který byl na pozorování lidí zvyklý a měl s ním zkušenosti.

„Já postojím,“ řekla.

„Znáte Maxe Stensnesse?“ zeptal se Herbert. „Ano.“ Zdálo se, že Rosalind promluvila o zlomek hlasitěji, než je běžné, jako kdyby právě skládala manželský slib.

Wilkins souhlasně přikývl.

„Včera večer ho našli v Long Water utopeného.“

„Bože můj,“ zareagoval Wilkins.

Rosalind si rychle přikryla rukou ústa, aby potlačila výkřik, který se jí dral ze rtů.

„Pardon,“ omluvila se a rychlým krokem opustila místnost.

Herbert se podíval na Wilkinse, který mu pohled s omráčeným výrazem opětoval. Ten šok mu vyrazil dech, pomyslel si Herbert. Nebo to možná nebyl šok, ale skutečnost, že svět, kde řád byl vším, o svůj řád přišel.

Herbert zvenčí zaslechl tlumený vzlyk a po něm nezaměnitelné zatroubení do kapesníku. Poté se Rosalind vrátila do místnosti, oči měla trochu zarudlé, ale ovládala se. Herbert měl pocit, že už se dnes od ní dalších emocí nedočká.

„Utopeného?“ řekla Rosalind. „To není možné.“

„Proč ne?“

„Max vodu nenáviděl, doslova a do písmene. Nedokázal uplavat ani tempo.“

Není divu, že si Stensness potrhal kabát, honilo se Herbertovi hlavou, ani že pitva prokázala zvýšenou hladinu serotoninu a histaminu. Už jenom dostat se do vody musela pro něj být učiněná muka.

„Přece nemůže být mrtvý,“ prohlásil nechápavě Wilkins.

„Evidentně ano, Maurici,“ obořila se na něj Rosalind, „jinak by sem pan inspektor nechodil.“ Obrátila se k Herbertovi: „A jak vám můžeme pomoci my?“

„Co tady Max vlastně dělal?“

„Je tady jako asistent,“ odpověděl Wilkins.

„Byl tady jako můj asistent,“ dodala Rosalind na vysvětlenou. Herbert si všiml, že se o Stensnessovi hned napoprvé vyjádřila ve správném čase, což u lidí, kteří se právě dozvěděli o smrti někoho známého, bylo neuvěřitelně vzácné. Obrátil se na ni.

„Co to obnášelo?“

„Pomáhal mi s experimenty, shromažďoval data, spolupracoval se mnou na studiích.“

„Jaké oblasti se to týkalo?“

„Hlavně krystalografie.“

„A jakou měl k tomu kvalifikaci?“

„Byl to doktorand. Studoval na lékařské fakultě.“

„Zotročený studentík, dovlečený v poutech,“ vložil se do rozhovoru Wilkins.

„Byli jste přátelé, nebo jen kolegové?“ zajímalo Herberta.

„Musí v tom být nějaký rozdíl?“ odvětila Rosalind.

„Nemusí, ale často je.“

Rosalind se nad tím zamyslela. „Měla jsem Maxe ráda, jestli se ptáte na tohle,“ odpověděla nakonec.

„Vídali jste se někdy mimo práci?“

„Párkrát ke mně zašel na večeři.“

„A vy, doktore Wilkinsi?“

„Ne, ne – mě nikdy nepozvala.“

„To jsem nemyslel – vídal jste se někdy s Maxem mimo práci?“

„Aha. To ne. Max spolupracoval mnohem více s doktorkou Franklinovou než se mnou.“

Herbert cítil, že se za tímto rozdílem skrývá množství dalších rozporů mezi nimi.

Obrátil se zpět k Rosalind: „Kolik jste toho věděla o jeho soukromí?“

„Hodně málo.“

„Například něco o jeho milostném životě?“

„Soukromí se neříká soukromí jen tak pro nic za nic, pane inspektore. Já mu do něj nos nestrkala.“

„Dobrá. Říkala jste, že k vám párkrát zašel na večeři. Pozval někdy on vás?“

„Zrovna minulý týden – pár dní předtím se přestěhoval do Highgate a pár z nás k němu zaskočilo na menší oslavu.“

„Bydlel sám?“

„Ne, měl dva spolubydlící.“

„Nevěděla byste, jak se jmenují?“

„Uhm…, jeden se jmenuje Stephen, myslím. A druhý… Noel? Nick? Tak nějak.“

„Měl nějakou rodinu?“

„Jeho otcem je sir James a matkou lady Clarissa.“

Herbert potlačil povzdych. Rytířský titul vede do nejvyšších kruhů a ty často znamenají konexe, tlaky seshora a potíže. Obrátil se na Elkingtona.

„Elkingtone, skočte mi prosím sehnat encyklopedii Kdo je kdo.“

Elkington přikývl a s radostí, že je k užitku, odběhl. Herbert se obrátil zpět k Rosalind.

„A kdy jste ho viděla naposledy?“

„Včera odpoledne. Okolo páté.“

„Tady?“

„Ne, na konferenci.“

„Vy taky, doktore Wilkinsi?“

„Ano, ovšem.“

„O čem ta konference byla?“

Rosalind se natáhla k pracovnímu stolu, sebrala z něj brožurku a podala ji Herbertovi. Detektiv si přečetl přední stranu.

LONDÝNSKÁ BIOCHEMICKÁ KONFERENCE

ČTVRTEK 4. PROSINCE 1952

pořádaná pod společnou záštitou Královské společnosti a Mezinárodního biochemického kongresu (čest. předseda: L. C. Pauling) Royal Festival Hall, Londýn

Herbert si na Royal Festival Hall vzpomínal z loňského Britského festivalu s jeho Skylonem – „nebeským pylonem“ a Dómem objevů, což měli být poslové nové éry vědeckého pokroku, ale vzhledem k tomu, že panoval tužší přídělový systém než během války a že zrovna vrcholil konflikt s Koreou, zdálo se, že Festival není ani tak opravdová národní oslava jako spíš lízátko, kterým se nespokojencům v Británii zacpe pusa.

Škoda, že se konference nekonala dnes: Royal Festival Hall byla první budovou se zabudovanou klimatizací v celé zemi – vzduch se několikrát za hodinu čistil a filtroval –, a možná tedy i jediným místem v Londýně, kam nemohla mlha.

„Co dělal, když jste ho viděla?“

„Jedl.“

„Odpolední svačinu?“

„Nějaké zbytky. Říkal, že nestihl oběd.“

„Nepamatujete si, co jedl?“

„Pastýřský koláč, myslím.“

„To jste tedy hodně bystrá.“

„Od toho jsem placená.“

Pět hodin odpoledne, uvažoval Herbert. Stensnesse našli mrtvého v osm, podle Rathboneových odhadu byl zavražděn možná už v půl sedmé. Mezitím už toho moc nemohl stihnout.

Knihovna musela být nedaleko, neboť během několika minut se vrátil Elkington s encyklopedií. Palec držel na stránce s heslem „Sir James Stensness“.

Herbert objemnou knihu rozložil na stole a očima přeletěl text, kde se o Stensnessovi starším psalo.

Jako tolik jiných byl sir James povýšen do rytířského stavu za celoživotní zásluhy ve vládním Whitehallu, kde jako stálice působil u plejády neustále přicházejících a odstupujících ministrů: jako osobní tajemník a podtajemník na ministerstvu školství, zástupce tajemníka na ministerstvu práce, během války jako náměstek na ministerstvu zásobování a poté na ministerstvu průmyslu a obchodu, což byla jeho poslední štace před odchodem na odpočinek. Vystudoval na předních anglických internátních školách; oženil se s Clarissou Carterovou; jeden syn, Maximilian Aloysius; člen Travellers‘ Clubu, náruživý hráč míčové hry racquets, bydliště: Kensington.

„Je tu někde telefon?“ zeptal se Herbert.

„Musíte chodbou dál, třetí kancelář nalevo,“ poradila mu Rosalind.

Herbert pokynul Elkingtonovi a společně nalezli kancelář a telefon. Herbert vytočil číslo Scotland Yardu.

„Oddělení vražd.“ Hlas patřil veliteli Tyceovi.

„Tady Smith. Zjistil jsem, jak se jmenuje ten mrtvý: Max Stensness. Nevím sice, co vám říkal Tulloch, ale Stensnessovým otcem je sir James, dost vysoký státní úředník, jak to tak vypadá.“

„Mně je to fuk, i kdyby měl za otce krále Siamu.“ Kdyby v Británii působilo nějaké silné republikánské hnutí, Tyce by stál v jeho první linii, pomyslel si Herbert.

„Někdo k ruce by se mi na tenhle případ fakt šiknul.“

„Smithi, já nemůžu zničehonic vykouzlit tým detektivů a dneska máme stejnej nedostatek lidí jako včera večer, tak si na ty vaše pochůzky vytáhněte pár chlapíků z Hyde Parku.“

Herbert pohlédl na Elkingtona. „To jsem taky udělal.“

„Fajn, tak mě průběžně informujte.“

Tyce byl stejně odměřený jako Tulloch, ale ne takový pomstychtivý mrzout. Ne že by Herberta vysloveně neměl rád, spíše mu vyměřil jakousi časově neomezenou zkušební dobu, v níž se na každém případu nejen ověřovaly Herbertovy schopnosti, ale také jeho charakter. Jestli na Tyce dokáže dostatečně zapůsobit, bude to mít na Scotland Yardu dobré, uvažoval Herbert.

Herbertovi na jeho zaměstnání vadilo několik věcí: dost hnusné mu přišly pitvy, vrahové také nebyli zosobněný šarm, a konečně tu byl onen neustálý trýznivý pocit, že ať bude svou práci odvádět sebelépe, nikdy to nebude stačit, protože se v první řadě snaží dopadnout pachatele trestných činů, nikoliv zabránit budoucím deliktům.

Všechny tyto aspekty ztrácely na významu v porovnání s jednou věcí, kterou skutečně nesnášel: povinností informovat o úmrtí rodinu oběti.

Žádný snadný způsob, jak to učinit, neexistoval – jedině úplně se tomu vyhnout.

Člověk musel v podstatě okamžitě odhadnout, na koho narazil: Někdo potřeboval omáčku okolo a na onu strašlivou zprávu potřeboval postupně připravit, jiní byli vděční za jasná a přímá slova. I když člověk zvolil správný způsob, musel se pochopitelně vypořádat s počátečním otřesem a výbuchem hněvu, který se často zaměřil na samotného posla špatných zpráv.

Herbert mohl samozřejmě k Maxovým rodičům vyslat Elkingtona – pokud chce skutečně pracovat na oddělení vražd, potom se musí začít učit – ale tím by se jen vyhýbal vlastní povinnosti.

Místo toho tedy Elkingtona poslal k Maxovi domů do Highgate a přikázal mu, aby místo zajistil a zkusil nalézt něco, co by se mohlo týkat vraždy. Herbert za ním dorazí, až vykoná svou povinnost u sira Jamese a lady Clarissy.

Maxovi rodiče bydleli ve vysokém, úzkém domě, který na jedné straně sousedil s restaurací a naproti němu se přes ulici rozprostíral půvabný městský park. Herbert na sobě jakožto detektiv neměl uniformu, ale sir James vycítil, že se něco stalo, ihned jakmile otevřel dveře. Léta strávená ve vládních kuloárech mu vnitřní senzor nebezpečí bezpochyby vyladila k dokonalosti.

„Ano?“ promluvil a podezřívavě povytáhl obočí.

Herbert se představil a zeptal se, jestli může jít dovnitř.

Sir James se na okamžik zamyslel – Herbert v tu chvíli uvažoval, zda nebude vyzván, aby vstoupil vchodem pro služebnictvo –, poté o krok poodstoupil a umožnil Herbertovi, aby prošel.

Zamířili přímo do pracovny – čaj mu nikdo nenabídl, po lady Clarisse také ani stopy, žádné zdvořilostní fráze o mlze. Ten jde přímo k věci, usoudil Herbert.

„Váš syn Max byl bohužel včera večer nalezen mrtvý,“ oznámil.

Sir James maličko trhl hlavou a tím jeho šok také skončil – alespoň jeho viditelná část. Pro nic za nic nepracoval jako vysoký státní úředník, pomyslel si Herbert.

„Jak zemřel?“

„Utonul. V Long Water. Vyšetřujeme to jako vraždu.“

„Maxe by nikdo zavraždit nechtěl.“

„Nevíte, jestli měl nějaké nepřátele, nevhodné kamarády, něco takového?“

„Max byl vědec, pane inspektore, žádný kriminálník.“ Sir James zabubnoval prsty na desku stolu. „Musíme ho samozřejmě nechat okamžitě pohřbít.“

„Sire Jamesi, já sice vaši starost chápu, ale pochopte i vy, že dokud tento případ nebude uzavřen, představuje váš syn – spíše bych měl říct tělo vašeho syna – doličný předmět, a proto s ním musí být nakládáno…“

„Dobře mě poslouchejte, inspektore: moje žena je vážně nemocná. Zbývá jí přinejlepším pár měsíců života, spíše ale několik týdnů, a možná dokonce i dnů. Musím se o ni starat dvacet čtyři hodin denně. A já ji nenechám odebrat se na onen svět, zatímco její syn bude ještě ležet v márnici – rozumíte mi?“

Rodiče by nikdy neměli přežít vlastní děti, pomyslel si Herbert. To nebyl přirozený řád věcí. „Dělám všechno, co můžu, abych vraha vašeho syna dopadl, sire Jamesi.“

„To možná ano, pane inspektore, ale vaše oddělení ne, neníliž pravda?“

„Prosím?“

„Pošlou za mnou inspektora,“ ušklíbl se sir James, jako by už samotné slovo „inspektor“ bylo podřadné. „Obyčejného inspektora, nikoho vyššího. Řekl bych, že spoustě obětí se dostane lepšího zacházení než v tomto případě. To je můj syn méně důležitý než jiní?“

Pod drnem jsou si všichni rovni, pomyslel si Herbert.

„Sire Jamesi, jestli se vám nelíbí, že jsem na tenhle případ byl přidělen já, zavolejte prosím veliteli Tyceovi z Nového Scotland Yardu…“

„Mladý muži, já zavolám samotnému komisaři. Takže… jestli hodláte dopadnout vraha mého syna, tak tady ho nenajdete, takže můžete jít.“

Podle zřízence ve stanici High Street Kensington měla příští souprava dorazit za pět minut. Herbert se na nástupišti posadil na lavičku a pročítal si brožurku o konferenci, kterou mu dala Rosalind.

Jak očekával, názvy příspěvků a témat skupinových diskusí zněly pro laika záhadně – věda je svět sám pro sebe, uvažoval. Listoval stránkami, občas si něco málo přečetl a ještě méně tomu rozuměl, až dospěl na závěr k seznamu delegátů.

Byl to kompletní soupis, kde se u každého uváděl i název instituce a země. Seznam čítal asi stovku jmen, představujících výkvět jednotlivých zemí. Kromě Britů na konferenci vystoupili i Američané, Francouzi, Švýcaři, Kanadané, Švédové a Portugalci.

Přednášející byli označeni hvězdičkou. Konference měla šest částí – ve čtyřech případech se jednalo o samostatnou přednášku, zbylé dvě byly skupinové diskuse. Témata působila náležitě obskurně – živá voda pro vědce, ale anestetikum pro laika, napadlo Herberta.

Pročetl si seznam do poloviny a zrovna se probíral skupinou britských delegátů, když vtom se jeho pohled, jeho pozornost i tep jako na povel zastavily.

De Vere Green, Richard. Univerzita v Cambridgi.

Herbert Richarda de Vere Greena znal a věděl, že s Univerzitou v Cambridge nemá nic společného, alespoň ne oficiálně. Jeho instituce byla daleko blíž – de Vere Green býval Herbertovým nadřízeným na „Pětce“.

Elkington a Highgate mohli počkat – Herbert se metrem svezl zpět do Green Parku. Na sedadle někdo nechal výtisk deníku Express a Herbert se pustil do bezmyšlenkovitého listování stránkami s inzeráty a reklamními soutěžemi – Vyhrajte automobil! První cena: Humber Super Snipe v hodnotě 1 627 £, druhá cena: MG Midget za 825 £ –, až se dostal ke společenské rubrice, místu pro ty, kterým Herbert záviděl a jimiž zároveň stejnou měrou opovrhoval.

Lord Beaverbrook, londýnský novinový magnát, se nechal slyšet, že společenská rubrika představuje nejdůležitější část novin, a proto vyhlásil seznam těch, o nichž se nikdy nesmělo psát v příznivém světle. Nikdo nevěděl jistě, kdo na seznam patří, ale hlavními podezřelými byli Charlie Chaplin (podezřívaný z komunistického smýšlení), Noël Coward (homosexuál) a Paul Robeson (od každého trochu, o barvě pleti nemluvě).

Express byly příšerné noviny, což byl jeden z hlavních důvodů, proč si je Herbert oblíbil. Zajímaly ho přesně po dobu průměrné cesty metrem a to mu u novin stačilo. Dnes však Express četl, hlavně aby nemusel myslet na de Vere Greena, o což se podle očekávání pokoušel marně.

U Pětky Herbert působil jako špeh. Měl nejlepší pozorovací schopnosti z celého útvaru. Být špehem bylo jako hrát na bubny – mohl to dělat téměř každý, ale jen hodně málo lidí to umělo dobře.

Podle názoru všech, kteří to mohli posoudit, byl Herbert vynikající – měl skvělý zrak i sluch, dokázal bystře uvažovat a správně reagovat na nepředvídané okolnosti. Také měl nebetyčnou trpělivost – toto vzácné umění dovedl k dokonalosti.

Navíc byl téměř neviditelný, protože nepatřil ani k trpaslíkům, ani k obrům, nebyl ani ošklivý jak noc, ani přehnaně pohledný, ani tlouštík, ani hubeňour. Zkrátka někdo, kolem nějž by člověk na ulici přešel bez povšimnutí.

Spousta lidí byla dostatečně odlišná od normálu – ať už to bylo cokoliv – na to, aby je třetí osoba alespoň na pár vteřin zaregistrovala.

Herbert ne. Byl zcela nevýrazný, výjimečný pouze tím, že ničím výjimečný nebyl.

Ale zpátky k de Vere Greenovi – a také k Donaldu Macleanovi.

Květen 1951, o osmnáct měsíců dříve: Pětka sleduje Macleana několik měsíců a pátrá po nových důkazech o jeho zradě. Mají toho na něj už dost na to, aby ho mohli několikrát pověsit, ale důkazy získali ze zakódovaných zpráv odeslaných na sovětské základny a opačným směrem a dešifrovaných v rámci programu Venona.

Dopadnout Macleana na základě těchto důkazů by znamenalo upozornit Moskvu, že rozluštili jejich šifry, což by způsobilo více problémů, než vyřešilo. A tak byl vydán rozkaz: dopadnout při činu.

Maclean byl sledován pouze v Londýně – každý večer, když na Charing Gross nasedal na vlak zpět do Tatsfieldu, obce na pomezí hrabství Kent a Surrey, byli špehové odvoláni. De Vere Green, který v té době velel sekci A, kam spadaly sledovací oddíly, vyhlásil, že nemá smysl Macleana sledovat dále než na nádraží.

Mimo Londýn byl pohyb sovětských činitelů omezen, proto nebylo pravděpodobné, že by se kvůli svým stykům pouštěli mimo jeho hranice, když vše mohli vyřídit ve městě. Tatsfield byla navíc pouhá vesnička a sledovat tam Macleana, aniž by to vzbudilo pozornost, bylo prakticky nemožné.

Tak zněl de Vere Greenův příkaz a bez ohledu na to, co se přihodilo později, byl namístě.

Maclean měřil přes sto devadesát centimetrů a nosil ošuntělý tvídový kabát a pomačkaný plstěný klobouk – přestože v té době už byly v módě „diplomaty“, klobouky se zvednutým olemovaným okrajem –, a sledovat jej proto bylo snadné. Že jsou mu lidé z Pětky v patách, věděl, ale nejspíš si myslel, že za to, že musejí stopovat příslušníka vyšších vrstev, by se měli stydět. „Jsem v pěkné kaši,“ vykládal. „Nasadili na mě čmuchaly.“

Když se napil, rozvázal se mu jazyk – jednou v baru se k němu Herbert dostal dost blízko na to, aby zaslechl, jak Maclean rozpráví: „Pracuju pro strýčka Josipa. Jsem anglická verze Algera Hisse.“ (Alger Hiss (1904-1996), americký diplomat, který byl v roce 1948 odhalen jako špion Sovětského svazu, kvůli promlčení byl však odsouzen pouze za křivou přísahu, nikoli za špionáž. (Pozn. překl.))

V pátek 25. května měl Maclean narozeniny. Okolo poledne podepsal ministr vnitra příkaz, aby byl Maclean podroben výslechu, který měl být zahájen následující pondělí. Když Maclean dorazil na Charing Cross, aby stihl vlak v 17:19, Herbert si okamžitě všiml změny v jeho chování. Obvykle kráčel se shrbenými rameny, ruce vražené do kapes, ale ten večer si po nástupišti téměř poskakoval. Krempu klobouku měl po celém obvodu ohrnutou a kolem krku uvázaného furiantsky veselého motýlka. Pro jednou se zdál dobře naladěn.

Potom se Maclean otočil a zamával – a Herbert se dovtípil. Maclean o všem ví.

Sice si nemohl být jist, kde přesně jeho pronásledovatelé jsou, ale přesto zamával. Potom ladně naskočil do vlaku. Možná si myslel, že to celé provedl stylově, ale Herbert to považoval za aroganci a navíc hloupost, neboť Maclean vyložil karty na stůl.

Herbert zamířil k nejbližší telefonní budce, bez okolků odstrčil jakousi starou paní a zavolal de Vere Greenovi, který zrovna vyrážel na venkov a nechtěl si nechat pokazit víkend.

„Mládenče, to je úplně směšné,“ odbyl jej.

Herbert trval na svém – něco se chystá a de Vere Green musí do Tatsfieldu okamžitě vyslat své lidi, ať to stojí, co to stojí, a přestože existuje vysoká pravděpodobnost, že bude sledování nadobro prozrazeno.

„Vy jste mě asi neslyšel,“ procedil de Vere Green mezi zuby a veškerá jeho uhlazená dobrosrdečnost laskavého nadřízeného byla tatam. „Není se čeho bát, zítra ráno bude zpátky.“

V sobotu měli ve Whitehallu pracovní půlden. Herbert počkal na vlak, kterým Maclean obvykle přijížděl, ale nebylo po něm ani stopy. Nedorazil ani dalšími dvěma.

Povolení zadržet někoho v přístavu a na letišti by musel udělit ministr vnitra, což by se neobešlo bez nekonečného schvalovacího řízení na mnoha úrovních a hory úmorného papírování.

Zástupce náměstka odborového ředitele by žádost postoupil náměstkovi odborového ředitele, ten by ji předal odborovému řediteli, jenž by ji donesl náměstkovi generálního ředitele celého útvaru. Ten by ji možná předal samotnému generálnímu řediteli (nebo taky ne), který by se o ní při příštím setkání u sklenky whisky zmínil ministru vnitra, ovšem pouze v případě, že by si na to mezi opěvováním krásné ministrovy dospívající dcerušky a debatou o kriketu vzpomněl.

A když už by rozhodnutí skutečně padlo, postupovalo by po stejných úrovních směrem dolů týmž nesnesitelně zdlouhavým, přímo hlemýždím tempem a veškerá možnost jednat by se rozplynula jako pára nad hrncem.

Nejrozumnější věta, na niž Herbert za šest let působení u Pětky narazil, tvořila nepodepsaný dodatek naškrábaný k jakémusi internímu sdělení: „Jedná se o případ nejvyššího stupně závažnosti, a proto musí být řešen na co nejnižší úrovni.“ V té větě se skrývala absurdní, nepříjemná pravda.

Víkend každopádně uplynul a mocní si jej užili mocnými doušky. Panika vypukla v pondělí, kdy už Burgess a Maclean byli na půli cesty do Moskvy. V pátek o půlnoci vyrazili trajektem ze Southamptonu do St. Malo, kde se setkali s agenty ruské výzvědné služby, získali od nich falešné doklady a byli nasměrováni přes Vídeň.

Při prohlídce Macleanovy kanceláře Herbert nalezl úryvek z jeho neumělé veršovánky:

Musel dát sbohem pronásledovanému stádu, musel se vzpěčovat církvi, státu. Jak stébla přílivem nesená vpřed vědí, že porážka je na dohled.

V básni samozřejmě nechyběl motiv hledání pravdy, samozřejmě šlo o frašku, a samozřejmě nechyběl ani obětní beránek.

Ne, prohlásil de Vere Green, nikdo ze špehů jej toho pátečního večera nekontaktoval a o svém podezření jej neinformoval.

Ano, samozřejmě že od nich očekával, že by to v takovém případě bývali udělali – zejména pak pan Smith, který měl nad celou operací velení a jemuž svěřil veškerou odpovědnost za taktický postup. Maclean zamával, ale pana Smithe ani nenapadlo, aby se o to podělil s de Vere Greenem.

Ne, od takto uznávaného profesionála by to nečekal.

Ano, souhlasí, že takovýto případ nekompetentního jednání je zarážející a musí být potrestán.

Po celou dobu své výpovědi de Vere Green hleděl Herbertovi zpříma do očí a nehnul přitom ani brvou.

Bylo to Herbertovo slovo proti jeho slovu a více frček měl Vere Green. K útvaru přišel přímo z Oxfordu a strávil u něj třicet let – byl „jedním z nich“.

Spravedlnosti se člověk u Pětky nedobral a snaha obhajovat se byla vnímána jako nerozum. Pokusy o diskusi zde končily nezvratným „Protože jsem to řekl“ a „Takhle se to dělalo odjakživa“, na což neexistoval protiargument, a externí posudky byly „z bezpečnostních důvodů“ vyloučené.

Impérium se sice rozpadalo, ale v Pětce si každý křečovitě držel svou vlastní omezenou sféru vlivu.

Ze strachu, že by Herbert mohl způsobit nepříjemnosti například v tisku, však zároveň panovala nechuť jej propustit. Na to, aby někoho vyhodili, navíc nebyli v Pětce dostatečně rozhodní, a tak se z útvaru odcházelo pouze do důchodu pečovat o svou zahrádku, nebo rovnou pod kytičky.

Herbertovi proto nabídli místo v lustračním oddělení, které bylo vytvořeno na výslovný příkaz ministerského předsedy Attleeho, aby se zabránilo dalším případům vlastizrady. Na mysl bezděčně přicházelo rčení „Pozdě bycha honit“. Alespoň však Herberta ušetřili formalitám spojeným s rozlučkou – v Pětce tuto otravnou záležitost se zřejmou ironií označovali zkratkou MSD, neboli „Měj se dobře!“.

Lustrační oddělení spadalo do „bezpečnostní“ sekce C a jeho úkolem bylo prověřovat všechny státní zaměstnance, kteří mají „pravidelný a stálý přístup k nejtajnějším informacím ze sféry národní obrany“ a k „vysoce tajné kategorii informací ze sféry jaderné energetiky“. Ale vzhledem k tomu, že jednotlivé vládní resorty byly z většiny přesvědčeny o tom, že by se do záležitostí svých kolegů měly plést jen a jen ony samy, byla úloha lustračního oddělení okleštěná na pouhé razítkování.

Postup byl následující: oddělení vnitřní bezpečnosti každého ministerstva odeslalo lustračnímu oddělení vyplněné standardní dotazníky a plný životopis, prohlášení o napojení na levicové či pravicové extremistické organizace a jména dvou referentů. Lustrační oddělení prověřilo databáze, aby zjistilo, jaké má o každém žadateli informace (má-li vůbec nějaké), a poté zaslalo referentům standardizovaný dopis. Vycházelo přitom najevo, že někteří referenti příslušného kandidáta neviděli deset i více let.

Poté na lustračním oddělení každý kandidát absolvoval nesmyslný a zbytečný „pohovor“, na žádost dostal připsánu lakonickou formulku informace svědčící proti kandidátovi nezaznamenány a bylo vydáno doporučení, aby byl prohlášen za způsobilého. Tohoto statusu však kandidát požíval stejně již v době, kdy se ještě lustrační oddělení k doporučení prokousávalo nekonečnými horami nevyřízených případů.

A když už oddělení přece jen přišlo na nevhodného adepta, nic to stejně nezměnilo, zejména pokud tato osoba vychodila ty správné školy. Jestli je to jeden z nás, argumentoval de Vere Green a jemu podobní, proč se namáhat a podrobovat ho takovému odpornému šmírování? Tihleti lidé mezi sebou měli blízké vazby, měli své speciální manžetové knoflíčky a byli nedotknutelní.

Kdyby se výzvědné služby zabývaly odhalováním špionů a zrádců stejně intenzivně jako určováním toho, kdo je „jedním z nich“ a kdo ne, stala by se ze země navždy nepřístupná pevnost.

Připadalo jim však nemožné, aby byl kdokoliv z vyšších vrstev neloajální k institucím, v nichž se narodil a byl vychován, a kromě toho na této straně Atlantiku nikdo netoužil po žádných mccarthyovských (Joseph Raymond McCarthy (1908-1957), americký republikánský senátor, symbol antikomunistické hysterie a hledání vnitřního nepřítele v administrativě USA v letech 1950-1954. (Pozn. překl.)) honech na čarodějnice.

Situace byla bezvýchodná až k pláči, a to hlavně proto, že se to vše dělo i po případu s Burgessem a Macleanem – vlastně kvůli tomu případu –, kteří více než kdokoliv jiný dokazovali, že dobrý původ nic neznamená. A i když patřičné procedury byly iniciovány kvůli jejich zradě, oni sami by jimi bývali propluli bez újmy.

Zdálo se, že ti dva mají vrhnout dlouhý stín nejen na Herbertův život, nýbrž na celou zemi. Slepá naivita předválečného světa, v němž vyšší třídy byly předurčeny vést svůj národ a ten jejich způsobilosti slepě věřil, byla tatam.

Nyní převážila podivná směsice demokratického optimismu, mrazivých vztahů studené války a moralistických předsudků, zejména vůči homosexuálům, jejichž otázku Burgess téměř bez cizího přičinění posunul o třicet let zpět. Během několika měsíců od jeho přeběhnutí se vyrojilo pětkrát více soudních stíhání případů sodomie a nemravného chování než před válkou.

Po několika dalších měsících došlo u Pětky k dalšímu míchání karet, na jehož konci převzal de Vere Green velení nad sektorem C. Ideální řešení to sice nebylo, ale i Herbert chápal, že kdyby se Pětka měla zabývat každou třenicí pod vlastní střechou, nezůstal by v ní kámen na kameni.

Jestli se v době, kdy s ním Herbert neměl co do činění, udála s de Vere Greenem nějaká změna, potom jedině k horšímu. Jeho nadání k politikaření a lichotkám nyní zcela zastínilo onu špetku organizačních schopností, kterými se kdysi mohl pochlubit, a své podřízené dokázal ohromit snad už jen tím, jakou hrůzu v něm vyvolávalo, když se po něm chtělo nějaké rozhodnutí.

Vydrželi spolu týden. De Vere Green se všemožně snažil být na Herberta milý, ten se mu na oplátku snažil o to více jít na nervy, přičemž se celou dobu pokoušel předstírat, že práce, kterou odvádějí, má nějaký smysl.

Nakonec Herbert učinil to, po čem nejmenovaní lidé z vedení bažili už od začátku – dal výpověď. De Vere Green to musel vnímat jako kapitulaci, k níž navíc došlo překvapivě snadno. Když mu tu novinu Herbert oznámil, trhl sebou tak, že si nechtěně do měkké tkáně mezi palcem a ukazováčkem na levé ruce vrazil nůž na otevírání obálek.

Herbert sledoval, jak se de Vere Greenovi na kůži objevuje rudá skvrna a zakulacuje se. Chvíli mu trvalo, než si uvědomil, že onen pekelný vřískot, v němž se mísila bolest a hrůza, ze sebe vydává de Vere Green.

„Dělejte něco,“ vyrážel ze sebe, když zrovna neskučel. „Sežeňte nějaký kus látky, proboha!“

Herbert znovu pohlédl na de Vere Greenovu ruku. Rána vypadala ošklivě, ale nijak vážně a určitě si nezasluhovala, aby de Vere Green ječel jak na lesy. Tohle je de Vere Green, připomněl si Herbert. Jeden z těch Angličanů, kterým záleží víc na jejich psovi než na vlastní ženě, měl-li vůbec nějakou.

U dveří de Vere Greenovy kanceláře se během chvilky objevilo několik vyděšených lidí. Herberta napadlo, že by dobře posloužili jako svědkové, kdyby jej de Vere Green chtěl obvinit z toho, že jej bodl nožem.

Potom se Herbert obrátil na podpatku, obešel narůstající hlouček a rychle vypochodoval z budovy. Nejspíš se měl cítit provinile, ale necítil. Ani za mák.

Místo u Nového Scotland Yardu mu nabídli prakticky vzápětí. Zoufale hledali nové tváře, a protože se velká část Herbertovy práce u Pětky dost podobala jejich vlastním postupům – jeden z důvodů, proč se Šestka na Pětku dívala tak spatra, byl fakt, že Pětku nevnímala ani tak jako špiony, jako spíš upachtěné policajty, buranské příbuzné –, mohl Herbert rovnou nastoupit na mnohem vyšší post, než bylo obvyklé. Jiná věc byla, že – jak sám poznal – to, co nařídili ti nahoře, a to, co si o tom mysleli ti dole, jsou dvě různé věci.

Pozitivní bylo, že Herbert unikl z Pětky, unikl podřadné pozici a nezáživné práci v upachtěné, neproduktivní organizaci, která – přestože podněcovala fantazii mladých mužů po celém světě – živila tolik naprosto neschopných jedinců, že to bylo až k nevíře. Unikl de Vere Greenovi, jeho vlezlému, předstíranému kamarádíčkování a nezměrné schopnosti pletichařit – de Vere Green totiž kul pikle vždy, všude a proti každému.

Tomu všemu unikl. A teď v tom byl znovu až po uši.

Zastavil se u sebe doma, aby si mohl nerušeně zavolat. Nejprve zatelefonoval Rosalind Franklinové na King’s College.

Popsal jí de Vere Greena – hustá šedivějící kštice a tvář drobet brunátnější, než je zcela zdravá barva – a doktorka jej okamžitě identifikovala jako člověka, kterého viděla mluvit se Stensnessem během jedné přestávky.

Herbert se přesvědčil třikrát, ale doktorka trvala neoblomně na svém. Tolik lidí, co vypadají jako de Vere Green, tam být nemohlo, prohlásila.

A ještě méně těch, co by tak vypadat chtěli, blesklo Herbertovi hlavou.

Jako druhému zavolal Tyceovi.

O de Vere Greenovi se zmiňovat nechtěl – Tyce věděl, jak to mezi nimi bylo, a Herbert se obával, že by mu případ odebrali, ať jim chyběli lidi nebo ne. Nebo by mohla nastat možná ještě horší varianta, že by mu případ zůstal, ale nechali by ho v tom plácat, protože by vyšetřování zabředlo do nekonečných hlubin byrokracie a velká zvířata v Leconfield House a v Novém Scotland Yardu by si záležitost vyřešila mezi sebou.

Tyce měl spoustu špatných vlastností, ale hloupý nebyl a více méně okamžitě vycítil, že před ním Herbert něco tají. A tak Herbert přiznal barvu.

„Pořádně to těm parchantům natřete,“ prohlásil Tyce. „Nenechte je, ať se po vás vozí, rozumíte? Teď jste jeden z nás, Herberte, tak se podle toho chovejte. Myslete na to, kam patříte, a všechno bude fajn.“

No teda, pomyslel si Herbert. Ať už čekal cokoliv, tak tohle rozhodně ne.

Až podezřele moc to znělo jako vyjádření podpory – byť Tyceovým svérázným, nepřímým způsobem. Herbert se nestačil divit.

De Vere Greenova reakce, když spatřil Herberta, jak vstupuje do dveří jeho kanceláře v Leconfield House, se dala přesně očekávat: příval žoviální dobrosrdečnosti.

„Chlapče zlatá!“ Herbert sotva vkročil dovnitř a de Vere Green už byl na nohou. „To je mi ale příjemné překvapení! Zrovna jsem si říkal, že bych potřeboval, aby mě v téhle odporné mlze něco rozveselilo – vás mi poslalo samo nebe, namouduši! I když předpokládám, že to gotické monstrum, kde pracujete, toho s nebeskou bání moc společného nemá. Posaďte se, posaďte se. Co vás přivádí do mého skromného inferna?“

De Vere Green se někdy vyjadřoval, jako kdyby spořádal slovník synonym – odmítal použít jedno slovo, když se dalo opsat deseti. Herbert ho jednou slyšel, jak použil frázi „jedinci, kteří získali vlastním přičiněním přístup k značným statkům“. Myslel tím bohaté.

De Vere Greenova brada se v mírném sklonu přelévala v tučný podbradek a koutky úst se mu stáčely do křivého úsměvu.

„Včera večer našli Maxe Stensnesse utopeného,“ prohlásil lakonicky Herbert a upřeně de Vere Greena pozoroval.

„Koho?“

De Vere Green byl profesionál, to mu Herbert musel nechat – nehnul ani brvou. A pokud ano, Herbert to nepostřehl – a na to, aby takové věci dokázal vypozorovat, byl vycvičen.

„Maxe Stensnesse. Mladík, blond vlasy. Pracoval na King’s College.“

„Chlapče zlatá, o tom jsem nikdy neslyšel.“

„To je zvláštní.“

„Jak to?“

„Protože vás včera odpoledne viděli, jak s ním mluvíte.“ Herbert z kapsy vytáhl brožurku a pohodil ji před de Vere Greena na stůl. „Londýnská biochemická konference, Royal Festival Hall.“

„Můj milý, jak mě mohli vidět, jak s někým mluvím, když ani nevím, o koho jde?“ Tón jeho hlasu evokoval mírný údiv, na míru šitý okolnostem. Herbert začal proti své vůli přemýšlet, jestli se náhodou nespletl.

„Byl to syn sira Jámese Stensnesse, jeden z potomků whitehallské vládnoucí kasty.“ De Vere Green pokrčil rameny, ale Herbert se nenechal odradit. „Právě jsem se setkal s jeho kolegou a kolegyní a ti mi dali tohle…“ Poklepal na brožurku. „Na seznamu delegátů je vaše jméno. Taky jsem vás těm dvěma popsal a ta Stensnessova kolegyně tvrdí, že vás viděla s ním hovořit.“

„Smithi, vždyť přece znáte vědce,“ odvětil de Vere Green. „Bez mikroskopu jsou úplně vedle.“

„Já jsem přece neřekl, že to byli vědci.“

„A kdo jiný by to měl být – na biochemické konferenci?“

Pokud se de Vere Green přeřekl, dokázal z té šlamastyky obratně vybruslit. Herbert jeho argument uznal a šel na to odjinud. „A co jste tam dělal vy?“

De Vere Green si poklepal na nos. „Vždyť víte, jak to tady chodí, Smithi.“

„A to spojení s Univerzitou v Cambridge?“

„Jak říkám, když se mě na nic nebudete ptát, Smithi, tak vám nebudu muset lhát.“

„Ale to je přesně ono, Richarde.“ Herbert pocítil zvláštní úlevu – hierarchii Pětky se všemi jejími třídními rozdíly konečně unikl, a tak mohl beztrestně užít de Vere Greenova křestního jména. „Max Stensness je po smrti, takže se ptát musím. A jestli mi budete lhát, budu se prostě ptát pořád.“

„Můžete se ptát, na co chcete, ale já jsem vázán zákony, Smithi.“ Důraz byl nepochybně položen na Herbertovo příjmení – alespoň podle de Vere Greena se mezi nimi stále ještě klenula propast třídních rozdílů a dobrosrdečnost nyní o stupeň ochladla. „Stejně jako vy, pokud si vzpomínáte.“

„Zákony ale musíte dodržovat.“

„Můj milý, to zní jako nějaká výhrůžka.“

„Zeptejte se Sillitoea. Ten vám potvrdí, že mám pravdu.“

De Vere Green sebou lehce škubl, jako se to stávalo většině policistů z Pětky, když se někdo zmínil o Sillitoeovi – jinak také siru Percym, policistovi každým coulem, kterému nyní bylo kolem pětašedesáti a jenž vypadal jako laskavý dědeček s žoviálním a upřímným výrazem v tváři. Svou vzpřímenou postavou Herbertovi vždy připomínal vojáka Wavella, předposledního indického místokrále. Na to, aby uspěl v kalných vodách, kde se jako štiky pohybovaly pletichán, to byla celkově příliš prostá, upřímná a charakterní duše.

Jakožto generální ředitel Pětky se sir Percy na rozdíl od většiny jemu rovných usilovně snažil pravomoci organizace omezit, nikoliv je rozšířit, neboť se obával, že se z Británie stane policejní stát. Policisté z Pětky nemohli zatýkat ani shromažďovat důkazy, které by obstály u soudu.

To mohla dělat londýnská policie a taky to dělala.

„Jak můžeme dodržovat zákony, když naše práce tak často vyžaduje, abychom se prohřešovali proti slušnosti, nebo přímo proti právním normám?“ zeptal se de Vere Green.

„Slušnost a právní normy se vzájemně vylučují?“ De Vere Green udělal gesto: Nebuďte naivní, Smithi, oba přece víme, jak to chodí. Herbert pokračoval: „Richarde, můžeme chodit okolo horké kaše, ale faktem zůstává, že mám na krku mrtvého a vás spatřili, jak jste s ním pár hodin před jeho smrtí mluvil.“

„Ta vaše svědkyně se musela splést.“

„Vás si splést nejde, to víte sám.“

„A já vám říkám, že si mě spletla. Čímu slovu věříte?“

„Opravdu chcete, abych vám na tohle odpovídal?“

De Vere Green po Herbertovi střelil pohledem, v němž se mísila zloba a zahanbení. O tom, jak se musí sloužit blahu společnosti a veřejnému zájmu, si mohl tlachat, jak chtěl, ale zdaleka nebyl tak hloupý, aby nevnímal Herbertovu ukřivděnost a důvody, které k ní vedly.

„Pokud to bude nutné, předvoláme ji, aby vás identifikovala. A protože sem ji nepustíte, tak to budeme muset absolvovat u nás na Scotland Yardu. A na Scotlandu je spousta lidí, Richarde.“

V tom vězelo jádro problému a oba to moc dobře věděli: přes své okázalé chování a velikášské chvástání patřil de Vere Green jako všichni špioni k upířímu druhu, který se straní světla a dobře se mu daří v přítmí.

Jestliže se měl vrhnout do boje, chtěl tak učinit na vlastní půdě, což znamenalo, že musí Herbertovi udělat nějaký ústupek, byť jen o krůček, aby se souboj policisty a špiona mohl odehrát v doupěti toho druhého.

A pokud šlo o Pětku, čím větší tma zde panovala, tím lépe. Jako u netopýrů.

„Max Stensness byl jeden z mých konfidentů,“ pravil s povzdechem de Vere Green.

U Pětky se podle stupně utajení pracovalo se třemi druhy materiálů.

Formální záznamy byly přístupné všem policistům.

O stupeň výše byly „Citlivé partie“, přísně tajné materiály, které vyžadovaly zvláštní povolení.

Nejdůvěrnější byly Nepřístupné složky, které se vůbec nezakládaly.

De Vere Green na deset minut odešel a vrátil se se Stensnessovou složkou. „Formální záznamy,“ poznamenal s mírným opovržením, což značilo, že Stensness byl pouhá nicka.

Herbert složku otevřel.

Max Stensness, narozen v Kensingtonu dne 17. listopadu 1926, rodiče sir James a lady Clarissa. Postgraduální student na londýnské King’s College, pracuje v oboru krystalografie. Rodinný stav: svobodný. Adresa: Cadiz Street 14, Walworth, Londýn.

Walworth rozhodně nebyla nejluxusnější londýnská oblast. Takhle to u dětí z vyšších kruhů chodívá často, pomyslel si Herbert – buď se zcela podřídí, nebo se úplně vzepřou.

Herbert se už už chystal vyvést de Vere Greena z omylu – Rosalind Franklinová uvedla, že se Stensness přestěhoval do Highgate, kde také jeho přestěhování oslavovali –, ale potom si to rozmyslel. Na tajnůstkáře si mohou hrát oba.

Člen Komunistické strany Velké Británie.

Herbert se na židli narovnal a pokračoval ve čtení.

Stensnesse a dalších padesát tisíc členů komunistické strany odhalila operace pod krycím názvem „Nezůstávej stranou“, což byl jeden z nejvýznamnějších úspěchů Pětky. Během víkendu o několik měsíců předtím se skupina agentů odvážně vloupala do ústředí komunistické strany v Covent Garden a nafotila celý seznam členů, na němž figurovalo i třicet labouristických poslanců. Z výpravy přitáhli i sošku Lenina – podle jednoho z agentů jich tam byly stovky, takže jednu postrádat nebudou – a neobvyklý kus kovu, z něhož se po dlouhém a detailním zkoumání vyklubalo záchodové splachovací zařízení.

Složka obsahovala i Stensnessovu fotografii z manifestace, na níž mává transparentem s Leninovým citátem: Stát je nástroj, kterým ekonomicky nejsilnější skupina společnosti vykonává moc.

Co se týče trefných sloganů, Herbert zastával názor, že by se Lenin mohl přiučit třeba u Gillette, ale to nebylo podstatné.

Zvedl oči od materiálů a pohlédl na de Vere Greena. „Jestli byl Stensness členem komunistické strany, tak proč byl zároveň váš konfident?“ zajímalo jej.

„To tam je všechno napsané, když budete číst dál. Minulý rok jel na léto do Sovětského svazu, taková kulturní slezina, vždyť víte.“

„Co si o tom myslel jeho otec?“

„Předpokládám, že o tom radši nepřemýšlel. Ale chci říct tohle: Když tam byl, na vlastní oči viděl, jak to v tom ‚dělnickém ráji‘“ – de Vere Green ve vzduchu naznačil uvozovky – „doopravdy vypadá. Vrátil se jako vyměněný a nabídl se, že nám bude donášet. Říkal jsem si, že je to od něj milé.“

Slovo „milé“ by Herbert nepoužil, ale věděl, že u výzvědné služby existují jen dvě strany: ta „naše“ a ta „jejich“.

„A jak Stensness věděl, kde vás najít?“ zeptal se Herbert.

„Máme u nich samozřejmě i další lidi, takže tam existují informační kanály, kterými se to lze dozvědět. A takhle se dostal i ke mně.“

„A co vám podával za informace?“

„To tam všechno taky je – o činnosti strany, o nových členech a podobně.“

Na volných listech byly přiloženy zprávy psané de Vere Greenovým ladným rukopisem. Herbert je rychle prolistoval: tu zvěsti o stávce, támhle zase o demonstraci, žádost do Moskvy o povolení k cestě obchodní delegace, tajná invektiva vůči atomové bombě – všechno to působilo dost standardním dojmem.

Vlastně až příliš standardním na to, aby se tím zabýval někdo hodnosti de Vere Greena.

„Já prostě nechci vyjít ze cviku, můj milý,“ odpověděl de Vere Green na Herbertovu nevyřčenou otázku. „Požaduju to na každé schůzi oddělení – skoro všichni policisti by měli občas pracovat v terénu.“

De Vere Green se do terénu dostane, maximálně když si zajede na lov bažantů, pomyslel si Herbert.

Nemluvě samozřejmě o tom, že tytéž vlastnosti, které z Herberta činily tak dobrého špeha – konkrétně jeho neviditelnost –, by se postaraly o to, že by z de Vere Greena nikdy dobrý agent nebyl. Velká čínská zeď by byla nenápadnější než on.

Ledaže – a tomu by se u Pětky dalo klidně věřit – by de Vere Greena do terénu pustili z toho důvodu, že přesně tohle by bylo to nejlepší přestrojení, neboť nikdo se zdravou myslí by jej za špiona nepovažoval.

„Kolik dalších konfidentů máte na starosti?“ zeptal se Herbert.

„Tři.“

„A můžu se podívat na jejich složky?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Protože se netýkají tohohle případu.“

„Myslím, že to byste měl nechat posoudit mě.“ De Vere Green zavrtěl hlavou. „Můj milý, měl byste se soustředit na vyřešení té své záhady a žádné jiné.“

Herbert cítil, jak mu tuhnou obličejové svaly, jako kdyby jimi rozlouskával ořechy. De Vere Greenova bodrá blahosklonnost mu stále dokázala zpěnit krev.

Vydechl nosem a ovládl se, aby na jeho hlase nebylo nic znát: „Jak často jste se se Stensnessem vídali?“

„To záleželo na tom, kolik toho pro mě měl.“

„A v průměru?“

De Vere Green se ušklíbl. „Jednou měsíčně, možná jednou za tři týdny.“

„Kde jste se setkávali?“

„Vždyť jste přece od fochu, Smithi.“

Agenti a jejich informátoři si většinou dávali schůzku v parcích, potemnělých uličkách, v zapadlých koutech v baru, kdekoliv, kde se mohli zahalit pláštíkem nenápadnosti.

„Byl jste někdy u něj doma?“

„Nebuďte směšný.“

„Takže jste nebyli přátelé?“

„Přátelé?“ De Vere Green to slovo vyslovil, jako by se jej štítil. „Bože můj, to ne.“

„A nikdy jste se nesetkal s nikým z jeho přátel?“

„Chlapče zlatá, nevídali jsme se přece na žádných večírcích.“

„A co jeho soukromý život?“

„Ten zůstal soukromý, předpokládám.“

O Stensnessově sexuální orientaci se v záznamech nikde nepsalo.

Na jednu stranu to bylo zvláštní, protože v době po Burgessovi Pětka považovala homosexualitu za úplně nejhorší ze sedmi charakterových vad – ty ostatní byly rozmařilost, alkoholismus, braní drog, nespolehlivost, nepoctivost a promiskuita.

Rudá a růžová, tyto dvě barvy se na lustračním oddělení stavěly vedle sebe. Od jedné ke druhé je to jen krůček, říkalo se. Sodomie se rovnala kacířství a kacířství zase věrolomnosti. Ať je člověk komouš, teplouš nebo obojí, rozhodl se, že se nepodřídí jasnému a neomylnému společenskému stanovisku, a pokud byl schopen toho, byl schopen čehokoliv. Musel ztratit veškerou duševní kontrolu, a klidně tak může stranit nepříteli.

Ale Herbertovi bylo známo i jiné zlaté pravidlo Pětky: pokud se situace dala vysvětlit buď tím, že došlo ke spiknutí, nebo tím, že někdo něco zvoral, automaticky zvítězila druhá varianta. Pověst Pětky jakožto nejlepší tuzemské výzvědné služby by byla k smíchu, kdyby na ní ovšem bylo zbla pravdy. Pod maskou mocných, hrdinných křižáků se skrývalo pouhé stádo neohrabaných flákačů.

Pětka byla místem, kde z každého jakoby čišely nezdary. Nad Británií stále visel stín války a nad Leconfield House více než kdekoliv jinde. Během války většina zdatných a dynamických mladých mužů dobrovolně odešla do zbraně a Pětce nezbylo než najmout – jak to jen vyjádřit shovívavě? – poněkud svéráznější postavičky z řad právníků, divadelníků, z redakcí na Fleet Street a oxfordské a cambridžské univerzity.

Ti lepší byli pouze pochmurní pesimisti nebo neškodní excentrici, ti horší byli zkorumpovaní a škodili. Protěžování známých a příbuzných nefungovalo ani tak jako nevyslovený princip, jako spíše oficiální politika. V Leconfield House se hojně říkávalo, že odpověď na otázku „Kolik lidí u Pětky pracuje?“ zněla „Asi polovina.“

Tenhle kabaret by neuměl ani řídit dopravu, natož bezpečnostní službu, pomyslel si Herbert.

Že Pětka neodhalila Stensnessovu homosexualitu, proto nebylo žádné překvapení.

„O čem jste se včera se Stensnessem na té konferenci bavili?“

„Ptal jsem se ho, jestli pro mě nemá něco nového,“ odpověděl de Vere Green. „Říkal, že nemá, ale že se blíží schůze strany, takže se mi nejspíš někdy příští týden ozve.“

„Věděl jste, že na něj na té konferenci natrefíte?“

„Vůbec ne.“

„Takže to, o čem jste se spolu bavili, nemělo s konferencí nic společného?“

„Ne.“

„Bylo to překvapení?“

„Co mělo být překvapení?“

„Že jste ho tam viděl.“

„V téhle branži překvapení neexistují, můj milý.“

Mlha se vlekla ulicemi jako slizké šedivé zvíře, dravec z hlubin, který se nepostřehnutelným tempem obtáčí kolem Leconfield House a jeho střílen, které byly vybudovány během války, neboť se očekávalo, že v Hyde Parku přistanou nacističtí parašutisté a zpustoší prominentní ulici Curzon Street. Šuškalo se, že o nedělích se střílny ještě osazují, kdyby se dav z řečnického koutku rozběsnil a začal řádit.

Čas od času se z šera náhle vynořil kolemjdoucí, chvilku byl matně vidět a hned zase zaplul do tmy. Zdálo se, že se svět scvrkl na kruh o průměru ani ne kriketového hřiště – mimo tento nepatrný viditelný úsek by se klidně mohla srocovat vojska a Herbert by o tom neměl ani tušení.

Zastavil se u sebe doma, v mapě Londýna nalezl Cholmeley Crescent – ulici, kde bydlel Stensness –, zapamatoval si jména a rozložení ulic v okruhu necelého kilometru a znovu se vydal na metro, tentokráte s výtiskem The Times. Než se dostane do Highgate, vyluští téměř celou křížovku.

Svezl se po trase Piccadilly Line na náměstí Leicester Square.

Železná košile – na čtyři: Z-V-Y-K.

Příval deště i pokrývka hlavy proti němu chránící – na šest: B-O-U-Ř-K-A.

Na Leicester Square přestoupil na severní trasu.

Francouzské město doslova přívětivé k automobilové dopravě – na pět. Herbert si v duchu prošel jména francouzských měst: Lyon, Marseille, Avignon, Bordeaux… Ani jedno nesedělo.

Paříž a Lilie byly na pět, ale smysl nedávaly.

A potom ho to trklo: S-E-D-A-N.

Měnová jednotka v Turecku a v Itálii – na čtyři: L-I-R-A.

Den, kdy se v Yorkshiru hraje fotbal – na šest: S-T-Ř-E-D-A.

Herbert nebyl do křížovky natolik zabraný, aby si čas od času neprohlédl své spolucestující. Proto si také někde mezi Eustonem a Camden Town uvědomil, že jej někdo sleduje.

Byli tři, samí muži, oblečení v černých, šedivých, tmavomodrých a hnědých barvách – standardní městské mimikry muže v padesátých letech, ale konkrétně sem a teď Herbertovi neseděly. Za každou cenu se totiž snažily působit nevýrazně. Dva muži seděli na protější straně vagonu v úhlu za deset dvě, třetí na jeho straně uličky asi o čtyři sedadla dále.

Právě to, že se takto rozsadili, je prozradilo – přesně stejné rozmístění totiž použili i na cestě z Green Parku na Leicester Square. S Herbertem přestoupila i spousta dalších lidí, ale aby titíž tři lidé zaujali stejné tři pozice ve stejném vagonu jako on, to nemohla být náhoda.

Vrtalo mu hlavou, odkud jsou. Možností, která se nabízela nejvíce, byla výzvědná služba – vzhledem k Stensnessově úloze samozřejmě Pětka, i když pokud se zvážily politické sympatie zemřelého, potom se nedala vyloučit ani sovětská zahraniční výzvědná služba MGB. Možné bylo i to, že jeho pronásledovatelé byli čistě kriminální živlové, kteří chtějí ochránit nějaké Stensnessovy záležitosti, o nichž Herbert zatím nemá ani ponětí. Přemýšlel, jestli Elkington ve Stensnessově bytě na něco narazil nebo jestli do toho byl nějak zapojen starý Stensness. Ale i kdyby ano, nebylo by to přímo – pokud tedy o tom, jak čtyřiadvacet hodin denně pečuje o lady Clarissu, nelhal.

Otázky, přemítal Herbert, otázky.

Jednou věcí si však byl jist: byli to amatéři. Profesionálové by se nikdy nenechali takhle načapat, zvláště ne na začátku sledování. Pověsit se na něj mohli teprve dnes ráno, protože stopovat někoho včera večer by v té mlze bylo nemožné.

Alespoň že na sebe nenavěsili nějaké směšné rekvizity jako falešné vousy, které nejenže nadělají víc škody než užitku, ale v ostrém světle ve vagonu nebo v restauraci je lze snadno odhalit.

Ve stanici Highgate si Herbert z Times vytrhl křížovku, strčil ji do kapsy a podle plánu vystoupil. Při orientaci si chtěl vystačit s tím, co se zpaměti naučil z mapy.

Trojice mužů jej následovala a vystoupila ze soupravy, div že si při chůzi nedávala znamení. Ať už dělají pro kohokoliv, dotyčný by měl zapracovat buď na výcviku, nebo na kvalitě rekrutů, a to rychle.

Bože, pomyslel si Herbert, začínám uvažovat jako de Vere Green.

Překvapilo jej, jak je venku čistý vzduch. Zničehonic se vyklubal zimní den jako stvořený – chladný a řízný. Když Herbert vzduch z plných plic vdechoval, zdál se mu oproti odporné mlze nepředstavitelně čistý.

Rozdíl nebyl ve vzdálenosti od centra, ale v nadmořské výšce – v Kew Gardens koneckonců nebyla viditelnost o nic lepší než na ulici Kingsway. Highgate ležela mnoho desítek metrů nad úrovní řeky, zatímco mlha se držela dole. Zdejší obyvatelé, stejně jako lidé bydlící okolo Parlamentu a na Shooters Hills se museli divit, proč je kvůli té mlze takový povyk.

Herbert dorazil na Archway Road, minul hrstku obchodů a kaváren a sešel do Cholmeley Parku, labyrintu předměstského pohodlí. Držel se na levé straně Archway Road, dokud nenastal čas přejít. Ne však po přechodu, to by mohlo pronásledovatele předem upozornit. Vyčkával, až se přiblíží nějaká auta, která by mu zavdala příčinu rozhlédnout se na obě strany a posoudit přitom, co se děje za ním.

Z opačných směrů pomalu přijížděly hillman a vauxhall. Herbert se rozhlédl do kopce, z kopce a ještě jednou do kopce, dost na to, aby spatřil, že jeho tříčlenný doprovod se rozmístil do obrazce, který je pro pěší sledování typický – v branži se mu říkalo „foxtrot“.

První muž jej stopoval ze vzdálenosti asi dvaceti metrů a označoval se písmenem B jakožto „blízký bod“. Herbert si jej v duchu překřtil na Boba.

O dalších dvacet metrů za Bobem šel muž označený písmenem O, neboť si udržoval „odstup“. Herbert jej nazval Olegem.

Na druhé straně ulice, víceméně na úrovni Boba, kráčel D neboli Dave, který fungoval jako „dohled“.

Herbertovi stačilo několik vteřin na to, aby si vryl do paměti, jakou mají jednotliví pronásledovatelé postavu a chůzi. Jejich obličeje si zapamatoval už v metru. Nejvyšší byl Oleg, nejmenší Dave. Bob zase vypadal nejtrénovaněji.

Herbert uvažoval, jestli mají v popisu práce jej pouze hlídat, nebo mu přímo fyzicky ublížit. Předpokládal, že to zanedlouho zjistí.

Když hillman a vauxhall projely, Herbert přešel ulici.

Ještě než došel na druhou stranu, letmo pohlédl do kopce a musel se hodně přemáhat, aby se nerozesmál. Trojice se otrocky snažila zachovat rozestavení, a tak Oleg přešel s ním. Jako blízký bod teď fungoval Dave, Oleg si stále držel odstup a Bob měl na starosti dohled.

Kdybych ještě několikrát takhle přešel, napadlo Herberta, mohli bychom si zahrát skořápky – za chvíli už by ani jeden nevěděl, kde je jeho pozice.

Herbert zabočil do Cholmeley Parku a pořadí se znovu změnilo. Dave přešel kolem vchodu do parku a zahnul, teprve když byl na opačné straně cesty než Herbert, a tím v podstatě znovu zaujal dohlížecí pozici. Oleg přidal do kroku a přilepil se na Herberta coby nový blízký bod, zatímco odstup si tentokrát zachovával Bob, který přešel z opačné strany Archway Road.

Zdejší zástavbě se nedalo ani moc vytknout, ani na ní nic vyzdvihnout. Všechny domy byly dost velké, relativně nové – většina byla postavena odhadem ve dvacátých či třicátých letech – a architektonicky nikoho neurážely. Tak akorát pro bankovního ředitele, pomyslel si ve stylu své matky Herbert.

Matka – musí za ní odpoledne zajít. Což mu připomnělo další věc: že on sám má dnes narozeniny. Třicet pět let – den, kdy je na půli cesty k biblické sedmdesátce, a on bloumá po Highgate s trojicí moulů za zády.

Jaký to neobvyklý způsob oslavy.

Ulice Cholmeley Crescent začínala na pravé straně hlavní silnice. Stáčela se do půlkruhu, takže jestliže jedna odbočka z hlavní silnice byla její začátek, ta následující představovala její konec, případně naopak, pokud člověk přicházel z opačného směru.

Jestlipak vědí, že tu již byl Elkington?

Pokud ano, pak se s tím nedá nic dělat, uvažoval Herbert. A pokud ne, tak nemá smysl jim to usnadňovat. Ať tak či onak, přímo k Stensnessovu domu jít nemohl, to bylo jasné. Nejprve se musel zbavit pronásledovatelů.

Proto pokračoval v chůzi. Když však kolem stáčející se ulice procházel, vrhl do ní alespoň rychlý, nevinný pohled. Do postranních ulic ostatně nahlížela většina chodců, a kdyby se jen křečovitě díval před sebe, bylo by to stejně nápadné, jako kdyby napochodoval přímo ke dveřím čísla čtyřicet tři.

Náhle Herberta napadlo, kde může to trio troubu setřást. Uvědomil si také, že ono místo mimoto poskytuje naprosto dostatečný důvod, proč sem do těchto končin vůbec zavítal.

Cesta v Cholmeley Parku se počala mírně stupňovat a s tím se pomalu zvětšovaly i rozměry domů. Herbert vystoupal až na hlavní ulici čtvrti Highgate Hill a zarazil se. To, jak setřást pronásledovatele, na chvíli pustil úplně z hlavy.

Před ním se otevřel nepředstavitelně krásný výhled na město zahalené v mlze, z níž se jako periskop tu a tam prodírala osamocená střecha. Skoro jako bájný ostrov Avalon z artušovské legendy.

Z této vzdálenosti se nedalo poznat, že ony měkké chomáče jsou napuštěny lepkavým jedem. Z místa, kde Herbert stál, dostávala mlha díky šikmým slunečním paprskům celkem příjemný měděný nádech. Teprve zblízka bylo vidět, že je žlutá a nevábná a nad městem tvoří obrovské moře odpudivé kaše.

Herbert se výhledem chvíli užasle kochal, ale potom si vzpomněl, že ho sledují. Zahnul doleva a vydal se po hlavní ulici z kopce, téměř vzápětí zabočil doprava a potom ještě jednou do Waterlow Parku.

V Londýně bylo více parků než v kterémkoliv jiném světovém městě a Herbert je měl vždycky rád – tvořily plíce města a Londýn je nikdy nepotřeboval tolik jako teď. V porovnání s rozsáhlými plochami ve středu města nebyl Waterlow Park ničím zvláštním, ale po téměř čtyřiadvacetihodinovém brouzdání mlhou působily i holé větve zimních stromů neuvěřitelně svěžím dojmem, jako nefalšovaný kus přírody.

Herbert sešel ze stezky a pokračoval po trávě – čistě proto, že na rozdíl od Hyde Parku to šlo, aniž by se beznadějně ztratil. Nikdy by si nepomyslel, že mu příroda ještě někdy způsobí takovou dětskou radost.

Prošel kolem odpadkového koše, odpočítal pět kroků a bez varování se otočil na podpatku. Zamířil zpátky ke koši a cestou z kapsy lovil vyplněnou křížovku.

Při sledování se bylo za každou cenu třeba vyhnout dvěma věcem, z nichž první byla náhlý pohyb. I když sledovaný učinil něco neočekávaného jako právě Herbert, pronásledovatel se měl nadále chovat přirozeně – bylo lepší ztratit cíl z dohledu než riskovat, že bude zmařena celá operace. Blízký bod a v případě potřeby i druhý pronásledovatel, který si udržoval odstup, by měli pokračovat kupředu a projít kolem subjektu. Hlídat by jej v takovém případě měl třetí pronásledovatel, který doposud vykonával dohled, a zbylí dva by ve sledování pokračovali teprve až by to bylo znovu možné.

Trojka komediantů nasazených na Herberta se však už nepřirozeněji chovat nemohla. Zastavili na místě a předstírali, že se dívají všude možně, jen ne na Herberta: jeden na druhého, na oblohu, po parku – jako by si vyšlápli do přírody.

Říkalo se, že zabijáci z řad nindžů z obavy, aby jakýsi vrozený šestý smysl nevaroval oběť, že je sledována, byli vycvičení nedívat se na svůj cíl, i když se ocitli přímo za ním. Toto však byla fraška. Herbert měl chuť zůstat stát tam, kde je. Kdyby tak učinil, možná by všichni čtyři v tomto zkamenělém výjevu zůstali vězet navěky.

Místo toho zahodil křížovku do koše, udělal znovu čelem vzad a pokračoval parkem po původní trase.

Měl pocit, že za sebou uslyšel, jak si celá trojice s úlevou oddechla.

Jejich nemotornost začala Herberta svým způsobem znervózňovat. Profesionálové vědí, co dělají, takže existuje menší pravděpodobnost, že se něco zvrtne. Jestliže tahle trojka dokáže zpackat poměrně jednoduchý úkol sledovat jej, aniž by si toho všiml, potom si nebyl jist, co dalšího ještě mohou zvorat.

Jestli například dostali nařízeno, aby jej přivedli se zdravou kůží, moc by nevsadil na to, že by se druhou částí příkazu zabývali stejně důsledně jako první.

Herbert je provedl celým Waterlow Parkem, branou vyšel ven, dal se hned doleva a dorazil do východní části hřbitova Highgate Cemetery. Vydal se po hlavním chodníčku, který z obou stran jako silniční ukazatele lemovaly četné náhrobní kameny: Baird, Pocklington, Dalziel, Bruce, Hardman.

U obří Marxovy busty u severovýchodního kouta hřbitova tradičně vzdávaly poctu svému velikánovi delegace jeho komunistických obdivovatelů. Někde poblíž se bezpochyby vyskytovali jeden nebo dva špioni, kteří to celé pro Leconfield House fotili do evidence – i Herbert tenhle úkol několikrát plnil. Že šlo vesměs o bezúčelnou aktivitu, samozřejmě nijak nezabraňovalo tomu, aby se vykonávala.

Když prošel kolem houfu Marxových uctívatelů, nastal krátký okamžik, kdy se jeho pronásledovatelé stále ještě nacházeli za hloučkem a Herberta měli z dohledu. A v tu chvíli se odhodlal k činu.

Chvatně sešel z hlavního chodníku na jednu z úzkých, zablácených pěšinek vedoucích k semknutým řadám náhrobků a mezi nimi, přikrčil se, potom si klekl na všechny čtyři, prodral se podrostem, zatočil doprava a pak doleva.

Rostlinstvo kolem méně význačných náhrobních kamenů bylo ponecháno svému osudu a vyrostlo téměř až do výše pasu. Herbert v duchu děkoval tomu, kdo tuto část hřbitova nechal tak zpustnout. Po čtyřech přelézal hroby a potichu se omlouval mrtvým za to, jakou neúctu jim projevuje. Nakonec se zastavil v obzvláště hustém křoví, kde by jej nikdo nespatřil ani na pár metrů.

Pomalu se uvelebil a zjistil, že má výhled na hlavní chodník, odkud přišel.

Stál na něm zmatený Dave, horečně se rozhlížel a prosebně gestikuloval. Po Bobovi ani Olegovi nebylo ani vidu, ani slechu. Pravděpodobně pátrali jinde.

Herbert zatajil dech a zvažoval, jaké má možnosti.

Hřbitov nebyl zrovna veliký a nebylo v něm mnoho míst, kde se schovat. Co však bylo ještě důležitější: měl jeden jediný vchod, a tudíž také jediný východ.

Kdyby proto zůstal tam, kde je, bylo by jen otázkou času, než jej najdou. Když už jim upláchl, bylo lepší se nezastavovat a využít toho.

Nacházel se v hloubi hřbitova, na opačné straně než hlavní brána. Možná sice ještě ke vchodu nikoho nepostavili, ale brzy už je to napadne – tak neschopný nemůže být ani tenhle trojlístek.

Herbert opatrně vstal, smetl si z kalhot listí a kousky bláta a ladně a rychle se propletl mezi náhrobky, až narazil na další široký chodníček vysypaný štěrkem. Bryskně odhadl, že povede zpátky ke vchodu.

Několik metrů před ním kráčela šestičlenná skupinka. Herbert se za ni nenápadně připojil. Takhle se loudat se sice příčilo všem jeho instinktům, ale usoudil, že i v malém hloučku je pravděpodobnost, že jej jeho pronásledovatelé spatří, o něco menší.

Procházeli kolem dalších a dalších náhrobků, na nichž stála jména těch, kteří zemřeli na půli cesty mezi slávou a zapomněním: Thomas, Barratt, Harrison, Wolf, Thornton, Shaw, Colnagi, Critchett.

Když byl Herbert deset metrů od hlavní brány, tři ťulpase spatřil. Byl zklamaný, ale nedal to na sobě samozřejmě znát a pokračoval stejným tempem. Někdo se prostě v téhle grotesce jako profesionál chovat musí.

Dave a Bob stáli každý z jedné strany vchodu – na to, že má tak krátké nohy, se Dave přesunul dost rychle, pomyslel si Herbert – a Oleg se kvapně blížil po chodníku, po kterém se Herbert původně vydal a jenž vedl k Marxovi. Herbert je evidentně podcenil. Anebo jim prostě podle zákona pravděpodobnosti dřív nebo později něco muselo vyjít.

Deset metrů ke vchodu a každým krokem blíž. Herbert se musel rychle rozhodnout.

Náhle si uvědomil, že ti tři možná ani netuší, že je má v merku. Nechoval se nijak nepřirozeně, dokonce ani nedal najevo, že je zaregistroval, ať už mají něco za lubem nebo ne.

Herbert se vžil do role turisty, který si přišel prohlédnout hřbitov, jako to každý týden dělaly stovky lidí – do role člověka, který si jde po svém, nemá co skrývat a čím vzbudit něčí podezření. Co by tento člověk v takové situaci dělal?

Herbert proplul přímo kolem nich, přešel silnici a vstoupil do západní části hřbitova.

Připadal si, jako by se ocitl v jiném světě.

Oproti východnímu úseku, který byl poměrně prosvětlený a prostorný, vypadala západní polovina jako pohádkový les, svým způsobem temný a neprostupný jako mlha, která dole pod kopcem zahalovala město.

Herbert se vydal podél řady dubů a lísek, kaštanů a babyk, jejichž holé větve se do sebe ve výši zaplétaly jako paže milenců.

Zbavit se pronásledovatelů tady bude hračka.

Herbert nikam nepospíchal. Zastavil se, aby se pokochal zručnou řemeslnou prací, kterou někdo na hrobech odvedl. Hrobky byly vyzdobeny symboly profesí, které pohřbení za života zastávali: u vozků poštovních dostavníků to byly biče a podkovy, u malířů palety, jinde byla soška generála obklopená miniaturními kanóny. Zlomené sloupy značily, že život skončil předčasně, truchlící ženy svíraly smuteční věnce nebo objímaly urnu – zvěčněné v nehybném kameni.

Zahnul za roh a spatřil egyptskou uličku, u jejíhož vchodu stály po obou stranách obelisky a sloupy v podobě lotosových květů a jejíž zastřešená chodba vedla až k prstenci krypt, nad nimiž se tyčil ohromný libanonský cedr. Ačkoliv byl jasný den, v chodbě bylo vlhko. Při chůzi Herbert cítil, jak na něj z praskliny ve stropě v pravidelném intervalu kanou vydatné kapky. Napadlo jej, že nepříjemnost tohoto prostředí mohla zavinit nějaká duše, která nedošla pokoje a teď zlovolně bloudí v jedné z kobek, které se rozprostíraly po obou stranách.

Došel téměř až na konec, když vtom si povšiml, že jedny železné dveře vedoucí do těchto hrobek jsou otevřené. Žebřík opřený zvenčí o stěnu však nepřipouštěl žádné nadpřirozené vysvětlení – i krypty potřebují údržbu.

Než Herbert mohl zvážit, co by mohlo číhat uvnitř – když ne v pohřební komoře, tak alespoň v jeho fantazii –, prošel dveřmi a přitiskl se ke stěně, takže jej z chodby nebylo vidět.

V místnosti bylo dost málo světla, ale přesto zavřel oči. Strávit příliš dlouhou dobu v komoře, kde člověku dělají společnost jenom rakve, by rozhodilo i duševně sebezdravějšího člověka a Herbert k tomu byl v určitém smyslu náchylnější než jiní. Zvenčí sem doléhaly hlasy a bylo nad slunce jasnější, že patří jeho třem pronásledovatelům. Nikdy je samozřejmě neslyšel mluvit, ale z toho, o čem se bavili, nebylo pochyb, o koho jde.

„Musel projít tudy,“ prohlásil jeden s nelondýnským přízvukem.

„Možná že šel na posledním rozcestí doprava,“ odvětil jiný. Taky nebyl odsud. „Proč by ne?“

„Vepředu se cesta sbíhá do kruhu,“ pravil znovu první muž. „Já se vydám doleva, ty doprava. Jestli po té cestě jde, tak mu nadběhneme. Terry, ty půjdeš zpátky, odkud jsme přišli, a půjdeš po té stezce kolem dokola. Nahoře je myslím mauzoleum, tam se setkáme.“

Veškerou snahu, aby zůstali nepovšimnuti nebo zachovávali stanovený rozestup, již nadobro hodili za hlavu. Zněli vyplašeně – možná že jestli ho ztratí, budou z toho mít pěknou polízanici. Dost na tom, že se jim vypařil jednou, byť to dokázali napravit. Jak jim někdo umyje hlavy, když se vrátí s prázdnou, to jim Herbert nezáviděl.

Jejich kroky na vlhké zemi tlumeně čvachtaly. Herbert počítal pozpátku od šedesáti a za každé číslo přidal slovo „tisíc“, aby příliš nepospíchal a neopustil svůj úkryt příliš brzy.

Když minuta uplynula, vylezl z krypty ven. Poblíž nikdo nebyl, což bylo jenom dobře – kdyby jej někdo spatřil, možná by s vřeštěním upaloval k vrátnici ohlásit, že někdo právě vstal z mrtvých.

Herbert se vydal egyptskou uličkou zpět. Když se ujistil, že nikdo z jeho pronásledovatelů není v dohledu, pokračoval beze spěchu ke vchodu.

Tentokrát tam na něj již nikdo nečekal.

Zabočil doleva a zanořil se do spleti postranních uliček, dokud si nebyl jist, že je setřásl definitivně. Brzy dorazil do Cholmeley Crescent.

Dům číslo čtyřicet tři stál na špičce půlkruhu, takže se nacházel přibližně ve stejné vzdálenosti od obou konců ulice. Byl to dvoupodlažní půldomek se žlutými vstupními dveřmi po levé straně a arkýřovými okny v přízemí i v prvním patře po pravé straně.

Nebylo na něm vůbec nic pozoruhodného. Herbert uvažoval, kolik podobných fasád v tomto městě asi také skrývá zlověstná tajemství.

Došel ke dveřím a zazvonil.

Několik vteřin vyčkával, neboť předpokládal, že se v okně objeví Elkingtonova hlava nebo že policistu alespoň uslyší uvnitř. Po Elkingtonovi však nebylo ani památky.

Herbertovi se na mysl počaly vkrádat obavy, živené nejrůznějšími představami. Zazvonil ještě jednou – a znovu nic.

Poodešel od domu a pokračoval po silnici, dokud se nedostal z dohledu pro případ, že by jej zevnitř někdo pozoroval. Na hodinkách odpočítal deset nekonečných minut a vrátil se zpátky k domu.

Roztáhl prsty na pravé ruce a u zámku jemně zatlačil na dveře. Mírně se pohnuly. Jsou jen zaklaplé, ne zamčené, usoudil. Vytáhl z kapsy ocelovou kartičku, zasunul ji do mezírky mezi dveřmi a zárubní a jemně jí viklal, dokud nenarazila na jazýček zámku a nezatlačila jej dovnitř.

Ano, tohle byla jedna z věcí, které je naučili v Leconfield House. V oboru se tomu říkalo „tajná prohlídka“, většina lidí by to ale nazvala „vloupání“, což v zásadě odpovídalo. Pětka odposlouchávala různé lidi a vloupávala se k nim po celém Londýně už drahnou dobu a veledůležití vládní úředníci v buřinkách předstírali, že nic nevidí.

Pětka dodržovala pouze jedno přikázání – jedenácté: „Nenecháš se chytit.“ Jakýsi vtipálek kdysi navrhl, aby se motto útvaru změnilo z regnum defendere, „chránit království“, na rectum defendere, „chránit si pozadí“.

Všichni se tomu rozpačitě zasmáli, protože šprýmař uhodil hřebíček na hlavičku.

Teď byl z Herberta policista, ruka zákona, jež zákon chrání i prosazuje a kterou u Pětky svým způsobem nikdy nebyl. Ale zvyknout si na to dalo práci.

S velkou opatrností pomalu otevíral dveře a čekal, kdy zaskřípou, ale zdálo se, že panty jsou dobře promazané, a tak se dostal dovnitř, aniž by ztropil hluk. Když vstupoval, prohlédl si zámek a zjistil, že dveře nikdo nevypáčil.

Chvíli stál na místě a zkoušel, jestli neuslyší nějaký zvuk.

Ticho.

Přímo před ním byla situována kuchyně a po jeho pravici obývací pokoj, z něhož bylo dvěma spodními arkýřovými okny vidět na ulici. Spatřil dvě lehce prodřené pohovky, psací stůl, knihy s pomačkanými obaly nacpané do vybledlých polic… a na zemi ležícího Elkingtona se zápěstími svázanými kravatou za zády, kotníky spoutanými k sobě páskem a utěrkou nacpanou do úst.

Když Herbert přišel blíž, ucítil chloroform. Elkington se však hýbal, takže dávka nebyla smrtelná.

Inspektor si přidřepl Elkingtonovi u hlavy. Strážník na něj pohlédl rozšířenýma očima a potom obrátil zrak ke stropu.

Jeden? zeptal se neslyšně Herbert.

Elkington přikývl.

Jeden útočník v horním patře. Herbert si přitiskl prst k ústům a naznačil Elkingtonovi, aby byl zticha, až jej rozváže. Elkington znovu přikývl.

Herbert mu z úst vytáhl provizorní roubík a umožnil mu, aby do plic zhluboka nasál vzduch. Potom mu rozvázal kravatu kolem zápěstí a pásek okolo kotníků a pomohl mu, aby se posadil.

„Musíte si je mnout, aby se vám do nich vrátila krev,“ zašeptal Herbert.

Elkington byl celý žhavý, aby se postavil a vyřítil se do horního patra, ale Herbert jej zadržel. Raději pár minut počkat, až mu končetiny znovu začnou pořádně fungovat.

Poblíž stála na stole lahvička s chloroformem.

„Jak se cítíte?“ zeptal se Herbert.

„Dost připitoměle.“

„Kolikrát vám dal toho chloroformu čichnout?“

„Třikrát nebo čtyřikrát, nevzpomínám si.“

„Když jste dorazil, tak už tady byl?“

„Musel. Pěkně mě zaskočil.“

A to bylo před pár hodinami, uvažoval Herbert.

Rozhlédl se po místnosti a vzpomněl si, co mu Rosalind říkala o Stensnessových spolubydlících. Bylo těžké si představit, že by jeden a tentýž člověk četl Thackeraye, Wisdena a k tomu šupácké viktoriánské spisky za tři pence – přesto bylo toto všechno natěsnáno v knihovnách vedle sebe. Soubor reprodukcí na stěnách byl nevázaně rozmanitý – od imitací obrazů George Stubbse přes slavné karikatury až po řvavě kýčovité obrázky tygrů, jak se plíží stylizovanou džunglí.

Elkington se poněkud vrávoravě vzepřel na nohy. Herbert povytáhl obočí a strážník přikývl – ano, je v pořádku.

Vydali se o patro výš, pomalu a opatrně stoupali po schodech, Herbert v čele.

Z podesty spatřili, že v horním patře jsou čtvery dveře: jedny přímo před nimi, dvoje napravo a jedny za nimi.

Jako první zkusil Herbert ty před sebou. Místnost byla zařízena skromně, až spartánsky: jedna postel, dřevěná židle a chatrná komoda, na níž ležel výtisk Evening News. Podle titulku Herbert poznal, že je včerejší.

Stensness zemřel včera večer a mezitím, co opustil Royal Festival Hall a co odešel k Long Water, měl sotva čas se sem vracet.

Jeho pokoj to tudíž nebyl.

Vedle se nacházela koupelna, které by výrazně prospěla úklidová četa, a ještě o něco dále Stensnessův pokoj, což Herbert poznal podle několika věcí, které si uvědomil více méně zároveň.

Zaprvé to v pokoji vypadalo, jako by tam vybuchla bomba – přehrabané zásuvky, z nichž přetékalo oblečení jako z prasklého kufru, matrace překlopená ke zdi, po které teď pomalu sklouzávala, uprostřed prohnutá, jako by se mu ukláněla, a bílé obdélníky na zažloutlé omítce, které tam zbyly po strhaných obrázcích.

Zadruhé byl člověk, který měl toto vše a pravděpodobně i útok na Elkingtona na svědomí, pořád ještě uvnitř. Byl k Herbertovi obrácen zády, ale hlavu měl lehce natočenou, neboť se zrovna probíral hromadou papírů, takže mu bylo vidět polovinu obličeje – každopádně dost velkou část na to, aby bylo jasné, že má knírek.

Zatřetí si Herberta ještě nevšiml.

Kdyby chtěl Herbert postupovat podle zákona, měl by se ohlásit jako policista, ale to by jej v této situaci připravilo o zásadní výhodu: moment překvapení.

Násilí Herbertovi nebylo ani v nejmenším vlastní, ale věděl, že jinak to nejde. Učinil rychlý krok vpřed a vrhl se muži na záda.

Neznámý musel Herbertovu přítomnost vycítit, neboť se v posledním okamžiku začal otáčet. To už však na něj Herbert dopadl.

Srazil muže na postel, na níž chyběla matrace. Nezvaný host sebou praštil o konstrukci postele tak prudce, že si vyrazil dech. Herbert se na něj zpola převalil a udeřil jej kolenem do hlavy. Muž se po Herbertovi ohnal pravou pěstí.

Měl v sobě cosi výrazně neanglického: ochablou tvář podobnou špatně nakynutému těstu, neostré, rozbředlé rysy, pod poďobaným nosem posetým prasklými žilkami se mu choulil zakrslý knírek. Oči měl přivřené, čelo mohutně zvrásněné a tmavé vlasy sčesané na tu nejpříšernější přehazovačku, co kdy Herbert viděl.

Ještě nepřestal lapat po dechu, ale již na Herberta zaútočil znovu.

Herbert jej chytil za obrovské placaté ucho a třískl mu hlavou o konstrukci postele. Když se muž vykroutil z jeho sevření, popadl jej Herbert za límec a prudce mu stáhl sako přes hlavu. Se sakem vystřelily vzhůru i vetřelcovy ruce, čímž jej Herbert chtěl ještě více zpacifikovat, ale ve skutečnosti mu muž právě nyní uštědřil s mohutným rozmachem první těžký úder, který Herbert schytal na krk těsně pod čelist.

Do rvačky se teď zapojil i Elkington, ale chloroform jej očividně omámil více, než si myslel, nebo alespoň než Herbertovi tvrdil – strážník se k nim přiblížil se skloněnou hlavou a neznámý jej kopl přesně do spánku. Elkingtonovi se podlomily nohy a policista se zhroutil na podlahu.

Herbert svého protivníka stále ještě držel za sako, ale už spíše ze zarputilosti, ne protože by tím sledoval nějaký velký taktický manévr – přetáhl totiž muži sako přes hlavu natolik, že pro něj bylo nejjednodušší se z něj vysvléci.

Neznámý proto toporně zavlnil rameny, vykroutil paže a Herbert si náhle jeho sako tiskl k bolavé sanici jako přikrývku v mrazu.

Muž něco zamumlal, ale Herbert jej ani pořádně neslyšel, natož aby mu rozuměl. Došlo mu však, v jaké je nevítaný návštěvník situaci, neboť při napadení ani jednou nezavolal o pomoc, což značilo, že je zde na vlastní pěst. Kdyby se tak Herbertovi podařilo vzbudit zdání, že mu jdou na pomoc posily…

Nedbaje bodavé bolesti v dásni, zasunul si do koutků úst ukazováček a prostředníček pravé ruky a co nejhlasitěji hvízdl.

Muž na něj pohlédl – nejprve překvapeně, poté zděšeně. Střelil pohledem z okna, potom znovu po Herbertovi, jestli náhodou neblafuje. Evidentně to však nechtěl riskovat, a tak vyrazil ze dveří a dolů po schodech, jako když do něj udeří blesk.

Herbert zaslechl, jak se otevírají hlavní dveře a zase se zabuchují. Potom opět nastalo ticho.

Posadil se, zády se opřel o vztyčenou matraci a několikrát se zhluboka nadechl, dokud se alespoň částečně neuklidnil. Čelist měl rozbolavělou, ale zlomená nejspíš nebyla – ústa dokázal otevřít a zavřít i nadále, byť mu přitom v čelisti pokaždé luplo. Kdyby hrával ragby, zřejmě by mu ten pocit nepřišel tak nezvyklý.

Pustil mužovo sako z ruky. Sesunulo se na podlahu a Herbertovi něco spadlo na nohu, něco tak předvídatelného, že si Herbert vynadal, že se po tom nepoohlédl dřív. Peněženka.

Sem do tohoto domu Herberta nasměrovala průkazka a nyní to vypadalo, že mu průkazka pomůže i v dalších fázích případu. Podle novinářské akreditace se Herbertův boxerský sparing partner jmenoval Alexandr Kazancev a pracoval jako londýnský zpravodaj sovětských novin Izvestija.

Herbert zavolal Elkingtonovi sanitku. Dorazila během deseti minut. Venku bylo stále ještě jasno a nikde se netvořily dopravní zácpy.

Kvůli tomu, co se Elkingtonovi stalo, se Herbert cítil provinile, samozřejmě že ano, a i když zřízenec strážníkův stav posoudil zkušeným pohledem a nevzrušeně konstatoval, že se policista z veškerých zranění vylíže, Herbertovy výčitky svědomí se tím zcela nerozplynuly.

Zraněného Elkingtona samotného nejvíce trápilo, že Herberta evidentně ani v nejmenším nepřesvědčil o svých policejních schopnostech, které by se hodily na oddělení vražd. Když jej nakládali do sanitky, aby jej odvezli do státní Královské nemocnice v Hampstead, Herbert mu slíbil, že se za ním později zastaví, nebo alespoň zavolá.

Když odjeli, Herbert se vrátil k urgentnější záležitosti: musel zjistit, co Kazancev vlastně hledal.

Že by Rus pokoj neprohledal důkladně, to Herbert rozhodně nemohl tvrdit. Když místnost a její zařízení prozkoumal sám, zjistil, že novinář nevynechal téměř žádný možný úkryt.

Každý obraz byl zezadu rozříznutý, polštáře vyhřezlé (Herbert si uvědomil, jaké měl štěstí, že Kazancev již onen řezný nástroj nedržel v ruce, když spolu zápasili), prkna vytrhaná z podlahy a kusy podlahové lišty vyrvané.

Škoda, že je Kazancev Rus, blesklo Herbertovi hlavou. Pro Pětku by byl jako stvořený.

Navázal tam, kde novinář skončil, a v hledání pokračoval i mimo Stensnessův pokoj v celé zbývající části domu. Ještě nebyla ani doba oběda a jeho spolubydlící budou ještě několik hodin v práci.

Prošmátral kuchyňskou troubu, nadzvedl každé víčko a každou sklenici ve spíži, prohlédl skříňky pod dřezem, v okenním truhlíku prohrabal hlínu, která teď přes zimu ležela ladem, z lamp odšrouboval podstavce, z polic vytáhl knihy a zkontroloval, jestli se za nimi něco neskrývá, osahal prostor za obrazy a zrcadly, protřepal závěsy, s hbitostí kapsáře prohledal kabáty a saka a ze šatních skříní vyházel oblečení na neuspořádané hromady, které svědčily o jeho rostoucím zoufalství. Ani po více než hodině vyčerpávajícího hledání nenašel víc než Kazancev. Nenašel nic.

Stensnessův život, nebo alespoň ta část, o níž svědčil jeho příbytek, se odvíjel stejně suchopárně jako velká většina životů: zaplacené a nezaplacené účty, hromady levných detektivek a tenké desky s mezioborovými zprávami, které by dokázaly vyléčit i nejvážnější případ nespavosti.

Herbert sotva popadal dech, byť spíše kvůli návalu adrenalinu z toho, že se nedokázal hnout z místa, než že by za sebou měl náročnou fyzickou aktivitu. Na chvíli své pátrání přerušil a odebral se vyslyšet volání přírody.

Když mířil do mísy, rozhlížel se kolem sebe a pokoušel se přijít na to, kde by nějakou věc zásadního významu schoval sám. A najednou to měl.

Rychle dokončil potřebu, zapnul si poklopec, sklopil prkýnko – vida, jak dobrý manžel by z něj byl, pomyslel si –, stoupl si na něj a natáhl ruku k nádrži.

Přes přirozený odpor k tomu, aby si smáčel prsty, jimi začal od pravého vzdálenějšího rohu objíždět kolem vnitřního okraje nádrže. Voda v záchodové nádrži nebyla koneckonců o nic špinavější než voda ve sprše.

V půli dráhy podél přední strany nádrže jeho prsty zavadily o cosi gumového a Herbert téměř vyskočil radostí.

Prudce škubl, aby odtrhl proužek lepicí pásky, o níž věděl, že tam bude, a trofej byla jeho.

Kondom.

Ale ne jen tak ledajaký starý kondom. V tomhle něco bylo a na konci byl zavázaný jako balónek, aby se jeho obsah nenamočil.

Uzel byl tak pevný, že rozvázat jej nehty by prakticky nešlo. Herbert si opatrně, aby nic uvnitř nepoškodil, pomohl zuby.

Nikdo ještě nikdy nezkusil, jak takový kondom chutná, napadlo Herberta. Odchrchlal si, opatrně konec kondomu rozvázal a vytáhl to, co se v něm skrývalo.

Ať už čekal cokoliv, určitě to bylo něco víc ohromujícího, než skutečně našel.

V kondomu byl článek ze středečních Times o generálce na červnové oslavy královniny korunovace.

K textu byla připojena i mapka s trasou: okruh centrem Londýna, který vedl téměř kolem jeho bytu, jak si Herbert povšiml. To je od nich hezké.

Někdo, nejspíš Stensness, zakroužkoval spoustu místních názvů. Zdálo se, že kromě toho není na článku nic zvláštního.

Herbert si však málem nevšiml, že v pravém dolním rohu je drobným, ale čitelným písmem napsána řada písmen: CCD GVD RCC DPA XXX CDK S.

Předpokládal, že musí dávat nějaký smysl, ale ani zaboha nevěděl jaký.

Přečetl si písmena ještě jednou.

CCD GVD RCC DPA XXX CDK S.

Podruhé se zdála snad ještě nesrozumitelnější.

Utěšoval se tím, že na jediné dopoledne má za sebou až příliš mnoho vzrušení, a na dešifrování proto není v nejlepší kondici.

Zastrčil si záhadný článek z Times do vnitřní kapsy saka, dalších dvacet minut strávil neproduktivním a čím dál odbytějším prohledáváním zbytku domu, aby mu neuniklo něco alespoň zdánlivě podstatného. Potom se nejprve přesvědčil, zda je vzduch čistý, a adresu Cholmeley Crescent číslo čtyřicet tři nechal za zády.

Herbert by se klidně vsadil, že alespoň jeden z tria moulů na něj bude čekat v metru, a proto když dorazil na Archway Road, místo aby se vrátil stejnou cestou na stanici Highgate, zamířil dolů z kopce. Stanice Archway sice odsud byla dobrých deset nebo patnáct minut chůze, ale Herbert je byl ochoten obětovat, znamenalo-li to, že unikne bez povšimnutí.

Prošel pod vysokým silničním mostem, který více než poctivou měrou přispíval k hrozivému počtu sebevražd každoročně spáchaných v hlavním městě, a vzpomněl si na to, co Freud prohlásil o lidském životě – že je to jeden velký boj s vrozenou tendencí k sebedestrukci.

U něj tomu tak není, pomyslel si Herbert. Alespoň ne právě teď. Nedokázal si vzpomenout, kdy byl naposledy tak…, no, ne třeba přímo šťastný, ale určitě rád na světě.

Rvačka s Kazancevem mu nejspíš udělala dobře – nic člověku tak nedodá životní sílu jako nebezpečí. Ti, kdo se za každou cenu snažili vyhnout tělesné újmě, často vlastně ani nežili, kdežto ti, kteří fyzicky riskovali a čelili výzvám jako muži, měli slušnou šanci přežít.

Tak příjemně mu o narozeninách nebylo už dlouhé roky.

Do těchto myšlenek se nejspíš zabral natolik, že než se nadál, ocitl se nejen na stanici Archway, ale přímo u turniketů, a vtom spatřil muže, kterého překřtil na Olega.

Oleg měl nyní na sobě kabát jiné barvy. Herbert usoudil, že je oboustranný a že jej Oleg prostě převrátil naruby. I kdyby však detektiv nepoznal Olegovu tvář, určitě by jej identifikoval podle bot. Pronásledovatelé sice někdy mívali možnost se během sledování převléci, ale zřídkakdy měli čas nebo chuť se přezouvat. Oleg měl na nohou tytéž beztvaré, mírně fádní hnědé šněrovací boty, které již Herbert spatřil cestou metrem z Leicester Square.

Všiml si jej ale i z jiného důvodu: druhou věcí, jíž se pronásledovatel kromě náhlého pohybu měl za každou cenu vyvarovat, bylo „bloumání“, tedy popocházení bez jasného cíle.

Zkušený agent by vždy vytvářel zdání, že nějaký cíl má, i kdyby měl pouze na někoho čekat. Oleg se však tak předváděl – těkal pohledem, rázoval sem a tam, neustále pohlížel na hodinky –, že by připadal podezřelý i… třeba i Hanně Mortimerové, napadlo Herberta. I slepé ženě.

Oleg tak usilovně bloumal pohledem po všem možném, že si Herberta ještě nevšiml. Herbert od něj odvrátil tvář a co nejrychleji a pokud možno nenápadně prošel turniketem. Nečekal, až jej eskalátor sveze dolů na nástupiště, nýbrž po jeho levé straně sám kráčel dolů, aby se Olegovi co nejvíce vzdálil. Otočit se, aby se podíval, jestli se Oleg nevydal za ním, si netroufal.

Štěstí mu přálo: obyčejně člověk sice musel několik minut čekat, Herbert však na nástupiště dorazil, zrovna když přijela i souprava jedoucí jeho směrem. Podle přecpaných vagonů usoudil, že od předchozího metra uplynula už drahná chvíle. Na severní trase pravděpodobně došlo k výlukám nebo zpožděním kvůli mlze – když ne tady, tak v centru určitě.

Herbert se vmáčkl do vagonu a prodíral se davem, aby jej Oleg nezahlédl, pokud se na nástupiště vypravil za ním.

Dveře zůstaly rezolutně a zatvrzele otevřené. Herbert usoudil, že chtít po metru, aby rychle přijelo a rychle odjelo, to už by bylo příliš.

No tak, povzbuzoval v duchu soupravu. Setkání s pronásledovatelem jej rozrušilo a Herbert věděl, že se neuklidní, dokud se metro bez Olega nedá znovu do pohybu.

Dveře se pořád nezavíraly.

Herbert seslal spršku tichých kleteb na osobu, která za to mohla – na nějakého idiota, který se do vagonu snažil dovláčet ohromný kufr, či na řidiče, který si odskočil pokecat si se známým, nebo snad na dispečera, který na semaforu nechával červenou. Nebo možná na všechny zároveň.

A vtom se objevil Oleg. Běžel po nástupišti. Nikdo už na něm nečekal, a tak věděl, že Herberta najde buď v soupravě, nebo vůbec.

Chvíli postával, zdálo se, že neví, co má dělat.

Tím, že Herberta viděl, si nemohl být jist, jinak by naskočil do nejbližšího vagonu – v němž byl shodou okolností Herbert –, a hned jak by se souprava dala do pohybu, by po něm za účasti nedobrovolného publika, doslova přinuceného přihlížet, začal pátrat.

Ne, Oleg váhal, protože věděl, že pokud nastoupí a Herbert v soupravě nebude, zbůhdarma opustí své stanoviště na stanici a čekalo by ho ještě důkladnější mytí hlavy než druhé dva kašpary.

Zavřete se, pobízel Herbert dveře. Zavřete se.

Oleg vykročil k vagonu.

Byl několik metrů od dveří, kterými vešel Herbert, a kdyby nastoupil, určitě by jej spatřil. Ano, lidé sice byli natěsnaní jeden na druhého, ale v takto malém prostoru bylo těžké se schovat.

Herbert pohlédl ke vzdálenějšímu konci vagonu a s hrůzou si uvědomil, že i kdyby se dokázal prodrat davem, než Oleg nastoupí, stejně by ani v nejmenším nebyl dost daleko od něj.

Samovolně mu v paměti vytanul útržek ze sledovacího výcviku z dob působení v Pětce.

Rozum velel, že běžný člověk by pronásledovatele hledal v okruhu deseti až dvaceti metrů, což byla přesně vzdálenost, ze které se většinou sledovalo.

Proto bylo méně pravděpodobné, že bude člověk spatřen, bude-li si držet větší odstup nebo – navzdory tomu, co radila intuice – půjde-li blíž.

Půjde-li blíž. Herbert jednal ještě rychleji, než uvažoval – již se proplétal davem zpět ke dveřím, jako by Oleg byl jeho starý kamarád, se kterým se jde obejmout.

Jak spěchal, šlápl někomu na nohu a někomu jinému zase šťouchl loktem do ledvin, vždycky však jen něco zamumlal na omluvu a už se dral dál.

Oleg nastoupil, zrovna když Herbert dorazil ke dveřím. Zdálo se, že Herberta prostě musí vidět, protože jej měl přímo před očima – stál u něj tak blízko, že by klidně mohlo jít o dva milence. Navzdory intuici musel Herbert slepě věřit své teorii.

Oleg Herbertovi pohlédl přes rameno, doslova přes rameno, do zbývající části vagonu, a zkoumal tváře pasažérů, jestli v nich nezahlídne sebenepatrnější rys člověka, který přitom u něj stál ze všech nejblíže.

Dveře zasyčely, neboť se měly každou chvíli zavřít. Herbert potlačil absurdní potřebu rozesmát se: tak dlouho, nebo alespoň zdánlivě dlouho, si přál, aby se dveře zavřely, a teď zoufale toužil po tom, aby zůstaly ještě několik vteřin otevřené – dost dlouho na to, aby si Oleg začal myslet, že se spletl, a znovu vystoupil na nástupiště.

Přesně to jako zázrakem udělal.

Ve vagonu bylo příliš přelidněno a Herbert byl příliš vyvedený z míry na to, aby se snažil rozluštit podivnou čmáranici pod mapkou korunovačního průvodu. Vytáhl z kapsy seznam delegátů konference, uchopil jej do roztřesených rukou a hledal v něm Kazancevovo jméno.

Rus tam však uveden nebyl, ani žádný jeho krajan.

Herbert soupis zkontroloval třikrát, potřetí dokonce projížděl prstem po jednotlivých řádcích. Musel usilovně myslet na to, aby si jednotlivá jména nepředříkával nahlas jako v pomocné škole.

Rozhodně ne. Žádný Kazancev, žádný Rus.

Ač bylo těžké tomu uvěřit, zdálo se, že de Vere Green mluvil pravdu: konference s tímto případem vůbec nesouvisela.

Spíše to vypadalo, že s tím měla co do činění korunovace, a to nevěštilo vůbec nic dobrého, už jenom proto, že by to tento případ posunulo do výšin pro tak obyčejného pěšáka jako Herbert přímo stratosférických.

Kdyby se případu musel vzdát, učinil by tak pouze z donucení, dříve ne. Do té doby potřeboval více informací – zejména chtěl zjistit co nejvíce o Kazancevovi a to bylo možné na jediném místě.

Na stanici Leicester Square, kde Herbert přestoupil, již byly zřetelně vidět obláčky smogu – i takhle hluboko pod zemí.

Prošel kolem ženicha ve fraku a nevěsty ve svatebních šatech, které jí špínou téměř zčernaly. Kolem nich pobíhala skupinka ceremoniářů a družiček.

„Už máme po svatbě,“ vysvětloval ženich kolemjdoucímu, „ale tohle je jediný způsob, jak se dostat na banket. Na ulicích nezbyly žádné taxíky, a i kdyby ano, stejně není vidět na cestu.“

„Podívej se na moje šaty,“ lamentovala nevěsta. „Jsou zničené!“

„Ne že bys je ještě někdy měla potřebovat,“ odpověděl ženich.

„Ty drzoune!“ zasmála se a v žertu ho jemně pleskla po tváři.

Dva šťastné obličeje, pomyslel si Herbert. Takových teď moc není, to je jisté. De Vere Green také určitě nebude zrovna nadšený, až se dozví, co se Herbert chystá udělat.

Když se Herbert vrátil do Leconfield House, nesháněl se po de Vere Greenovi, nýbrž po Patricii Drummondové-Francisové, královně kartotéky.

„Herberte!“ vykřikla a spěchala vstupní halou jej přivítat. Potom mu na obě tváře vlepila vlhký polibek. „Jak se vede u policajtů? Jak to že nikdy nezavítáš mezi staré kamarády? Co ty tady děláš?“

Herbertovi blesklo hlavou, že v poslední větě mohla Patricia klidně zdůraznit libovolné slovo a stejně by otázka dávala smysl.

„Potřeboval bych se mrknout na jednu z vašich složek,“ řekl.

„Prý už ses tu ochomýtal dneska ráno.“

„Koukám, že zprávy se šíří rychle.“

„Má tohle co dělat s tou ranní návštěvou?“

Herbert přikývl. Věděl, že Patricia pochopí, že se Herbert znovu s de Vere Greenem tak rychle setkat nechce. Měla na Herbertova bývalého šéfa stejný názor jako Herbert sám a věděla také, že když člověk má co do činění s někým, jako je de Vere Green, musí mít před začátkem bitvy po ruce co nejvíce informací.

Patricia Herberta provedla bezpečnostními branami až do kartotéky, kde byly uloženy veškeré spisy. Zabíraly celé přízemí, které mělo zazděná okna a kam vedla cesta přes ocelové mříže. Sotva by se našel vládce, který by své panství spravoval tak přísně, ale spravedlivě, jako to dokázala Patricia.

Všechny její podřízené pocházely z vyšších kruhů nebo z vojenských rodin a vyšly přímo ze snobských dívčích penzionátů doma nebo ve Švýcarsku, jejich slovní zásoba se omezovala výhradně na tři slova („ts“, „fakt?“ a okázale protahované „hrů-za“) a jejich veškeré ambice na to, aby se co nejrychleji a nejvýhodněji vdaly. „Jestli se budu nudit,“ trylkovaly, „radši ať se nudím s nějakým lordem!“ Patricia na ně dohlížela jako ředitelka na základní škole a jako nějaký telepat jim dokázala číst myšlenky.

Kdyby byla muž, už by z ní teď byl generální ředitel. Tedy kdyby byla muž a náležitě se oblékala – běžně totiž nosila staré manšestráky a záplatované svetry místy zašpiněné od hlíny, která jí zrovna neuvízla za nehty.

Její skutečná povaha – byla brunátný, přírodní typ, dravý a afektovaný – kontrastovala s tím, jak chodila s mírně vztyčenou bradou, což nebyla manýra, kterou by vyjadřovala svou vědomou nadřazenost, nýbrž (a Herbertovi trvalo drahnou dobu, než na to přišel) způsob, jak zakrýt začínající dvojitou bradu.

„Jo,“ dodala, „a všechno nejlepší k narozeninám.“

„Jak si to proboha pamatuješ?“

„Já si pamatuju všechno, Herberte,“ pravila Patricia s předstíranou nabubřelostí, než se po pár vteřinách rozesmála. „No nejsi ty hotový zázrak?“

„Jo, jeden ze sedmi divů světa. Tak jak se jmenuje?“

„Alexandr Kazancev.“

„Napiš mi to.“ Ukázala na hromádku objednacích lístků. Sice byla na Herbertově straně, ale na teatrálním dodržování pravidel lpěla i tak.

Herbert napsal, co požadovala, a připojil nečitelný podpis. Patricia vzala papírek do ruky a prohlížela si jej jako nějaký obscénní výjev.

„Pospíším si,“ řekla.

„Moc ti děkuju.“

„Budeš si to ale muset přečíst tady.“ Běžná praxe byla brát si složky proti podpisu s sebou do kanceláře, ale u detektiva zvenčí tomu tak samozřejmě být nemohlo. „Vzadu je pár stolů,“ ukázala Patricia za hradbu kovových regálů.

Herbert se na znamení díků srdečně usmál. Věděl, že Patricia dost riskuje, když mu pomáhá.

Správkyně kartotéky zmizela, jen za ní zavlály objemné sukně, v nichž pod mohutnou přilbicí vlasů, za něž by se nemusela stydět ani valkýra, vypadala jako galéra s plně napnutými plachtami.

Inspektor pohlédl na fotografie rozmístěné po celém pracovním stole – jejím trůnu. Každá zachycovala jednoho z jejích pěti synů ve věku dvacet pět až patnáct let, zvěčněného v sépiově hnědém odstínu.

Herbert odpočítával minuty a poslouchal přitom malé tranzistorové rádio, které měla Patricia také na stole. Autoklub byl doslova bombardován telefonáty – předchozí večer se motoristé dotazovali, jaké panují na silnicích podmínky, a dnes ráno titíž lidé volali, aby si postěžovali, že se jim dostalo špatné rady. V autoklubu si mysleli, že mlha vydrží jen několik hodin, a doporučovali tak lidem zaparkovat v postranních uličkách pod pouličními lampami a nechat zapnutá světla, aby tak na své vozy upozornili další řidiče. Všechny tyto automobily teď měly vybitou baterii a dodávky autoklubu, které k nim mířily, aby jim pomohly nastartovat, se v mlze nemohly zorientovat.

Patricia se vzápětí vrátila, hodila před Herberta malou složku z manilového papíru, ani se nezastavila a odkvapila, protože během její chvilkové nepřítomnosti se již vpředu zformovala krátká fronta těch, kteří si také chtěli půjčit nebo vrátit nějakou složku.

Herbert otevřel tu svou a pustil se do čtení.

Zdálo se, že Kazancev skutečně pracuje pro list Izvestija jako novinář. Do Londýna dorazil před devíti měsíci a až do konce června byl podroben intenzivnímu sledování – to bylo poté zastaveno „z důvodu absence jakékoli špionážní aktivity ze strany subjektu“.

Během tohoto období pouze třikrát navštívil sovětské velvyslanectví v Kensington Palace Gardens, pokaždé kvůli bezvýznamným administrativním záležitostem týkajícím se novinářské akreditace nebo vízové povinnosti.

Zrovna těmto údajům se Herbert nezdráhal věřit – důkladněji sledovaná budova než sovětská ambasáda v Londýně pravděpodobně neexistovala. Pozorovatelé z Pětky před ní vysedávali v autech (která každých několik měsíců dostávala novou značku a nový nátěr) a v protějších budovách. Neustále filmovali každého, kdo přišel a odešel, a pravidelně si nárokovali každý nový odposlouchávací mikrofon, který se Pětce dostal do spárů.

Pro sledování existoval dobrý důvod. Z celého personálu sovětského velvyslanectví – a v nepřátelských zemích byl Londýn hned po Washingtonu druhým nejdůležitějším působištěm Moskvy – jen asi třetinu tvořili skuteční diplomati. Další třetina náležela k sovětské civilní rozvědce MGB a poslední část příslušela ke GRU, vojenské rozvědce.

K materiálům byly připojeny i překlady několika Kazancevových článků. Jeden byl odbyt anonymním komentářem „příšerně nudné kecy“, naškrábaným na okraji článku, Herbertovi však ve skutečnosti většina příspěvků připadala zajímavá a nesmírně čtivá.

To samo o sobě nic neznamenalo. Pokud někdo dokázal psát dost dobře na to, aby se mohl vydávat za žurnalistu, pak se mu ve špionážním světě otevíraly nedozírné možnosti. Na rozdíl od diplomatů mohli reportéři všude, od slumů až po paláce a do všeho mezi tím, a mohli se setkávat s lidmi každé profese a společenského postavení. Novináři zřídkakdy dokázali udržet tajemství jako špioni, to však neznamenalo, že takoví neexistují.

Možná že kdyby byl Kazancev vyslán do Londýna v době, kdy Herbert pracoval jako špeh, sledovali by jej pořádněji a Pětka by jej jen tak nenechala být jako obyčejného zpravodaje. Žádný reportér, s nímž se Herbert kdy setkal, by neprohledal dům v Cholmeley Crescent tak jako Kazancev. Prkna vytržená z podlahy a vyrvané podlahové lišty značily, že jde o profesionála, někoho, kdo se řemeslu učil ve škole MGB, nikoliv za stolem v deníku Pravda nebo v sovětské tiskové agentuře.

Ať už záznamy Pětky tvrdily cokoliv, Kazancev byl špion, tím si byl Herbert jist. A zahraniční špionážní službou se policie nikdy nezabývala. Případu krádeží, znásilnění, dokonce i vražd měli na tucty, ale mezinárodní machinace, to znamenalo politiku a od té se policie raději držela na hony daleko.

Herbert proto stál před dilematem, kterému svým způsobem čelil od okamžiku, kdy se dozvěděl o tom, že je do případu zapleten i de Vere Green.

Na jednu stranu šlo evidentně o případ špionáže, byť Herbert přesně nevěděl, v jakém smyslu. Proto by bylo rozumné předat jej Pětce a dál už se o něj nestarat.

Na stranu druhou byla spáchána vražda, a ať už by se Pětka v tomhle případu zabývala čímkoli, na tom, aby postavila vraha před soud, by zvláštní zájem neměla, a ani k tomu nebyla nijak zvlášť způsobilá.

Nemluvě o tom, že Herbert měl na případu osobní zájem. Již jej nebavilo být outsiderem, kterého každý odbývá bezvýznamnými záležitostmi, a zde se skýtala možnost pracovat na něčem mimořádném, využít zkušeností a konexí. A také ukázat Tyceovi, že v něj důvěru, tak příjemnou a nečekanou, nevkládal nadarmo.

Všechny tyto myšlenky se Herbertovi honily hlavou, když vtom jej z nich vytrhly hlasy z vedlejší místnosti. Jen tenká přepážka oddělovala stůl, za nímž Herbert seděl, od de Vere Greenovy kanceláře. De Vere Green měl vztek – dost velký na to, aby jeho hlas snadno pronikl přes dělicí stěnu.

„Co tím myslíte, že jste ho ztratili?“ zuřil.

„Unikl nám na hřbitově, pane,“ zněla odpověď muže, jehož hlas se silným přízvukem Herbert slyšel v egyptské uličce na hřbitově v Highgate, když se schovával v kryptě.

Herbert zatajil dech. To de Vere Green jej nechal sledovat.

„A tam jste ho viděli naposled?“ zeptal se de Vere Green.

„Ano, pane.“

Jestli tam byli i zbylí dva troubové, tak se proti tomu neozvali. Pokud jde o incident na stanici Archway, Oleg určitě dospěl k názoru, že rozvaha je lepší část odvahy. Zjevně měl lepší pud sebezáchovy než sledovací schopnosti.

Muselo to být dost zásadní, když ti tři moulové šli rovnou sem, uvažoval Herbert. Pozorovatelé z Leconfield House do akce nevyráželi ani sem po akci nepřicházeli, neboť panovala obava, že by je tak Sověti snadno odhalili. Místo toho měli základnu v neoznačeném čtyřpodlažním georgiánském domě na Clarence Terrace, na jihozápadní straně Regent’s Parku. Herbert onu budovu znal jako vlastní byt. Jako vrchní špeh do Leconfield House sice chodil častěji, ale většina ostatních sem zavítala maximálně jednou za rok.

„Tak kde je teď?“ vyštěkl de Vere Green. Oslovením můj milý tentokrát neplýtval.

Té otázce Herbert neodolal – vstal, obešel roh a vstoupil do de Vere Greenovy kanceláře, kde se krátce kochal tím, že se snažil přijít na to, kterého ze čtveřice mužů svým příchodem ohromil více.

„Přímo tady,“ odpověděl.

Hádka zuřila patnáct minut, přelévala se ze strany na stranu, ale nikam nevedla.

De Vere Green kolem sebe rozhazoval slova můj milý jako konfety a ujišťoval Herberta, že rozhodnutí nechat jej sledovat špehy – kteří byli již dávno vykázáni z místnosti – nebylo nic osobního.

Chtěl akorát vědět, kam Herbert jde a co našel. Vlastně spíše doufal, že se s ním Herbert o tyto informace gentlemansky podělí.

Ne, odpověděl Herbert. Tady jde o vyšetřování vraždy a basta. Pokud má k tomu de Vere Green co říci, ať to řekne, a pokud ne, ať do toho nevrtá. De Vere Green evidentně něco skrývá, dodal Herbert. Proč by jej jinak nechal sledovat? A jak je do toho zapleten Kazancev, na nějž Herbert narazil u Stensnesse doma?

De Vere Green se samozřejmě neodvažuje mluvit za Kazanceva, ale samotná zpravodajova přítomnost naznačuje, že tento případ je na vrchního inspektora příliš vysoká hra, a Herbert by jej proto měl jednoduše předat Pětce a nechat jej plavat.

Tohle nebyla pouhá prosba, to bylo jasné.

Herbert pomyslel na to, co prohlásil Tyce, na to, kam teď patří i komu patří tento případ, a zjistil, že už se vlastně rozhodl. Jestliže mu de Vere Green nemůže ukázat nic konkrétního, proč by Pětka měla případ převzít, potom jej Herbert nepředá.

Hodnou chvíli panovalo z obou stran zlověstné ticho. Potom to de Vere Green zkusil jinak.

Obává se, prohlásil, že Stensnessova vražda je záležitostí národní bezpečnosti. Možná sice ne sama o sobě, ale třeba jako součást širších okolností. Řekne Herbertovi, co ví, pokud mu Herbert na oplátku prozradí, co zjistil on. Mohli by jeden druhému pomoci.

Čímž de Vere Green nepřímo potvrzuje, že předtím nešel s pravdou ven, namítl Herbert.

To už je riziko podnikání, odvětil de Vere Green. Tak co, platí?

Vy první.

„Já, no…“ De Vere Green v kajícném gestu – nejkajícnějším, jaké u něj kdy Herbert viděl – sepjal ruce. „Já jsem vám lhal, můj milý. Předtím.“

Herbert na to nic neřekl a nechal de Vere Greena, ať ticho přeruší sám, což se také stalo.

„Tvrdil jsem vám, že když jsem se se Stensnessem viděl na konferenci, tak mi oznámil, že pro mě nemá nic nového. Ve skutečnosti to tak nebylo…“ De Vere Green se odmlčel, využívaje jako obvykle svých hereckých schopností. „Řekl mi, že pro mě má něco, co změní svět.“

„Změní svět?“

„Změní svět.“

„Co to znamená?“

„Můj milý, to kdybych věděl, tak nejsme v téhle šlamastyce.“

„A co ohledně té záležitosti chtěl dělat?“

„To mi neřekl. Akorát prohlásil, že se mi brzy ozve.“

„Brzy? Včera večer ne?“

„Ne.“

„A čas nebo místo neudal?“

„Ne.“

„A to je všechno?“

„To je, můj milý, úplně všechno.“ De Vere Green se jízlivě usmál. „Půjčka za oplátku.“

Takže de Vere Green předtím lhal. Co jiného Herbert čekal při tom, co o tomto muži ví? Teď každopádně de Vere Green jevil větší ochotu spolupracovat, a navíc věděl hodně toho, co by Herbert rád věděl taky.

Takže jestli chtěl opravdu zjistit, kdo zabil Maxe Stensnesse a proč, byla každá pomoc dobrá.

Vytáhl z kapsy mapu s trasou korunovačního průvodu a podal ji de Vere Greenovi. „Tohle jsem našel přilepené uvnitř záchodové nádrže,“ vysvětlil.

De Vere Green sebou trochu škubnul, nejspíš pohoršením nad nevýslovně plebejským slovem záchod.

„Nemám páru, co to znamená,“ dodal Herbert. „Ale jsem si jistý, že to s případem nějak souvisí, i kdyby jen kvůli tomu, jakou si dal Stensness práci to schovat. Kdyby to tam prostě nechal volně povalovat jako jeden papír z mnoha, pochybuju, že bych si toho všiml.“

De Vere Green si papír prohlédl. Několik místních názvů bylo zakroužkováno, od oka asi deset nebo dvanáct, mimo jiné Parlament, Marlborough House a náměstí Piccadilly Circus.

Klidně by to mohly být bezmyšlenkovité čmáranice, pomyslel si Herbert, podobné těm, co si člověk dělá, když čeká na telefonu nebo se nudí na schůzi. Jenže když jsou takové malůvky schované do kondomu v záchodové nádrži, je to něco úplně jiného. Obyčejná kresbička začne být okamžitě neobyčejně podezřelá.

„Budiž nám nebe milostivo,“ pravil de Vere Green. „Budiž nám nebe milostivo.“ Vzhlédl k Herbertovi. „Uvědomujete si, co to znamená?“

„Co?“

„Že komunisti chtějí zavraždit královnu.“

„Nic tak absurdního jsem v životě neslyšel,“ prohlásil Herbert, ale spíše bezděčně, protože věděl, že ta mapa korunovační cesty něco znamenat musí. A de Vere Greenova teorie nebyla o nic horší než to, co by vymyslel on sám.

„Můj milý, co jiného podle vás ta označená místa znamenají? Že tam budou stát stánky se sendviči? Když tady člověk pracuje dost dlouho, tak začne věřit neuvěřitelnému. Američané jsou taky paranoidní, že se jim komunisti pokusí zabít prezidenta, ne?“

„Američané se nechají ovládat tím magorem McCarthym,“ zareagoval Herbert. „Jestli se vydáme v jejich stopách, bude to národní tragédie.“

„A navíc,“ pokračoval de Vere Green, jako kdyby Herbertovu poznámku přeslechl, „se Britové bojí, že náš premiér je rovněž v nebezpečí, zejména po tom, jak vzali na hůl Stalina na Jaltě. Na to Stalin nezapomněl. Strýček Josif si bude takové ústrky pamatovat do skonání věků. Ale na rozdíl od prezidenta není pan Churchill hlavou státu, že ano?“

„Role panovníka je přece do značné míry reprezentativní.“

„To možná ano, ale význam, jaký tahle královna pro Británii má, daleko přesahuje její oficiální úlohu. Je mladá a okouzlující a lidé od ní očekávají, že tuto zemi konečně probudí z válečné letargie a vrátí Británii tam, kam patří – do čela světového dění.“

Promluvil vlastenec, pomyslel si Herbert. „Ale stejně to nedává smysl,“ řekl nahlas.

„Naopak, můj milý. Nemáte představu, jak dobrou práci jste odvedl, když jste tuhle informaci získal. O tom, že nějaké rozsáhlé podzemní hnutí plánuje něco, co myslím označují jako ‚mimořádnou věc‘, se šušká už dlouho. Určitě to bude tohle. Co by ostatně mohlo být mimořádnějšího?“

„Ale jak? A proč?“

„Pokud budete uvažovat tak přízemně a konvenčně, můj milý, nikdy tuhle záležitost nevyřešíme.“

Nevyřešíme, všiml si Herbert. Nikoli nevyřešíte, ale na druhou stranu ani nevyřeším. „Každý fanatický čin dává smysl, když člověk dokáže vnímat onu pokřivenou logiku. Studená válka je studenější a intenzivnější než kdy předtím. Vzpomínáte si na to, co se přihodilo před pár měsíci? Na tom Bohem zapomenutém souostroví u Austrálie?“

Herbert přikývl. Britové tam úspěšně odpálili atomovou bombu, čímž se stali třetí zemí na světě, která disponuje jadernými zbraněmi.

„Tak vidíte,“ pokračoval de Vere Green. „To máte dva proti jednomu, což Stalina staví do mizerné pozice. Podle veškerých tajných zpráv z Moskvy je stále paranoidnější a nevypočitatelnější, a to už je co říct. Ale má k dispozici nespočet lidí, kteří jsou dost poslušní a vynalézaví na to, aby něco takového spáchali.“

„Ale proč!“

„Představte si, jaký by to způsobilo rozvrat, chlapče zlatá. Představte si, jakou ránu by utržil kapitalismus a silně nemarxistická doktrína dědičné monarchie. Vzpomínáte si na Franze Ferdinanda a Gavrila Principa, na granáty, zbraně a průvody a na to, co se stalo potom? Vzpomeňte si a děste se.“ De Vere Green se opřel. „No, musí se mu nechat, že by to jistě změnilo svět.“

De Vere Green podle očekávání požadoval, aby teď, když jde prokazatelně o záležitost národní bezpečnosti, případ převzala Pětka.

Herbert neustoupil. Připomněl de Vere Greenovi, jak šel naposledy přes mrtvoly, a prohlásil, že pokud má případ předat, učiní tak, teprve až se to odsouhlasí na obou stranách.

Potom zavolal Tyceovi a informoval jej o tom, co nalezl a co po něm chtěl de Vere Green. Tyce odvětil, že hned dorazí, ale vzhledem k závažnosti zjištěných skutečností musí nejprve uvědomit komisaře, sira Harolda Scotta.

Pokud má dorazit komisař, měl by se objevit i šéf Pětky Sillitoe, ale ten byl zrovna mimo město a měl se vrátit až v neděli.

De Vere Green, byť nebyl zrovna nadšený z početní převahy soupeře, usoudil, že vzhledem ke svému postavení je v nepřítomnosti generálního ředitele vyhovujícím představitelem Pětky.

Kvůli naléhavosti případu a krátké době na přípravu setkání byly obě strany ušetřeny alespoň obvyklých ceremonií a přítomnosti nejrůznějších pohlaváru. Herbert již zakusil strnulou a rozvětvenou hierarchii Pětky a na Scotland Yardu to nebylo o nic lepší. Pod komisařem Scottem figurovaly zástupy jeho zástupců, jejich asistentů, zástupců asistentů a velitelů.

A tak Herbert a de Vere Green proseděli půlhodinu mlčky v atmosféře, kterou by jen shovívavá duše nazvala přátelskou, a čekali, až dorazí výkvět londýnské policie. De Vere Greenovy pokusy o konverzaci se tříštily o útesy Herbertovy apatie, neboť jeho myšlenky unášel vířivý proud asociací.

Srpen 1914, Sarajevo: Arcivévoda Franz Ferdinand projíždí v koloně automobilů ulicemi lemovanými nezměrnými davy lidí a dvakrát jej napadnou srbští nacionalisté – poprvé zaútočí granáty, což ještě přežije, podruhé jej trefí střelnou zbraní, čemuž podlehne.

V roce 1917 si královská rodina mění rodové jméno ze Saxe-Coburg-Gotha na Windsor, neboť německé jméno není za války považováno za vlastenecké. Pokud jde ale o její personál a rodokmen, vše zůstává při starém.

Červenec 1918, Jekatěrinburg: Car Mikuláš, carevna Alexandra a zbývající členové poslední ruské carské rodiny jsou zastřeleni, případně ubodáni speciální bolševickou jednotkou.

Červen 1941: Hitler napadne Sovětský svaz. O čtyři roky později, poté co byly na východní frontě zabity miliony lidí, přestává existovat Třetí říše a v Sovětech zůstává hluboce zakořeněná nenávist k Němcům.

Přidala-li se k této směsi skutečnost, že komunismus z povahy věci neuznává existenci Boha, zatímco monarchie jsou založeny na právu panovat „z Boží vůle“, a přihodily-li se všechny události, kterými argumentoval de Vere Green – McCarthyho hon na čarodějnice, Stalinova paranoia, nově nabytá jaderná síla Británie –, nepovažoval již Herbert teorii o atentátu za absurdní. Dávalo to smysl, a hrozba tudíž skutečně existovala.

„Ukažte mi, co máte,“ požádal Scott, když se s Tycem usadili a donesli jim kávu.

Herbert během čekání nezahálel. Dělal si poznámky o tom, jaké možnosti se na základě Stensnessovy mapy nabízejí, a když teď mluvil, nahlížel do nich.

Korunovace se má konat druhého června příštího roku, pravil. Trasa, kterou absolvuje průvod, byla zvolena následovně: královna, která pojede v posledním z pěti konvojů se všemi koloniálními vládci, ministerskými předsedy a členy královské rodiny od princů až po královnu matku, vyrazí z Buckinghamského paláce v 10:26. V kočáru taženém koňmi pojede po třídě The Mall, vedoucí podél St. James‘ Parku, dále po Northumberland Avenue a po nábřeží a do katedrály Westminster Abbey dorazí přesně v 11:00.

Potom proběhne korunovace, která bude trvat bez pěti minut čtyři hodiny. Na rozdíl od průvodu před korunovací a po ní bude přenášena televizí.

Ve 14:55 královna katedrálu opustí a vydá se na cestu po Parliament Street k vládnímu Whitehallu a na náměstí Trafalgar Square, kam dorazí přesně v 15:07. Odtamtud zamíří postupně na třídu Pall Mall, St. James‘ Street, Piccadilly (15:19), k Hyde Park Corner, na Park Lane, k oblouku Marble Arch (15:46), na Oxford Street a náměstí Oxford Circus (16:00), na Regent Street, náměstí Piccadilly Circus (16:10), Haymarket a Trafalgar Square (16:18) a nakonec se vrátí na The Mall a v 16:31 do Buckinghamského paláce.

I kdyby předpokládali, že v samotné Westminster Abbey, kam bude vstup přísně hlídán a kde budou panovat mimořádná bezpečnostní opatření, k žádnému útoku dojít nemůže, pořád ještě zbývaly dvě hodiny, které by za svého vojákování charakterizoval jako „nebezpečí vysokého stupně“ a kdy se bude panovnice pohybovat po nechráněné trase, svému lidu na odiv.

Ano, podél celé trasy budou rozmístěni vojáci a policie, ale i kdyby se všichni vojáci a strážníci z celé země postavili vedle sebe, nemohli by v žádném případě zaručit, že zablokují každého jedince z davu, který bude jistě čítat několik milionů hlav.

Jak se může sir Harold podívat, Stensness na mapě zakroužkoval dvanáct míst, některá z nich kvůli nedostatku volné plochy uvedená pod zkráceným názvem. Podle pořadí na trase průvodu to byly: Northumberland Avenue, Victoriino nábřeží, Parliament Street, Trafalgar Square, Marlborough House, St. James‘ Palace, St. James‘ Street, Hyde Park Corner, Oxford Street, Regent Street a Piccadilly Circus.

Herbert prošel jednu lokalitu po druhé a u každé se snažil vžít do kůže potenciálního atentátníka. Kdyby on sám chtěl zabít královnu a pak uprchnout, kde by udeřil?

Rozdělil lokality do tří kategorií: pravděpodobné, potenciální a nepravděpodobné.

Usoudil, že jejich zařazení do příslušné kategorie záleží na tom, jakou útočník zvolí zbraň.

Za daných okolností se nedalo počítat s ničím jiným než s kulkou odstřelovače nebo bombou vrženou z davu.

Odstřelovač by potřeboval vysokou budovu, která skýtá nerušený výhled na procesí dole na ulici, zejména pak na královský kočár. Dalo se předpokládat, že do vládních budov by se dalo proniknout hůře – alespoň by tomu tak mělo být – než do budov komerčních, pokud ovšem organizátoři nemají někoho na své straně. A vzhledem k tomu, že členů strany bylo padesát tisíc a sympatizovalo s nimi přinejmenším třicet poslanců, sahaly určitě prsty Komunistické strany Velké Británie i do vysoké politiky.

Dost vysokých budov stálo na Northumberland Avenue, Parliament Street, St. James‘ Street, Oxford Street a Regent Street. Ty Herbert klasifikoval jako „pravděpodobné“.

Následovala místa „potenciální“: Victoriino nábřeží, Trafalgar Square, Marlborough House, St. James‘ Palace a Piccadilly Circus.

Za „nepravděpodobné“ považoval Hyde Park Conner a St. James‘ Park.

Bombový atentátník by naopak potřeboval úplně něco jiného. Musel by se vyskytovat dostatečně blízko kočáru, aby na něj mohl pumu vrhnout, a zároveň mít na dosah alespoň jednu únikovou cestu.

V tomto scénáři rázem získávaly na atraktivitě Hyde Park Corner a St. James‘ Park – dostatečně zdatný atentátník by s trochou štěstí měl možnost uniknout přinejmenším parkem.

V rámci bombového útoku je Herbert zařadil do sloupečku „pravděpodobné“, stejně jako Oxford Street a Regent Street, z nichž po celé jejich délce vybíhaly v divoké změti postranní uličky. Kdokoliv by se naopak pokusil vrhnout bombu u budovy St. James‘ Palace, na Parliament Street či u Marlborough House, zůstal by uvězněn mezi zdmi přilehlých budov. Tyto tři lokality proto Herbert označil jako „nepravděpodobné“.

Zbývalo posledních pět – Northumberland Avenue, Victoriino nábřeží, Trafalgar Square, St. James‘ Street a Piccadilly Circus. Ty Herbert zařadil mezi „potenciální“.

„No,“ promluvil Scott, „rozhodně to zní dost závažně. Ještě štěstí, že máme sedm měsíců na to, abychom tomu zabránili.“

„Říkáte sice ‚abychom tomu zabránili‘, ale předpokládám, že myslíte ‚abyste tomu zabránili‘,“ ozval se de Vere Green. „Tedy Pětka. Neznám případ, který by evidentněji spadal do našeho pole působnosti.“

„Vrchní inspektor Smith vám bude jistě rád nápomocen,“ odvětil Scott. „Má koneckonců jedinečné předpoklady k tomu, aby mezi námi a vámi fungoval jako styčný bod.“

Každý poznal, co toto prohlášení znamená: že se Scott za londýnskou policii zříká případu, nebo alespoň velení nad ním, což pro Herberta znamenalo totéž.

Scott nebyl žádný policista, připomněl si Herbert. Vypadal jako úředník a byl to úředník. Každým coulem. Policejní sbor řídil úředník, výzvědnou službu zase policista – nebylo divu, že země na tom byla bídně. Alespoň že Scott nebyl vysloužilý voják. Seznam jeho předchůdců byl plný brigádních generálů, generálů, plukovníků a podplukovníků. Scott dělal komisaře od konce války a šuškalo se nejen, že jej brzy někdo nahradí, ale také že jeho nástupce bude poprvé aktivní policista.

Tyce by to zcela jistě přivítal. Nyní se přihlásil o slovo.

„Nezlobte se, pane, ale s tím nemohu souhlasit.“ Klobouk dolů, pomyslel si Herbert. Člověk vždycky věděl, na čem s Tycem je. „Tohle všechno je sice mimořádně zajímavé a znepokojivé, ale nemáme žádný důkaz, že to má opravdu souvislost s vraždou.“

„To není pravda,“ oponoval de Vere Green.

„To je pravda. Máme tu nějaké spiknutí, které zatím zůstává pouhou domněnkou, a potom vraždu, která je skutečná. Neříkám, že ty dvě věci nejsou propojené, akorát že to ještě nevíme jistě. A dokud to vědět nebudeme, patří tento případ pořád nám.“

„Pane Tycei, nemáte ponětí, s čím tady máte co do činění.“

„Ne, vím to moc dobře. Při své práci se opírám o jednu teorii: nikdo si nemůže jen tak chodit po britské půdě, zabíjet lidi a vyváznout s čistým štítem, ať je to kdo je to – včetně špionů. Mrtvé schránky, sledování, neviditelný inkoust a podobné kraviny – jo, pro mě za mě, ale vražda, to ne. Vražda ne. Tady musí každá civilizovaná společnost stanovit jasné meze.“

Herbert nikdy nepovažoval Tyce za velkého řečníka, ale tentokrát jeho slova zachránila situaci. Scott jeho argumenty nejdříve odsouhlasil a poté ze své nadřízené pozice de Vere Greenovi oznámil, že policie sice bude ráda, když jí Pětka nabídne pomocnou ruku, ale právně a morálně případ stále náleží policii.

Byla to obyčejná válka o území, atavistická a nesmiřitelná jako každá jiná. Kde bylo nějaké území, tam o něj také zuřila válka, a protože vždycky bylo o jaké území bojovat, nebrala válka konce.

Herbert si ale nestěžoval. O den dříve v tutéž dobu byl ještě obyčejný byrokratický „nosič vody“, zatímco teď se zdálo, že je díky profesním zkušenostem z Leconfield House i z Nového Scotland Yardu naprosto nepostradatelný.

Přemýšlel, jestli to zvládne – a jen v to doufal –, a upomenul se na to, že situace se může stejně rychle vrátit do starých kolejí.

De Vere Green měl naplánovánu řadu schůzek – rozuměj odpoledne plné pletichaření, pomyslel si Herbert; musí to být zábava, mít práci jako koníčka – a proto se zřejmým zdráháním nechal Herberta svému osudu, pouze jej poprosil, aby mu dodával pravidelné informace o tom, jak se případ vyvíjí.

Tyce a Scott požádali o totéž a odebrali se zpět na Scottland Yard.

Takže co teď? uvažoval Herbert.

Nejjednodušší by bylo zajít do redakce listu Izvestija a zatknout Kazanceva. Na to by stačilo obvinění z vloupání, o podezření z vraždy ani nemluvě.

Herbert se však domníval, že by takový postup mohl být kontraproduktivní. Byl svědkem toho, jak kolem sebe Kazancev mlátil hlava nehlava, když byl zatlačen do kouta. Kdyby k tomu došlo znovu a obě strany se zatvrdily, Herbertovi by to ničím neprospělo. Potřeboval odpovědi, nikoliv obyčejné prchavé uspokojení z toho, že někoho obvinil z trestného činu.

A nemají být navíc Rusové vypočítaví? Kdo si počká, ten se dočká – něco v tom smyslu.

U prodavače na Curzon Street, který na celé kolo vyřvával „News, Star, Standard*.“ a v mlze působil jako nějaký zvukový maják, si Herbert zakoupil první vydání všech těchto večerníků – Evening News, Evening Standard a Star.

O těle nalezeném v Long Water se v nich nic nepsalo, což Herbert přijal s úlevou, neboť tento případ publicitu v žádném případě nepotřeboval, ale zároveň jej to rozčílilo, neboť Max Stensness byl pro zpravodajskou redakci očividně příliš malou rybou. Zprávě o tom, že socha Erota na Piccadilly Circus byla sundána a bude vyčištěna, však redakce věnovala půl strany.

Z Leconfield House do svého bytu to Herbert měl minutu chůze. S vědomím, že přispívá ke zhoršování smogu, ale že by mu jinak umrzly všechny končetiny, přiložil uhlí do kamen, uvařil si kávu, zvedl telefon a zavolal do redakce Izvestií.

Telefon téměř okamžitě zvedl jakýsi muž.

„Potřeboval bych mluvit s Alexandrem Kazancevem,“ požádal Herbert.

„Kdo volá?“

Byl to sám Kazancev, tím si byl Herbert jist.

„Mám vaše sako,“ oznámil mu Herbert. A vaši peněženku, pomyslel si, a novinářský průkaz a vůbec všechno, co potřebujete k tomu, abyste se mohl svobodně přesouvat z místa na místo. Sovětský státní příslušník, který se v Londýně pohyboval bez dokladů, byl v pěkné bryndě. Tohle byla koneckonců studená válka. Kdyby Kazancev přišel o doklady, čelil by hrozbě vyhoštění ze země, a to by byl jenom začátek. Způsob, jak by s ním naložili Britové, by proti tomu, co by jej čekalo v Moskvě, byl pouhou procházkou růžovou zahradou.

„Á,“ povzdychl si Kazancev melancholicky, jako by si vzpomněl na starou lásku, „to je moje oblíbené. Byl bych vám velice vděčný, kdybyste mi ho vrátil.“

Mluvil se silným a nezaměnitelně ruským přízvukem, ale jinak byla jeho angličtina bezvadná. Herbert se rozhodl, že přistoupí na jeho hru.

„A já bych vám jej vrátil milerád. Určitě si ovšem uvědomujete, že jste napadl policistu – vlastně dva – a z toho tady obvykle příliš nadšení nebýváme.“

„To si plně uvědomuju. A můžu vás ujistit, že u nás by z toho byli nadšení ještě méně.“

„Takže bych si s vámi rád nejdřív trochu…, trochu poklábosil.“

Herbert sice chtěl znát pár odpovědí, avšak Kazancev chtěl zase zpátky své věci a také se vyhnout zatčení za to, k čemu došlo v Cholmeley Crescent. Potřeboval tedy Herberta stejně jako Herbert jeho, možná i víc.

„Samozřejmě.“ Kazanceva zřejmě poněkud vyvedlo z míry, že jej o to Herbert vůbec žádá. „Vy máte něco, co chci já, a já zase něco, co chcete vy. To je přece prapodstata komunismu, ne?“ uchechtl se krátce, až to Herbert málem nezaregistroval, a hned zase zvážněl. „Mám čas od půl sedmé. Kde se sejdeme?“

Herbert rychle uvažoval. Redakce Izvestií by příliš soukromí neskýtala. Věděl také, že lidé z MGB si neradi dávali schůzky v centru Londýna, neboť měli pocit, že se tam vyskytuje až příliš mnoho policistů. Používání mrtvých schránek, to bylo něco jiného – Herbert v minulosti strávil mnoho zbytečných dní pozorováním sloupu pouličního osvětlení nedaleko náměstí Audley Square, což byla činnost tak bezvýsledná, že kvůli tomu začal vážně pochybovat o smyslu nejen své práce, ale celé existence –, ale ty ze své povahy nevyžadovaly lidský kontakt, takže riziko s nimi spojené bylo považováno za přípustné.

Pokud však šlo o schůzky samotné, MGB dávala přednost poněkud vzdálenějším lokalitám: wimbledonská pošta, hudební pavilon v hendonském veřejném parku, radnice v Chelsea, kavárna ABC naproti stanici metra Ealing Broadway.

Odpověď Herberta napadla bleskově.

„Znáte sochu Petra Pana v Kensington Gardens?“ zeptal se a slabě slyšitelný, zrychlený nádech na druhé straně drátu mu prozradil dvě věci: zaprvé že ji Kazancev skutečně zná a zadruhé že rovněž ví, proč se Herbert ptá.

Lampářům, tomu upířímu druhu, jemuž pracovní den začínal za soumraku, mlha volno nepřinesla. Ve skutečnosti byla nyní jejich činnost ještě důležitější než obvykle. Jantarová světla upevněná v půli neviditelných sloupů vypadala, jako by se vznášela ve vzduchu. Dokonce i holubi, kteří teď neměli na čem sedět, chodili po svých.

Herbert byl od brzkého rána na nohou, přesto únavu necítil. Možná tomu tak bylo u všech mužů, kteří zažili válku – snažili se, většinou nevědomě, oživit si na ni vzpomínky tím, že vyhledávali aktivity, které obnášely dlouhé hodiny nudy zpestřené krátkými okamžiky akce.

Uvažoval o tom, kolik času strávil za pracovním stolem, prokousával se administrativou a přitom se mu zdálo, že z něj odhodlání a energie vyprchávají jako benzin z otevřené nádrže, a vrtalo mu hlavou, jestli náhodou netrpí ani ne tak malomyslností, jako spíše jakýmsi extrémním stavem, kdy může hladovět či flámovat, zůstat několik dní vzhůru nebo naopak celý týden prospat, brodit se nezaschlým cementem či běhat jako křeček v kole.

Do setkání s Kazancevem zbývalo ještě pár hodin, a protože do té doby nemohl učinit žádný reálný pokrok, zavolal nejprve do Královské nemocnice a zjistil, že Elkingtonovi se až na příšernou bolest hlavy nic nestalo, a poté se vydal do nemocnice Guy’s Hospital navštívit matku.

Cesta byla nadmíru komplikovaná – i když by to jinak byla přímá trasa, musel nyní Herbert dvakrát přestupovat. Na nábřežní stanici Embankment, když se po kolejích blížila souprava, Herbert pozoroval muže stojícího kousek od kraje nástupiště a věděl, že přemýšlí o tom, jak moc by jej postrádali, kdyby se prostě sebral, skočil pod kola přijíždějícího stroje se stříbrnou maskou a nechal zákony fyziky, aby dokonaly dílo zkázy.

Existoval dlouhý seznam věcí, které Herbertova matka nenáviděla, a sebevraždy v něm byly na úplně prvním místě. Člověk se nemůže zabít, argumentovala, neboť mu život nepatří. Život a tělo mu byly svěřeny do opatrování, ale zničit je člověk nesměl. Tvrdila, že sebevraždu páchají jen slaboši a v jejích očích neexistovalo horší zatracení než být slabochem.

O sebevraždách s Herbertem debatovali mnohokrát a jediné, na čem se nakonec shodli, bylo, že se neshodnou.

Na stanici London Bridge se Herbert probil proudem cestujících. Když přecházel ulici, instinktivně se rozhlédl doleva a doprava kvůli tramvajím, přestože poslední londýnská tramvaj byla vyřazena z provozu již před pěti měsíci, a vydal se labyrintem nemocničních chodeb, až dorazil na oddělení, kde ležela jeho matka.

Jmenovala se Mary. Značně se na ní podepsal věk a choroby, a ať se snažila sebevíc, nedokázala to už skrýt ani silnou vrstvou líčidel – bezchybně nanesenou rtěnkou, podkladovým make-upem a řasenkou – ani dokonale vykartáčovanými vlasy. I přesto si totiž byl Herbert dobře vědom toho, jak jí kosti obepíná povadlá, průsvitná kůže a krk má posetý jaterními skvrnami.

Stál a hodných pár vteřin ji pozoroval, než si jej všimla.

„Herberte! Ani jsem tě neviděla.“ Pohlédla na hodinky, které jí plandaly na vyhublém zápěstí. „V kolik to jdeš?“

„Mám zpoždění, omlouvám se. Včera večer se někdo utopil v Long Water.“

Mary jej rukou zarazila: „Přestaň, Herberte. Vždycky se mi snažíš vykládat, co zrovna děláš, a přitom dobře víš, že tyhle záležitosti odmítám poslouchat. Pokud jde o mě, čím dřív si najdeš jinou práci, tím lépe. Jenom dobře, jestli už se nikdy nebudeš muset zabývat mrtvolami.“

„Já vyšetřuju vraždy, mami, a k tomu mrtvoly prostě patří.“

„Už dost! Vraždy znamenají vrahy a vrazi jsou nebezpeční. Nedejbože, aby jednou byla mrtvola z tebe, co bych si pak počala? Ale na to ty nikdy nemyslíš, že ne? Ale, nechme toho. Pojď a dej staré mámě pusu.“

Objala jej o zlomek déle, než mu bylo milé, a pak jej nečekaně prudce odstrčila.

„Dobrý bože!“ zvolala. „Ty páchneš, jako bys byl celý den někde v dole.“

„To asi ta mlha.“

„Hm, zase něco pro moje staré, ubohé plíce.“ Na pokoji se nacházela čtyři další lůžka, všechna momentálně prázdná, ale jinak zjevně používaná – prostěradla na nich byla zmačkaná a polštáře byly zavalené hromadami časopisů. Mary na sobě měla noční košili a župan a seděla u stolu vedle své postele. Na stole byly navršeny tři polštáře, o něž se opírala hrudí. Předloktí jí spočívala na stehnech.

„Nějaké zpropadené dechové cvičení, které musím dělat,“ vysvětlila. „Úplná ztráta času.“

Chropot v krku, když se nadechovala, i okrově žluté nikotinové skvrny na špičkách prstů svědčily o opaku. Mary trpěla zároveň astmatem a zánětem průdušek a tato kombinace jí svírala dýchací cesty a tížila ji na prsou jako kámen. Případy v pokročilém stadiu se dělily do dvou kategorií: namodralí obtloustlíci a narůžovělí dýchaviční vychrtlíci. Mary rozhodně patřila do té druhé.

„Prospělo by ti, kdybys nekouřila,“ prohlásil Herbert. Když člověk s plicní chorobou kouří, buď to nemá v hlavě srovnané, nebo jej už nebaví život. A jeho matka to měla v hlavě v pořádku.

Mary zaplály oči vzdorem. „To jsou žvásty! Kouření mi dělá dobře. Uvolním se a netrpím tolik návaly úzkosti. Návaly úzkosti jsou v mém stavu smrtelné. No ne? Herberte?“

Herbertovi nějakou chvíli trvalo, než mu došlo, že na něj matka mluví. Myšlenkami bloumal kdesi v dáli – přemýšlel nad různými maskami, za kterými se vždy skrývala jediná osoba, ať už to byl Stensness, de Vere Green nebo Kazancev.

„No jistě,“ přisvědčil.

„Správně.“

Dovnitř se přihnala malá, podsaditá sestra. Bylo jí kolem pětačtyřiceti, měřila něco málo přes sto padesát a měla brunátný obličej a ryšavé vlasy, které jí místy šedivěly.

„Tohle je můj syn Herbert,“ představila jej Mary.

„Těší mě,“ řekla sestra. Měla irský přízvuk. „Já jsem Angela.“

„Dělá detektiva na Scotland Yardu,“ dodala Mary. „Móóc důležitá práce, ale příšerná pracovní doba. Skoro vůbec se na mě nepřijde podívat a nikdy si s sebou nikoho nepřivede. Jak se tak asi má s někým seznámit, když pořád dře do úmoru?“

„Zrovna jsem se přece na tebe přišel podívat,“ namítl Herbert.

„To vypadá jako zajímavá práce,“ prohlásila Angela.

Herbert se chystal odpovědět, ale Mary jej předběhla. „Ani se ho na to neptejte, Angelo, je to ztráta času. O svých případech nesmí mluvit. Přísně tajné – psst. Ta psací deska, co máte v ruce, nevěstí nic dobrého.“

Angela deskou zamávala směrem k Mary. „Potraviny, kterých by se měla Mary Smithová vyvarovat,“ přečetla z ní. „Mléčné výrobky, vepřové, salámy, šunka, slanina, rajčata, sladový ocet, červené víno, bílý cukr, čokoláda a kuchyňská sůl.“

„Cože?“ vyjekla Mary zčásti upřímným zděšením z předepsané diety a zčásti radostí nad vidinou dobromyslného handrkování, aby si vymohla úlevy. „Chcete mě nechat vyhladovět k smrti, nebo k smrti unudit? Kvůli tomuhle byla zřízena státní zdravotní péče?“

„Pětkrát denně menší jídlo místo tří větších. Tak se vyhnete tomu hroznému pocitu nadýmání. Dispenze v žaludku vám tlačí na bránici, stlačuje prostor pro plíce a zhoršuje vaši dušnost.“

„Jestli mi hodláte nasadit tu stravu pro králíky, aspoň mi přidělte vlastní pokoj.“ Jako každý šikanér si Mary nárokovala čím dál tím víc, když nikdo příliš neprotestoval, ale zařazovala zpátečku, hned jak narazila na vážnější odpor.

Angela se otočila k Herbertovi. „To říkají všichni, když sem přijdou. Dejte jí den nebo dva a s každým tu bude největší kamarád.“

„Blbost!“ křikla Mary.

„Během osmačtyřiceti hodin tady budete hrát bridž, jako že se Angela jmenuju.“

„Nikdy!“

Herbert jim viděl na očích, jak si obě tohle pošťuchování užívají, a musel se zastydět, protože jím projel krátký pocit závisti. Sestra Angela znala Mary necelých šestatřicet hodin a už s ní navázala žertovný, bezstarostný vztah, v který on sám nemohl nikdy doufat.

Pouto mezi matkou a synem – aspoň mezi touto matkou a tímto synem – bylo na Herberta příliš zašmodrchané, aby se necítil nesvůj. Zbyli s matkou sami dva – otec mu zemřel v Passchendaele, než se Herbert narodil, a sourozence neměl. A tak vířili v nekonečném pas de deux, omezeni odpovědností za druhého a péčí o něj.

Teprve když Herbert nemocnici opustil, uvědomil si, že jeho matka, zaujatá jako vždy sama sebou natolik, že ignorovala všechny ostatní, zapomněla na jeho narozeniny.

Když Herbert odcházel od matky, míval často pocit, že se dusí a potřebuje na vzduch, byť by už byl tak nápadně zimní jako tentokrát, a proto se teď vydal pěšky po mostě London Bridge. Konstatoval, že mlha má alespoň jednu výhodu – dokáže zakrýt méně půvabné londýnské výhledy.

I sedm let po válce byly rozsáhlé úseky města stále v troskách: rozpadlé zdi sesuté do kráterů po bombách, místnosti jakoby zastižené v nedbalkách a mezi budovami temné průrvy, četné brány do pekel. Ze zničených ploch se stala džungle, kde se stromy prohýbaly pod tíhou bortících se domů.

Z mlhy se vynořovaly tváře nažloutlé léty strádání. Hlavní chod pro většinu z nich znamenal kousek mdlého skopového a k tomu dvě rozvařené brambory. Nebylo divu, že se cítil mizerně – nejspíš se tak cítilo celé město.

K soše Petra Pana dorazil o dvacet minut dřív. Chtěl mít k dobru půl hodiny, ale kvůli mlze musel jít pomalu, aby se vyhnul kolizi, kdyby něco nebo někoho viděl na poslední chvíli, a jednou také špatně zabočil a musel se vrátit.

Kazancev se z mlhy zjevil jako přízrak, který tu v jednu chvíli není a za okamžik už ano, jako by ani mezi těmito dvěma momenty neexistovala přechodová fáze. Herbert překvapeně zalapal po dechu: Rus byl větší, než si jej pamatoval.

„Přinesl jste mi sako?“ zeptal se Kazancev.

„Pokud jste mi přinesl odpovědi.“

„Řekněte mi, co byste chtěl vědět, a uvidíme, jestli se to dozvíte ode mě.“

Anglicky umí bezvadně, konstatoval Herbert. Na druhou stranu, agenti MGB navštěvovali moskevskou Školu cizích jazyků, tak proč by ne. Sovětům se dala vyčítat řada věcí, ale amatérismus málokdy.

Herbert z kapsy vytáhl policejní odznak a zamával jím Kazancevovi před nosem. „Nezapomínejte, s kým jednáte,“ varoval jej. „Vrchní inspektor Smith, Scotland Yard. A vy jste mě napadl.“

„Nikoliv, inspektore. To vy jste napadl mě.“

V tom mu Herbert musel dát v duchu za pravdu. „Vy jste ale omámil mého kolegu chloroformem.“

Vtom Kazancev střelil očima Herbertovi přes levé rameno. Inspektor v mžiku pochopil, která bije, a začal jednat: chytil Rusa zezadu kolem krku a v druhé ruce se mu zjevil malý kuchyňský nožík, který si preventivně vzal z domova a nyní jej vytáhl z kapsy.

Ať už je Kazancev zapleten do čehokoliv, musí to být něco důležitého, usoudil Herbert. Sověti si obvykle na takto přímou konfrontaci s policií netroufali.

„Kolik?“ sykl Herbert.

„Tři.“ Kazancev věděl, na co se Herbert ptá: Kolik mužů tam čeká?

„Kde?“

Kazancev hlavou naznačil, že jeden muž se nachází tam, kam předtím pohlédl, druhý směrem od nich na jih, na chodníku mezi místem, kde stáli, a mostem a třetí na opačné straně, od nich na sever směrem k Bayswater Road.

Herbert se Kazanceva natočil směrem k severu. „Jak daleko?“ zeptal se.

„Dvacet, třicet metrů.“

„Běžte,“ přikázal mu Herbert. „Jakmile mineme živý plot po levé straně, zamíříme na trávník. Půjdeme přesně tam, kam určím. A jestli ceknete, máte nůž rázem pod kabátem – ostrý je na to dost.“

Kazancevovi lidé sice nebyli vidět, slyšet však ano. Stačilo by, aby novinář jednou křikl, a okamžitě by přiběhli.

Herbert s Kazancevem se dostali na trávník a zamířili k oblouku na jeho druhé straně. S dostatečnou rezervou obešli Rusova kolegu, který nejspíš stále postával na chodníku a netušil, co se mu děje pár kroků před nosem.

Bez jistoty v podobě kamenné cesty pod nohama a s vědomím, že nebudou u cíle, dokud kamenného povrchu nedosáhnou, pocítil Herbert mírný nával paniky.

Po několika krocích už nedokázal určit, kam se ubírají, a v takové mlze svému orientačnímu smyslu nevěřil ani za mák.

Přinutil se dýchat normálně, aby nepřenášel strach na Kazanceva, a utěšoval se tím, že i kdyby neměli namířeno přímo na Bayswater Road, alespoň se vzdalují Rusovým posilám.

Když urazili možná dvacet metrů, možná čtyři kilometry – to Herbert netušil –, rozhodl se, že odvážnému štěstí přeje a že už udělali dostatečnou okliku.

Nasměroval Kazanceva mírně doprava.

A náhle se ocitli zpátky na chodníku, přímo u Marlborough Gate.

Bylo v tom víc štěstí než rozumu, ale jak říkal Napoleon, generál, který má štěstí, porazí dobrého generála, kdy si vzpomene.

Herbert s Kazancevem prošli bránou na chodník vedoucí po Bayswater Road. Po chvíli přemýšlení si Herbert vzpomněl, že kdysi na místo kousek odsud sledoval jednoho československého disidenta.

Většina lidí si hospody a bary pamatovala kvůli tomu, že uvnitř byla s přáteli. Herbert si je pamatoval, protože představovaly přirozený prostor, kde provozoval ono voyeurství, kterému vzhledem k tomu, že k tomu byl vycvičen a byl za to placen, říkal sledování.

Obrátil se ke Kazancevovi. „Nedal byste si skleničku?“

V hostinci Archery Tavern byla tma a zapáchalo to tam. Tmu zhoršovala mlha a zápach zase přilehlé stáje. Okna byla sice pevně zavřena, aby dovnitř nepronikala venkovní zima a znečištěný vzduch, ale pronikavý odér hnoje a jezdecké výstroje dovnitř stejně prosákl neviditelnými mezírkami ve zdech.

Uvnitř posedávala hrstka pijanů, ale všichni byli příliš opilí, znudění anebo krátkozrací na to, aby dvěma vetřelcům věnovali více než lhostejný pohled.

Kazancev si objednal whisky, Herbert pivo. Barman Herbertovi oznámil cenu a Herbert mu zaplatil.

„Nechte to prosím na mně,“ navrhl Kazancev.

„Taky že jo,“ odpověděl Herbert. „Ty peníze jsou z vaší peněženky.“

Zdálo se, že Kazanceva to z jakéhosi zvláštního důvodu potěšilo.

Našli si stůl v rohu a posadili se. Herbert Kazancevovi poručil, aby si sedl ke zdi, pro případ, kdyby se pokusil upláchnout, ačkoliv to nebylo pravděpodobné. Rus vypadal, že ochotně zůstane na svém místě.

„Určitě vám nemusím vysvětlovat, v jak vážné situaci jste se ocitl,“ spustil Herbert a v duchu se sám divil, jak důležitě jeho slova zní. „Napadení policisty je závažný přečin. Určitě jste psal o tom případu Bentleyho a Craiga, ne? Takže jistě víte, jakou závažnost takovým věcem přisuzujeme.“

„To, co jsem způsobil vašemu kolegovi tím chloroformem – za to se omlouvám. Vzal jsem si ho s sebou pro případ, že by mě někdo vyrušil. Slyšel jsem ho přicházet, přikradl jsem se k němu zpoza rohu a překvapil ho. Než jsem spatřil jeho uniformu, bylo už pozdě – už o sobě nevěděl.“

„A potom jste ho svázal a znovu jste mu nechal dýchnout chloroformu, a potom zas a ještě jednou.“

Kazancev rozpřáhl ruce, uznávaje Herbertův argument. „Ano, ale co jsem měl dělat? Nejhorší je vždycky ta první chyba, všechno ostatní už jenom zhoršuje situaci.“ Odmlčel se. „Je v pořádku? Myslím váš kolega.“

Herbert se pokusil odhadnout, jestli by zafungovalo, kdyby Kazancevovi zahrál na soucitnou strunu, ale po pečlivém zvážení došel k závěru, že ne. „Má zranění na hlavě a pošramocenou sebeúctu, ale jinak bude v pořádku.“

„To rád slyším.“

Zdálo se, že to Kazancev myslí vážně.

Nejjednodušší a možná i nejrozumnější by bylo Kazanceva jednoduše zatknout, ale Herbert chtěl vytěžit víc a předpokládal, že čím neformálněji se bude chovat, tím lépe. Připomene Rusovi, jaké na něj má páky, a pokusí se tak sklidit ovoce.

„Když odhlédneme od toho napadení, mám vaši peněženku a průkaz, bez nichž jste v pěkném průšvihu, zvlášť když někoho nahoře uvědomím o tom, jak jsem se k nim dostal. Jste registrovaný jako zpravodaj, ne jako diplomat, takže nejste pod oficiální ochranou ani mezinárodního práva, ani sovětské vlády. A já mám navíc na krku jednoho mrtvého, který…“

„Mrtvého? Koho?“

Herbert pochyboval, že by Rus takový šok dokázal předstírat. Ať už očekával, že od něj uslyší cokoliv, rozhodně to nebylo tohle.

Pokud však Kazancev přece jen blafuje, pomyslel si Herbert, potom by měl dostat Oseara – vypadal, že jej to upřímně překvapilo.

„Maxe Stensnesse, samozřejmě,“ odpověděl.

„Kdy? Jak?“

Herbert se pomalu začínal vracet do role. „Vždyť to určitě víte stejně dobře jako já.“

„Vy podezíráte mě?“ Kazancev rozložil ruce. „Já jsem přece novinář, ne herec.“

„Jste špion.“

„Opakuju: nejsem herec.“

„Všichni špioni jsou herci.“

„Kdybych o tom něco věděl, tak byste to poznal, to mi věřte.“

„Tak vy jste o tom vážně nevěděl?“ Až příliš pozdě si Herbert uvědomil, jakou právě řekl hloupost. Nikdy nepokládej otázky, na které můžeš dostat jen jedinou odpověď. Akorát tím všichni ztrácí čas. „Tak fajn,“ pokračoval. „Stensness se včera večer utopil v Long Water, kousek od místa, kde jsme dnes měli sraz.“

Kazancev usrkl whisky – pil čistou, bez ledu. Jako každý správný Rus zastával názor, že ředit alkohol je svatokrádež. Potom nepatrně pozdvihl obočí: Pokračujte.

„Včera večer jste se tam se Stensnessem viděl,“ prohlásil Herbert.

Kazancev se na okamžik odmlčel. Nepochybně přemýšlel, kolik toho Herbertovi přiznat a kolik už inspektor ví. Pak zavrtěl hlavou.

„Ne,“ pronesl.

„Ne?“

„Ne. Neviděl.“

„Lžete.“

„Nelžu.“

„Tak proč jste se k němu dnes ráno vloupal?“

„Já jsem se s ním skutečně setkat měl. V půl sedmé u té sochy. Ale neukázal se.“

„Jak dlouho jste se s ním znal?“

„Asi dvě hodiny.“

Dvě hodiny, přemítal Herbert. „Kde jste se s ním seznámil?“

„Na biochemické konferenci.“ Jinak odpovědět nemohl. „Vaše jméno na seznamu delegátu není.“

„Já jsem nebyl delegát. Jsem od tisku.“

„To chcete říct, že Izvestia o té konferenci chtěla napsat reportáž?“

„Izvestija píše reportáže o všem.“

„A jak jste se s ním seznámil?“

„Přišel za mnou a navrhl, abychom se sešli.“

„Pracovně, nebo soukromě?“

„Samozřejmě pracovně. Řekl mi, že pro mě něco má.“

„Ale co to je, vám neřekl?“

„Ne.“

„Ale na té schůzce vám to chtěl dát?“

„Tak to vyznělo, ano.“

„Takže vy jste toho muže dřív neznal, on vám navrhl, abyste se s ním sešel v parku, za mlhy, a vy na to bez námitek přistoupíte?“

„Samozřejmě. Proč ne?“

„Co kdyby to byl podfuk?“

„No a co? Kromě hodiny života jsem přece neměl co ztratit.“

„Odkud jste zjistil, jak se jmenuje?“

„Měl na hrudi jmenovku.“

„A jeho adresu?“

„Každý měl na jmenovce i název své instituce, takže když se neukázal, zavolal jsem dnes ráno na King’s College a vyžádal si adresu jeho bydliště. Potom jsem se tam vypravil.“

„A vloupal se dovnitř.“

„Dveře nebyly zamčené.“

„Dokažte to.“

„Dokažte, že ne.“

Dveře skutečně nebyly vypáčené, to si Herbert pamatoval. Když zámek sám otevřel, ověřil si to. Ale samozřejmě že pokud je Kazancev sovětský agent, taky umí otevírat zámky levou zadní – minimálně standardní domácí zámky. Dokázat ani jedno, ani druhé však nešlo.

„Pořád je to ale vniknutí na cizí pozemek, ať už bylo zamčeno nebo ne.“ Kazancev pokrčil rameny. Herbert pokračoval: „Co jste tam pohledával?“

„Chtěl jsem najít to, o čem Stensness mluvil.“

„To jste vždycky tak důkladný, když něco děláte?“

„Vůbec ne.“

„V tom případě vám Stensness musel nabídnout něco dost lákavého.“

„To ano.“

„A co vám slíbil?“ zeptal se Herbert, přestože odpověď už znal a zároveň se jí obával.

„Řekl mi, že pro mě má něco, co změní svět.“

Herbert Kazanceva zpovídal ještě další hodinu, ale nic z něj nevymáčkl.

Novinářova historka samozřejmě zněla absurdně a všechny instinkty inspektora přirozeně varovaly, že Kazancev je špion, ale při tom, co Herbert věděl, a ještě spíše při tom, co nevěděl, nemohl nijak dokázat, že Rus lže.

Při výslechu se Herbert několikrát cyklicky vracel k týmž otázkám a zkoušel, jestli se Kazancev nepodřekne. Ptal se na věci z různé perspektivy, někdy odbíhal od tématu, jako by dlouhé minuty přemítal, jindy učinil rychlý, překvapivý výpad. Kazancev však pokaždé odpověděl bez zaváhání, stručně a výstižně a především si neodporoval.

Stensness za ním na konferenci zašel a sjednal si schůzku, nejspíš proto, že Kazancevova jmenovka prozrazovala, že pracuje jako reportér Izvestie.

Kazancev k soše dorazil v půl sedmé, jak se domluvili.

Stensness se však neobjevil.

Kazancev většinou na schůzce nečekal více než čtvrt hodiny navíc, a když se do té doby dotyčná osoba nedostavila, odešel, ale tentokrát Stensnessovi kvůli mlze věnoval o pět minut déle. Potom šel pryč.

Dnes ráno zavolal na King’s College, kde mu dali Stensnessovu highgateskou adresu – Angličané na rozdíl od Sovětů, kteří dokonce ani nemají telefonní seznamy, jsou tak důvěřiví –, a tam jej přistihl Herbert.

O korunovaci se inspektor nezmínil. Raději Kazancevovi neprozrazovat, co všechno ví, nebo alespoň jaké má podezření. A co by z toho navíc měl kromě toho, že by to Rus popřel?

Herbert měl pocit, jako by bloudil v labyrintu – že každý vidí, jak se jako blázen motá kolem dokola a nemůže se pořádně hnout z místa.

Před barem Herbert Kazancevovi vrátil peněženku – každý koneckonců potřebuje peníze, i člověk narozený a vychovaný v dělnickém ráji –, ale jeho akreditaci si ponechal, částečně aby si nad ním zachoval převahu a částečně ze zlomyslnosti. Navíc si tak ponechal otevřenou možnost Kazanceva obvinit ze vstupu na cizí pozemek a napadení policisty.

Akreditaci mu vrátí a obvinění jej zprostí, až si Kazancev vzpomene na něco dalšího, co by Herbertovi mohlo pomoci při vyšetřování, vysvětlil mu.

„Kdybych vám mohl pomoct, pane inspektore, věřte tomu, že bych to udělal,“ odpověděl Kazancev.

„Vážně?“

„No jistě. Já Anglii a Angličany upřímně obdivuju – během krátké doby, kterou jsem tu strávil, jsem k vaší zemi přilnul. Londýn mi imponuje svou důstojností a rozmanitostí. Je to kultivované město, které v sobě vždycky skrývá nějaké tajemství. Rád chodím do Marks and Spencer, protože je to levný a demokratický obchod, ne jako ten předražený obchodák Harrods. Třeba se pan Marks ve skutečnosti psal s ‚x‘, ne? Zbožňuju Berry Brothers, což je nejlepší vinotéka v celém Londýně, kde mají nižší ceny než v Moskvě – i nižší obsah vody. Pak taky rád chodím do kina a pozoruju, jak plátno postupně mizí za kouřovou clonou z fajfek, zvlášť při posledním představení, po kterém plukovníci ve výslužbě vyskakují ze sedaček a vyřvávají ‚God save the Queen‘. Všechny tyhle věci prostě miluju. Takže bych vám samozřejmě pomohl. Samozřejmě.“

Herbert neměl dost času na to, aby se zastavil u sebe doma a teprve potom šel k Hanně, a tak zamířil přímo do Soho. Obvykle by stačilo, aby pouze nasedl na centrální linku a svezl se na východ, ale mlha způsobovala pořádný zmatek. Deset minut čekal ve stanici Oxford Circus, aniž by se dozvěděl, co se děje, a pak se rozhodl, že metro vzdá a zbytek cesty dojde pěšky. Když však vyšel ze stanice, namířil si to špatným směrem, a než se nadál, ocitl se na náměstí Piccadilly Circus.

Piccadilly se hemžilo dívkami příliš mladými a krásnými na to, aby šlo o prostitutky, ale prostitutky to skutečně byly. Jejich matky číhaly kdesi za rohem, v potemnělých průchodech. Spíše výhružně než šarmantně kolem dívek kroužily skupinky snědých mužů – pěšáků ve službách maltských bratří Messinů, kteří měli ve West Endu pod palcem prostituci a vládli tvrdou rukou.

V mlze působily i ty nejpestřejší části Londýna bezbarvě. Temnotou na náměstí pouze matně prosvítala záře z ohromných neonových reklamních tabulí, z nichž jako uhlíky žhnula změť obchodních značek: Guiness, Bovril, Vortix Vermouth, Ever-Ready, Swallow Raincoats.

Pod blikajícími světly, jež s nekalými úmysly vábila osamělé a znuděné duše, se mladí homosexuální prostituti dohadovali o ceně s muži usazenými v autech parkujících podél chodníku, jimž stále běžel motor a ještě zhoršoval mlhu. Jeden mladý muž nasedl do vozu značky Paramount 10 Roadster, jiný zrovna zavrtěl hlavou a odkráčel od Citroenu Light 15.

Na náměstí se nacházel policejní telefon – velká modrá budka s elektrickým světlem na střeše. V tomto okamžiku zrovna blikalo, což značilo, že hlídkující policista se má ohlásit své stanici.

Herbert otevřel dveře a vstoupil. Vnitřek byl zařízen spoře, přesně jak očekával: stolička, stůl s telefonem, kartáč a prachovka a elektrická kamínka, která vypadala příliš malá a nevýkonná na to, aby vedle nich musel být umístěn hasicí přístroj.

Telefon byl napojen přímo na místní okrskovou policejní stanici. Herbert zvedl sluchátko, vyčkal na spojení, představil se a požádal, aby jej přepojili na oddělení vražd na Novém Scotland Yardu.

„Oddělení vražd,“ ohlásil se Vealův hlas. „Veale, tady Smith.“

„Zdravím! Prý se teď vyhříváš na výsluní.“ Ve Vealově hlase nebylo ani známky po sarkasmu, jak by tomu bylo u některých jiných. Veal byl z Herbertových kolegů nejveselejší a nejsrdečnější. Působil na lidi uklidňujícím dojmem a ne náhodou to byl právě on, kdo z podezřelých dokázal vymámit informace.

„V tuhle chvíli jo.“

„Tak si to užívej, dokud to tak je. Proč voláš?“ Herbert mu zprostředkoval hlavní body svého rozhovoru s Kazancevem.

„Tyce bude chtít vědět, proč jsi ho nezatkl,“ prohlásil Veal, když Herbert skončil.

„Ještě štěstí, že se nemusím zodpovídat Tullochovi. Ten by ho za napadení dvou policajtů chtěl nechat oběsit, vláčet koňmi a rozčtvrtit.“

Veal se lakonicky uchechtl. „Mimo jiné.“

„Nezatkl jsem ho, protože takhle z něj dostanu víc.“

„Jseš si tím jistý?“

„Jistý si nemůžu být nikdy, ale myslím si to.“

„V tom případě to tak podám Tyceovi.“

„Díky.“

Herbert zavěsil, vyšel z policejní budky, několik vteřin se přesvědčoval, že se tentokrát správně zorientoval, a potom se vydal po Shaftesbury Avenue.

Frith Street, kde bydlela Hanna, se po levé straně vynořila z šera jako další hradba šedi. Dům číslo čtrnáct měl sice zvonky, ale žádné mluvítko. Herbert musel třikrát zazvonit, než zevnitř zaslechl zvuky kroků sestupujících po schodech.

„To je Herbert?“ zeptala se Hanna zpoza dveří.

„Ano.“

Než otevřela dveře, chvíli zápolila se zámky a západkami. „Tak jste to našel,“ usmála se a odhalila přitom zářivě bílé zuby. Nastavila tvář k polibku a vybídla jej: „Pojďte dál.“

Hanna bydlela v nejvyšším patře v malém bytě, který se nyní kvůli početnému osazenstvu zdál ještě menší. Herbert jich napočítal nejméně deset, všichni byli mladí, většinou muži, a hovořili mezi sebou zvláštní, poněkud hrdelní řečí, kterou inspektor nedokázal zařadit, ale domníval se, že bude odněkud z východní Evropy, na což usuzoval z jejich rysů a samozřejmě i z toho, jakým Hanna mluvila přízvukem.

Několik lidí začalo na Hannu hrdelním jazykem pokřikovat. Hostitelka jim stejnou řečí odpovídala – nejspíš jim vysvětlovala, co je Herbert zač, neboť když domluvila, ostatní se k němu otočili a na uvítanou se na něj usmáli.

Vzduch uvnitř byl stejně hustý jako venkovní mlha – směs cigaretového kouře a pronikavých pachů z kuchyně. Herbert pocítil zvláštní kombinaci nesmělosti a úlevy – nesmělosti proto, že do této skupiny očividně nepatřil, a úlevy z toho, že alespoň pro tuto chvíli nezůstane s Hannou o samotě a nebude muset tápat, o čem se s ní bavit.

„Dneska je sabat,“ oznámila mu.

„Vy jste židovka?“

„Ne, já si jenom chtěla v pátek večer zaflámovat.“ Zasmála se, ale nikoliv škodolibě, a po sarkasmu v jejím hlase nebylo za chvíli ani památky. „Jistě že jsem židovka. Vy jste se s žádným židem nikdy předtím nesetkal?“

„Samozřejmě že ano.“ Kde, o tom se šířit nechtěl.

„Tak vidíte. A teď je sabat. Á, tady!“ Hanna otevřela zásuvku, vytáhla dvě svíčky, zasadila je do svícnů, které již stály na stole, a zapálila je. Herberta na okamžik překvapilo, jak je zručná, a potom si uvědomil, že to v domácím prostředí asi není tak složité. Sám by u sebe v bytě pravděpodobně také dokázal většinu věcí najít i se zavázanýma očima.

Otevřel ústa, aby se zeptal, co ty svíčky znamenají, ale Hanna jej s odpovědí předběhla: „Ty se zapalují na začátek sabatu. Při západu slunce, takže jsem to měla udělat už před několika hodinami. Zažíhají se, teprve až na obloze spatříte tři hvězdy, ale prý je hrozná mlha, takže bychom tenhle týden žádný sabat neměli, protože tři hvězdy nejsou vidět. Já tři hvězdy neuvidím nikdy. Ani dvě, ani jednu.“ Znovu se zasmála. Nejspokojenější člověk, jakého Herbert za celý den potkal.

„Vy si ze slepoty děláte legraci?“

Hanna se na něj podívala jako na největšího hlupáka pod sluncem. „No samozřejmě. Dělám, jinak bych z toho zešílela. Být slepý je lepší než zešílet, ne?“

Herbert si vzpomněl na Hanninu zarputilou odhodlanost, kterou toho rána prokázala v řece Long Water – bylo to teprve dnes ráno? Připadalo mu, že ji zná mnohem déle –, a došlo mu, že její žertování o slepotě je pouhá maska. Že se tím sice na jednu stranu upřímně baví, ale maskou zakrývá hluboký vztek bezmocného, bublající těsně pod povrchem. Tomu, že nevidí, se sice možná směje jen proto, aby se nezbláznila, ale smích ještě neznamenal rezignaci. Naopak, ventilovala jím svou zuřivost a rozdmýchávala své odhodlání být nezávislá.

„Měl jste se dneska dobře?“ zeptala se.

„No, znáte to. Tři chlápci mě honili po Highgate, tak jsem se jim schoval na hřbitově, porval jsem se s jedním Rusem a tak. To, co člověk o narozeninách běžně dělá.“

Tohle jí prozradit nechtěl, ale prořekl se.

„Vy máte dneska narozeniny?“

„Ano.“

„Kolik vám je?“

„Pětatřicet.“

„Pětatřicet je hezký věk. Už máte dost zkušeností, a zároveň pořád dost energie.“

O obojím Herbert někdy pochyboval.

Očekával, že se jej Hanna zeptá, jestli nemá o narozeninách nic lepšího na práci, než jít na večeři k cizímu člověku, ale místo toho prostě pravila: „A tohle všechno děláte pro toho mrtvého, jo?“

„Ano.“

Hanna položila ruce na lenoch a s grácií se posadila.

„Jakým jazykem to s těmi lidmi mluvíte?“ zeptal se Herbert, jenž se mezitím také usadil – i když se nemohl zbavit dojmu, že zaujal poněkud méně elegantní pozici než ona.

„Maďarsky.“

Před Herbertem se objevil talíř s jídlem. Inspektor si nevzpomínal, že by někdy jedl něco voňavějšího.

„Vy jste z Maďarska?“

„Ano.“

„Tak to mluvíte hodně dobře anglicky.“

„To si vymýšlíte, ale díky.“

„Nevymýšlím.“

„Mluvím obstojně. Rozumím vám a vy rozumíte mně. Já možná jazyk vnímám víc než ostatní, než lidé, kteří vidí. Soustředím se na slovní zásobu, gramatiku, přízvuk. Ale když mluvím, je to maďarština přeložená do angličtiny, ne angličtina. Rozumíte?“

Herbert přikývl, což Hanna pochopila z toho, že nic neříkal.

„Jestli se chcete vžít do mé situace, můžete si představit, že to je, jako když posloucháte rádio,“ zasmála se. „Taky nevidíte, co se tam děje. Takže když přikývnete nebo zavrtíte hlavou, moc mi to nepomůže.“

„Dobrá,“ přisvědčil Herbert. Věděl, nebo alespoň doufal, že se Hanna nesměje jemu, ale situaci. „Chápu.“

Někdo před ni postavil talíř. Hanna se vůbec nerozpakovala, sklonila k němu hlavu a po celém obvodu jej očichala, aby viděla – nebo spíše věděla –, co kde leží. Ať už talíř naservíroval kdokoliv, přesně věděl, co Hanna potřebuje, uvědomoval si Herbert. Jídlo bylo na talíři uspořádáno jako na ciferníku.

Pohlédl na svůj vlastní talíř. Byly na něm houbové omelety, játra s fíky, indiánská rýže a bramborová kaše, kuře s meruňkami a salát s kapustou a ořechy. Stále platil přídělový systém, takže sehnat to všechno muselo Hanně či jejím maďarským přátelům dát pořádně zabrat.

„Pusťme se do jídla,“ vybídla jej Hanna. „O sabatové večeři může všechno ostatní počkat.“

Na samotném faktu, že pocházela z Maďarska, neviděl Herbert nic až tak pozoruhodného. Británie od války přijímala uprchlíky s otevřenou náručí – Poláky, Čechy, kyperské Řeky a Španěly, kteří sem dorazili, aby unikli perzekuci, nebo ještě něčemu horšímu, a nyní se k nim přidávaly první vlny přistěhovalců z kolonií, kterých se Británie kvapně zbavovala.

Ne každému to samozřejmě bylo po chuti. Zdálo se, že žádný penzion se neobejde bez tabulky na dveřích, na níž se uvádí: Zákaz vstupu černochům a Irům, zákaz vstupu se psy.

Herbert přemýšlel, kolik Hanniných přátel asi během let strávených u Pětky sledoval, vyslýchal či jinak kontroloval. Pětka v průběhu několika uplynulých let vyslechla téměř čtvrt milionu východoevropských uprchlíků, z nichž tři tisíce bylo v případě války se Sovětským svazem určeno k okamžité internaci.

Možná že i někteří z nich pracovali pro vojenskou rozvědku MI6. Ve výzvědných službách bylo veřejným tajemstvím, že Šestka pašuje maďarské disidenty přes hranice do britské zóny v Rakousku a podrobuje je výcviku v rámci přípravy na budoucí povstání proti Sovětskému svazu.

„Už jste někdy jedl maces?“ zeptala se Hanna.

„Ne, nikdy.“

„Tak tady máte.“ Podala Herbertovi kousek něčeho, co vypadalo jako nahrubo uplácaný suchar. „Mně ho dal poprvé ochutnat jeden rabín, když jsem seděla na lavičce v parku. Víte, co jsem se ho zeptala? ‚Kdo tuhle kravinu napsal?‘“

Znovu se ozval její hlasitý a nakažlivý smích. Herbert měl pocit, že kdyby se byť jen zlomek její radosti ze života dal konzervovat, rázem by se vyléčila polovina londýnských neduhů.

Chvíli mu trvalo, než její vtip pochopil, a potom se rozesmál s ní.

Přemítal také, jestli tento druh legrace namířené proti vlastní slepotě slouží kromě toho, čeho si všiml již dříve, jako určitý obranný mechanismus proti nechtěnému soucitu, nebo jestli si tímto způsobem Hanna prověřuje lidi a zjišťuje, jak jsou vnímaví a ohleduplní.

Herbertovi jídlo rychle mizelo z talíře. Připadalo mu úžasné a pustil se do něj s takovou vervou, že nebyl s to sledovat konverzaci kolem sebe. Hanna si naopak vychutnávala každé sousto, nasávala z vidličky jeho vůni, převalovala jej v ústech, a než jej polkla, pořádně jej rozkousala.

„Hanna Mortimerová nezní moc židovsky,“ prohlásil Herbert, když dojedl.

„To není moje rodné jméno. Narodila jsem se jako Hanna Mosesová.“

„A proč jste si ho změnila?“

„Ze stejného důvodu jako každý, kdo si změní jméno – aby tolik nevypadal jako cizinec. A – jak se to řekne? – zvrátil štěstí na svoji stranu, pokud mu to staré jméno přináší smůlu. Židé si jména mění neustále.“

„Vážně?“

„Ano, neustále. Z Ashera se stane Archem, z Davida Davies, z Jacoba Jackson, z Leviho Lewis…“

Herbert přestal poslouchat, neboť musel přemýšlet o tom, co řekla před chvílí – o předurčenosti k neštěstí.

A pak mu došlo – přinejmenším to moc dobře tušil –, kdy Hanna do Británie přijela. A taky proč. A pokud měl pravdu, věděl, čím musela v životě projít.

„Byl jsem v Belsenu,“ pravil.

Britští vojáci dorazili do Belsenu patnáctého dubna 1945. Herbert si toto datum zapamatoval stejně dobře jako své narozeniny. Jestli někdo někdy pochyboval, že bojovat proti nacismu má smysl, pak jej při prvním pohledu na Belsen veškeré pochybnosti přešly.

Očekávali, že už kilometr od tábora uslyší volání: „Spojenci! Spojenci jsou tady!“, ale branami projeli za naprostého ticha. A navíc tempem smutečního průvodu. Neustále museli zastavovat, protože vězni byli tak slabí, že nestačili uhýbat tankům z cesty.

Po dobu pěti dní před tím, než britské jednotky přijely, nebylo v táboře ani trochu jídla ani vody. Zem kolem jednotlivých baráků tvořila téměř souvislá vrstva exkrementů, špíny a mrtvol. Některá těla byla zohavena a z kostí jim bylo serváno maso. Žádná zvířata, která by to mohla udělat, však v táboře nebyla.

Všichni měli tyfus a byli na pokraji smrti hladem, mrtvé a umírající od sebe nešlo rozeznat. Lidé padali jako mouchy a umírali, ještě než se dotkli země, jiní se z posledních sil plazili na slunce, aby tam vypustili duši.

Ty, co měli šanci přežít, britští lékaři označovali na čele červeným křížkem. Že by jim došla červená, však nikdy nehrozilo.

Veškerá Herbertova dosavadní zkušenost s utrpením byla postavena na hlavu. Spolu s ostatními vojáky přežívali dlouhé měsíce na armádních přídělech a potravinách, které našli při německém ústupu. Byli odporně zpocení, trpěli průjmem a čpěl z nich válečný pach. Ale v porovnání s vězni z Belsenu vypadali, jako kdyby byli celou dobu ubytováni v hotelu Ritz.

Jejich khaki uniformy, posbírané a zkombinované z různých mizerně vybavených skladů, se vedle vězeňských hadrů vyjímaly jako královský háv. I přes rozmanité choroby představovali rudolící, dobře živení britští vojáci obraz překypujícího zdraví, neboť nyní proti sobě měli neduživé, na kost vyhublé siluety, které se jich pokoušely dotknout a ohmatávat je, jako by měl příliv vojenských jednotek blahodárný účinek živé vody.

Když voják někam podle rozkazu běžel nebo třeba lezl po žebříku, někdy se znenadání zarazil a nevěděl, kam s očima, protože v doširoka otevřených očích vězňů, které jej sledovaly, se zračilo trpké vědomí toho, že takový pohyb, který byl pro vojáka přirozený a snadný, by vězně zabil stejně jistě jako kulka do spánku.

Jak tohle Herbert věděl? Protože k takovým případům skutečně došlo.

Vojáci vězňům rozdali své příděly – sušené mléko, ovesné vločky, cukr, sůl a masové konzervy – a stovky těch, kteří příděly snědli, během několika hodin zemřely, neboť rozdávané potraviny byly na jejich trávicí soustavu vyhladovělou k smrti příliš výživné.

Jak proboha mohly být ovesné vločky a konzervy příliš výživné?

Počáteční přiznání, že byl v Belsenu, z Herbertových úst vyšlo bezděčně, a když vyprávěl svůj příběh, stahoval se mu žaludek, protože nevěděl, jestli má o této záležitosti vůbec právo hovořit. Že se třeba v nejlepším případě spletl, nebo že i pokud osud své hostitelky odhadl správně, jeho upomínka bude přijata s nevolí. A že jej Hanna požádá, možná zdvořile, možná nepříčetná vzteky, aby odešel, aby táhl pryč, do mlhy a do bytu ještě prázdnějšího a ještě vymrzlejšího než předtím. Neboť předtím neexistovala ani Hanna, ani klábosení jejích přátel – jehož nesrozumitelnost nebyla o nic méně uklidňující –, ani osobitý charakter jejího jídla.

Ve výrazu tváře se jí míhaly nejrůznější reakce a jako mraky proplouvající před siluetou měsíce jí zachmuřovaly obličej. Lehce jí poklesla čelist – Herbert doufal, že spíše překvapením než hrůzou. Jeho vyprávění v ní nenadále rozvířilo nános již upozaděných myšlenek a inspektor teď pozoroval, jak s nimi uvnitř svádí boj a lehounce se jí přitom chvějí líce.

Nakonec se dokázala ovládnout, přimhouřila oči a otočila se k němu.

„V tom případě to chápete,“ pronesla.

Pocházím z Pécse, městečka vzdáleného několik hodin jízdy od Budapešti. Matka byla učitelka, otec pracoval pro Ford. Americké automobily se v Maďarsku před válkou těšily oblibě.

Na jaře roku 1944 přišli Němci a s nimi i jedno nařízení za druhým: nosit žlutou Davidovu hvězdu, dodržovat noční zákaz vycházení, zákaz cestovat. A dále prohledávání domovů, zatýkání, zabírání obchodů a podniků.

A potom nás odvezli do Osvětimi.

Je květen. Vzpomínám si na ostnaté dráty mezi pylony zelenou lepenkovou krytinu na barácích a pruhovaný oděv pro vězně. Všechno, co existovalo předtím, je najednou pryč.

Když myslím na Pécs, připomíná to život na jiné planetě.

Osvětim byla… To vám asi nemusím vykládat. Byla jsem tam do začátku roku 1945. Rudá armáda je téměř před branami, když vtom nás strážní vyženou ven – pochodujeme sněhem, máme omrzliny a jsme vyčerpaní. Lidé přicházejí o prsty na nohou i na rukou, o paže, o nohy. Tanečníci dotancovali, klavíristi dohráli.

Když se zastavíte, tak vás zastřelí. Ty, co nemůžou dál, táhneme s sebou.

Je mi patnáct. Měla bych chodit do školy, za školou se líbat se spolužáky a hádat se s mámou. Místo toho pochoduju sněhem a nic nevidím. Z Osvětimi nás vyšlo dvacet tisíc. Do Wandsbecku, pracovního tábora v Hamburku, dorazila méně než polovina. Do Belsenu to zvládly pouhé dva tisíce.

Belsen, to byla konečná, v každém smyslu. Temná stránka člověka, jeho sadismus a brutalita nikdy nevypluly na povrch tak jako v Belsenu.

Pokouším se slovy zachytit to, co si z toho pamatuju, ale slova, která by tu hrůzu popsala, nebo jenom nastínila, neexistují.

Nejděsivější na tom je, že za tohle už nemůžou Němci. Strážní nemají co na práci, protože Smrt pracuje za ně. Smrt se stará o to, že jsme tak hladoví a tak namačkaní na sebe, že se nemůžeme pohnout, byť na tom závisí naše životy. Smrt hlídá zdi, Smrt si ponechává veškeré jídlo a vodu pro sebe. Smrt dohlíží na to, abychom neměli žádnou práci, žádný řád. Smrt nás nechává živořit na obrovské haldě odpadu.

Do Belsenu jsem dorazila sedmého března, takže jsem tam strávila pět týdnů. Něco tak dlouhého jako těch pět týdnů už do konce života nezažiju, ať už zemřu zítra nebo až v příštím století. Rozdíl byl v tom, že v Osvětimi jsme se něčím zabývali, pracovali jsme, měli jsme důvody, proč něco děláme. V Belsenu jsme jenom existovali. Nic víc.

Jednoho dne jsem se zeptala strážného: „Warum?“

„Proč?“

A on odpověděl: „Hier ist kein warum.“

„Tady žádné proč neexistuje.“

Po prvních několika dnech už na smrt nemyslím. Smrt je všude kolem, tak proč na ni myslet? Bylo by to jako uvažovat nad tím, proč je tráva zelená nebo obloha modrá. Ani už moc nevnímám Němce. Ano, zkrátka to všechno popírám. Stačí, že je člověk naživu. Nenávidím je a tím víc chci přežít – to mi asi pomáhá zůstat naživu.

Funguje to tak, že pokud moc přemýšlíte o tom, co se stane, zblázníte se z toho. Po několika dnech jsem dospěla k rozhodnutí, že od této chvíle budu myslet jen na své vlasy. Na to, kdy si je budu moci umýt, jak si je prstem rozčesávat nebo jak si je stáhnout do copu, aby mi nepadaly do obličeje. Myslím na to, jak nedopustit, aby mě strážní ostříhali dohola, a jak nechytit vši. Vši jsou po celém táboře.

Myslím jen na svoje vlasy, na nic jiného. Plně to zaměstnává mou mysl a uzavírám se tím před realitou. Mám na co se soustředit, o co se starat.

A takto dokážu v Belsenu přežít. A taky proto, že už nic nevidím. Poprvé v životě – a naposledy – jsem vděčná za to, že jsem slepá.

A potom jsme volní. Spojenečtí vojáci nám dají uniformy a rozdávají jídlo ze své kuchyně, pouští nás ve frontě před sebe. Vlakem jezdíme zadarmo, stačí průvodčímu ukázat tetování z tábora. Přespáváme v klášterech a přátelé tvrdí, že tam mají to nejbělejší ložní prádlo, co kdy viděli. Protloukám se Evropou a nakonec na sklonku léta nasedám na loď a dorážím do Anglie.

Ostatní se mezitím roztrousili do malých hloučků. Herbert předpokládal, že to je pro podobné večírky typické – že se konverzace roztříští, jakmile je po jídle, a tedy po společném bodu programu, ale v posledních letech chodil na podobné hostiny tak zřídka, že se v této záležitosti sotva mohl považovat za odborníka. On sám však stejně veškerou svou pozornost upínal k Hanně, takže mu její přátelé nechyběli.

Vrtalo mu hlavou, s kolika dalšími lidmi o tom Hanna hovořila. Moc jich asi nebylo, domníval se. Její rozjasněný obličej prozrazoval, že to pro ni byla jakási katarze, byť třeba malá a dočasná.

„Tak teď to víte,“ dodala.

Herberta ve skutečnosti napadlo, že toho ví dost málo. „O nic víc než vy o mně.“

„Vím, že jste osamělý.“

„Opravdu?“

„Ano. Moc a moc osamělý.“

Bylo to tvrzení, nikoli otázka. Neúprosně upřímné tvrzení, vyřčené bez jakéhokoli odsudku, ale také beze strachu, že se Herbert urazí.

A především bylo pravdivé. Proč by jinak v den svých narozenin šel na večeři k někomu, koho sotva zná, pokud by od samotného rána nevěděl, že se mu do večera nic lepšího nenaskytne?

Herbert měl za to, že by si měl dávat pozor, neboť se dostávali do sfér, které sám neměl probádané, natož aby se o nich bavil s někým jiným. Avšak Hanna jej svým neomylně přesným úsudkem spíše uklidnila než znepokojila. No a co, že se znají jenom pár hodin?

A tak jí všechno, úplně všechno vypověděl.

Ano, je osamělý. Žije v naprostém odloučení od ostatních a zdá se, že samotu nelze ničím překonat. Každý den se rozhlíží kolem sebe a připadá mu, že ostatním stačí ke štěstí i ty nejpovrchnější vztahy.

Nechávají dny plynout, ale nikdy se nebaví o tom, co je opravdu důležité. Vydávají zvuky a považují to za komunikaci, dělají grimasy a myslí si, že toho druhého chápou.

On sám hledá něco víc, něco, při čem se alespoň může vcítit do druhého, dosáhnout empatie a možná se blížit i telepatii – do té míry, že jeho city začnou splývat s city druhé osoby.

Nevyhovuje mu, když ona druhá osoba instinktivně netuší, co Herbert cítí, protože to pak musí vysvětlovat, což nesnáší.

Ale když naopak natrefí na někoho jako Hanna, která mu nejspíš dokáže číst myšlenky, znervózňuje ho to samozřejmě také.

Během doby, kdy Herbert mluvil, se k nim čas od času přiblížil někdo z jejích maďarských přátel, optal se, jestli mají co jíst a pít, a zase se vytratil.

Herbert si všiml, že jeden muž Hanně stiskl rameno, když procházel kolem její židle, jiný se k ní sklonil a zašeptal jí něco, co jí vykouzlilo úsměv na rtech.

Přemýšlel, jestli to jsou nebo byli její milenci, a pocítil v sobě osten žárlivosti. Na druhou stranu však Hanna působila natolik nesvázaným dojmem, že by se nejspíš k jednomu člověku upoutat nenechala.

A tak mluvil dál, ponoukán jejím uvolněným a nestrojeným vystupováním, tím, že mu nemohla hledět do očí, a možná i tím, že předpokládal, že jako cizinka a židovka bude mít trochu odlišné kulturní normy.

Herbert byl jedináček – se vším, co tento nechtěný status obnáší: jistou melancholii a tendenci k uzavřenosti. Když se v dětství nedružil se spolužáky, obviňovali jej, že se jich straní, jenže když se s nimi pokoušel skamarádit, snažil se až moc, a tak se k němu stejně obrátili zády.

Zdálo se, že většina lidí instinktivně vnímá rovnováhu mezi sounáležitostí a soběstačností. Herbert ne. Neustále si připadal jako pilot-začátečník, který chce udržet stálý kurs, a čím víc se o to pokouší, tím méně mu to jde.

Míval jednookého plyšového medvídka, s nímž dlouhé hodiny rozprávěl. Místo skutečných přátel měl imaginární – oddané kamarády, kteří mu byli vzorem.

Dokonce měl fiktivní já, jež bylo ušlechtilejší, chytřejší, oblíbenější, smělejší a mělo další vlastnosti, kterých se jemu tolik nedostávalo. Herbert chtěl tohoto hrdinu napodobovat a kráčet v jeho stopách, neboť jeho vysněné já se vydávalo po cestách, jimž se sám vyhýbal, a vyprávělo mu o tom a on se mu na oplátku svěřoval s tím, co činí sám. Tak spolu sdíleli dobré i zlé, vzrušující i obyčejné.

Fiktivní já žilo tak, jak by Herbert rád žil sám, kdyby měl kuráž – člověk se totiž stává tím, kým chce, nebo ne? Dávalo Herbertovi druhou šanci, fungovalo jako jeho důvěrný přítel, zrcadlový obraz, učitel, strážný anděl, rádce, který mu ukazuje cestu.

Bylo pro něj vším. A nikdy samozřejmě neexistovalo.

Potom Herbert získal stipendium na Cambridge, kde se od začátku až do konce cítil jako podvodník, protože nikam nezapadal. Děckám doma připadal jako moc velký snob, absolventům prestižních soukromých škol v Eton a Harrow zase jako prosťáček.

Studoval s nimi i horník Jimmy Lees. Jednou řekl Burgessovi: „Ty dostaneš jedničku, protože tě život nevyčerpává, kvůli třídním předsudkům zkoušejících, a protože ses sem dostal bez problémů a vůbec se toho tady neděsíš. Mně bohužel nebyla do vínku dána tvoje brilantnost a blažená nevědomost. Já se budu učit desetkrát víc než ty, a dostanu dobrou dvojku.“

A tak se taky stalo, u Herberta i u Jimmyho.

Člověk se mohl angažovat na straně pravdy či brilantnosti, mohl psát eseje či epigramy. Herbert si vybral to první.

Ne. Dělal to první, protože to druhé neuměl. Neměl na výběr.

A potom přišla válka a po ní Belsen. Byly tam s ním spousty vojáků, bezstarostných, kteří dokázali všechny hrůzy hodit za hlavu a dál žít své životy. Herbert měl možná k Belsenu blíže než oni, neboť jeho obraz světa byl už sám o sobě negativní. Belsen tento obraz jen dále zohavil, posunul do černočerných temnot, kterým Herbert musel čelit sám.

S nikým o tom nemohl mluvit. Ten, kdo tam nebyl, by nepochopil, a ten, kdo ano, chtěl prostě zapomenout.

Belsen mu ukázal, že život nepřináší nic než špatné zprávy: pohromy, choroby, chaos, strádání, potupu, odloučení a samozřejmě smrt, které se nedá uniknout ani vyhnout, neboť když už se nemohlo nic pokazit, člověk přesto musel umřít.

Belsen zjitřil to, co již v sobě Herbert nosil, a vše ještě zhoršili Maclean s de Vere Greenem, až již téměř nebyl schopen určit, kde měly věci příčinu a kde následek.

Jak řekla Hanna, v Belsenu jen existovala, nic víc.

Toho se Herbert bál nejvíc: že nebude moci pracovat, být s ostatními lidmi, že ztratí i sám sebe. Za takových okolností by už nic nemělo smysl, ani humor, ani láska, smutek či vztek, o bolesti nemluvě. A určitě nemůže být nic horšího než pocit takové prázdnoty, že se z ní nelze ani vyplakat.

„No jo, nikdo nikdy netvrdil, že život je procházka růžovým sadem. Že je pro vás na každém rohu připravena mísa třešní.“

„To ne, souhlasil Herbert.

„Hrajete na piano?“ zeptala se.

„Trochu.“

„Znáte písničku ‚Život je mísa třešní‘ v pětičtvrtečním taktu?“

„Ta se přece hraje ve čtyřčtvrtečním taktu, ne?“

Hanna nasadila bezchybný dialekt cockney a zanotovala: „Život je / mísa / blbejch / třešní,“ a Herbert proti své vůli vyprskl smíchy.

V reakci na její úryvek se zvedla vlna hlasů. Herbert pochopil, že Hannu žádají, aby jim zahrála na piano. Zprvu protestovala, protože nechtěla Herberta nechat samotného, ale poté co ji ujistil, že je to v pořádku a že si ji na jeden večer pro sebe nárokoval až dost, se už zdráhala jen z legrace a naoko.

Když vstala, všichni zajásali a uvolnili jí cestu k pianu v rohu, kterého si Herbert doposud vůbec nevšiml – obvykle si dispozici místnosti a nábytek zapsal do paměti během pár vteřin.

Jde to se mnou z kopce, pomyslel si Herbert.

Melodie, které Hanna hrála, nikdy neslyšel – podle nadšení, s nímž se ostatní pustili do zpěvu, muselo jít o maďarské lidové písně –, ale to vůbec nevadilo. Hrála výtečně. Určitě by bývala mohla být koncertní klavíristkou, kdyby se pro to rozhodla.

Potápění, kulinářství, hudba – Herbert přemýšlel, jestli je něco, co Hanna neumí.

Poprvé od příchodu sem do Frith Street pohlédl na hodinky a s ohromením zjistil, že už je po půlnoci.

Teď, když kouzlo mezi ním a Hannou pominulo, Herbert se cítil trochu jako spráskaný pes. Nikdy toho o sobě nikomu tolik neprozradil.

Protože se znovu ocitl mimo skupinu a opět ji pozoroval pouze zvenčí, tiše proklouzl dveřmi a zaplul do venkovní mlhy.

Venku panovalo dokonalé, až neuvěřitelné ticho. Klidně by se mezitím mohla udát katastrofa, po které by Herbert zůstal posledním mužem na zemi, a ani by to nepoznal.

Každé město, zejména pokud bylo tak velké jako Londýn, mělo svůj vlastní, osobitý hukot, svůj rytmus, i v těchto brzkých ranních hodinách, protože velkoměsta nikdy nespí.

Tu noc však nebylo slyšet vůbec nic. Ani lidi, ani provoz, ani vzdálený pokřik, ani hučení továren. Mlha zahalila vše, co by Herbert jinak viděl, a utišila vše, co by za normálních okolností slyšel.

Když před sebe natáhl ruku, prsty se mu ztratily z dohledu a Herbert měl dojem, jako by mu mizelo vlastní tělo. I z pouličního osvětlení zbyly jen mdlé uhlíky.

Ještě jeden krok do všeobjímající mlhy a možná jej celého pohltí a vyplivne v jiné časoprostorové dimenzi.

Nevyplivla, samozřejmě že ne. Ale klidně mohla. Během několika vteřin se Herbert ztratil. Z ulice, kde bydlela Hanna, to k sobě domů neměl vůbec daleko – možná kilometr, i když člověk šel delší trasou po Shaftersbury Avenue a Piccadilly –, ale jakmile poprvé zabočil, už neměl ponětí, kde se nachází nebo kam míří.

Každý krok vypadal stejně, protože Herbert nic neviděl: žádné orientační body, žádné ukazatele. Když se zastavil na rohu ulice, aby se zorientoval, nedokázal si již vzpomenout, z jakého směru přišel.

Bylo to jako být zasypán lavinou, kdy je člověk tak dezorientovaný, že neví, co je nahoře a co dole. V podobných případech však lze alespoň využít gravitace – odhrabat si kolem úst trochu místa a sledovat, kam poteče slina. Takovou možnost ale Herbert nyní neměl.

Pokračoval v chůzi, přestože věděl, že situaci nejspíš ještě zhoršuje, ale netušil, co dělat jiného. A navíc nesměl vychladnout.

Zastavit se by znamenalo promrznout a tím by si podepsal ortel smrti. Klidně se mohl nacházet přímo před vlastním vchodem, aniž by to tušil, ale také už mohl být někde na periferii. Kdyby mohl, zastavil by nějakého kolemjdoucího nebo zamával na projíždějící auto, ale nikoho ani nic neviděl. Občas získal dojem, že poznává kousek chodníku či roh ulice, avšak stačil jeden krok a zase byl ztracen.

Obklopoval jej těžko prostupný vzduch. Připadalo mu, že se prodírá hustou, mazlavou kaší nebo možná podivným tuhnoucím lepidlem. Zmocnil se jej strach – nejprve jen lehce hryzal pod bránící, rychle se však změnil v plíživou šelmu, která zachvátila celé tělo.

Uvědomil si, že takhle se člověk cítí, když uklouzne a každou chvíli se udeří o zem, akorát že obvykle tento pocit trvá zlomek vteřiny, zatímco u něj zůstal zmražen do nekonečného utrpení. Jako by očekával, že nastane něco nepředstavitelně hrůzného, ale nikdy mu nebylo dopřáno úlevy, že už to konečně přišlo.

Pokusil se rozběhnout, ale po pár vteřinách mu plíce z té špíny ve vzduchu doslova hořely. Akorát si na vyvráceném obrubníku vyvrtl kotník.

Zastavil se. Bylo pod nulou, ale Herbert byl celý propocený.

V tentýž okamžik k němu mlhou pronikl něžný hlas jeho dnešní hostitelky Hanny, který jej k sobě zpěvavě lákal jako Siréna námořníka.

Herbert užasl, jak si s ním jeho představivost zahrává. Potom si s leknutím uvědomil, že hlas sílí. Blížila se k němu. Ne, to on kráčel k ní.

A najednou stála před ním, u vlastních domovních dveří. Podala mu ruku a na rtech se jí mihl úsměv. „Já věděla, že se vrátíte,“ pravila.

Herbert nevědomě chodil ve velkém kruhu. To lidé dělají, když se ztratí, vysvětlila mu Hanna. Má to něco společného se setrvačností a instinktem, který člověku velí vrátit se na původní místo. Když její maďarští přátelé odcházeli – tak přece tady nebydlí –, řekli jí, jak je mlha hustá, a tak počkala, až se Herbert vrátí.

„Ale jak jste věděla, že jsem to já?“ zajímalo Herberta.

„Podle vašeho pachu. A vašich kroků.“

„Mého pachu? Já nejsem zvíře.“

„Každý je cítit jinak.“

„Já tedy kvůli těm chemikáliím ve vzduchu nic necítím a rozhodně jsem nic neslyšel. Musíte mít úžasně vyvinuté smysly.“

„Vůbec ne, akorát je nejspíš používám víc než vy. Nevidomí prý lépe slyší, ale to je jenom pověra. O nevidomých koluje spousta pověr.“

„Jaké ještě?“

„Stovky. Tak třeba… Á, už vím. Že nevidomí mají čistší duši. Nevidomost z nás dělá svaté.“ Hanna se zasmála. „To je naprostý výmysl.“

Našla pro Herberta přikrývky a polštář a uložila jej na pohovku. Když odešla do své ložnice, nechala pootevřené dveře. Než však Herbert vydedukoval, co tím myslela (a zda tím vůbec něco myslela), zaslechl nezaměnitelný zvuk toho, jak se Hanna ukládá ke spánku: zašustilo ložní prádlo, jak se uvelebovala, pár hlasitějších výdechů a potom už protáhlý, uvolněný rytmus pomalého dýchání.

Hanna usnula během několika minut. Herbert nedokázal usnout několik hodin.

6. PROSINCE 1952

SOBOTA

Když se Herbert vzbudil, již hrálo rádio. Na okamžik v něm vyvolalo pocit, že je u sebe doma. Když se rozpomněl, kde strávil noc, mírně jej to vyvedlo z míry, ale pohled na Hannu, jak vaří kávu, veškeré pocity nepatřičnosti ihned rozptýlil. I v tento prozaický, každodenní okamžik, kdy měla rozcuchané vlasy a rukávy županu vyhrnuté, neboť zrovna umývala nádobí z předchozího večera, byla tak krásná, až Herberta téměř děsila.

Dlouho ji pozoroval. Ustal jen proto, že už by se dále cítil nesvůj.

Hlasatel oznámil, že v Londýně byly zrušeny všechny fotbalové zápasy. Upraven musel být i samotný program BBC, neboť umělci a moderátoři se nemohli dostat do studia.

Lodní přeprava po Temži stála již druhý den. V přístavech nečinně leželo čtvrt milionu tun nákladu a majitelé platili hodiny navíc za údržbu, platy a ušlý výdělek.

Provoz přerušila rovněž letiště v Heathrow, Northoltu a Bovingtonu.

Vlaky přijížděly se zpožděním, které u těch z jihovýchodu činilo až dvě hodiny.

„Vyspal jste se dobře?“ zeptala se Hanna a podala Herbertovi šálek kávy.

„Ano,“ zalhal. Na rtech ucítil jemné šimrání, jak se z hrníčku kouřilo. Připadal si hloupě, cítil jakési postkoitální rozpaky. O to více, že samozřejmě k žádnému koitu nedošlo. Jak se člověk chová, když se vzbudí v bytě cizí ženy, o jejíž existenci neměl ještě před čtyřiadvaceti hodinami ani ponětí?

„Mohl bych se prosím vás vykoupat?“ zeptal se. Zdálo se mu, že se mu mlha předchozí večer zaryla pod kůži. Když se vysmrkal, z nosu mu vyšel černý hlen.

„No ovšem. Jen mi dejte minutku.“

Dveře nechala otevřené a začala si čistit zuby. Zubní pastu položila opatrně na rovnou část umyvadla, aby se neskutálela. Potom si levým ukazováčkem přímo nad prostředek horního rtu nanesla rtěnku. Stejným prstem si rozčísla vlasy až k temeni. Začala už u kořene nosu, aby věděla, kde je střed.

To vše provedla rychle a s dokonalou přesností.

„Koupelna je vaše,“ prohodila.

Teprve ve vaně, která se už napouštěla směsí vařící a ledové vody řinoucí se Herbertovi k nohám ze dvou kohoutků, zjistil, že nemůže najít mýdlo.

Vylezl ze sprchy a porozhlédl se po něm na umyvadle a potom i v přihrádkách. Žádné však nenašel.

Ovázal si kolem pasu ručník – nabyl jakéhosi nejasného dojmu, že by se přece jen nehodilo vypochodovat z koupelny nahý – a otevřel dveře.

Hanna v pokoji nebyla.

Herbert spatřil, jak pečlivě má uspořádaný šatník – některé zásuvky měla označeny Braillovým písmem, jiným z kliky visely vyšívané smyčky, aby poznala, jaký druh prádla je uvnitř uložen.

Našel ji, jak sedí na bobku u krbu, začerněnýma rukama v něm přehrabuje kousky uhlí a jemně je urovnává na hromádku, zároveň ale dostatečně rychle, aby se o stále ještě sálající uhlíky nespálila.

„Nemůžu najít mýdlo,“ promluvil Herbert. Hanna odpověděla až po chvíli váhání. „Není divu. Žádné nemám.“

Kdyby měl trochu více času se pořádně probudit, asi by jej tón jejího hlasu varoval. Jenže bylo brzy ráno a Herbertovi to ještě příliš nezapalovalo. „Proč ne?“

Hanna se k Herbertovi oněměle otočila a věnovala mu pohled, v němž se zračilo nejhlubší zoufalství. Neodpověděla mu – chyběla jí slova. Ve své mateřštině i každém jiném jazyce.

Herbert se z jejího bytu vypakoval, jak nejrychleji mohl. Každou vteřinu, kterou mu zabralo kvapné a nemotorné zapínání kalhot či uvazování kravaty, se proklínal za svou netaktnost a hloupost.

Jednou neuváženou větou zcela jistě pokazil celé to zvláštní pouto, které se mezi nimi předchozího večera vytvořilo. Byl by rád, aby ty hodiny strávené s Hannou nikdy neskončily – jako taková malá časová bublina mimo veškeré plynutí.

Takhle z ní zbyl spíše prasklý balónek.

Bylo čtvrt na osm a i takto časně v sobotu ráno a v mlze, která neměla daleko do hrachové polévky, překypovalo Soho životem.

Na rohu Frith Street se dvě staré paní probíraly mléčnými výrobky dovezenými z Walesu, jakýsi Francouz si v pekárně Madame Valerie kupoval croissanty a schylovalo se k okamžiku, kdy otevřou i prodejny pornografické literatury a jako obvykle začnou zákazníkům balit koupené výtisky do obyčejného hnědého papíru. V Café Torino na rohu ulic Dean Street a Old Compton Street na sebe nad hustou černou kávou pokřikovali Italové a v rybárně na Brewer Street se na kvádrech ledu chladily středomořské olihně a sardinky.

Herbertovi se zdálo, jako by zde znovu ožil duch Londýna během válečného bombardování. Londýňané se něčím tak všedním, jako je mlha, nenechali rozladit. Herbert na okamžik pocítil nezřízenou hrdost, že se může počítat mezi obyvatele tohoto města, které dokázal v podstatě zároveň zbožňovat i nenávidět.

Cestu domů našel zčásti se štěstím, zčásti popaměti. U domovních dveří narazil na Stellu.

„Tulák se nám vrací, co?“ zasmála se.

„Řídil jsem se tvojí radou, Stello,“ odpověděl.

„Vážně? Tak to ti chválím.“ Poklepala jej po rameni a Herbert z jejího dechu ucítil nasládlý odér kvasícího alhokolu. „Je to něco, s čím by ses mi chtěl svěřit?“

„Možná později.“

Posměšně se zašklebila, ale legraci si dělala jen napůl. „Ty tetičce Stelle něco tajíš?“

„Vůbec ne, akorát že se nestalo nic tak zásadního, aby bylo o čem vyprávět.“

Znělo to nepřesvědčivě, ale možná právě proto uvěřila, že Herbert mluví pravdu. „Tak to ti gratuluju, Herberte,“ uchichtla se chraplavě. „Dobrou noc, já padám do postele.“

Uvažoval, jestli tu na něj čekala. Pokud ano, určitě ne s nejčistšími úmysly, to bylo jasné. Stella rozhodně neměla srdce ze zlata a Herbert ji měl tím víc rád. Na to, aby byla svatá, až příliš častokrát zakusila život z té stinné stránky, a proto měla jednoduchý cíl: vytěžit ze své situace maximum a přitom si uchovat špetku důstojnosti.

Doma si Herbert připravil koupel, dostatečně důkladnou, aby z něj smyla nejen smog, ale i všechno negativní, co se na člověka během rána může nabalit. Některé věci se zprvu zdají horší, než vypadají, ale čím více Herbert přemýšlel o tom, jak mimořádně a nečekaně probíhal předchozí večer, tím horší se mu dnešní pád zdál.

Hanna pro něj udělala první poslední: našla Stensnessův kabát, dala mu najíst, nechala ho, aby se jí svěřil. A on jí to oplatí tím trapasem s mýdlem a připomene jí nejtemnější období života.

A přitom v Belsenu na vlastní oči viděl, co se ve vyhlazovacích táborech vyrábělo – stínítka, knižní vazby i ty prozaičtější věci.

Výborně, Herberte, jsi fakt génius.

Když vylezl z vany, utřel se a oblékl se, zavolal na Scotland Yard. Tentokrát telefon zvedl Connolly.

„To je ale příšernej den, co, Smithi?“ prohodil, když se Herbert představil. „Říkám si, jestli ta mlha není něco jako hněv boží.“

„Nemám tam nějaké vzkazy?“ zeptal se Herbert, spíše aby jej přerušil, protože Connolly by byl v mžiku schopen zabřednout do melancholického rozjímání. Na zaměstnance oddělení vražd byl až příliš hloubavý typ.

Popravdě řečeno, Herbert v Connollym do značné míry spatřoval kus sebe sama.

„Něco od Tyce,“ odpověděl Connolly. „Včera večer se ti pokoušel dovolat domů, ale nebyls tam.“

„Nebyl, to je pravda,“ přisvědčil Herbert a vyhnul se nevyslovené otázce. „Co chtěl?“

„Vydrž.“ Herbert uslyšel šustění, jak se Connolly prohraboval papíry. „Tady to máme. Prý jestli z toho Rusa do dnešního večera nic nekápne, máš ho zatknout. To je rozkaz.“

„Ještě něco?“

„Ne. Ale myslí to vážně.“

„To věřím.“

Herbert zavěsil, a protože mu případ pořád ležel v hlavě – a kdy vlastně ne, kromě času, který strávil s Hannou –, vytáhl článek z Times o korunovaci a znovu se zadumal nad tím, co by mohla znamenat ona rukou napsaná šifra.

XXX CCD GVD RCC DPA XXX CDK S.

Dosud se ji snažil vyluštit jako rébus, kde se na každou odpověď přijde určitým překroucením jazyka, kde jde o důmyslné slovní hříčky.

Ale co když nemá tato šifra nic nebo skoro nic společného s angličtinou?

Podíval se na ni znovu, aniž by se do ní za každou cenu snažil naroubovat nějaká slova. Pořád nic.

Uvědomil si, že pokaždé uvízne na tom, že je šifra rozdělena do třípísmenných úseků. Rozhodl se, že mezi nimi vynechá pauzy. XXXCCDGVDRCCDPAXXXCDKS.

Příliš mnoho X za sebou. Vytvářela zdání, že je zpráva jaksi přeházená.

Spíše aby nenechal mozek zahálet, než že by tím sledoval nějaký záměr, zkusil Herbert celý úsek otočit. SKDCXXXAPDCCRDVGDCCXXX. A najednou se mu rozsvítilo.

Alespoň tedy zčásti – u čtyř písmen na konci. RDVG. Richard de Vere Green.

Takové seskupení písmen zkrátka nemohla být náhoda. A když už tam byl Richard de Vere Green, mohl tam být také AK, Alexandr Kazancev.

Žádné AK tam nebylo. Zato SK ano.

Rusové si vždycky zkracují jména, uvažoval Herbert. Devět z deseti lidí oslovují přátelé zdrobnělinou jména. Jaká že je zkrácená verze jména Alexandr?

Saša.

SK: Saša Kazancev.

Nyní už si Herbert dosadil vlastní mezery: SKDCXXX. APDCC. RDVGDCCXXX.

Na gymnáziu se Herbertovi dostalo klasického vzdělání, a tak neměl problém poznat, co znamenají řady písmen za iniciálami. Byly to římské číslice.

SK, 630. AP, 700. RDVG, 730.

Herbert si vzpomněl, že na šest třicet večer si Kazancev naplánoval schůzku se Stensnessem. Byl tedy prvním ze tří. Po něm následoval AP, ať už to byl kdokoliv, ten přišel na řadu v sedm a jako poslední de Vere Green v sedm třicet.

De Vere Green Herbertovi tvrdil, že si se Stensnessem žádnou schůzku nesjednal. Znamenalo to tedy, že lhal – tady byl důkaz, stálo to tu černé na bílém.

Bylo jasné, že vše bylo domluveno předem. Mezi chvílí, kdy Stensness opustil konferenci, a okamžikem, kdy zamířil do Kensington Gardens, nemohl mít čas vrátit se domů, což znamenalo, že tuto šifru mohl umístit do splachovací nádrže nejpozději ve čtvrtek ráno, než odešel z domova na konferenci, což zase svědčilo o tom, že už schůzky do té doby musel mít sjednané – v tom případě Kazancev lhal, že se s ním seznámil až na konferenci –, nebo přinejmenším že věděl, že se s třemi dotyčnými na konferenci setká a bude si tam s nimi moci schůzky domluvit.

To znamenalo, že onen AP musel být nejspíš na konferenci přítomen také.

Herbert rozevřel seznam delegátů a rychle jej prolétl. AP v něm byl skutečně uveden: Ambrose Papworth, velvyslanectví Spojených států amerických.

Anebo přesněji řečeno – jak Herbert věděl z dob svého působení u Pětky – nejvyšší důstojník CIA, oficiálně vystupující jako zaměstnanec ambasády.

Papworth měl opálený, zakulacený obličej, z něhož čišela energie, chrpově modré oči, blonďaté vlasy, a když promluvil, oslňoval zářivě bílými zuby. Kdyby Herbert nevěděl, jak se situace ve skutečnosti má, dal by ruku do ohně za to, že Papworth není v Londýně dlouho. Jenže Papworth zde pobýval již tři nebo čtyři roky, tím si byl Herbert jist.

„Vy jste byl někde pryč?“

„V Kalifornii,“ odpověděl Papworth s úsměvem, který sám o sobě o půvabech „Zlatého státu“ vypovídal mnohé.

Vedl Herberta chodbami velvyslanectví, které sídlilo v elegantním domě na severní straně náměstí Grosvenor Square, a kovové podkůvky na Papworthových podrážkách na mramorové podlaze hlasitě cvakaly. Žádné obyčejné boty, všiml si Herbert, nýbrž vkusné, vzorně vycíděné lakýrky. Nejlepší na trhu. Papworth byl očividně jedním z těch cizinců, kteří se v určitém smyslu rádi chovají britštěji než samotní Britové.

„Vy Britové teda umíte přijít s pořádnou mlhou,“ prohodil Papworth. „Tady už přestává legrace. Ráno jsem málem nenašel cestu do práce, takže máte asi docela kliku, že jste mě tu zastihl. Obvykle tu o víkendech není ani noha. Proto sem tak rád chodím – přes týden tu je zatraceně těsno. Už se nemůžu dočkat, až se přestěhujeme.“

Herbert si vzpomněl, že nové ambasádě byla vyčleněna rozsáhlá plocha na západní straně náměstí – nová budova měla být mnohokrát větší než ta stávající a nepochybně stejně tak ošklivá jako rozměrná.

Papworth jej uvedl do obývacího pokoje, zařízeného koženými pohovkami, kde v několika krbech hořel oheň. „Můžu někomu říct, aby vám něco nabídl? Kávu? Čaj?“

Herbert zavrtěl hlavou. „Ne, díky.“

Rief někomu, aby vám něco nabídl, řekl Papworth; nenabídl se sám, jak by to učinila většina lidí, byť nápoj místo nich donesl někdo podřízený.

Když předtím Herbert odcházel z domova, zavolal mu Elkington, jenž někoho na Novém Scotland Yardu přesvědčil, aby mu prozradil Herbertovo telefonní číslo. Nyní se dožadoval toho, aby se mohl podílet na tom, co bude dnes Herbert podnikat.

Herbert to odmítl. Zklamání v Elkingtonově hlase jej nečekaně hluboce zasáhlo, ale věděl, že dělá správně. Při pátrání se dostával na čím dál tenčí led a to poslední, co potřeboval, je dávat ještě pozor na někoho dalšího. Elkington sice protestoval, ale Herbert mu zavěsil.

Nyní ale Herbert seděl na kožené pohovce na velvyslanectví. Papworth rozložil ruce – gesto člověka, který chce ukázat, že nemá co skrývat, pomyslel si Herbert. „Tak se do mě pusťte.“

„Ve čtvrtek se v Long Water utopil muž jménem Max Stensness.“

Papworth svraštil obočí. „Max Stensness?“ A potom ještě jednou, jako by jméno převaloval na jazyku: „Max Stens-ness?“

Po chvíli připojil: „No jasně, už si vzpomínám. Seznámil jsem se s ním na konferenci. Bylo to – vy jste mluvil o čtvrtku? Jo, tak ve čtvrtek to bylo.“

No konečně, blesklo Herbertovi hlavou. Konečně někdo, kdo otevřeně přizná, kde byl a s kým se setkal. Kdo nedělá blbýho.

„To je hrůza,“ dodal.

„Ta konference, o které jste se zmínil – to je ta biochemická konference ve Festivalovém paláci?“

„Přesně tak.“

„Co jste tam dělal?“

„Dohlížel na profesora Paulinga.“

Herbertovi chvíli trvalo, než si to jméno dokázal zařadit. L. C. Pauling z přední strany letáku, který mu dala Rosalind. „Na toho čestného předsedu?“

„A na ústředního přednášejícího. Až na to, že se svým příspěvkem nakonec nevystoupil. Večer předtím snědl něco zkaženého a následující den a půl mu bylo mizerně. Nejspíš nějaká boží odplata za jeho levičácké sklony.“

Jako spousta věcí vyřčených napůl v žertu i poslední věta na Papwortha prozradila více, než by si asi přál.

„Vám se Paulingovy politické názory nezamlouvají?“ zeptal se Herbert.

Papworth si povzdechl. „Herberte, já vám to řeknu na rovinu. Když říkám, že jsem tu od toho, abych dohlížel na profesora Paulinga, tak je to mírný eufemismus. Spíš je to taková péče o dítě: hlídám ho, starám se, aby se do něčeho nezamotal nebo aby nepřitahoval nežádoucí pozornost. Proto jsem musel odcestovat do Kalifornie – abych ho tam vyzvedl. Působí jako profesor na Kalifornské technice, neboli na Kalifornském technologickém institutu. A až to tady skončí, zase ho dovezu až domů. Víte o něm něco?“

„Moc ne.“

„Fajn. Jako člověk je ohromně milý, i když trochu neohrabaný – roztržitý vědec, který si staví vzdušné zámky, ale to je asi na tomhle poli běžné. Vědec je to vynikající. Vynikající. Naprosto soustředěný na svůj obor. Jednou mu ukázali fotku překrásné ženy, úplně nahé, jak stojí na velikém balvanu uprostřed prudké horské bystřiny. Pauling na snímek několik vteřin upřeně hleděl a potom vykřikl: ‚Čedič!“‚

Herbert musel vypadat nezúčastněně, protože Papworth v sobě zadusil nutkání se rozesmát. „Čedič,“ zopakoval. „Ta žena stála na čedičovém kameni, ale nikdo jiný si toho nevšiml, protože… No to je jedno. Pauling získal téměř všechna existující ocenění s výjimkou Nobelovy ceny. Před několika lety dostal od armády a námořnictva Medaili za zásluhy – nejvyšší vojenské ocenění udělované civilistům – za své úspěchy v oblasti výbušnin, za měřič kyslíku a za to, že vynalezl syntetickou krevní plazmu.“

„Zdá se, že toho o něm spoustu víte.“

„Spoustu toho o něm vědět je součástí mé práce. Takže – Pauling byl zázračné dítě, oblíbenec establishmentu. Potom se ale vřelé vztahy začaly ochlazovat. Pauling se pustil do kritiky jaderného zbrojního programu a to u člověka, jako je on, žádný obyčejný Franta, může mít nějakou váhu. Tenhle člověk tvrdí, že úplně sám přišel na to, jaké množství plutonia musí obsahovat atomová bomba, a že k tomu dospěl bez jakýchkoliv interních informací. Já si osobně myslím, že to je kravina, ale to není podstatné. Lidi mu zkrátka začnou naslouchat. A když Pauling za něco Washington peskuje, tak si lidi brzo začnou pokládat různé otázky, včetně té, která se nejvíc nabízí.“

„Jestli to náhodou není sympatizant?“

„Správně. A tak se ho zeptají – Jste nebo byl jste někdy členem komunistické strany? – a Pauling odmítne odpovědět s tím, že zastává názor, že žádný občan by neměl mít povinnost prozrazovat své politické přesvědčení. Podle mě se té otázce vyhnul, a ať o tom pátý dodatek říká cokoliv, všichni víme, co to znamená. V tomto roce každopádně zažádal o pas, ale na základě Mcčarranova zákona byla jeho žádost zamítnuta. Znáte Mcčarranův zákon?“

Nejenže jej Herbert znal, dokonce si jeho znění pamatoval slovo od slova. Další pozůstatek jeho působení v Leconfield House. „Má omezovat zahraniční cesty všech Američanů s podezřelými politickými sklony, aby v zahraničí nemohli vyzrazovat nějaká tajemství nepřátelským agentům.“

„Přesně tak. Takže kolem celé věci vypukl tenhle obrovský povyk a celá řada lidí se postavila na Paulingovu stranu. Podporu mu vyjádřil i sám Einstein. Skončilo to tím, že Paulingo vi vystavili dočasný pas, který platí jen na určitý druh cest do zahraničí. A jednou z nich je i tahle.“

„A pokoušeli se ho kontaktovat nějací nepřátelští agenti?“

Papworth pokrčil rameny. „Když člověk začne být moc paranoidní, tak je vidí na každém rohu.“

„Vy o někom konkrétním víte?“

„O nikom, u koho bych si byl jistý, že jde o agenta, ale kdybych si jistý byl, tak to asi nebude dobrý agent, co? Volá mi jeden chlápek, reportér z nějakých ruských novin, jmenují se Izvestija nebo tak nějak,“ Herbertovi zabušilo srdce až v krku, ale nedal na sobě nic znát, „a neustále žádá o rozhovor s Paulingem. Já sice svobodu projevu jako každý jiný uznávám, ale ne když jde o ty zatracené komanče, chápete? Je to zločinný systém, příteli, a já udělám cokoliv, co jim zabrání, aby se jim Amerika dostala do spárů. Pomohl jsem dopadnout Rosenbergovy a udělal bych to znovu. Kdykoliv. S nacisty jsme bojovali až do úplného konce, ale komunisti představují úplně stejné nebezpečí, to vám říkám.“ Papworth se zhluboka nadechl a rozpačitě se usmál. „Nezlobte se, nechal jsem se prostě unést. Mé ženě se v očích okamžitě objeví skelný pohled, kdykoliv o tom začnu. Kde jsme to skončili?“

„Vy a Stensness – jak jste se dali do řeči?“

„Znáte to, na začátku bylo takové to společenské tlachání.“

„Po konferenci jste se s ním ještě viděl?“

„Ne.“

„A měl jste?“

„To ano.“

Papworth odpověděl okamžitě a bez zaváhání. Člověk, který dokáže neuvěřitelně dobře kalkulovat, napadlo Herberta. Anebo prostě nemá co skrývat.

Papworth Herbertovi věnoval spiklenecký úsměv, v němž se zračilo tiché přiznání: věděl, že Herbert ví, nebo alespoň dokáže odhadnout, kdo skutečně je. Zaměstnávat špiony na velvyslanectví a poskytovat jim krytí byla známá taktika. Podezírat každého zaměstnance ambasády ze špionáže znamenalo nebýt nikdy příliš daleko od pravdy.

„Můžete mi říct kdy a kde?“

„U sochy Petra Pana v sedm večer.“

„A Stensness se neobjevil?“

„Ne.“

„Jak dlouho jste čekal?“

„Čtvrt hodiny.“

Stejně jako Kazancev, pomyslel si Herbert. Nebo alespoň stejně dlouho, jako je Kazancev obyčejně ochoten na někoho čekat. Špioni jsou po celém světě stejní. Když člověk dorazí pozdě, už jsou pryč.

„To jste na něj moc dlouho nečekal, zvlášť v té mlze.“

Papworth pokrčil rameny. „V té zimě bylo čtvrt hodiny ažaž. A navíc tam, odkud pocházím, je dochvilnost známkou profesionality.“

„Víte, co vám chtěl nabídnout?“

„Moc netuším.“

„Ale naznačil aspoň něco?“

„To ano.“

„Něco, co změní svět?“

Papworth se usmál. „Předpokládám, že mi asi neřeknete, odkud tohle víte?“

Stensness to vyzkoušel na Američana, Brita a Rusa – pokaždé stejná návnada. Amatér, který jednal s profesionály, a jeden z nich ho musel zavraždit.

„Jak dlouho jste Stensnesse znal?“

Papworth pokrčil rameny. „Asi tak rok.“

Herbert zaútočil: „Ale právě jste mi řekl, že jste se s ním seznámil teprve na konferenci.“

„Taky že ano. Ale – omlouvám se, špatně jsem se vyjádřil. Znal jsem ho, ale ne osobně. Jenom jsem o něm věděl.“

„Jak to?“

Papworth se usmál. „Znáte to – anglo-americké vztahy. Sdílení informací.“ Krátce se zamračil. „To…, říkal jste, že se jmenujete Herbert Smith, viďte?“

Herbert přikývl. Věděl, kam Papworth směřuje.

„Ten, co pracoval pro Pětku?“ zeptal se Papworth. Herbertovo mlčení si vyložil jako souhlas, opřel se o opěradlo a hvízdl. „No panejo, s váma jsem se chtěl vždycky setkat.“

Nebylo se mu co divit, uvažoval Herbert. Burgess a Maclean oba strávili nějakou dobu ve Washingtonu a CIA pořád ještě nikoli bezdůvodně zajímalo, jaká americká tajemství přesně vynesli do Moskvy. A zda se ve whitehallském vládním sadu neurodila jen samá červivá jablka.

Mimořádné anglo-americké vztahy už od té doby nikdy nebyly tak mimořádné.

K britské výzvědné službě Američané zaujímali dva různé postoje: V rámci toho oficiálního byli Britové považováni za nejprozíravější, nejzkušenější a nejúspěšnější špiony v historii, z čehož vyplývalo, že transatlantické spojenectví se musí pečlivě pěstovat.

Potom tu ale byl i neoficiální postoj, přisuzující Britům pověst povýšeneckých snobů, kteří si nezaslouží nic jiného než opovržení, jež sami dávají najevo druhým.

Anebo možná fungovala kombinace obojího: Vztah s Brity je jednou z našich největších výhod. Hlavně těm parchantům neříkejte nic důležitého.

Herbert věděl, že CIA hraje vysokou hru.

Předchozí měsíc zaznamenal v amerických volbách drtivé vítězství Eisenhower a příští měsíc měl být uveden do úřadu. V ten okamžik pro něj vyvstane otázka, které na začátku funkčního období bude muset čelit každý budoucí americký prezident: řídí on CIA, nebo řídí CIA jeho?

Za uplynulé čtyři roky vzrostl počet zahraničních stanovišť CIA sedmkrát, počet jejích zaměstnanců desetkrát a rozpočet sedmnáctkrát. A že by měli chuť zpomalit, to se příliš nedalo čekat.

„Zpřístupnila vám Pětka mé svědectví v rámci vyšetřování Macleana?“ zeptal se Herbert.

„Samozřejmě.“ Papworthův hlas zněl uraženě, jako kdyby jej pouhá domněnka, že by při svém postavení neměl mít přístup do všech oblastí, na smrt urazila.

„V tom případě víte, že mě podrazili.“

„Měl jste ho sledovat, ale ztratil jste ho. Z mého pohledu je to úplně jasné.“

„To na mě hodil de Vere Green.“

Papworth se ušklíbl. „S Richardem se vídáme už dlouho.“

Herbert si byl vědom toho, že se konverzace od Stensnessovy vraždy stočila jinam, ale nechával jí volný průběh, protože měl přesto pocit, že postupuje vpřed, byť to nemuselo být tak patrné. „Jak dlouho?“

„Šest let. Od Los Alamos.“

„Kontrašpionáž?“

„Uhádl jste.“

To dává smysl, uvažoval Herbert. V Los Alamos, ve vysokých horách Nového Mexika, se uskutečnil projekt Manhattan – vývoj atomové bomby. Šlo o společný anglo-americký podnik, možná vůbec nejutajenější akci, jaká byla v takto velkém měřítku uskutečněna, a proto se kolem něj točilo téměř tolik špionů jako vědců. De Vere Green a zjevně i Papworth patřili k těm, kdo měli za úkol zajistit, aby si žádné jaderné tajemství nenašlo cestičku do Moskvy.

„A potom?“

„Po válce ve Washingtonu a poblíž něj, potom jsem se v osmačtyřicátém přestěhoval sem do Londýna a na Richarda jsem znovu narazil, když jsme před pár lety vyslýchali Fuchse. (Klaus Fuchs (1911-1988), jaderný fyzik německého původu, usvědčený ze špionáže pro SSSR. V USA se podílel na vývoji atomové bomby a v roce 1944 o tom veškeré podstatné informace poskytl Moskvě, a rozhodujícím způsobem tak přispěl k sestrojení první sovětské atomové bomby. Za to byl v Británii odsouzen na čtrnáct let vězení. Dožil zapomenut v bývalé NDR. (Pozn. překl.)) A minulý rok jsme začali spolupracovat ve smíšeném výboru. Šéfové jsou paranoidní, že do Moskvy pořád proudí další tajemství, takže…“

„Jaká tajemství?“

„Vědecká. MGB nedávno zvýšila rozpočet linie X a…“

„Linie X?“

„Tak se v MGB neoficiálně říká direktoriátu T pro vědu a techniku.“

„A co jste zjistili?“

„To vám nemůžu prozradit.“ Tváří se, jako že mu je to opravdu líto, pomyslel si Herbert. Bratrstvo špionů. Špioni jsou jako každý jiný. Radši jsou mezi svými.

„Proč ne?“

„Protože to podléhá utajení.“

„Může to mít význam pro vyšetřování.“

„Věřte mi – nemůže.“ De Vere Green tvrdil v podstatě to samé, vzpomněl si Herbert. „Poslouchejte, Herbie,“ Herbert polkl jízlivou poznámku, že Herbie mu nikdo říkat nebude, že žádný Herbie pro nikoho není, „jsme přece správní chlapi, ne? Jsme na stejné lodi. Já se vám tu všemožně snažím pomoct, ale nemůžu vám zpřístupnit záznamy jen proto, že by se tam náhodou mohlo najít něco, co by vám pomohlo. Klidně se mě ptejte, na co chcete, a já vám řeknu všechno, co vím.“

To je fér, musel uznat Herbert. A víc ani nemůže čekat. Bez ohledu na Burgesse a Macleana mu Papworth pomohl víc než kdy de Vere Green. Možná že za tím stojí ta americká oddanost svobodě informací.

„Co o Stensnessovi víte?“

„Že občas donášel Pětce.“

„Donášel co?“

„Informace o své práci. Co taky jiného?“. O tom, že Stensness pravidelně podával zprávy o komunistické straně, Papworth očividně nevěděl. „Pamatujete si jaké informace?“

„Z krystalografie – o rentgenových paprscích a tak. Omlouvám se, jestli to zní moc vágně, ale každý den se mi toho dostane na stůl tolik, že všechno kromě toho nejdůležitějšího pouštím z hlavy – což vám určitě napovídá, že přinášel dost nezajímavé záležitosti.“

„Tak proč jste ho využívali i dál?“

„Na to se zeptejte Pětky. Byl jejich želízkem v ohni, ne naším. Předpokládám ale, že měli úplně standardní důvody: nikdy nevíte, kdy v někom objevíte zlatý důl, a lepší moc informací než málo.“

„Byl Stensness podezřelý, že vyzrazuje nějaká tajemství Moskvě?“

„Pokud vím, tak ne. Ale možná měl.“

„Proč myslíte?“

„Na té konferenci si se mnou sjednal schůzku. A předpokládám, že jsem nebyl jediný. Jak jinak byste věděl, co mi řekl, kdyby se neobrátil i na někoho jiného a vy jste s oním člověkem nemluvil? Ať tak nebo tak, byl to vědec. A zabili ho. To už si dáte dohromady, ne?“

To už si skutečně dohromady dám, pomyslel si Herbert.

O své schůzce se Stensnessem, ze které nakonec nic nebylo, mu de Vere Green lhal. Nyní se přinejmenším zdálo, že je možné, že lhal i o tom, co mu Stensness podle něj chtěl nabídnout.

Kazancev ani Papworth nepochybovali o tom, že se v určitém smyslu jedná o vědecký materiál. Pokud měli pravdu, představovala ta mapka korunovačního průvodu buď falešnou stopu, šifru, nebo to byl Herbertův omyl, protože se příliš snažil vidět souvislosti tam, kde žádné neexistují. A protože Herbertovi de Vere Green ve snaze svést jej ze stopy navykládal o teroristickém komplotu a podobné báchorky.

Herbert přemýšlel, na co se ještě Papwortha zeptá, ale vtom se ozvalo zaklepání na dveře a dovnitř vešli dva muži. Oběma bylo přes čtyřicet.

První měl vysoké čelo a linie vlasů mu na pravé straně temene rychle ustupovala, jako kdyby ohořela.

Druhý měl hlavu jako kočka – na spáncích se mu rozšiřovala. Linie vlasů se mu uprostřed čela sbíhala do špičky a tmavohnědé vlasy nosil ulízané dozadu. Jeho obočí tvarem připomínalo dvě malé stříšky. Herbert si všiml, že muž má na levém uchu mateřské znaménko – plochou skvrnku na chrupavce – a trojúhelníkovou štěrbinu mezi předními horními zuby.

Papworth vstal a zareagoval jako pravý americký hostitel z východního pobřeží: „Linusi! Zrovna jsme o vás mluvili,“ prohlásil bodře. Potom dva muže představil: ten s vysokým čelem byl Linus Pauling, člověk s kočičí hlavou Fritz Fischer, Paulingův kolega z Kalifornské techniky.

„Policie?“ zeptal se Pauling, když Papworth vysvětlil, co je Herbert zač.

„Čistě rutinní záležitost,“ chlácholil jej Papworth. „Samozřejmě se hrdě hlásíme k tomu, že udržujeme dobré vztahy s místními představiteli zákona.“

Pauling mírně šilhal – pravé oko se mu stáčelo ke straně. Obrátil se na Herberta: „Máte nádherné město. Alespoň tu část, kterou jsem z něj viděl, než přišla ta mlha.“

„Díky. Na jak dlouho jste přijeli?“

Jako muž odkázaný na vrtochy přírody Pauling výmluvně pokrčil rameny. „To je ve hvězdách.“

„Takhle vypadá správná odpověď vědce!“ zahlaholil Papworth.

„Domů jsme,“ Pauling ukázal na Fischera, „já a tady kolega měli letět dnes ráno, ale všechny lety z Londýna byly samozřejmě zrušeny a společnosti Pan Am a Trans World odstavily letadla. Takže až poletíme, tak poletíme.“

„A do té doby se jim snažím starat o zábavu,“ doplnil Papworth. „Zrovna vyrážíme podívat se na Tower. Ukážu jim, kde skončí, když se dostanou do konfliktu s londýnskou policií,“ zasmál se Papworth. „A na večer máme lístky na Past na myši.“

„To je ta nová hra od Agathy Christie? Slyšel jsem, že je dobrá,“ podotkl Herbert.

„Já taky. A slibuju, že vám neprozradím, kdo je vrah.“

Herbert se zasmál. „Pokud ovšem představení nezruší, jako v téhle mlze snad všechno ostatní. No nic, musím běžet. Moc jste mi pomohl.“

„Rádo se stalo.“ Papworth Herbertovi sevřel ruku v obou dlaních a potřásl mu jí. „Vážně. Kvůli tomu, co děláme, bychom přece neměli zapomínat na základní lidskou slušnost, ne?“

Vrátný v Leconfield House Herberta pozdravil jako starého známého. Herbert si uvědomoval, že se není čemu divit, protože za posledních čtyřiadvacet hodin sem zavítal už potřetí. Ještě párkrát a vrátí mu starou průkazku.

De Vere Green tu podle vrátného nebyl. Herbert zrovna uvažoval, jak se nejlépe dostat do nějaké té venkovské haciendy, kde de Vere Green Green určitě tráví volné chvíle, když vrátný dodal: „Myslím, že šel na nějaký pohřeb.“

Herbert požádal o schůzku s Patricií a ta se jako obvykle osvědčila coby zdroj všech informací.

„Na jaký že pohřeb? No toho chudáka, co se včera večer utopil.“

„Cože?“

Herbert popadl Patriciin telefon a vytočil číslo oddělení vražd. „Tyce.“

„Tady Smith. Co se to sakra děje? Max Stensness má pohřeb a mně se nic neřekne?“

„Já sám jsem to zjistil teprve před hodinou. Kdybych věděl, kde jste, zavolám vám.“

„Kdo to povolil?“

„Scott.“

„Scott?“

„Starej Stensness požádal pár lidí o laskavost, na jiné trochu zatlačil…, vždyť víte, jak to chodí, Smithi.“

Herbert si povzdychl. Věděl to až příliš dobře.

„Nelíbí se mi to o nic víc než vám, ale jsou v tom staré známosti ze školy. Podívejte, jestli to bude fakt potřeba, můžeme ho později nechat exhumovat.“

„A to mě má jako utěšit?“

„Na mně si to nevylejvejte, Smithi, já v tom prsty nemám.“

„Já vím, já vím, omlouvám se.“ Herbert se na okamžik zamyslel. „Nevíte náhodou, kde se ten pohřeb koná?“

„Highgate Cemetery.“ Kde jinde.

Herbert se postavil na kraj hřbitova a zpovzdálí přihlížel. Role pozorovatele mu nečekaně seděla, jako když si člověk obleče starý oblíbený kabát, který mu přesně padne v ramenou.

U hrobu se tísnily asi dvě desítky lidí, zahalených v oblacích páry, která jim stoupala od úst, a zabraných do smutečního obřadu. De Vere Green stál přímo uprostřed, jako by ve Stensnessově životě hrál nějakou zásadní úlohu. Možná že ano, přemýšlel Herbert, ale zároveň se na sebe zlobil za nedostatek shovívavosti, neboť to nevypadalo, že by ve skupince bylo příliš lidí Stensnessova věku, příliš těch, kdo by vypadali jako jeho kamarádi.

Herberta napadlo, jaká společnost se asi sejde na jeho pohřbu.

Pomalu očima přejížděl od jednoho smutečního hosta k druhému. Přítomen byl samozřejmě sir James, který jednou rukou objímal lady Clarissu. Vypadala skutečně tak špatně, jak sir James Herbertovi vylíčil – propadlé, ptačí rysy, známka smrtelné nemoci.

Max byl jedináček, takže na pohřbu nebyli ani žádní sourozenci.

Herbert zahlédl Wilkinse a Rosalind, které černá barva dodala majestátní přísnost. Vedle nich stály další osoby, o nichž Herbert usoudil, že jsou to jejich vědečtí kolegové. První byl muž s výrazně vystouplou čelistí, ostře řezanými rysy a bystrýma očima, v nichž se zračila nevšední inteligence. Další měl na hlavě rozčepýřené chomáčky vlasů a vypoulené oči, kterýma své okolí podroboval nelítostnému zkoumavému pohledu jako radar. Vypadal, jako by se oblékal narychlo a navíc ještě poslepu, protože na sebe navlékl jakousi směsici, jejíž jednotlivé kusy k sobě nepasovaly, a tkaničky tahal za sebou po zemi.

S výjimkou Rosalind tvořili vědeckou skupinku pouze muži. Jak si Herbert všiml, měly v sobě jejich pohledy, které občas své kolegyni úkosem věnovali, i za těchto okolností náznak nedůvěry vůči ní. Na ženě, která si vybere tak náročnou oblast vědeckého výzkumu, vyžadující absolutní oddanost oboru, jim prostě něco nesedělo. U muže byla oddanost známkou „nábožného“ nadšení, ochoty nezištně zasvětit život vyššímu smyslu, zatímco u ženy zaváněla selháním – neschopností vdát se, plodit potomstvo, nechat se jednoznačně zaškatulkovat.

Kromě Marie Curie si Herbert nemohl vzpomenout na jedinou další vědkyni. Předpokládal, že by tak dopadla většina lidí. Zdálo se, že věda je tak mužský obor, a to v tom nejbritštějším slova smyslu: nejen maskulinní, ale dokonce vyhrazený jen určitému druhu mužů – z vyšší střední třídy a okruhu absolventů jedné ze starších provinčních univerzit.

Krátký obřad skončil a Stensnessova rakev byla trhavými pohyby spuštěna do země.

Sir James musí mít velké slovo, přemítal Herbert. Nejenže nechá tělo odebrat policii, aniž by o tom věděl vyšetřovatel, ale dokonce sežene místo na hrob na hřbitově v Highgate.

Ucelená skupinka se roztrhala a pozůstalí se začali trousit pryč. Ladně mezi nimi proplouval De Vere Green: tu prohodil pár slov s vytáhlou, umouněnou kreaturou s vypoulenýma očima, tu položil ruku na rameno muži, jehož Herbert považoval za Stensnessova otce, tu políbil matku soustrastně na tvář – to bylo zdaleka nejlidštější a nejlidumilnější gesto, které Herbert u de Vere Greena zažil.

Když vyčerpal okruh lidí, které by mohl utěšovat, zůstal na okamžik zcela osamocen. A vtom si otřel slzu, která mu skanula po tváři.

Herberta nešokovala ta slza, ale výraz, který po ní následoval: výraz naprosto zlomeného člověka, jemuž se zhroutil svět a neví, jak dál. De Vere Green odhalil pravou tvář.

Herbert byl u toho a všechno pochopil. Všechno.

Smuteční hosté se ubírali k nedalekému baru, kde se konala pohřební hostina. Herbert srovnal krok s de Vere Greenem.

„Upřímně řečeno, pohřební hostiny mi připadají dost falešně sentimentální,“ promluvil Herbert.

„Musím říct, že se přikláním ke stejnému názoru.“

„Nepůjdeme někam jinam?“

De Vere Greena Herbertova zdánlivá starostlivost očividně překvapila, ale podezřelá mu nebyla, což samo o sobě ukazovalo, jak hluboce jej Stensnessova smrt zasáhla, neboť de Vere Green jinak podezříval i ty, u nichž si kupoval noviny nebo nechával naleštit boty.

„Jestli chcete,“ odpověděl.

Kráčeli zpět Waterlow Parkem a přes všechno, co de Vere Green Herbertovi způsobil, inspektora prudce zahryzalo svědomí za to, že na něj udeřil v okamžiku, kdy je tak zničený.

Ale neodradilo jej to. Nedělal to ze msty, ale zkrátka proto, že potřeboval odpovědi. Pragmatická stránka jeho povahy mu říkala, že teď je k tomu stejně vhodná doba jako kdykoliv jindy, a nejspíš ještě lepší.

„Jak dlouho jste s Maxem byli milenci?“ zeptal se.

Jako starý rutinér se z toho De Vere Green snažil vylhat. Co to je za nápad? Přišel snad Herbert o rozum? To vás takhle dostane smrt každého konfidenta? Všichni moji konfidenti jsou naživu, Max ne. Ne, tím to není. Herbert moc dobře ví, co viděl. Ne, Herbert se plete.

Ale ne, neplete. A ještě něco: ať Stensness de Vere Greenovi nabídl cokoliv, nabídl to také Washingtonu a Moskvě. To není možné.

Ambrose Papworth, Saša Kazancev – Herbert s oběma mluvil. Jestli jsou do toho zapleteni i oni, patří ten případ rozhodně Pětce.

Možná ano, ale dnes je sobota a při tom, jak Pětka funguje, se až do pondělí nic nezmění. A do té doby se může stát cokoliv. De Vere Green za jediný víkend dokázal ztratit Burgesse a Macleana, kdo ví, o co přijde tentokrát?

To je trapné, můj milý. A trochu pod vaši úroveň, abych řekl pravdu.

Všechno začalo dávat smysl: proto de Vere Green tolik zastával teorii o korunovaci – mohl by tak převzít kontrolu nad vyšetřováním a skutečnost, že v celé té motanici sám figuruje, tím pádem zamést pod koberec.

Prý je to směšné. Ale už to netvrdí zdaleka tak sebejistě.

Udělají to takhle: buď de Vere Green Herbertovi řekne pravdu, a v tom případě mu Herbert zaručuje, že pokud to jen bude v jeho silách, ušetří jej negativních důsledků, nebo bude de Vere Green nadále zatloukat, ale potom k němu Herbert bude přistupovat stejně jako ke každému jinému vyšetřovanému, možná ještě přísněji, a až na něj něco zjistí – pokud na něj něco zjistí –, nebude s ním mít slitování.

Pět minut na rozmyšlenou?

Ale jistě.

„Vy jste byl vždycky dobrý špeh, Herberte,“ konstatoval de Vere Green. „Vždycky jste všechno prohlédl.“

U většiny lidí doznání přicházelo ve čtyřech fázích: nejprve váhavě, potom se objevily první nesmělé záchvěvy odvahy, následoval neovladatelný proud přiznání, který se nakonec ztenčil v pouhý pramínek, až úplně vyschl a dostavila se jen psychická únava.

Na to však byl de Vere Green příliš velký profesionál. Svůj příběh Herbertovi odvykládal srozumitelně a rozvážně, mluvil plynule a vyrovnaným hlasem, jako by na okamžik, kdy se svého břemene bude moci zbavit, dlouho čekal. Třeba ano.

Ve Waterlow Parku sice žádná dřevěná zpovědnice s kovovou mřížkou či šeptem rozprávějící kněz nebyli, ale ke zpovědi místo posloužilo více než dobře.

Stensness de Vere Greena fascinoval od prvního okamžiku, kdy se seznámili, samozřejmě že ano. Se svými blondatými vlasy, které si každou chvíli musel shrnovat z čela, a hladkou pletí, která jako by svědčila o tom, že se v plné kráse už zrodil a veškeré životní peripetie jej minuly, v sobě Stensness nosil něco z Ganymeda, krásného mladíka, jehož si oblíbil sám Zeus.

To bylo před rokem a půl – ano, přibližně v době, kdy došlo k té záležitosti s Burgessem a Macleanem. Stensness a de Vere Green se seznámili na nějakém příšerně nudném oficiálním banketu. De Vere Green to na něj občas zkoušel: pomoz své zemi, prozraď nám pár informací z oboru, bude za to slušné kapesné, něco v tomhle smyslu.

Stensness jej však razantně odbyl. O vládě a zemi vůbec neměl valného mínění a skutečně se angažovat byl ochoten jedině na poli vědy.

Idealista. Mladý, naivní, horkokrevný – a pro de Vere Greena naprosto neodolatelný.

De Vere Green Stensnessovi na kus papírku načmáral své telefonní číslo a požádal jej, ať mu zavolá, kdyby změnil názor. To nehrozí, podotkl Stensness, ale číslo si pro všechny případy zastrčil do kapsy. De Vere Green viděl, že jestli má Stensnesse něco zlákat, potom to bude tajnost celé záležitosti.

Několik měsíců de Vere Green dumal nad tím, jestli se Stensness ozve. Dumal, toužil, čekal – jako láskou soužený teenager. Věděl, že nejvíce ze všeho by si přál získat nějakou záminku, proč se se Stensnessem znovu vidět.

Z měsíců se stal rok a de Vere Green na Stensnesse více méně zapomněl. Ani osamělému starému mládenci nemůže zamilovanost vydržet věčně, pokud ji nic nedrží při životě.

Herbert si uvědomil, že o de Vere Greenovi dosud uvažoval jako o zvláštně asexuální bytosti, která nejspíš každý večer spokojeně vysedává ve svém oblíbeném podniku na St. James‘ Street ve společnosti mužů, kteří se stejně jako on o svém duševním rozpoložení nešíří, a stejně jako je ani jeho milostné strasti a svízele netrápí. Očividně se spletl.

A potom se o několik měsíců později Stensness zčistajasna ozval.

Chtěl se setkat. A co víc: chtěl přijmout de Vere Greenovu nabídku.

Nebo spíše nabídky, když se to tak vezme: tu vyřčenou i tu nevyřčenou.

Toho večera se z nich stali milenci.

Tak poblouzněný, aby se ani nezajímal, proč Stensness najednou obrátil, však de Vere Green nebyl. Stensness mu vysvětlil, že byl v létě v Moskvě – ověřit si tuto informaci de Vere Greenovi netrvalo ani minutu – na nějakém výměnném kulturním programu.

Herbert věděl, o co při podobných aktivitách jde: byly to nesmyslné návštěvy, kdy každý spatřil jen to, co jeho hostitelé chtěli, nic víc a nic míň.

Stensness však prohlásil, že toho viděl dost na to, aby si uvědomil, že Sovětský svaz není jen to, co o sobě hlásá, a není nic horšího, než když idealista přijde o svůj vzor. Členství v Komunistické straně Velké Británie se nevzdal, ale jen proto, aby mohl předávat informace de Vere Greenovi. K tomu občas přidal nějaký ten drobný vědecký objev, který považoval za zajímavý nebo užitečný.

Vídali se přibližně jednou týdně, vždy utajeně, vždy v de Vere Greenově staromládeneckém bytě. De Vere Green Stensnessovi nabídl, aby se k němu přistěhoval – formálně a pro klid ostatních jako podnájemník –, ale Stensness odmítl. Chtěl si zachovat svůj vlastní život. Tomu de Vere Green rozuměl a Stensnesse si za to vážil, neznamenalo to ale, že by se mu to líbilo.

Tak takový je de Vere Green pod tou svou maskou, uvědomil si Herbert. Stárnoucí muž, který je až po uši zamilovaný do pohledného mladíka, ale ví, že jej nikdy nebude mít pro sebe.

Stensnesse hrozně přitahovalo de Vere Greenovo povolání, mělo pro něj kouzlo. Jak de Vere Greenovi došlo už dávno předtím, celá záležitost byla pro mladíka pouhou hrou, v níž se to hemží šiframi a skrytými významy, a nadšení by z něj vyprchalo mnohem rychleji, než by se de Vere Green stačil nabažit Stensnesse a jeho elánu.

Stensness byl v jeho životě to jediné, o čem se nikomu nešířil, pravil de Vere Green. Nic o něm není v záznamech, nic o něm neví ani Američané.

Takže Herbert se setkal s Papworthem? Správný chlap, ten Papworth, učiněná dobrota. Ale když už má de Vere Green někomu líbat pozadí, byl by rád, kdyby měl alespoň na výběr a nenutil ho k tomu diktát mezinárodní politiky.

A co Stensnessovi rodiče? zajímalo Herberta.

Dobrá otázka. Pokud je de Vere Greenovi známo, sir James o Maxových sympatiích ke komunistům věděl, ale bral to jako přechodnou fázi.

Stejně jako homosexualitu?

No jistě. Jak jinak taky k tomu mohl přistupovat? Vždyť by se jinak musel vyrovnat s možností, že jeho syn skončí jako Burgess a Maclean, ti zatracení šarlatáni, jak je sám označil.

A lady Clarissa?

Ta neměla o ničem ani ponětí. Sir James si vše nechával pro sebe. V očích lady Clarissy Max zůstal bez poskvrnky a bez jediné chyby, jak své syny vnímají všechny matky.

Proti tomu se Herbert mohl ohradit, kdyby chtěl. A co Maxovo donášení? O tom věděli?

Ani v nejmenším.

Je si jist?

Naprosto.

Dobrá, takže zpátky k tématu: konference a schůzka.

Když v té mrazivé mlze de Vere Green dorazil k Long Water, spatřil u břehu na hladině tělo svého milence. Už nejevilo známky života. Kdyby tam de Vere Greena někdo spatřil, hrozilo by mu, že se bude muset z mnoha věcí zodpovídat, jak po stránce profesní, tak soukromé, a tomu se chtěl raději vyhnout.

A co tedy mohl dělat jiného než to, co opravdu učinil: vrátil se domů, otupěle a v šoku civěl celou noc do zdi, druhý den ráno šel do práce, jako by se nic nestalo, a když se v Leconfield House o několik hodin později objevil Herbert, předstíral coby zkušený herec, že o ničem neví.

Ukázat světu to, co chce vidět, nebylo nijak složité. De Vere Green by tu masku byl schopen nosit v podstatě donekonečna. Kdyby věděl, že jej Herbert tam na hřbitově sleduje, nikdy by se ani na vteřinu nepřestal ovládat.

Ne. Těžké to bylo, teprve když za sebou večer zabouchl dveře a zůstal sám ve svém zatuchlém bytě, v jeho zdech polepených tmavočervenými tapetami a ověšených reprodukcemi s loveckými výjevy, v místnostech, kde se neozýval dětský smích a hádky ani dobře míněné hubování manželky – většina těch všedních, ale úžasných věcí, které zažívá obyčejný muž, který nemá co skrývat.

V ulicích města lidé – běžní občané, kteří brali ohled i na druhé – naváděli motoristy signálními světly. Spokojení byli jen obchodníci, kteří prodávali baterky. Za tenký, asi deseticentimetrový váleček pochybné kvality, zřejmě plechový, si účtovali pět šilinků.

„To je krádež za bílého dne,“ protestoval jakýsi muž, zrovna když Herbert kráčel kolem.

„Milej pane, copak máme dneska bílej den?“ nedal se prodavač.

Herbert pocítil nezměrný smutek. Konečně de Vere Greena dostal na kolena, konečně se štěstí zvrátilo na jeho stranu.

Představoval si, že to pro něj bude okamžik dokonalého, zdrcujícího vítězství. Teď, když ta chvíle nastala, se cítil úplně opačně. De Vere Green mu připadal jako čaroděj ze země Oz: za velikášským zevnějškem se skrýval člověk, kterému se bez lásky skýtala jen perspektiva nezměrné, všeobjímající prázdnoty. Na to, aby taková vyhlídka Herberta neděsila, v ní viděl až příliš mnoho z vlastního osudu.

Dávej si pozor na to, co si přeješ, nabádala jej dříve Stella a Herbert tehdy pohotově dodal: Může se to splnit.

De Vere Greenovo odhalení však mělo samozřejmě praktické výhody. Tou hlavní bylo, že jej teď Herbert měl v hrsti.

Bez ohledu na to, že de Vere Greenovi slíbil, že jej ušetří, věděl moc dobře, že pánem situace zůstává on. Pokud de Vere Green někdy v budoucnu nebude spolupracovat, může mu Herbert pohrozit, že jej prozradí. Musí být opatrný, aby to s podobnými pohrůžkami nepřehnal a neztratily účinnost, ale stejně dobře musí být připraven takovou výhrůžku splnit, pokud má fungovat, a zároveň vše správně vybalancovat a odhalení s rozvahou načasovat, protože jakmile k němu dojde, ztratí pochopitelně nad de Vere Greenem veškerou převahu.

Rozvaha a balancování na hraně, to byl Herbertův život.

Pokud mohl Herbert v té mlze soudit, redakce Izvestie – na adrese, již mu ochotně prozradil Kazancevův novinářský průkaz, který měl inspektor pořád k dispozici – sídlila v sešlé budově bývalých stájí v ošumělé části města za nádražím Victoria Station.

Takže žádné ústraní. Herbert byl oklamán.

Kazancev jej přivítal s lehkým úsměvem na tváři. Konečky knírů se mu mírně kroutily.

„Dobrý den, pane inspektore,“ pozdravil. „Říkal jsem si, kdy asi přijdete. Jak se máte?“

„Dobře, díky. A vy?“

„Za moc to nestojí.“

Herbertovi se líbilo, jak si Rusové vykládali otázku doslova, nikoliv jako zdvořilostní společenskou frázi. Na rozdíl od Britů – nesmím reptat, nesmím reptat, i když to s člověkem jde od desíti k pěti, musí se předstírat, že tomu tak není – a Američanů – mám se dobře, protože Američan je rozhodnutý, že mu zdraví musí sloužit lépe než ostatním – v tom bylo cosi neotřele upřímného.

Musel si připomenout, proč sem přišel.

„Vy jste mi posledně neřekl všechno na rovinu,“ řekl. Kazancev pokrčil rameny, jako by chtěl říci: A co jste čekali Tohle vyjednávání je stejně spíš takové smlouvání na trhu, a mělo by se proto k němu jako k takovému přistupovat. „Tentokrát mi řeknete pravdu, nebo vás odsud hned v pondělí ráno nechám vypakovat.“

„Už jste jedl?“ zeptal se Kazancev.

Otázka přišla tak nečekaně, že Herbert bezděčně odpověděl. „Teď když o tom mluvíte, tak si uvědomuju, že ne.“

„Já taky ne. A v té zimě je třeba tělu dodávat živiny.“

Zapadli do špeluňky na hlavní třídě, která se táhla od nádraží k mostu Vauxhall Bridge, a objednali si dvakrát anglickou snídani. Kazancev si k ní dal čaj, Herbert kávu.

Bylo již po obědě, ale snídaně měli celý den. V té mlze navíc člověk naprosto ztrácel ponětí o čase, takže se zdálo, že dávat si snídani odpoledne není vůbec nic zvláštního.

Herbert si sedl ke stolu u okna, aby měl na očích všechny, co přicházejí a odcházejí. Spionskou minulost už mu nikdo nemohl odpárat.

„Než začneme, inspektore,“ spustil Kazancev, „potřeboval bych, abyste mi něco vysvětlil – je to ta největší záhada, se kterou jsem se v téhle zemi setkal.“

„Pokusím se.“

„Nemůžu to zaboha pochopit. Jak je možné, že anglická tráva, přestože po ní dupou a válí se po ní celé davy, je vždycky tak svěže zelená? U nás v Rusku je šlapat na trávu přísně zakázáno, a tráva tam pořádně nevzroste a je samé bláto.“

Herbert se proti své vůli musel zasmát.

Blesklo mu hlavou, že za jiných okolností by možná s Kazancevem byli přátelé.

„Vím, s kým se Stensness měl toho večera setkat,“ prohlásil. „A podle toho, co o tom člověku vím, nebo o těch lidech, myslím, že se dá říct, že jestli vy jste pouhý reportér Izvestie a nemáte žádné vazby na sovětskou výzvědnou službu, tak já jsem čínský bůh srandy.“

Kazancev do Herbertova monologu vstupoval jen krátkými přitakáními – „Aha“, „Rozumím“ – a mírně se předkláněl na důkaz, že Herbertovi pečlivě naslouchá.

Herbert pokračoval: „Rád bych věděl, jaký jste měl ke Stensnessovi vztah – do posledního detailu, nic nepřeskakujte, nic nevynechávejte. O nic jiného nestojím. Nezajímá mě, jak to u vás chodí, nechci po vás, abyste odhaloval špiony z vašich řad, nic takového. Byla spáchána vražda a já chci vědět, kdo je vrah. Není na tom nic složitého.“

Přinesli jim jídlo. Kazancev spořádal tři rychlá sousta za sebou a dal se do řeči, teprve když bezprostředně zahnal hlad.

„Max byl můj konfident,“ promluvil konečně. „Ne, konfident ne, to není správné slovo. Z toho by vyplývalo, že mi dodával informace ze zdrojů, které o tom nevěděly a bylo by to proti jejich vůli. Max byl můj prostředník, to je lepší. Představoval moje pojítko s Komunistickou stranou Velké Británie. Informoval mě o tom, co se v ní děje, dodával mi různé dokumenty a další věci. Já mu na oplátku předával pokyny z Moskvy. Komunistická strana o tom samozřejmě věděla a její nejvyšší představitelé to podporovali. Ale tuhle černou práci nechávali ze zřejmých důvodů lidem jako Max.“

„A nějaké vědecké záležitosti?“

„Někdy, ale nic významného. Hlavně z krystalografie. Nic, co bychom nezískávali i z jiných zdrojů. Nic, na co by každý den nepřicházely tisíce vědců na sovětských akademiích, když nad tím tak přemýšlím.“

„Oslovila ho někdy nějaká jiná výzvědná služba?“

„Jednou to na něj zkusila Pětka, přibližně v době té aféry s Burgessem a Macleanem. Pověděl mi o tom. Tak jsem ho uklidnil a řekl mu, ať nemá strach, že podobné provokace jsou dost běžné.“

V tu chvíli si Herbert uvědomil, proč by to Rus tak dobře uměl s konfidenty a agenty: choval k lidem důvěru, takže mu ji chtěli oplatit, a rád mluvil i naslouchal.

Problém byl v tom, vysvětloval Kazancev, že Stensnessovu komunistickému přesvědčení nikdy pořádně nevěřil. Jednou Stensness začal něco plácat o tom, co říká Marx v Kapitálu. Kazancev jej přerušil.

„Vy jste Kapitál četl?“ zeptal se jej.

„Samozřejmě,“ odvětil Stensness.

„Všech deset svazků?“

„Samozřejmě.“

„V tom případě jste dokázal nemožné. Kapitál má jenom tři.“

Takový byl Stensness v kostce, podotkl Kazancev: ukecaný chvástal. Jistě, jinak byl sympatický, ale dobrodružství a utajení spojené s tím, co podnikal, pro něj byly stejně důležité jako náplň té činnosti. Vlastně ne, bylo to pro něj ještě důležitější. Neoddal se ani tak mezinárodnímu socialismu, jako spíš utajeným schůzkám v temných hospodách, hře na mrtvé schránky a napětí spojenému s utajovanou činností.

Přesně jak tvrdil de Vere Green.

Kazancev o tom dlouho hluboce přemýšlel a došel k přesvědčení, že u homosexuála může být tohle tajnůstkaření přirozené. A že Stensness homosexuál byl, to věděl – ale no tak, MGB přece nejsou amatéři.

Možná že Stensnessovo přesvědčení bývalo opravdové. Ale od toho léta, které strávil v Moskvě, s tím byl konec.

V Moskvě se totiž s někým seznámil.

Byl to jeho průvodce z Inturistu – taky mladý, taky pohledný, taky homosexuál. Nějaký Miša. Na příjmení si Kazancev nemohl vzpomenout.

Miša a Max spolu navázali milostný poměr.

Žádná léčka, žádná záměrná provokace to nebyla, ale to nevadilo. MGB darovanému koni na zuby nekoukala.

Noc vášnivého mezinárodního románku nahráli skrytou kamerou a pásky poslali Kazancevovi pro případ, že by je někdy potřeboval.

Mišu odvedli a zastřelili.

Herbert zalapal po dechu. Kazancev pokrčil rameny: A co jste čekal?

V Sovětském svazu nejenže byla homosexualita ilegální, byla dokonce vnímána jako duševní choroba, neboť šlo o odchylku od všeobecných společenských norem. Šlo o protispolečenské chování v pravém slova smyslu, o projev odlišnosti, revolty, a za to existoval jen dvojí trest: deset let v pracovních táborech, možná dvacet, nebo kulka do týla.

Herbert nevěřícně zavrtěl hlavou. Ne protože byl Miša zastřelen, tomu uvěřil až příliš snadno, ale kvůli tomu, že společnosti, která si říká civilizovaná, takové zacházení nepřijde jako zvěrstvo.

Ano, připustil Kazancev. Když o tom člověk přemýšlí, zdá se to trochu kruté. Možná ale jen došlo k nějakému administrativnímu omylu. Možná měl Miša jen putovat na pár let na východ nebo něco takového, ale někde se to zvrtlo.

K takovým věcem docházelo neustále. Sovětský svaz byl bohužel zemí, která byla na smrt zvyklá, a o jednoho člověka víc nebo míň, na tom nikomu moc nesešlo.

Kdyby zůstalo jen u prázdninového románku, Stensness by se o Mišově osudu nic nedozvěděl. Jenže se do mladíka nejspíš skutečně zakoukal. Psal mu dlouhé dopisy plné vskutku mladistvé touhy, a čím déle nedostával odpověď, tím více jej to znepokojovalo.

Jeho obavy vzrostly natolik, že se přestal dostavovat na schůzky s Kazancevem. Informace od něj byly nespolehlivé a přicházely sporadicky.

Ano, samozřejmě že MGB měla v řadách britských komunistů jiné kontakty, ale tady byla v sázce Kazancevova pozice. To on by to odnesl, kdyby Stensness přestal dodávat informace. A proto aby Stensnesse probudil z letargie, prozradil mu pravdu o Mišovi.

Z letargie ho to opravdu probudilo, jen co je pravda, konstatoval sarkasticky Rus.

Stensnesse to rozzuřilo k nepříčetnosti. Pokusil se Kazanceva napadnout a potom si rozdrtil zápěstí, jak mlátil pěstí do zdi.

Potom začal za své zprávy požadovat peníze.

Kazancev mu ukázal záznam pořízený skrytou kamerou a dal mu jasně najevo, že není v pozici, kdy by mohl smlouvat. To Stensness neochotně uznal a ve svém konfidentství pro Rusa pokračoval, byť s nevolí.

Kazancev s Moskvou řešil, jestli nemá se Stensnessem přerušit styky a najít si jiný zdroj. Konfidentem se člověk stával ze čtyř důvodů, a jak Herbert věděl, daly se shrnout zkratkou EPIK: Ego, Peníze, Ideologie a Kompromis.

Stensness byl zvláštní v tom, že se jej v určitém smyslu týkaly všechny čtyři. Ale stejně jako každý, kdo měl nějakého konfidenta, Kazancev věděl, že v dlouhodobém měřítku mělo cenu spolupracovat jen s ideologicky motivovanými agenty. U všech ostatních důvodů mohlo dojít k tomu, že agent dostane zálusk na více peněz, že zleniví nebo že mu donášení začne být proti srsti, a jakmile k tomu jednou dojde, přestává mít jakoukoliv cenu.

Ano, souhlasila Moskva, přerušit styky.

Kazancev už mu to také na konferenci chtěl oznámit, ale Stensness prohlásil, že ví o něčem průlomovém, něčem tak důležitém, že to změní svět; a že to prodá tomu, kdo dá nejvíc, a Kazancev může jít i se svým vydíráním k čertu. Ta informace je totiž tak cenná, že ať už se k ní dostane kdokoliv, samozřejmě mu za to poskytne ochranu.

Kazancev měl samozřejmě nutkání to považovat za Stensnessovu smyšlenku, za důkaz toho, že Stensness popustil uzdu fantazii více než obvykle, a pustit to z hlavy. Třeba Stensness začal tušit, že je to s ním nahnuté a chtějí s ním přerušit styky, hodil opatrnost za hlavu a učinil poslední zoufalý pokus, jak kontakt udržet při životě.

Ale hlodavé pochyby zůstávaly. Co kdyby to byla pravda? Co kdyby Kazancev zahodil životní šanci? Anebo ještě hůře: co kdyby se jí chopil někdo jiný?

Za to by následoval dost krutý trest i na Západě: propuštění, ostuda, až do smrti podřadná práce. Ale na Západě by takový agent alespoň přežil. Kazanceva by neposlali ani na Sibiř.

Stensness to sice výslovně neuvedl, ale Kazancev věděl, že se v této záležitosti budou angažovat přinejmenším tři strany: MGB, CIA a Pětka.

Neberte si to osobně, řekl Rus Herbertovi, ale největší obavy měla MGB z Američanů. To Američané byli onen glavny protivník.

Před válkou byli samozřejmě čelným nepřítelem Moskvy Britové, ale časy se změnily. Průměrný Angličan se nyní do politiky nezapojoval a nestaral se o ni. Bylo mu jedno, kdo mu vládne, kam země směřuje, jestli je společný trh dobrá nebo špatná věc. Měl-li práci, dostával-li plat a jeho žena byla spokojená, stačilo mu to ke štěstí.

Američané měli naopak svou víru. Víru v demokracii, svobodu a americký způsob života, a proto byli nebezpeční.

A tak se Kazancev se Stensnessem domluvil, že se sejdou u sochy Petra Pana.

Jenže Stensness se neukázal, ani se s Rusem nespojil, aby mu vysvětlil proč, nebo schůzku přesunul na jindy. To bylo zvláštní, zvlášť když tolik trval na tom, že má celá záležitost význam přímo galaktický.

Proto se Kazancev vydal ke Stensnessovi domů, ale tam pouze zjistil, že se mladík zrovna odstěhoval, aniž by mu o tom řekl. Možná na to zapomněl schválně, možná ne.

Správnou adresu Kazancevovi dali v King’s College – ve čtvrtek večer, ne v pátek ráno, jak Rus tvrdil posledně –, ale Stensness nebyl doma. Kazancev se jeho spolubydlícím představil jako jeho kolega z univerzity, ale dozvěděl se od nich pouze, že Stensnesse neviděli.

Ještě horší bylo, že spolubydlící zůstali celý večer doma, a tak Rus dům jen do půlnoci pozoroval z auta, kde posléze přespal. Zabalil se sice do pěti vrstev, ale přesto mrzl jako v lednu v Murmansku.

V pátek ráno, někdy po snídani, spolubydlící konečně odešli a Kazancev se do prázdného domu vloupal, aby zjistil, jestli v něm nenajde něco zajímavého. Když byl s prohledáváním domu v polovině, objevil se Elkington. A zbytek už Herbert zná.

Herbert bleskově uvažoval. Kazancev byl prvním na Stensnessově seznamu, v půl sedmé. Pokud se Rusovi dalo věřit, mladík se neukázal, ale přesto bylo jeho tělo nalezeno v Long Water. Možná že jej cestou na schůzku s Kazancevem někdo přepadl.

„Poté co Stensness odešel z Festivalové haly, jste ho už neviděl?“

„Ne.“

„Jste si jistý?“

„Naprosto.“

„Určitě?“

„Můžete se ptát, jak chcete, pane inspektore, ale odpověď bude pořád stejná.“

Kazancev téměř dojedl. Přestože většinu času mluvil on, nějak přitom ještě dokázal závratně rychle jíst. „Takže, pane inspektore…“ Rus napíchl poslední kousek klobásy na vidličku a pokynul jí k Herbertovi. „Jestlipak víte, proč si Britové zachovávají monarchii? Aby masy nepustili na dráhu socialismu, proto. Bolševici měli klid na revoluci, teprve když zabili Romanovce. Na každého Angličana, kterého se sovětskému špionovi podaří rekrutovat, připadá padesát dalších, u kterých se mu to nepodaří. Jak může dojít k revoluci v zemi, kde se mléko dováží každé ráno v osm až ke dveřím?“

„Kdybych vás nechal poslat zpátky do Moskvy, co s vámi bude?“

„Když budu mít štěstí, tak mě přeloží. Pěkná by byla Vídeň. Ale pravděpodobnější by byl Murmansk.“

„Nepropustí vás?“

„Víte, Herberte, MGB člověk opouští jen dvěma způsoby: v poutech, nebo nohama napřed.“ Usmál se. „Ale, k čertu s tím. Pokud mě pošlete zpátky, tak budu mít horší problémy.“

„Jako třeba?“

„Především co udělat s kočkou. Nechtěl byste ji?“

Herbert se zasmál. „Já na kočky moc nejsem.“

„To proto, že jste policajt, ne špion. Všichni špioni mají rádi kočky. Jejich nevyzpytatelná a prohnaná kočičí povaha nám imponuje víc než hloupá psí upřímnost. A co moje jazzové desky? Jsou sice dost křehké, ale řeknu vám, že v Moskvě jsme poslouchali i podomácku vyrobené kopie vyškrábané na použité rentgenové snímky. Říkali jsme tomu jazz na kostech.“

„Na jazz taky moc nejsem.“

Klidně by je někdo mohl mít za dva milence, kteří zabíjejí čas, než jednomu z nich pojede vlak, uvědomil si Herbert.

To, co Herberta napadlo potom, bylo po všech stránkách absurdní, ale ta myšlenka se mu nepřestávala honit hlavou. Kazancev by mu mohl v celé záležitosti pomoci více než de Vere Green, více než Papworth – skutečně pomoci, kdyby mohl.

Ale to nebylo možné, protože Kazancev byl sovětský špion. Spolupracovat s ním by z formálního hlediska nebyla vlastizrada, neboť Británie oficiálně se Sovětským svazem nevedla válku, ale určitě by to tak bylo vnímáno.

Herbert si vzpomněl na něco, co kdysi prohlásil spisovatel a dvořan John Harington: „Z vlastizrady nikdy nic dobrého nevzdejde, víte proč? Protože kdyby vzešlo, nikdo by si nedovolil ji označovat za vlastizradu.“

Jinými slovy: účel světí prostředky. Tomu by určitě dobrý marxista jako Kazancev rozuměl.

Myšlenky Herbertovi samovolně sklouzly k Burgessovi a Macleanovi. Ať už k nim člověk zaujímal jakýkoliv postoj – a každý nějaké mínění měl –, nedalo se popřít, že byli oba inteligentní a nadaní. Jejich dilema možná bylo dilematem celé generace uvízlé v rozporech a zmatcích poválečné Británie, která budila zdání, že vše, co se jí týká – úloha země na světové scéně, stav jejího hospodářství a situace v koloniích –, je příliš složité a postrádá jakýkoliv vyšší smysl.

Je sice pravda, že na obou stranách politického plotu panovala shoda v tom, že nesmí dojít k předválečné úrovni nezaměstnanosti a chudoby. Britům se nyní dostávalo lepší stravy, lepšího vzdělání a lepší lékařské péče než kdy dříve.

Ale to byl jen povrchní úspěch.

Stavěly se domy, ale bezdomovců neubývalo.

Zlepšila se zdravotní péče, ale nerostly nové nemocnice.

Lidé hojně dostávali práci, ale výrobní síla ani investice příliš nestoupaly.

Kdo by v takové situaci věděl, co si má myslet? Proč by měla být oddanost koruně tou nejvyšší metou? Kdo kdy nezradil někoho či něco důležitějšího než zemi? Měly snad vlády monopol na to, co je správné a rozumné?

Slavné činy se odehrávaly i za hranicí zákona – nebo možná hlavně za hranicí zákona. Stačilo se podívat na člověka, jako byl britský vědec Alan Nunn May, který předal jaderná tajemství Moskvě, a tím jí pomohl vyvinout vlastní atomovou bombu o deset let dříve, než západní rozvědky odhadovaly. Byl to zrádce, nebo spasitel?

Možná že jeho skutek jednou pomůže zmírnit napětí a zachovat klid zbraní, protože oběma stranám zajistil rovné výchozí podmínky. A protože se nyní obě mohly svým jaderným arzenálem vzájemně zlikvidovat, možná tím světu zaručil účinnější odstrašující prostředek než tisíc Severoatlantických smluv.

„Povězte mi něco o sobě, Alexandře,“ vyzval Rusa Herbert.

„Říkejte mi Sašo, prosím vás. Teď už jsme přece přátelé, ne?“ Kazancev se usmál. „Povědět vám něco o sobě… No, myslím, že jsem úplně obyčejný chlapík, co má úplně obyčejné koníčky. Jsem ženatý, mám dvě dcery. Sbírám staré zámky a chytré myšlenky svých přátel. Zajímám se o numismatiku a poezii stříbrného věku ruské literatury. Mám-li na výběr, piju Moskovskaju vodku a kouřím cigarety Camel.“

„Co vaši rodiče?“

„Rodiče? Jsem opravdový syn proletářů.“ Záměrně to pronesl trochu okázale, jako by Herbertovi chtěl dát najevo, že celou tu zkostnatělou komunistickou doktrínu nebere příliš vážně. „Můj otec, Sergej Grigorjevič, pracoval jako účetní v továrně. Moje matka, Elizabeta Stanislavovna, šila kostýmy pro Bolšoj teatr. Oba už bohužel zemřeli. Ale spolu se svými předky mi odkázali to nejlepší, co člověk v sovětském Rusku může dostat.“

„A to je co?“

„Ani kapka židovské krve v naší rodině, přinejmenším po tři generace! Já vím, že to je směšné, ale to jsou koneckonců i všechny vlády. A Moskva nemá problém jenom s židy. Baltové a Kavkazané se taky za hranice podívají jen zřídka. Ať už o internacionalismu vykládáme cokoliv, nakonec se stejně radši spoléháme na Rusy.“

„A to, co děláte, vás baví?“

Kazancev nafoukl tváře. „Upřímně řečeno, já zábavu nepovažuju za měřítko. Někdy si říkám, že je to celé nějaký vtip. Studoval jsem na univerzitě při MGB v lesích u Balašiky. Na dřevěný plot kolem pozemku někdo křídou napsal: Škola pro špiony. Tak takhle se to s tou utajeností mělo!

Protože je ale vaše otázka míněna vážně, řeknu vám tohle: špionáž je stejně potřebná, ale zároveň stejně nepříjemná jako čištění záchodů. Člověku to každopádně pomáhá lépe pochopit lidskou povahu. Ale zároveň se otrkáte. Copak by někdo spořádaný špehoval souseda klíčovou dírkou a shromažďoval o něm po drobečcích informace, které by si sledovaný radši nechal pro sebe?“

Kazancev může blafovat, pomyslel si Herbert. Možná že svůj mírně rebelantský cynismus jen předstírá, aby na něj udělal dojem. A navíc: nic nemá Rus tak rád, jako když si může s troškou sebelítosti zafilozofovat.

V určité chvíli však člověk prostě musí druhému věřit, věděl Herbert.

Rus pokračoval: „Možná nejhorší je, že dříve či později, ať se tomu bráníte, jak chcete, nastane okamžik, kdy člověka se všemi jeho radostmi a strastmi, všemi jeho klady a zápory, začnete vnímat jako pouhý objekt, který chcete rekrutovat. Oťukáváte si ho, kroužíte kolem něj, lákáte jej do svých osidel, až ho nakonec polapíte…“ Odmlčel se. „Kurvy mají aspoň dost slušnosti na to, aby chtěly peníze.“

Před jídelnou Herbert Kazancevovi vrátil peněženku, novinářskou akreditaci a všechno ostatní. Kazancev něco zamumlal rusky. „Cože?“ zeptal se Herbert.

„Říkám ‚děkuju ti‘. My komunisti si navzájem tykáme. Vykání si schováváme pro číšníky a třídní nepřátele.“

Když si ráno Herbert přetahoval přes hlavu košili, viděl skrz ni lépe než teď ve venkovní mlze.

Mlha město přikrývala jako deka – třívrstvá, dvojitě nařasená a prošívaná k tomu. Sanitáři zrušili dovolené a vrátili se do práce, aby alespoň mohli kráčet před vozy směřujícími s ochořelými do nemocnice, a soudě podle uslzených očí a zkrvavených nohou přitom sami byli vhodnými kandidáty na nemocniční péči. Jiní pacienti se zase trmáceli před taxíky, které jim vezly zavazadla.

Herbert měl zavolat na Nový Scotland Yard a podat zprávu o tom, co za uplynulých několik hodin, kdy naháněl špiony tří rozvědek, zjistil, ale pořád jím cloumal vztek, že jej podvedli s oním pohřbem, byť dobře věděl, že kdyby neviděl to, čeho byl na hřbitově svědkem, nikdy by se nedobral pravdy o de Vere Greenovi.

A navíc, co přesně měl Tyceovi vykládat? Na první pohled se zdálo, že toho zjistil spoustu, ale když se vše poskládalo dohromady, měl pocit, že není pravdě o nic blíže.

A tak se vrátil k Hanně do Soho, jednak aby na chvíli přestal myslet na případ, jednak aby se jí omluvil za to, jak ji předtím – byť nevědomě – urazil.

Byla doma, což jej potěšilo, a ráda jej viděla. To jej potěšilo ještě víc.

„Všechno nejlepší k narozeninám,“ popřála mu, políbila jej na tvář a něco mu vtiskla do ruky. Byl to dárek, překrásně zabalený do lesklého papíru, ovázaný stužkou.

„Můžu to otevřít?“

„Nebuďte bláhový. To víte že ano.“

Uvnitř byla malá černá lakovaná skříňka o velikosti necelých dvacet krát deset centimetrů, s víčkem nádherně pomalovaným červenými a zelenými prstenci.

„To je krása,“ vydechl Herbert. Myslel to vážně.

„Líbí se vám? To mám radost. To máte na knoflíčky do manžet a do límců.“

„Já žádné nemám.“

„Tak si nějaké koupíte,“ zasmála se. „Muži by měli vypadat k světu.“

„To je z Maďarska?“ zeptal se Herbert.

Hanna pozdvihla pyšně hlavu. „Ano. Maďaři dělají překrásné věci.“

Měla zapnuté rádio a Herbert se zaposlouchal do zpráv.

Viditelnost v Kew Gardens a kolem Kingsway byla oficiálně stále nulová. Rychlost větru v Kew Gardens byla půl metru za sekundu, kolem Kingsway nula. Oblast vysokého tlaku vzduchu se nehýbala. Její střed byl přesně nad údolím řeky Temže a teplotní inverze zůstávala nedotčena. V předpovědi počasí se mluvilo o všudypřítomné mlze a mrazu.

V rádiu už zapomněli dodat, že Londýn se ocitl doslova pod pokličkou, jeho obyvatelé byli přinuceni dýchat dusivý kouř z komínů a elektráren, které běžely na plný plyn, aby těm na zemi zabezpečily teplo, světlo a otrávený vzduch.

Zapomněli se zmínit o smogu a umírajících lidech.

Ani slovo o tom, že nemocnice mají nejvíce práce od válečných náletů.

BBC se pyšnila tím, že je nejlepší zpravodajskou organizací na světě, takže toto opominutí mohlo být jedině záměrné. Nejen Sověti umí kontrolovat informace pro veřejnost, blesklo Herbertovi hlavou.

„Měli bychom si někam vyrazit,“ navrhla Hanna.

„Jak to?“

„Mí přátelé se později vrátí. Poblíž se koná nějaká velká party, takže si u mě dávají sraz.“

„A nebudou chtít, abyste byla doma?“

Hanna pokrčila rameny. „Majitel kavárny ve vedlejším domě má klíč, takže se dovnitř dostanou.“

Sešli ze schodů, Hanna napřed. Herbertovi se zdálo, že se pohybuje s až pozoruhodnou jistotou. Potom si ale uvědomil, že se může spolehnout hned na několik věcí: může se přidržovat zábradlí, ví, že je každý schod stejně vysoký, a může se značnou dávkou jistoty předpokládat, že nikdo nic nenechal tam, kde neměl.

Venku ji pevně uchopil nad loktem. Zastavila se na místě.

„Poslyšte, až budu potřebovat pomoc, dám vám vědět,“ řekla.

„Já jsem se jenom snažil…“

„Já vím, a děkuju. Ale výsledek je úplně opačný. Když mě vezmete za paži, ztratím rovnováhu. Snažíte se mě směrovat, a to já nepotřebuju. Lepší je, když se vás chytnu. Takhle…“ Sevřela Herbertovi paži těsně nad loktem. „A, vlna. Moje oblíbená barva.“

Herbertovi nějakou chvíli trvalo, než mu došlo, že to je vtip.

Pokračovali v chůzi. Herbert cestou přemítal, jestli jim její zvláštní kombinace sluncem prozářené radosti a plamenného vzdoru nedokáže posvítit na cestu temnotou.

Bylo to divné, uvažoval Herbert. Pokaždé když vyšel ven do mlhy, zdála se tak hustá, že z ní už každou chvíli musí být beton. Přesto však každou hodinou dále houstla. Bylo to jako brodit se krupicovou kaší. Připadal si jako slepý. Takhle svět určitě vnímala Hanna.

Když jí o tom pověděl, s posměchem prohlásila: „Ale Herberte, vy jste jako všichni vidoucí – myslíte jenom očima. Zastavte se na chvíli a poslouchejte.“

Poslechl. Kolem panovalo strašidelné ticho.

„Co slyšíte?“ zeptala se.

„Nic.“

„Přesně tak. Já taky ne. Nic nevidíme, nic neslyšíme, ani jeden z nás. Víte, jaké počasí mám nejradši?“

„Nemám ponětí.“

„Hádejte.“

„Když svítí sluníčko?“

Zasmála se. „Vy jste tak čitelný. Říkáte ‚když svítí sluníčko‘, protože to je vaše oblíbené počasí. Myslíte si, že je každý jako vy. Ne, nemusíte mi to vymlouvat, je to pravda. Tak dobře, zkusíme to jinak: Jaké počasí nejvíc nesnášíte? Pochopitelně kromě téhle mlhy.“

„Déšť. Déšť nesnáší každý.“

„Já ne. Já mám déšť ráda.“

„Vážně?“

„No ano. Déšť mi vrací zrak. Každý povrch, na který dopadne dešťová kapka, zní totiž jinak. Střechy vydávají jiný zvuk než zdi, keře zní jinak než trávník, ploty jinak než chodníky. Voda v kalužích šplíchá, v okapech proudí, když se rozstříkne autu pod koly, tak zase syčí. Déšť je jako orchestr, ve kterém znám všechny nástroje. Pro mě je svět neviditelný, pokud se ho nemůžu dotknout, ale déšť všemu dodává…, dodává…, jak se to řekne…?“ Odmlčela se a hledala správné slovo.

„Obrysy?“ navrhl Herbert.

„Ano. Hrany. Je jako barevná přikrývka, která se položí na něco neviditelného. Předtím to bylo roztříštěné na kusy, ale najednou to přede mnou leží vcelku. Déšť mě zbavuje odloučení a otevírá mi svět. Je to něco, co vy považujete za samozřejmost. Když se s lidmi bavíte o tom, jaký je zrovna hezký den, pro mě je ten den příšerný. Pro mě je hezký den takový, který vy nesnášíte: vítr fouká do obličeje, nad hlavou duní hrom. Takové věci mám ráda, Herberte. Bez nich to nestojí za nic.“

Když mu to vysvětlovala, hleděl jí Herbert do tváře. Nikdy předtím necítil tak zoufalou potřebu někoho mít a zároveň tak palčivé vědomí toho, že je sám.

„Kruci,“ ozvala se znenadání. „Myslím, že jsme zabloudili. To je vaše vina, kvůli vám moc mluvím.“

„Moje vina? Ale já…“

Zasmála se. „Dělám si legraci, Herberte.“

Nacházeli se u velkého kamenného kvádru. Zdálo se, že je to jakýsi podstavec. Když Herbert zdvihl hlavu, spatřil dlouhý drážkovaný sloup, který jim nad hlavami mizel v mlze, jako by šlo o slavný indický trik s provazem, který se vyhodí do vzduchu a zůstane trčet vzhůru.

„Jsme na Trafalgar Square,“ konstatoval Herbert. „Někde v mracích nad námi se tyčí admirál Nelson.“

„Trafalgar Square? Tak to jsme opravdu šli špatně.“

Herbert si vzpomněl, že Nelsonův sloup stojí na vrcholu bunkru, v němž by se teoreticky měla ukrýt vláda v případě jaderného útoku. Další bunkry se nacházely pod ulicemi High Holborn, pod Judd Street v Bloomsbury a pod Maple Street ve Fitzrovii. Strach z preventivního sovětského úderu byl hmatatelný.

Cestou se Herbert pokusil srovnat si v hlavě vše, co dosud zjistil.

Stensness si na čtvrtek večer dojednal u sochy Petra Pana tři schůzky: v půl sedmé s Kazancevem, v sedm s Papworthem a v půl osmé s de Vere Greenem.

Všichni tři tvrdili, že k soše přišli, jak bylo domluveno, ale že se Stensness ani v jednom případě nedostavil.

Přesto však mladík v tu dobu v Kensington Gardens musel být, neboť jej tam de Vere Green nalezl mrtvého, a to někdy mezi půl osmou a za deset osm, kdy jeho tělo objevil také Elkington.

Pokud ovšem samozřejmě někdo Stensnesse nezavraždil někde jinde a potom jeho tělo nedovlekl do Long Water.

Ne, to nebylo pravděpodobné, zvlášť když už tehdy mlha rychle houstla. Herbert věděl, že si musí dávat pozor, aby neuvažoval příliš komplikovaně. Jestli se to kolébá a kváká to, bude to nejspíš kachna.

Takže jaké se naskýtaly možnosti?

První byla, že Kazancev lže a že Stensness na jejich schůzku dorazil. Potom jej zabil buď Kazancev, nebo někdo jiný poté, co Rus odešel.

Druhá možnost spočívala v tom, že lže Papworth a že Stensness se dostavil na schůzku s ním. Potom mohlo následovat totéž co v případě Kazanceva: Stensnesse zabil buď Papworth, nebo někdo jiný po jeho odchodu.

A do třetice si mohl vymýšlet de Vere Green a Stensness dorazil na jejich setkání.

U de Vere Greena panovala trošku odlišná situace, a to ze dvou důvodu: de Vere Green prohlásil, že nalezl tělo (což samozřejmě nevylučovalo, že vrahem je právě on), a jako mladíkův milenec měl možná více důvodů, určitě minimálně více niterných důvodů, Stensnesse utopit, třeba ve vzteku po milenecké rozmíšce.

A pokud byl vrahem de Vere Green, přinášelo to s sebou celou řadu problémů.

Zaprvé kvůli jeho předchozím sporům s Herbertem, které by inspektorovi zcela jistě nepomohly, kdyby se ostatní pokoušel přesvědčit o své nestrannosti.

Dále tu byl ten de Vere Greenův klid. Za daných okolností mohl mít dva důvody ke spolupráci: Buď byl nevinen a chtěl utajit svou homosexualitu, která byla sama o sobě nezákonná, nebo byl vinen a doufal, že se Herbertovi nikdy nepodaří shromáždit proti němu dostatek důkazů.

Pokud ovšem Herbert takové důkazy nalezne, potom nebude mít de Vere Green co ztratit a Herbert přijde o veškerou převahu nad ním.

Existovala však ještě čtvrtá možnost: že všichni říkali pravdu a Stensness byl zavražděn někým čtvrtým, jakýmsi ani ne tak známým neznámým – tedy někým, o kom by Herbert věděl, že jej nezná – jako spíš neznámým neznámým, tedy člověkem, u nějž Herbert ani nevěděl, že jej nezná. A tato varianta by případ posouvala na zcela novou úroveň, o níž neměl tušení.

Poslední perspektiva jej tak rozladila, že přemýšlení na chvíli nechal.

„Už se to nedá vydržet,“ obrátil se k Hanně. „Řekněte něco, ať na to nemusím pořád myslet.“

„Vzpomínám si na tu příšerně hustou mlhu v osmačtyřicátém. Od té doby vím, jak se Londýňané s takovými mlhami vypořádávají. Prostě se o ně nestarají. Jako kdyby to bylo zemětřesení nebo sopka. Ještě něco víc – je v tom hrdost, jakási podivná hrdost. Žijeme v úžasném městě, takže občasná mlha je možná ta cena, kterou za to platíme. Kdysi se mlze říkávalo ‚londýnský symptom‘, ne? V tom výrazu se skrývá hrdost. Dneska lidi mluví o penězích a o – říkám to správně? – o ‚škváře‘.“

„Škvára znamená totéž co peníze.“

„Přesně tak. Je to něco špinavého. Jako kdyby i špinavý vzduch byl v pořádku, protože pochází z průmyslu a průmysl znamená práci a zisky. Ale kde je vláda?“ Dostávala se do varu. „Proč před tím lid nechrání? Proč se o čistotu nestará sám průmysl? Nikdo nedělá nic, dokud se nestane tragédie, a pak už bude příliš pozdě.“

Prozíravost a vztek jedince, který všechno odnáší, ale na věcech nemůže nic změnit. Tahle kombinace bezpochyby zničila i větší osobnosti než Herbert.

Když dorazili k Herbertovi domů, Hanna jej požádala, aby ji zavedl k židli a položil jí ruce na opěradlo. O zbytek se postará sama. Když se posadila, poprosila jej, aby jí popsal místnost.

„No, vždyť to znáte.“

„Ne, Herberte, neznám. Proto se vás ptám.“

„Ano, nezlobte se.“ Rozhlédl se kolem a uvědomil si, jak moc se mu byt nelíbí. Čpěl něčím, co sice možná nebyl přímo životní neúspěch, ale přinejmenším netečnost. Zběžně jí přiblížil, co se kde nacházelo: psací stůl, křesla a pohovka, nízký stolek, rádio, televizor.

„A co obrázky na stěnách?“

Hrome, napadlo Herberta. Na některé nepohlédl už dlouhé roky.

Viselo zde pár krajinomaleb, obraz admirála Nelsona umírajícího v podpalubí u Trafalgaru, velká fotografie pensylvánských horníků, na kterou si vůbec nepamatoval, a obraz muže, který zoufale udeří pěstí do zrcadla, protože se v něm nic neodráží. Ten získal na trhu na Portobello Road.

Když jí to všechno vylíčil, Hanna přikývla, ale nic neříkala.

Herbert přiložil na oheň uhlí a odešel do kuchyně, kde nalil dvě skleničky vína. S nimi se vrátil do obývacího pokoje.

Když jí podával sklenku, spatřil, že má Hanna na dlani těsně pod ukazováčkem rudý puchýř.

„Jak se vám to stalo?“ zeptal se.

„Jak se mi stalo co?“

„Jak jste přišla k tomuhle puchýři, tady na dlani?“

„Herberte,“ zaleskly se Hanně náhle oči. „Opravdu to chcete vědět?“

„Jestli je to důležité, tak ano, samozřejmě.“ Zasmála se. „Ano, důležité to je. To mi věřte.“

Hanna se potřebovala uklidnit, a tak se kolem nich rozhostilo ticho.

Herbert neměl tušení, co ji mohlo tak rozrušit, a stejně jako ráno by si nic nepřál víc, než aby mohl otázku vzít zpátky. Ale jak mohl vědět, že za tímhle puchýřkem se skrývá něco zásadního?

„Ester si popálila ruku na kamnech,“ promluvila Hanna.

„Ester? A to je kdo?“

„Spálila si druhou ruku, levou, na přesně stejném místě. A v tentýž okamžik naskočil puchýř i mně, na pravé ruce. A přitom jsem se kamen ani nedotkla.“

„Hanno – kdo je Ester?“

„Ester byla moje dvojče.“

Byly jsme zrcadlová dvojčata, v každém směru totožná, ale všechno u nás bylo obráceně: vlasy se nám kroutily opačným směrem, naše otisky prstů byly jako dokonalý odraz, já byla pravák a Ester levák, takže jsem jí při jídle nebo ve třídě nikdy neseděla po levé ruce a ona mně po pravé – akorát bychom do sebe vrážely rukama a začaly se prát, protože by nám nic nešlo.

Když člověk pochází ze dvojčat, začne se jeho vztah k sourozenci odvíjet již před narozením – je hrozně těžké to pochopit. Aniž si to uvědomujete, prostě víte, že existuje ještě druhé dvojče. Většina lidí přijde na svět po devíti měsících samoty, ale pro dvojče je osamění úplně neznámý pojem, stejně jako cokoliv individuálního – jednotlivost, nezávislost, ucelenost bez někoho druhého.

Lidé se vždycky ptají: „jaké je to být dvojčetem?“ Otázka, která se honí hlavou dvojčeti, zní: „jaké je to nebýt dvojčetem?“

Protože od okamžiku, kdy se narodíte, „dvojčetem“ jste. Jste jeden celek, který nikdo nemůže rozdělit, světem pro sebe sama, který sdílíte jen se svým sourozencem a do nějž zvenčí nikdo nemůže.

Být identickým dvojčetem je opravdové privilegium, protože si onu druhou bytost nesete všude s sebou. Nikdy nejste opravdu sám. Když je vám ve vztahu k ostatním těžko, když jsou k vám zlí, když si s nimi nevíte rady, můžete se stáhnout do sebe, do bezpečí, kde je vám dobře a nemusíte se o nic starat.

Jako batolata jsme si s Ester navzájem cucaly prsty na rukou a na nohou, takže to vypadalo, že nevíme, kde končí jedna a kde začíná druhá.

Vypadaly jsme, že je nám spolu tak dobře, jako bychom spolu strávily už několik životů. Chovaly jsme se jako jedna bytost, fungovaly jsme dohromady. A tvářily jsme se u toho hrozně vážně, jak to batolata umí.

Když nám byly tři, matka vzala Ester do náručí, když vtom Ester začala ječet a třást se. Zdálo se, že k tomu nemá žádný důvod – v jedné chvíli je klidná, a za okamžik vříská, jako by ji na nože brali.

A potom mě matka spatřila na pohovce, jak ležím tváří k polštářům. Dusila jsem se a matka mě zachránila.

Doktor tomu nemohl uvěřit. Nemohl uvěřit, že jsem to přežila, nemohl uvěřit, jak mě Ester zachránila.

Takovéto věci se dějí pořád, byt ne pokaždé tak dramatické.

Když jednu z nás někdo udeřil, ta druhá vykřikla. Ve spánku jsme pohybovaly stejnými končetinami zároveň. Zdály se nám tytéž sn: jedna spustila písničku, na kterou druhá myslela, nebo odpověď na na otázku, která ještě nebyla vyřčena.

Jenže…, jenže být dvojče, v tom se skrývá ohromný rozpor. Dvojčata jsou jedinečná, protože jsou dvě, ale být dvě znamená nebýt jedinečný. Podíváte se do zrcadla a ptáte se: jsem to já, nebo moje dvojče? Jak to zjistit? Kousnete sestru a zjistíte, který odraz brečí.

Dřív jsem pohlédla do zrcadla a spatřila Ester, jak mne pozoruje, než jsem si uvědomila, že to jsem já a ne ona. Teď když jsem slepá, už ten pocit ani na vteřinu nezažiju.

Lidé dvojčata vnímají jako dvě poloviny jednoho člověka, a jedno dvojče tudíž jako pouhou polovinu člověka. Pořád si jedno dvojče pletou s druhým a naopak, jako by byla zaměnitelná, jako by po sobě nezanechávala žádnou vlastní stopu. Naše ředitelka se Ester jednou zeptala, kde má druhou polovičku. Ester na ni začala křičet: „já nejsem polovička, já jsem celá a Hanna taky!“

Ale i mezi dvojčaty je samozřejmě jeden velký rozdíl, kterému se nedá uniknout: kdo byl první? Být dvojčetem je závod a já ten závod vyhrála, já jsem první, já jsem starší a to mi Ester nikdy nemohla zapomenout. Mně to bylo jedno a to ji dopalovalo ještě víc.

Chodit na nočník učila matka mě a Ester se musela učit podle toho. A šlo jí to rychle: obrátila mi ho na hlavu.

Každý pesach musela otci pokládat čtyři otázky, protože byla nejmladší a tak velí židovská tradice. Pokaždé se tomu snažila vyhnout, protože jí to připomínalo nepříjemnou skutečnost, že se narodila jako druhá.

Někde v Africe považují za důležitější mladší dvojče. Lidé si myslí, že svého sourozence vyslalo ven jako prvního, aby si ověřilo, že je na něj svět připraven. Ester se ta historka moc líbila a neustále se mě ptala, kdy se odstěhujeme do Afriky.

Být dvojčetem má svoje výhody i nevýhody, ale člověk vždycky samozřejmě chová v paměti spíše to dobré.

Výhodou je, že máte úžasný vztah, máte se rádi a podporujete se, děláte věci spolu, dodáváte si navzájem sebedůvěry, povzbuzujete se, soucítíte spolu. Vždycky máte někoho, s kým si můžete hrát a kdo vám pomůže s nezáživnými domácími pracemi, pokaždé se můžete spolehnout, že vás někdo pochopí, že vás nepodvede. Máte zkrátka spřízněnou duši.

Nevýhody: kdo má navrch a kdo je podřízený? Máte tomu druhému pomáhat, nebo s ním soutěžit? Někdy je takový blízký vztah na škodu. Nemáte odstup a jste z toho nešťastný. Pořád se někomu pletete do života a někdo se zase do života plete vám.

Když jsme vyrostly, rozdíly mezi námi se zvětšily. Lišily jsme se a chtěly jsme se lišit ještě víc. Lidé si nás zaškatulkovávali: tahle je ta hodná, tahle je ta zlá. A nám se to líbilo, tak jsme na tu hru přistoupily: Ester byla hlučná, já tichošlápek, ona byla ta špatná, ta vzdorovitá, já byla hodná a poslušná. Ona sportovala, já se oddávala studiu, jediný rozdíl byl v plavání: plavat Ester moc dobře neuměla, takže já jsem se vypracovala na nejlepší plavkyni školy, jak jinak.

Do školy jsem já chodila společně s ostatními dětmi, pěkně spořádaně v řadě, zatímco ona různě pobíhala, poskakovala, schovávala se a vyváděla.

Když nás učitelé ve třídě rozsadili, mívala jsem radost, jakmile jsem vedle sebe neměla Ester, nemohl na mě nikdo svádět to, za co mohla ona.

Já byla výborný student, zatímco ona musela zkoušky opakovat, ne proto, že by byla hloupá, ale protože dělala milion věcí zároveň. Neustále vyhledávala nějaké dobrodružství.

Byla jsem jako její vybledlá kopie – neměla jsem šíávu, nedivočela jsem. Ona jo.

Kdyby byla naživu, tak by vám vraha v té mlze pomohla dopadnout, já ne – já se akorát bojím a sedím doma u krbu s oblíbenou knížkou. A potom přišla Osvětim.

V židovských příbězích se objevuje Malach ha-Mavet, anděl smrti. Na zem přichází v přestrojení za doktora, vynikajícího doktora, oblečeného v bílém lékařském plášti. Ničí všechno kolem sebe, ale lidi přitom nepřestává okouzlovat.

Jeden takový Malach ha-Mavet na nás čeká v Osvětimi na nástupišti, když přijíždějí vlaky.

Je jako pohledný dabei: tmavé vlasy, olivová pleť. Vypadá jako Clark Gable nebo Rudolph Valentino. V klopě má zlatou květinu, boty naleštěné, chrpově modrou košili.

Jako hostitel, který vítá hosty, se nás ptá, jaká byla cesta, vypadá zděšeně, když slyší o našich útrapách. Diktuje nám, co máme napsat na pohledy, které pošleme domů – že prý tu s námi nacisti zacházejí dobře.

Neustále si pohvizduje „Na krásném modrém Dunaji“ a děti nabádá, aby mu říkaly Vater, Vaterchen, Onkel – otče, tatínku, strýčku.

Kdykoliv hovoří se ženami, snaží se na něj udělat dojem. Upravují si vlasy, usmívají se, předstírají, že cáry, co jim zbyly z oblečení, jsou ve skutečnosti bílé šaty a na oteklých nohou mají střevíčky. Některé dokonce rozbíjejí cihly a červeným prachem si natírají tváře jako zdravíčkem.

Anděl smrti nás rozděluje do dvou skupin.

Nalevo staří, nemocní, matky s dětmi, kterým je méně než čtrnáct.

Všichni ostatní napravo.

Tvrdí, že se nemáme čeho bát, že se akorát rozdělujeme na ty, co mohou pracovat, a na ty, co nemohou. Aby byli byrokrati spokojení, nic víc.

Byrokrati, obrátí oči v sloup a my se smějeme, je na naší straně proti byrokratům, byrokraty každý nesnáší.

Prstem ukazuje doleva, doprava, doleva, doprava. Volá na nás, že až tyhle administrativní záležitosti skončí, rodiny se zase spojí.

Ruku má jemnou, rozhoduje rychle, je jako dirigent.

Skupina nalevo putuje do plynové komory.

Za hodinu jsou mrtví, matky i s dětmi. Žádná matka nebude pracovat, přijde-li o dítě. Některé děti křičí, vědí, co přijde. Dospělí věří v rozum – co se stane, netuší.

Anděl smrti si přidřepne k vřeštícímu dítěti a medovým hlasem mu povídá, že se není čeho bát. Aby ho uklidnil, vymyslí si jednoduchou hru, kterou nazve „cesta komínem“ – támhle je komín, ten vy-y-y-y-ysoký, který všem lidem zaměstnaným v budově dodává teplo. Tuhle hru s dítětem hraje, jestlipak se to dítěti líbí?

No ano, líbí.

Skupina napravo do práce a do osvětimského marastu. Všichni krvácejí na tisíci místech, břicha se jim podivně nafukují hlady, špatně vidí, naříkají a ječí jako šílení. Nakonec je i vši nechávají být, protože se už nemají z čeho živit. Většina do čtyř měsíců umírá.

Často jsem si říkala, že by bylo lepší skončit v první skupině.

Anděl si toho byl vědom. Když nás třídil, vypadal jako dirigent při valčíku. A byl u toho úplně střízlivý. Zbylí dva táboroví doktoři, König a Rohde, se předtím opili. Anděl smrti nikdy nepil.

Jmenoval se Josef Mengele.

Jmenoval se Josef Mengele a byla to božská bytost. To jsme zjistili velmi záhy.

Ve staré židovské modlitbě se vypráví o stádu procházejícím pod holí, kterou v ruce třímá pastýř-Bůh. Bůh rozhoduje, kdo bude žít a kdo nikoliv. Při Jom Kippur, v Den smíření, Mengele v určité výšce nad zemí umístil tabulku a přinutil nás, abysme ji každý podešli. Kdo hlavou na tabulku dosáhne, přežije. Lidi si do bot cpali kameny nebo stáli na špičkách, aby se jim to povedlo.

Jaký to mělo všechno smysl? Žádný. V tom byl ten smysl.

Moc nad životem a nad smrtí Mengelemu dělala dobře. Chtěl mít kontrolu nade vším, nad všemi, nad lidským chováním.

Neustále měl kolem sebe auru děsu, děsu a hrozby. Nedokážu vám přesně vylíčit, v čem to spočívalo. Nikdy předtím jsem se s ničím takovým nesetkala. Myslím, že kdybych to ještě někdy měla zažít, zemřu prostě hrůzou.

Mengeleho šarm byl skutečný, ale to byla jen polovina jeho osobnosti. Navenek působil přátelsky, ale uvnitř byl krutý. A jeho ukrutnosti přicházely bez varování.

Přinutil rabíny, aby tancovali, a pak je poslal do plynové komory.

Mrtvolám ulamoval zlaté zuby a posílal je rodině domů do Günzburgu.

Jednoho muže mlátil železnou tyčí do hlavy tak dlouho, dokud se mu oči a uši nezalily krví a lebku mu nerozmlátil na kaši.

Malinkaté novorozeně hodil na kamna, jiné na hromadu mrtvol, protože mu nikdo neřekl, že jejich matky byly těhotné.

Střílel lidi za to, že zastavili na ulici bez povolení.

Celou školku, tři sta dětí, nechal upálit zaživa. Děti se pokoušely utéct, ale mlátil je holí tak dlouho, dokud neumřely.

Jednou nás viděl, jak si vaříme ukradené brambory, a vztekle na nás vyletěl. „Ano,“ křičí, „ano, takhle si představuju židovskou nemocnici. Vy špinavé kurvy, vy hnusné židovské svině!“

A potom mu někdo ukázal nádobu s lidským plodem – vcelku, což se moc často nepodařilo – a Mengele okamžitě zjihl, rozdával úsměvy a slova uznání.

Když už se bavíme o jeho osobnosti: o Mengelem kolovaly všelijaké zvěsti. A znáte židy: dokud máme jazyk v puse, nepřestaneme klevetit.

Mengeleho matka se jmenovala Walburga. Byla to obrovská ženská, chvíli laskavá a mateřská, za okamžik zase jako rozzuřený býk. Josef byl její oblíbený syn – říkala mu Beppo. Jediný, který jí dokázal vykouzlit úsměv na rtech.

Na oplátku jí byl velice oddaný a zastával se jí.

Jeho otec Karl celou dobu pracoval v rodinné továrně. Mengeleovi byli největší zaměstnavatelé v Günzburgu. Karl si přál, aby se syn vydal v jeho stopách, ale Josef mířil výš.

Matka, která od něj požadovala střídmost a zdrženlivost, zatímco Josef byl spíše na luxus a požitky, a otec, jehož musel překonávat.

Není divu, že se z Josefa stal muž dvou tváří – jeden okamžik ukazoval tu láskyplnou, za chvíli zase tu krutou. Možná že byl celý složen ze dvou částí – z té osvětimské a z té druhé, která se zformovala předtím. Osvětimské já mu dovolovalo působit ve vyhlazovacím táboře, druhé polovině vděčil za poslední zbytky slušnosti.

Víte, Herberte, já k němu taky chovám rozpolcené pocity.

Ano, za to, co všechno udělal, ho nenávidím. Hned první den poslal mou matku do plynové komory a postaral se o to, že se otec udřel k smrti.

Pokud jde o mě a o Ester, no, to zjistíte záhy. Ale také si vzpomínám na to, jak byl ke mně laskavý, a vím, že bez něj bych už teď byla mrtvá.

Protože já a Ester jsme byly dvojčata a dvojčata měla v Osvětimi zvláštní postavení – je to hloupé mluvit u Osvětimi o „postavení“, ale tak mi to prostě připadá.

Mengele se o dvojčata zajímal – ne, nazývejme věci pravými jmény: byl jimi posedlý. Měl v tom svém ďábelském srdci citlivé místečko, kde se skrývala zejména jeho slabost pro dvojčata.

A tak nás vzali stranou a drželi nás od toho srabu dál.

Dvojčatům dávali nejlepší jídlo – čokoládu, bílý chléb, mléko s lukchen, což byla směs podobná makarónům – to byla v táboře velká vzácnost.

Dostali jsme nádherné oblečení – chlapci bílé kalhoty, dívky hedvábné šaty.

A nejlepší na tom bylo, že nám neostříhali vlasy, takže jsme alespoň vypadali jako lidi.

Nemuseli jsme na nástup.

Za prohřešky, které se obvykle trestaly smrtí, nás akorát plácli přes ruku.

Dovolili nám hrát si pod otevřeným nebem, které plameny z krematoria zbarvovaly doruda.

Byli jsme vyvolení, oblíbenci, které neustále někdo rozmazluje, a to všechno kvůli Mengelemu. Pro jeho rozpolcenou osobnost, ve které spolu zápolili anděl a netvor, vlídný lékař a sadistický vrah, představovala dvojčata ten nejlepší symbol.

Umístili nás na barák číslo čtrnáct v táboře F v Březince, což byl lágr přidružený k Osvětimi. Byly tam všechny druhy dvojčat, jako v Arše: robustní maďarští fotbalisti, staří bratři z Rakouska, zakrslí cikáni. Čísla nám vytetoval sám Mengele. Všechna začínala písmeny „ZW“ jako Zwillinge, dvojčata.

„Teď jsi ještě malá,“ říkal. „Až vyrosteš, budeš se jednoho dne moct pochlubit tím, že ti tohle číslo dal sám doktor Josef Mengele. Budeš slavná. Ale hlavně si to neškrabej, udělej to pro strýčka Pepiho, ano? Buď statečnější než strýc Pepi. Svěřím ti tajemství: strýček Pepi měl takové číslo taky dostat, sem do podpaží, ale odmítl.“

V baráku dvojčat panovaly vynikající hygienické podmínky. Mengele trval na tom, že se dovnitř nesmí zanést žádná infekce.

Infekce. Už asi tušíte, k čemu to spěje, ne?

Byli jsme jako jeho koně, jeho hřebčín.

O dvojčata tolik stál, protože si myslel, že na nich odhalí tajemství života, že mu ukážou, které části lidské povahy jsou vrozené a které jsou podmíněny sociálně. To, co jsme měli společné, považoval za vliv genů a to, v čem jsme se lišili, podle něj muselo vzejít ze společenských podmínek a ze zkušeností.

Nejdřív nás vykoupali a očistili, potom nás ve vozech Červeného kříže odvezli do laboratoře. Muselo jít o kradená auta nebo prostě jen napodobeniny.

Laboratoř měli hypermoderní, takové by člověk našel jen někde v německých velkoměstech – mramorové stoly s odtokovými kanálky po stranách, u zdi porcelánová umyvadla, křesla, mikroskopy a police s nejnovějšími vědeckými publikacemi.

Nejdřív nás zvážil, potom změřil a porovnal, každou část našeho těla – každou část.

Ester a já jsme všude pořád seděly spolu, spolu a nahé.

Seděly jsme dlouhé hodiny, během nichž nás měřili, nejdřív ji, potom mě, pak znovu mě a zase ji: rozměry uší, nosu a úst, strukturu kostí. Všechno do detailu, chtěli znát každou podrobnost.

Mluvili o židobolševických komisařích a podlidech, prototypech, odpudivé fyziognomii, charakteristických rysech. Moc jsme tomu nerozuměly, ale znělo to zlověstně.

Samozřejmě jsme se bály, ale nikdy zároveň. Když jsem se třásla já, Ester mě držela, dokud jsem nepřestala, pak zase třeba plakala ona a já ji držela za ruku. Věděly jsme, že alespoň jedna z nás v sobě pokaždé musí najít sílu. Jakmile bychom se tomu poddaly obě, nikdy bychom nevyvázly.

Když jsme dorazily do Osvětimi, na veškeré odlišnosti mezi námi jsme zapomněly. Každý den jsme si byly blíže než kdy předtím, protože nám nic jiného nezbývalo. Leda zemřít.

Podstupovaly jsme nekonečné pokusy: jehlou nám ze zad odebírali tekutiny, ponořovali nás do ocelových kádí se studenou vodou, nechávali nás viset na kladce hlavou dolů a měřili rychlost, jakou se nám odkrvuje žaludek.

Otřesné, co?

Řeknu vám, že ve srovnání s ostatními jsme já s Ester měly štěstí. Mengele dvojčatům vpichoval tyfus a tuberkulózu. Ženy sterilizoval, muže kastroval.

Dvojčata opačného pohlaví nutil spolu souložit.

Na sedmileté dívce provedl pokus, při kterém se jí pokusil spojit močovou trubici s tračníkem.

Cikánská dvojčata sešil k sobě zády. Chtěl jim propojit cévy s životními orgány. Dvojčata bez ustání ječela a plakala a po třech dnech zemřela na gangrénu.

Všechny tyhle lékařské termíny znám v angličtině, protože mi každý den přichází na mysl.

Potom Mengele dospěl k názoru, že pokusy in vivo nejsou k ničemu. Že výsledky na mrtvolách jsou mnohem lepší než na živých jedincích. V normálním životě dvojčata příliš často neumírají zároveň, ale nyní je mohl zabít najednou a pitvou zjišťovat, jaké jsou výsledky.

Vzal si jehlu, naplnil ji Evipalem nebo chloroformem, pět centimetrů krychlových vpíchl do pravé paže a oběť uspal. Následovalo deset centimetrů krychlových do levé srdeční komory a okamžitá smrt. Asi i celkem humánní.

Ale někdy, když nebylo na skladě dost uspávacích prostředků nebo možná když si potřeboval uspokojit své sadistické choutky, naplnil jehlu benzínem.

Tyto experimenty samozřejmě nefungovaly. Mengele se z dvojčat snažil vytáhnout tajemství, která my prostě nemáme. Naprosto šílené.

Pokaždé nám říkal, že nevyužít možností, jaké se skýtají v Osvětimi, by byl hřích, zločin, protože jiná taková šance provádět výzkum dvojčat už se nebude opakovat.

Možná se chtěl dozvědět tajemství, jak zařídit mnohočetný porod, aby přispěl k rozmnožení německého národa. Třeba si myslel, že vytvoří novou, nadřazenou rasu, něco jako při chovu koní. Po nás by možná následovali Poláci a po nich ještě někdo další.

Je v tom celém pořádný kus ironie, víte? Dvojnásobné ironie – a pořádně jedovaté k tomu.

Předně byl Mengele fixovaný na čistotu rasy, ale pro něj samotného neplatila. V jeho rodokmenu totiž panovala pochybnost o některých jeho předcích, a tak pro něj nebylo místo v Sippenbuch, německé rodové knize. Do tohoto registru se dostali jen ti, kdo mohli prokázat, že mají čistě árijské předky po dobu nejméně dvou set let. Himmler každé rodině, ve které se narodilo dítě „čisté rasy“, posílal stříbrnou lžičku. Na Mengeleho žádná nevybyla. Ani pro něj samého, ani pro jeho syna.

Za druhé – nevím, jestli ty experimenty na dvojčatech dávaly z vědeckého hlediska nějaký smysl, ale pokud ano, nebyl Mengele tím, kdo by se ho dopátral. Nebyl to žádný génius. Horlivý fanatik, to ano, ale ze své podstaty druhořadý vědec, žádná vůdčí osobnost. Zdatný, ale pořád druhořadý. Genetické a rasové teorie aplikoval, jak se mu hodily do krámu. Dělal jen to, co ho bavilo – prováděl experimenty, ale výsledků nedbal, celý se při nich pokaždé potřísnil krví, rukama vše ohmatával jako nějaký šílenec. Byl posedlý sběratelskou mánií – typická německá vlastnost, která se u něj zvrhla.

Víte, co jsme pro něj byli? Soukromá zoo.

Jestli měla dvojčata štěstí – a to i při tom všem měla – potom jsme já a Ester byly přímo děti štěstěny. Téměř až do samého konce.

Možná že nás Mengele měl radši než ostatní. Možná taky že nad námi drželi ochrannou ruku oni byrokrati, které tak nenáviděl – ani ne tak tím, co dělali, ale tím, co zapomínali udělat.

Jednoho dne na začátku roku 1945 nás štěstí opustilo.

Je zima, až praští. Pamatuju si, jak z komínů krematoria šlehají plameny a k nebi se valí dým, vzduch prosycuje zápach spálených těl, stěny se otřásají křikem zatracených, všude je slyšet rachocení zblízka pálených kulometných salv.

Ohně jsou tak velké, že je spojenecká letadla musí vidět.

Proč nás nebombardovala? Proč nepřilétla a všechny nás nerozprášila?

Mengele přikvapí úplně nepříčetný.

„Bolševici se blíží!“ ječí. „Bolševici se blíží, všechno jim to tu padne do rukou! To nepřipustím, ani za tisíc let!“

Začne všechno cpát do bedny: papíry, kancelářské potřeby, nástroje. Balí a balí, hrozně rychle, a už na nás nepromluví jediného slova. Tvář se mu křiví zuřivým úsilím.

A náhle ustane a zablýskne se mu v očích. Začne vykřikovat, že na velký vědecký objev, který zachrání Říši, ještě není pozdě.

Mengele míval ztřeštěné nápady, spoustu ztřeštěných nápadů, téměř všechny byly vyšinuté, ale nejšílenější podle mě bylo, když si usmyslel, že z člověka dokáže udělat blonďáka s modrýma očima. Říkal tomu genetické inženýrství.

Rozhlédne se po místnosti a oči mu spočinou na Ester a na mně, protože my dvě jsme tam nejsnědší: černé vlasy, hnědé oči.

Pokud to dokáže na nás, dokáže to na kamkoliv.

Vezme nás do malé místnosti, svolá všechny sestry a přikáže jim, ať nás položí a drží.

Dávám se do křiku. Tuším, k čemu se chystá.

Mengele vezme ze stolu obrovitou jehlu a naplní ji odpornou chemikálií. Ta injekce mi připadá jako zmije, která plive jed.

Dávka musí být silnější než kdy předtím, nařídí. Předchozí experimenty prý nevyšly, protože dávkování bylo příliš slabé. Už téměř křičí.

Sestry mě drží, abych se nemohla hýbat, a roztáhnou mi víčka pinzetou.

Mengele se ke mně blíží. Zdá se mi, že jehla je veliká jako Eiffelovka.

Odvrátím zrak ke zdi.

Na ní jsou jako motýli připíchnuty stovky lidských očí – jedna řada vedle druhé, všechny pečlivě označené čísly a písmeny. Je tu polovina barev duhy: oči zářivě modré, žluté, fialové, zelené, červené, šedé.

Oči bez těla. Vyhaslé oči, které na mě bez jediného mrknutí civí.

A to bylo to poslední, co jsem spatřila.

Pokud se ptáte, jaké to je zničehonic a bez varování oslepnout, musím upřímně říct, že to nebyl jediný problém. Ester totiž ležela hned vedle mě, a když viděla, co Mengele spáchal, začala ječet, ale tak, jak jsem nikdy nikoho neslyšela.

Následoval výstřel, který nedokázal přehlušit sestřin vřískat, a pak nastalo ticho.

Z následujících dní si toho příliš nepamatuju.

Nic jsem neříkala, nad ničím neuvažovala, pouze vnímala určité pocity. Byla jsem zmatená, vyvedená z míry.

První věc, na kterou si skutečně vzpomínám, je okamžik, kdy nás vyhnali z tábora a my se vydali na pochod smrti. Vzpomínám si na krutý mráz a naprostou agónii – jedině tyhle dvě věci mě zachraňovaly před otupělostí.

Byla jsem sama, ale přitom jsem Ester ještě měla tolik co říct, o tolik se s ní podělit. Všechno, co jsme spolu kdy dělaly, teď ztratilo smysl. Došlo k nejhorší tragédii mého života a u koho jiného bych měla hledat pomoc?

Ale Ester už nebyla.

Hrůza. Hrůza, že mi taková pohroma vzala toho jediného člověka, kterého jsem potřebovala.

Jako by mi vytrhli srdce z těla.

Lidé, kteří přijdou o končetinu, cítí i roky poté v amputovaném údu bolest. Přesně tak jsem se cítila – jako bych přišla o fyzickou část sebe samé.

Ztratila jsem životní rovnováhu, vyvedlo mě to z konceptu, obklopila mě bezútěšná prázdnota. Svět se odehrával kdesi v povzdálí. Já jsem pouze přihlížela a neúčastnila se ho. Pozorovatelka.

Pozorovatelka, která nevidí.

Na pochod se vydaly tisíce lidí, já jsem ale kráčela sama. Má duše tiše bloumala životem a za ní se vláčel můj stín. Do života jsme s Ester vykročily spolu, tak proč bychom spolu nemohly také dorazit na konec cesty?

Bez Ester jsem si sebe sama nedokázala představit. A co hůř, nedokázala jsem si představit život. Přestala jsem existovat.

Proč mě Mengele nezastřelil taky? Prosila jsem ho o to. Ale ne, radši mě nechal naživu. Vstříkl mi do očí koňskou dávku metylénové modři. Chtěl vědět, jestli to funguje.

Když je člověk v manželském svazku a zemře mu partner, změní se – z manželky je vdova, z manžela vdovec. Ale když vám zemře dvojče, zůstáváte pořád dvojčetem. Hrála jsem si se slovy: byla jsem dvojče, měla jsem dvojče, jsem dvojče. Všechno to ale pozbylo významu.

Všichni ostatní, když o někoho přijdou, sice také hrozně trpí, ale pořád chovají vzpomínky na život bez zesnulého: muž na dobu, než poznal svou ženu, rodič na období, než se mu narodilo dítě.

Zato já jsem ani na jedinou minutu neměla příležitost poznat, jaké to je žít bez dvojčete. Člověk se může oženit nebo vdát znovu, dokonce může mít další dítě, ale další dvojče už nikdy. Zůstanete stejným člověkem jako předtím, ale nezůstanete stejným dvojčetem. Z perspektivy dvojčete z vás zbude jenom půlka, nic víc.

Co jsem dělala? To, co by udělalo každé dvojče: vzala jsem na sebe sestřinu podobu. Její chování, její smích, někdy dokonce i její hlas.

Jako by si mě na chvíli vypůjčila.

Dřív jsem nebyla moc hovorná, ale teď se ze mě stala mluvka, jako bych spolkla gramofonovou jehlu. Předtím jsem se vyhýbala nebezpečí, nyní jsem ho vyhledávala. A slepota mi pomáhala, protože co jsem neviděla, to mi nemohlo ublížit.

Největší možnou bolest už jsem každopádně poznala – co mohlo být horšího?

Teď, o spoustu let později, už vím, jak to bylo: měla jsem pocit viny za to, že jsem přežila. Myslela jsem si, že když zemřu, ten pocit zmizí.

Pro Ester jsem byla jako Kain – nahradila jsem ji, začala jsem žít její život místo ní.

Jestli bych s ní měnila? Položila svůj život za ni? V mžiku.

Nikoho jiného jsem neměla, celá má rodina zemřela v Osvětimi.

Proč jsem já byla ta jediná, kdo přežil? Kdyby z toho alespoň vyšel živý ještě někdo, jediný další člověk, aby celá tíha odpovědnosti neležela jenom na mně. Abych já nebyla ta jediná, komu se nepodařilo zachránit rodinu.

Měla jsem vztek – na všechny. Na sebe samotnou, protože jsem měla trochu více štěstí než mé dvojče a rodiče. Na všechny, kteří měli to štěstí, že přežili i s celou nebo skoro celou svou rodinou.

Cítila jsem se jako podvodník. Nebyla jsem žádná světice, tak proč jsem měla tolik štěstí?

Pocity viny, ponížení a hanby. Jak jej překonat? Jak získat zpátky ztracenou důstojnost?

Časem jsem se k odpovědi dopracovala – stejným způsobem, jakým se žije život: den po dni.

Uvědomila jsem si, že věci se prostě dějí, a klidně i bezdůvodně, ale dějí. Někdo musí koneckonců přežít. Někdo musí podat svědectví.

Ano, Herberte, v tom je z velké části podstata židovství – podávat svědectví. Chcete zjistit, co se stalo Maxi Stensnessovi, a já se vám snažím pomoct, protože byl zavražděn, a tenhle stav věcí je třeba napravit.

Přestala jsem si lámat hlavu nad tím, „proč zrovna já?“, a začala jsem uvažovat v dimenzích otázky „a proč ne já?“ Možná jsem byla vyvolena, možná ne. Žila jsem, protože jsem bojovala, třeba i nevědomě, měla jsem sílu bojovat a vytěžit ze své situace maximum.

Chtěla jsem dát Ester nějaký dárek a teď už vím jaký. Nesmím rezignovat na život a být s ní. Snažit se zůstat naživu tak dlouho, jak jen to půjde. Žiju totiž pro ni i pro sebe, jsem jejím oknem do světa a všechny životní radosti i strasti v sobě nosím i pro ni.

Vedly jsme společný život už před narozením a povedeme ho i po smrti.

Člověk nepřestane být dvojčetem po smrti sourozence, protože ten sourozenec svým způsobem nikdy nezemře. Pokud spolu dva lidé někdy existovali jako jedna bytost, zůstanou jí navždy.

Náhle jsem začala mít strach ze smrti, protože kdybych zemřela, zemřela by i má sestra. Pokud by zůstala naživu, nikdy bych nepoznala samotu. Zároveň by mě ale stále byla jenom polovina, pořád bych existovala jen ve vztahu k ní, srovnávali by mě s ní, vymezovali vůči ní. Byly jsme jedna duše ve dvou tělech, teď jsme jedna duše v jednom těle. Kůže obepíná nás obě, nejenom mě.

V Nigérii nosí každé „osiřelé“ dvojče z kmene Yoruba okolo krku dřevěnou podobiznu svého zemřelého sourozence, jeho duch tak nalezne útočiště a přeživší dvojče má zase společnost, já žádnou takovou upomínku nemám, přesto Ester taky všude nosím s sebou.

Po onom já, jaké jsem znala předtím, už tedy není ani památky. Místo toho nastalo pochopení, znovuzrození, nová radost ze života. A proto jsem Mengelemu odpustila.

Překvapuje vás to? To není třeba – odpustila jsem mu, protože to byl jediný způsob, jak si zachovat duševní zdraví.

Nevím, co dělá teď. Spojencům upláchl. Drželi ho v táboře, ale utekl jim. Nejspíš žije někde v Brazílii nebo v Paraguayi nebo v Argentině, spokojeně tloustne a obtěžuje tamní holčičky. Nevím a je mi to jedno.

Rozhodně ho nezproštuju viny, ne, to nikdy. Ale nechal mi život, a dal mi tak možnost rozhodnout se, co s tím životem udělám.

A já jsem se rozhodla. Rozhodla jsem se, že mu odpustím.

Tím, že jsem mu odpustila, nade mnou ztratil veškerou kontrolu. Pro některé přeživší už neexistuje nic jiného než Osvětim. Jejich život se odehrává více ve vzpomínkách než v reálném světě a o ničem jiném nedokážou přemýšlet ani se bavit.

Já ne. Tohle je poprvé, co se s tím někomu svěřuju, Herberte. Nikdo jiný o tom neví, protože jsem až doposud nenarazila na nikoho, kdo by tomu porozuměl. Ale vy jste podle mě jiný a doufám, že jste toho hoden.

Mám spoustu přátel, ale žádného, kterému bych tohle svěřila. Měla jsem spoustu milenců, ale žádného, kterému bych dala svoje srdce.

Jak bych mohla? Jak bych s někým mohla sdílet to, co jsem sdílela s Ester?

Jednu spřízněnou duši už mám. Další nepotřebuju.

„Můžu se vás dotknout na tváři?“ zeptala se Hanna. „Chtěla bych zjistit, jestli se usmíváte, nebo ne.“

Snad mu prozradí, co zjistila, napadlo Herberta, protože po tom všem, co vyslechl, si sám nebyl jistý.

Ano, rozuměl, nebo si to alespoň myslel. Protože zatímco rozumově pochopit by to dokázal každý, Herbert to cítil.

Když mluvila, jako by jí z otevřených ran čišela bolest, vztek, smutek nad ztracenou osobou. Nebo v sobě všechny tyto pocity nosil Herbert sám a kvůli Hanně pouze vypluly na povrch.

Pokud jde o to, jestli byl Herbert hoden toho, že se mu svěřila, doufal, že ano, neboť mu to připadalo závažnější než cokoliv, s čím se dosud setkal.

Hanna mu prsty pravé ruky přejela rty a lehounce je od sebe roztáhla. Potom prsty přesunula na jeho tvář, něžně se probírajíc čerstvě rašícím strništěm, a prsty levé ruky mu obtahovala zvlněné linie vrásek na čele.

„Hmm. Usmíváte se, nebo se mračíte? Těžko říct.“ Odmlčela se. „Řekněte něco.“

Herbert ale nepromluvil. Co taky mohl říci na to, čím si Hanna prošla?

Slova, která by zněla patřičně, ještě nikdo nevymyslel, a navíc se bál, že ze sebe nějakým nemotorným, banálním výrokem udělá někoho jiného, než je a než za koho jej Hanna dosud má. A tak raději mlčel.

A mlčel i proto, že se mu motala hlava. Zdálo se mu totiž, že dosud nikdy neměl k žádné jiné lidské bytosti tak blízko.

„Herberte,“ zasmála se. „Víte, proč se mi zamlouváte? Protože jste jiný.“

„Jiný? Jak to myslíte?“

„Většina chlapů, když vás dostane do pokoje, hned chce sex, sex, hned teď.“ Její tón naznačoval, že jí to nebylo vždy úplně nepříjemné. „Vy ne. Klidně bychom tu mohli sedět do konce věků a vy byste stejně nic neudělal, že ne?“

Herberta polilo horko. „Hanno, já nejsem zrovna někdo, na kom by se zálibou spočinulo ženské oko.“

„Tak to jste našel tu pravou,“ zasmála se znovu a její radost jako by zažehla ohňostroj, který se přenesl i na něj. „Herberte, Herberte, i kdybych vás viděla, bylo by mi jedno, jak vypadáte.“

Ve chvíli, kdy přiblížila rty k jeho ústům, byl ztracen.

7. PROSINCE 1952

NEDĚLE

Herbert se s leknutím probudil, připraven bránit se krajtě, která se mu ve spánku obtočila kolem těla. Zahanbeně a překvapeně si uvědomil, že je to Hanna, která mu ovinula nohy kolem stehen a paže mu sepnula kolem krku jako koala na kmeni eukalyptu.

Hleďme na muže, který není zvyklý se probouzet vedle ženy, blesklo mu hlavou.

Hanna se zavrtěla, ale neprobudila se. Herbert znovu položil hlavu na polštář a s pomyšlením na předchozí noc se nepatrně usmál.

Jistě, neměl v téhle oblasti příliš zkušeností, ale i kdyby byl samotný Casanova, stejně by musel ocenit, jak neuvěřitelně šikovná je Hanna v mileneckých záležitostech.

Na kůži cítil, jak tvrdé a drsné má konečky prstů. Bezpochyby z Braillova písma.

Když jej hladila po těle a rukama mu přejížděla spletitou texturu pokožky, prozradila mu, že v Indonésii v dětství oslepují některé maséry, aby jim vytříbili hmat. Tomu Herbert klidně věřil, protože sám na sobě cítil, jak úžasně Hanna dokáže odhadnout, kde přesně a jak moc má zatlačit.

Hanna se samozřejmě chopila iniciativy, s mimořádnou jistotou totiž věděla, po čem touží, a dokázala si přesně říci, co se jí líbí, takže Herberta napadlo, kolik toho asi již v posteli musela zkusit, když je tak obratná, a potažmo kolik již musela mít mužů a jak se s většinou z nich nevyhnutelně nemohl měřit.

Dvakrát zamrkal, aby myšlenku zahnal.

Co na tom záleželo? Zdálo se, že je s ním Hanně taky příjemně, tedy pokud nedokázala předstírat výrazně lépe, než si myslel. Teď tady ležela, spokojeně mu odfukovala na krk a Herbert byl šťastný.

Tak co vlastně záleželo na tom, kdo tu byl před ním? Mnohem víc sejde na tom, uvažoval Herbert, aby nikdo nepřišel po něm.

Rádio hlásilo, že v oblasti Kensingtonského paláce mrzne a ještě větší zima panuje na letišti Heathrow. Připadalo sem devadesát příletů a odletů, ale všechny byly odloženy. Z celkových sto sedmi letů se jich v Londýně na čas uskutečnilo pouze šest.

Herbert pozoroval, jak se mlha za matného rozbřesku vkrádá do koutů pokoje, kde leželi, a jako šedé cáry tam bude viset ve vzduchu, dokud se trochu nerozhoří oheň a teplo ji nerozptýlí.

Od doby, co se ve městě usadila mlha, uplynuly teprve tři dny, ale v Herbertově bytě už na všem vězel tlustý černý povlak. Závěsy vypadaly, jako kdyby se do nich utřel kominík, a kovový povrch odkapávací desky pokrývala jemná vrstva prachu připomínajícího směs špíny a sazí.

Věděl, že když přiloží uhlí na rošt, čistotě tím zrovna nepomůže, ale oheň vyhasl a v pokoji bylo citelně chladněji, než když se ukládali ke spánku.

Musel si tedy vybrat, jestli raději zmrzne, nebo se udusí, a dospěl k názoru, že bez tepla se neobejde. Z uhláku vedle krbu nabral hromádku černých valounů.

Pozoroval Hannu, jak se obléká. Nedalo se to vysvětlit, ale připadalo mu, že je to ještě intimnější a ještě více to zasahuje do jejího soukromí, než když se před několika hodinami milovali.

Teprve když skončila, si Herbert uvědomil, že jej ještě čeká nedodělaná práce: musí najít vraha.

Dlouhé hodiny se zaobíral jen Hannou, prožíval chvíle štěstí, při kterých nevnímal plynoucí čas. Rád by, aby ty chvíle trvaly navždy, ale to by nedopustila a za to ji miloval ještě víc.

Znenadání někdo prudce zabušil na dveře a, oba je vylekal.

Herbert nepatrně nadskočil na židli a vyšplíchl kávu přes okraj hrníčku. Hanna, která zrovna stála, couvla o krok dozadu a na něco stoupla. Sehnula se, aby to zvedla. Herbert přihlížel, jak věc ohmatává prsty, a zjistil, že je to provizorní těžítko – asi patnácticentimetrový model autíčka, kterému chybělo jedno kolo a s nímž si v dětství hrával. Nejspíš mu spadlo z psacího stolu.

Je to zvláštní, napadlo jej, že sebou takhle trhla. Všechny zvuky pro ni přece svým způsobem musejí přicházet zničehonic, a proto by se zdálo, že si na nečekané věci postupně zvykne.

Herbert vstal a napjatě došel ke dveřím.

„Kdo je to?“ zavolal.

„Já. De Vere Green.“

Herbert pohlédl na Hannu. Překvapeně povytáhla obočí. „Přišel jste sám?“

„Samozřejmě.“ Herbert otevřel dveře.

De Vere Green vypadal úděsně. Pytle pod očima měl tak velké, že by s nimi klidně mohl jít na pořádný nákup, vlasy mu trčely do všech směrů a v doběla zbarvených kloubech křečovitě svíral složku z konopného papíru, z níž vyčnívalo několik listů.

Herbert de Vere Greena napůl zavedl, napůl vtáhl dovnitř, nohou za sebou přirazil vstupní dveře a nasměroval jej ke kuchyňskému stolu.

„Kávu?“

„Ano, díky,“ souhlasil De Vere Green ochraptěle. Rozhlédl se po místnosti, ale zdálo se, že nedokáže na dlouho udržet pozornost. Když si konečně uvědomil, že se v místnosti nachází i Hanna, upřeně se na ni na několik vteřin zahleděl a potom pokýval hlavou. Herbert nedokázal určit, jestli nesouhlasně, nebo nevěřícně.

De Vere Green měl něco upito, to prozrazoval jeho nos i oči, obojí protkané popraskanými žilkami, nemluvě o nasládlém zápachu, který mu čpěl z pórů. Herbertovi blesklo hlavou, jestli náhodou de Vere Green taky nepožil nějaké drogy. Pravděpodobné to nebylo, ale tenhle člověk už během uplynulých čtyřiadvaceti hodin dokázal postavit na hlavu tolik domněnek, že by u něj Herberta již nic nepřekvapilo.

Když před něj Herbert postavil kávu, de Vere Green hrníček uchopil do obou rukou, aby si je zahřál. Teplo jej viditelně vzpružilo, takže mohl spustit své tirády.

„Máte nade mnou vrch, můj milý. Znáte má tajemství, mohl byste mě zničit jako nic, kdybyste chtěl,“ prohlásil a luskl prsty, „a bůh ví, že bych si to zasloužil, poté jak jsem s vámi jednal. Mohl bych apelovat na vaši dobrotu, ale lidi jako já tyhle pojmy moc nechápou. Takže se omlouvám, ale musím vám to říct po svém – jazykem obchodníka, který chce dosáhnout oboustranně výhodné dohody…“

Herbert příliš netušil, o čem de Vere Green hovoří, přesto však přikývl: Pokračujte.

„Mám tady s sebou něco, co může být – ne, řekněme si to upřímně: něco, co podle mě je – zcela zásadní pro váš případ. Jde o něco, co by při normálním vývoji událostí vůbec nebylo určeno vašim očím, ale za daných okolností mi připadá, že je správné učinit výjimku. Ale než vám to ukážu, musíte na oplátku vy udělat něco pro mne: slibte mi, že nikdy neprozradíte moje tajemství, že si ho vezmete do hrobu, pokud se na onen svět nedej bože odeberete dřív než já.“

Herbertovi přišlo zvláštní a možná i výmluvné, že ačkoliv si byl de Vere plně vědom Hanniny přítomnosti, zdálo se, že mu ani v nejmenším nevadí. Možná si myslel, že není jen slepá, ale také hluchá. Nebo měl o ženách tak nízké mínění, že neměl potřebu se jí zabývat.

Herbert si vzpomněl, jak přemítal nad tím, jakou má nad de Vere Greenem moc a zejména kdy ji nejlépe použít.

„Jak mám vědět, že se mi kvůli tomu, co mi nabízíte, vyplatí mlčet?“

„Musíte mi zkrátka věřit.“

Po tom všem, k čemu mezi nimi došlo, zněl tento požadavek absurdně. „Musíte mi zkrátka věřit,“ zopakoval de Vere Green o poznání zoufaleji než předtím. „Bude vám to stát za to, slibuju.“

Člověk dohnaný k takovému škemrání byl k politování. A Herbert si až moc dobře uvědomoval jeden nepříjemný fakt: jak nelibý je mu pocit lítosti – ještě více než nenávist.

Ale stejně očividný byl i jiný fakt: že chce případ vyřešit. A jestliže má de Vere Green něco, co mu k tomu může pomoci, bylo by naprosto pošetilé si takto škodit a nabídku odmítnout jen kvůli tomu, od koho pochází.

A co navíc Herbertovi bránilo, aby dal de Vere Greenovi svůj slib a potom jej v případě potřeby nedodržel?

Informace se koneckonců nedaly odvolat. Moc nad de Vere Greenem ztratí v okamžiku, kdy pravda vyjde najevo, ne kdy bude souhlasit, že ji neprozradí.

Herbert přitvrzoval. Nebo se z něj možná stával větší pragmatik.

Která varianta platí, nevěděl. „Máte mé slovo,“ pravil.

S úsměvem, z nějž čišela tak opovrženíhodná vděčnost, že Herbert dohodu málem na místě zrušil, otevřel de Vere Green složku, kterou přinesl.

Obsahovala listy strojem popsaného papíru různých velikostí, někdy to byl kancelářský papír, jindy pouhé útržky, většinou něco mezi tím. De Vere Green je na kuchyňském stole rozprostřel jako karty.

„Včera jste mi řekl, že Papworth o Maxovi věděl,“ řekl. Herbert přikývl. „To je pravda.“

„A já jsem vám řekl, že o Maxovi nevěděl nikdo, že byl mým tajemstvím.“

„Přesně tak.“

„Tak jak může být pravda obojí?“

„Jeden z vás ji nemá.“ Ať už lže nebo se plete, na tom nesejde. Na další nepravdu v tomto vyšetřování se dá sotva přijít, natož aby ji člověk bral v potaz.

De Vere Green zavrtěl hlavou. „Ne. Pravdu máme oba.“

Herbert pokrčil rameny. „Jak to?“

„Protože Papworth je sovětský agent.“

To není možné, prohlásil Herbert. S Papworthem se setkal a ten člověk neopomněl jedinou příležitost, aby spustil tirádu o tom, jakou zhoubu a zlo představuje komunismus.

Ale no tak, namítl de Vere Green. Vy odejdete z Pětky a okamžitě zapomenete, jak správně rozumět motivům lidského chování? Samozřejmě že jako sovětský agent bude Papworth něco takového tvrdit, samozřejmě že ano. Bude komunisty kritizovat horem dolem, aby vás přesvědčil přesně o tom, co si teď myslíte – že může jít jen o amerického představitele.

Dokažte to, vybídl jej Herbert.

Na těchto papírech jsou dekódovány kryptogramy programu Venona, prohlásil de Vere Green. Ano, toho programu, který na začátku upozornil Londýn na Macleanovu zradu. Venona se týkala pouze let válečných a několika poválečných, ale nahromadilo se tolik nevyřízených záležitostí, že k dešifrování většiny textů docházelo až nyní.

To jen tak mimochodem. Pointa byla v tom, že dvojití agenti nepřestali jen tak zničehonic působit. Jakmile se jednou člověk dvojitým agentem stal, už na tom nic nezměnil – a přestával jím být až po smrti nebo po vyzrazení.

Do programu Venona se zapojily stovky lidí, hlavně ve Washingtonu a New Yorku. Konfidenti působili na ministerstvech zahraničí, zemědělství, spravedlnosti i financí, nemluvě o Úřadu strategických studií, spojovacím vojsku či Národní zpravodajské službě – korporace jako General Electric, Standard Oil nebo US Rubber ani nepočítaje.

Jinými slovy, na Západě se to latentními bolševiky jen hemžilo.

Avšak dešifrované zprávy, které přinesl de Vere Green, byly exaktnější než většina ostatních a týkaly se sovětského agenta, který byl znám pouze jako Achilles.

De Vere Green je obdržel v rámci kontrašpionážního výboru, v němž spolu s Papworthem zasedal, a s přestávkami se zabývaly čtyřletým obdobím mezi roky 1944 a 1948. Zasahovaly do nejrůznějších vědeckých odvětví: neželezných kovů, tří strojírenských oborů (leteckého inženýrství, chemických technologií a provozního inženýrství), krystalografie, fyziky, biochemie – a samozřejmě jaderné energie.

Háček byl v tom, že Papworth se angažoval úplně ve všech.

Časy, místa, obory, všechno souhlasilo. Byly zde zápisy z Los Alamos během projektu Manhattan, záznamy zpráv odeslaných z Londýna těsně poté, co dorazil Papworth. Každý jednotlivý dekódovaný kryptogram se mohl týkat několika lidí, některé dokonce celé řady osob, ale pokud byly brány v úvahy všechny texty dohromady, odpadávala jedna možnost za druhou, až nakonec zbýval pouze Papworth.

De Vere Greenovi nějakou dobu trvalo, než nabyl jistoty, a i poté takovou myšlenku zavrhoval. Byl vlastencem a Papwortha měl rád, a proto se mu ani z hlediska přátelství, ani ideologie nechtělo věřit, že pravda je skutečně taková, jaká se jeví.

„Jste si jistý?“

„Naprosto.“

„Neexistují žádné pochybnosti?“

„Papworth je jediný, kdo odpovídá všem kryptogramům. Jediný.“

„A vy si myslíte, že Stensness byl i jeho informátorem?“

„To nevím. Ale jestliže na tom místě taky byl a při tom, kdo je, potom…“

„S tím se dá dělat jen jedna věc.“

„A to?“

„Musíme si s Papworthem promluvit.“ De Vere Green si povzdychl. „Věděl jsem, že to řeknete.“

„Vypadá to, že z té představy nejste zrovna nadšený.“

„Já…, víte, všechno je to ještě trochu komplikovanější.“

„Jak to?“

„Protože všechny tyhle rozluštěné kryptogramy Papworth dostává taky.“

Mlha halila město černým průsvitným, takřka pohřebním závojem. Ve vzduchu visela ve vlhkých studených vrstvách naskládaných na sobě a prosycených špínou a obyvatele nemilosrdně dusila. Už nebyla pouhým meteorologickým jevem – obživla a změnila se v zákeřnou příšeru.

Hanna chtěla jít také, ale to de Vere Green odmítl – už tak toho věděla příliš –, avšak když s Herbertem vykročili z bytu, byla viditelnost tak mizerná, že hodnou chvíli akorát stáli na místě a snažili se zorientovat. Křečovitě se přitom přidržovali zárubně, jako se dítě nedokáže pustit okraje bazénu.

A tak se k nim Hanna připojila taky. Herbert měl navíc pocit, že by jim mohla být prospěšná i jinak než tím, že jim ukáže cestu – pokud osvědčí takovou prozíravost, s jakou prohlédla jeho, mohla by přijít na nějaké důkazy nebo souvislosti, které mu dosud unikaly.

Herbert nepochyboval o tom, že tím, že ji bere s sebou, se proviňuje proti pravidlům, ale pokud byl Elkington to nejlepší, co mu londýnská policie mohla nabídnout, potom bylo možná porušení pravidel namístě.

Hanna kráčela s mimořádnou jistotou, mnohem rychleji a sebevědoměji než všichni ostatní, kteří se mlhou jen váhavě ploužili. Jedině ji mlha nedokázala zahnat do úzkých. Za normálního stavu ji brzdil vážný hendikep, ale teď, za těchto nezvyklých okolností, jí svět ležel u nohou.

Palcem a třemi prsty na vnější straně ruky svírala slepeckou hůl, zbývajícím ukazováčkem mířila podél rukojeti k zemi a máchala holí před sebou – vypadalo to jako anténa nebo paprsek na obrazovce radiolokátoru – těsně nad zemí, ze strany na stranu a pokaždé se před nohou, kterou zrovna činila krok kupředu, špičkou dotkla země.

Paže, ruka a hůl – tři obranné linie.

Ze začátku měl Herbert téměř strach přizpůsobit se Hanninu tempu – byl přesvědčen, že každým okamžikem musí vrazit do někoho, kdo má namířeno opačným směrem, nebo do něčeho ještě mnohem nepoddajnějšího, například do sloupu nebo do zdi. Potom se však uklidnil – může-li takové tempo nasadit drobná, nevidomá dívka, tak on také.

Jen jedna věc Hannu vyvedla z rovnováhy – když se Herbert chtěl dát do řeči. Hanna zastavila, zamumlala něco, co mu připadalo jako připomenutí toho, kde se nacházejí, a obrátila se na něj.

„Nezlob se, ale nevidomí k chůzi nepotřebují jen nohy, ale i hlavu.“

„Prosím?“

„Nenadálý závan vzduchu může znamenat otočné dveře, náhlý zápach výfukových plynů zase projíždějící auto. Cítím-li ve vzduchu vůni kůže, vím, že jdu kolem opravny bot. Cestu, kudy jdeme, sice znám, ale musím se na ni usilovně soustředit, a tak tě nemůžu poslouchat. Každou vteřinu si musím pamatovat, jakou vzdálenost jsme ušli a kolik cesty nám ještě zbývá. Vím, jak dlouho mi trvá dojít z bodu A do bodu B, a nemůžu tu vzdálenost urazit ani rychleji, ani pomaleji, protože bych se ztratila. Takže chodím pořád stejným tempem.“

Po tomto vysvětlení již kráčeli mlčky.

Dorazili téměř k americkému velvyslanectví, když vtom ze dveří vyšel Papworth.

Nebyl od nich více než dva nebo tři metry, přesto je ale neviděl – zčásti kvůli mlze, zčásti protože se soustředil na cestu. Ze dveří zabočil doleva a vyrazil.

De Vere Green vypadal, jako že na něj chce zavolat, ale Herbert mu rukou přikryl ústa. Lepší bude ho sledovat, zašeptal, a zjistit, co má za lubem, než na něj hned udeřit.

Bylo zvláštní Papwortha pozorovat, jak očividně míří na konkrétní místo, ale zároveň kráčí pomalu – rozhodnost jeho kroků otupovala tma, která mu chůzi ztěžovala.

Pronásledování se teď místo Hanny ujal Herbert. Neustále mírně přidával do kroku, aby Američana neztratili z dohledu, ale hned zase zpomaloval, aby si drželi dostatečný odstup a Papworth je nezpozoroval.

Stíhat někoho jiného by bylo prakticky nemožné, ale ocelové klapání kovových podkůvek na jeho podpatcích jim prozrazovalo, kde se zrovna nachází, stejně spolehlivě jako naváděcí zařízení.

Papworth na prvním rohu zabočil doprava, minul náměstí Grosvenor Square, přešel křižovatku a zamířil na ulici Carlos Place.

Vtom se bez varování zastavil.

Herbert rozhodil ruce a zarazil de Vere Greena a Hannu. Tak takhle nějak se cítí Hanna, napadlo jej. Všechno dělá jen podle zvuku.

Papworth se začal pomalu otáčet.

Herbert o několik kroků ustoupil, čímž přinutil ukročit i ostatní, a než Hanna stačila zakopnout, pevně ji popadl.

Papworth se stále ještě otáčel, ale potom Herbertovi zmizel za obzvláště neprostupným chuchvalcem mlhy plujícím po chodníku.

Herbert zaslechl tlumený zvuk kroků: Papworth se vracel, aby se ujistil, že jej někdo nesleduje.

Kdyby je našel, zjistil by, že jej špehovali. Počasí k ranní nedělní vycházce koneckonců zrovna nelákalo.

Herbert ustoupil o další krok zpátky. Chtěl, aby je zahalila mlha.

Kroky se zastavily. Po chvíli se ozvaly znovu, ale jejich ozvěna slábla.

Možná že si Papworth akorát myslel, že se ztratil, a tak se o několik kroků vrátil. Nebo možná něco podezřelého přece jen zaslechl, ale po chvíli to pustil z hlavy s tím, že šlo jen o jeho paranoiu. Sledovat někoho v téhle mlze nebyl úkol pro člověka se slabými nervy.

S obavou, aby Papwortha neztratili, Herbert znovu spěšně vyrazil kupředu.

Zároveň si ale uvědomil, že kdyby byly karty rozdány obráceně a on sám by chtěl setřást někoho, kdo jej sleduje, udělal by to přesně takto: zastavil by se, po chvíli znovu pokračoval v chůzi a pak už jen počkal, až se jeho pronásledovatelé s obavou, aby je kořist nesetřásla, přiřítí z mlhy.

Ne, Papworth kráčel dál, o několik kroků před nimi.

Prošel dvěma bránami, za nimiž se mlha zdála ještě temnější než jinde. Až za několik vteřin Herbertovi došlo, že je to obrys budovy – konkrétně kostela Neposkvrněného početí na Farm Street ve čtvrti Mayfair, jak prozrazoval nápis.

V kostele nebylo o moc tepleji než venku a viditelnost taky nebyla výrazně lepší. Až přibližně za hodinu začnou ranní mše, mnoho lidí na ně nedorazí, napadlo Herberta. Dnes ráno bylo lépe navazovat duchovní kontakt s Bohem z domova.

Papworth do chrámu vstoupil vchodem u oltáře a ihned zabočil doprava do malého výklenku, kde Herbert spatřil tři sochy: vedle Panny Marie Montserratské, která v jedné ruce držela zlatou kouli a na klíně chovala dítě, také sousoší Kalvárie a svatého Františka Xaverského, zahaleného do nádherného splývajícího roucha.

O kus dál z mlhy vystupoval do černého oděný Ignác z Loyoly, jednu ruku měl vztyčenou a v druhé svíral Bibli. Jezuitský kostel.

Na muži, který na Papwortha čekal ve výklenku, však nic jezuitského nebylo. Byl to Kazancev.

Herbert a de Vere Green na sebe pohlédli. De Vere Green musel překvapením či znechucením vyloudit jakýsi zvuk, protože Kazancev zdvihl s rozvážnou ostražitostí hlavu – jako zebra zaslechnuvší, jak v křoví zašustil lev.

Papworth se rozhlédl, nejprve jeho zrak spočinul na Herbertovi, potom na de Vere Greenovi, pak znovu na Herbertovi, až se zastavil na Kazancevovi.

„Běžte,“ prohlásil lakonicky.

Než mohli Herbert nebo de Vere Green zareagovat, vyklouzl Kazancev volným krokem ze dveří do venkovní mlhy.

Papworth pohlédl na Hannu a zeptal se: „Kdo je to?“

„Proč se nezeptáte jí?“ odpověděl mu Herbert otázkou.

Papworth se obrátil na Hannu. „Kdo-jste?“ odslabikoval, jako by mluvil s člověkem, který neumí anglicky, s dítětem nebo s mentálně postiženým. Anebo s někým, pro nějž platí všechny tři varianty.

Hanna neodpověděla. Zachovala si důstojnost a potlačila vztek. „Přišla se mnou,“ vysvětlil Herbert.

Papworth mávl rukou, že mu na tom nesejde – jako by chtěl naznačit, že slepou osobou se vůbec nemusí zabývat. „Já nemám co skrývat,“ prohlásil.

Potom si podrážděně povzdychl, že nějací snaživí amatéři, kteří to sice mysleli dobře, ale jsou příliš omezení na to, aby pochopili velikost jeho ducha a nadání, mu zmařili plány.

„Říkal jsem vám to,“ podotkl de Vere Green.

„Co jste jim říkal?“ zajímalo Papwortha.

Herbert se na něj upřeně zahleděl.

„Že jste sovětský agent,“ prohlásil rozvážně Herbert.

Papworth vyprskl: „Nebuďte směšný, Herbie.“

Herbert pokynul k místu, kde předtím stál Kazancev, jako kdyby chtěl říci: Když tedy nejste sovětský agent, jak vysvětlíte tohle?

Papworth rozšířil oči, neboť pochopil, co Herbertovo gesto znamená, a rozesmál se.

„Vy experti,“ zakroutil pobaveně hlavou. „Vy byste dokázali agenta dopadnout, jen kdyby to měl napsané na čele, co?“

„S jedním agentem MGB jste se právě potají setkal,“ zareagoval de Vere Green.

„Samozřejmě,“ přisvědčil Papworth.

„Samozřejmě?“ nevěřil Herbert vlastním uším.

„Samozřejmě,“ zopakoval Papworth. „Pracuje pro mě.“

Potom už si Papworth přestal brát servítky.

„Vy pitomci, vy šmejdi jedni,“ syčel, až se de Vere Green nad jeho rouháním v kostele ošil. „Myslíte si, že se mi teď podaří udržet kontrolu nad oběma stranami? Řeknu vám, že jestli jsem kvůli vám přišel o jeho cenné služby, osladím vám život, přísahám Bohu.“

Přiblížil se k nim kněz. „Je všechno v pořádku, pánové?“

Papworth, jehož vztek každým okamžikem narůstal, se jen tak tak ovládl, aby se na duchovního ve svatostánku neobořil a neřekl mu, ať učiní něco, co nejenže nebylo biologicky možné, ale co navíc jistě porušovalo veškerá platná církevní nařízení.

Kněz odešel.

„Proč jste mě ksakru vůbec sledovali?“ zeptal se Papworth.

„Kvůli kryptogramům,“ vysvětlil Herbert. „Materiálům z programu Venona – všechny poukazují na to, že jste sovětský agent s krycím jménem Achilles. Všechny časové a místní údaje souhlasí.“

„Budu hádat,“ prohodil Papworth a obrátil se na de Vere Greena. „V tom máte prsty vy, že ano? To mě ani nepřekvapuje. Tak já vám něco povím. Já ty dešifrované záznamy dostávám taky a připadá mi vtipné, že mě de Vere Green podezírá. A víte proč? Protože čím více jsem jich přečetl já, tím více si já začínám myslet, že by Achilles mohl být de Vere Green.“

„To ale není možné,“ ohradil se de Vere Green.

„Ale kdeže – jen se podívejte na ty časové a místní údaje. Ať už ty kryptogramy odkazují na kterékoliv místo, pokud jsem tam byl já, tak vy taky. Byli jsme spolu v Los Alamos, čtyři roky jsme oba strávili v Londýně, dokonce jste hned po válce byl i devět měsíců ve Washingtonu.“

„To je směšné,“ odsekl de Vere Green.

„Schválně mi najděte aspoň jeden kryptogram o Achillovi, s nímž jste rozhodně nemohl mít co do činění, a já všechno odvolám. Do té doby jste stejně podezřelý jako já. Vlastně ještě víc.“

„Ještě víc?“ zeptal se Herbert.

„No jistě. Jaká může být lepší dezinformace, než když se vlastní zradu pokusíte svalit na někoho jiného?“

„To ale platí pro vás oba.“

„No tak fajn. Podívejte se na naše profesní dráhy: Já jsem pomohl dopadnout Rosenbergovy, vypudit Klause Fuchse, spolupracoval jsem se senátorem McCarthym při procesu týkajícím se malmédského masakru. (Proces probíhal od května do července 1946 na místě koncentračního tábora v Dachau. Byli v něm souzeni němečtí vojáci Waffen-SS obvinění z toho, že se 17. prosince 1944 podíleli na tzv. malmédském masakru, který se odehrál mezi vesnicemi Malmédy a Ligneuville v Belgii a během nějž bylo zavražděno 71 neozbrojených amerických válečných zajatců. (Pozn. překl.)) Oproti tomu když vám Maclean na nástupišti na Charing Cross zamával, de Vere Green vám řekl, ať si s tím nelámete hlavu. Určitě vás to už muselo napadnout, Herberte – ve skutečnosti to byl on, kdo nechal Burgesse a Macleana upláchnout. A potom – a potom! – to svedl na vás. Nechal vás, abyste si to slízl, přestože jste za to nemohl. Už vidíte tu podobnost?“

De Vere Green hýbal pusou, ale nevyšla z nich ani hláska. Do koutku mu stékal tenký potůček slin. Vypadal, jako by se měl každou chvíli poroučet k zemi.

Papworth však neúnavně pokračoval: „A to ani nemluvím o tom, že polovinu svého času tráví v Cambridgi, kde Burgess s Macleanem studovali a kde – řekněme si to upřímně – se komunistů zrovna nestraní. Všechno se to z toho dá vyčíst, Herberte, stačilo jen, abyste se na to podíval – nebo spíše abyste to v tom viděl.“

Rudá a růžová, naučil se Herbert v Pětce, rudá a růžová: sodomie rovná se kacířství a kacířství rovná se zrada.

„To není pravda,“ dokázal ze sebe vykoktat de Vere Green.

„Co konkrétně není pravda, Richarde?“ zeptal se Papworth. „Jmenujte mi aspoň jednu jedinou věc.“

Na to se de Vere Green nezmohl.

Nebylo divu, že se de Vere Green zdráhal za Papworthem jít. Snažil se to hodit na triko tomuhle americkému agentovi, ale byl to už jen jeho poslední zoufalý pokus. Taky že se obrátil proti němu, což de Vere Green musel tušit.

Jestli de Vere Green na včerejším pohřbu působil zničeně, a když před pár hodinami vtrhl k Herbertovi do bytu, ještě hůř, proti tomu, jak vypadal nyní, to ještě byl obrázek životní radosti a energie.

Stejně jako Kazancev i de Vere Green kostel opustil – za daných okolností udělal to nejrozumější, co mohl, to musel Herbert uznat. Na rozdíl od Rusa se z něj však vypotácel v panické hrůze, která hraničila s hysterií.

Papworth supěl vzteky.

Herbert se pokusil zmírnit napětí, a proto vyhrkl první věc, která mu přišla na jazyk.

„A jaká byla Past na myši?“

Papworth na něj zůstal civět a snažil se pochopit myšlenkový skok až k této nejbanálnější otázce. A potom se dost nečekaně usmál.

„Stálo to za starou bačkoru. Do Nového roku ji stáhnou. Pamatujte na má slova.“

Mlha se rozprostírala před nimi, za nimi i kolem nich. Herbert si nemohl vzpomenout, že by kdy zažil hustší – a určitě ne špinavější. Žlutý nádech síry byl stále výraznější. Hanna jej sice možná neviděla, ale rozhodně ho cítila v nose i ústech.

Za rohem, na náměstí Berkeley Square kousek od kostela, se nacházela budka s policejním telefonem. Herbert se na chvíli posadil na stoličku a snažil se přijít na to, jak nyní nejlépe postupovat. Hanna pochopila, že inspektor potřebuje ticho, a nechala jej v klidu přemýšlet.

Nakonec zvedl sluchátko, protrpěl si stejné ceremonie jako předtím, než jej z místní policejní stanice přepojili na Nový Scotland Yard, a vysvětlil Tyceovi, co se stalo.

Tyce to pochopil okamžitě. Ač usiloval o to, aby případ zůstal přidělen jim, vlastizrada měnila situaci a dohled nad de Vere Greenem již policii nepříslušel. Tyce Herbertovi oznámil, že s informací okamžitě zajde za Scottem a ten ji bezpochyby předá Sillitoeovi. Vše se tedy odehraje na nejvyšší úrovni, jak se u tak závažného obvinění vzneseného vůči činiteli de Vere Greenova postavení patří.

To ovšem neznamenalo, že byla Herbertova práce u konce. Vyšetřování vraždy stále běželo, jak se říká, „na plné obrátky“ a Herbert měl rozhodně právo pokračovat v šetření Stensnessovy smrti i toho, do jaké míry v ní měl prsty de Vere Green. Ten byl sice možná vlastizrádce, to však ještě neznamenalo, že je i vrah. Možná byl obojí, ale možná dokonce ani jedno.

Odted vlastně budou probíhat dvě vyšetřování, formálně každé zvlášť, ale pravděpodobně se budou prolínat. Pětka tedy může klást své dotazy a Herbert zase svoje. A pokud v tom ohledu Tyce něco zmůže, postará se o to, aby Herbert přišel na řadu první, protože on, Tyce, už dávno nepochybuje, na čí straně Herbert je.

Ale dopadnout de Vere Greena musí Pětka, ledaže by Herbert měl zcela hmatatelné důkazy, které de Vere Greena z vraždy usvědčují.

Ne, připustil Herbert, nic konkrétního.

Potom musejí počkat na Pětku, protože od pátku, kdy se Tyce s de Vere Greenem utkal, se případ radikálně zamotal. Takový postup byl sice zbytečně komplikovaný, byl akorát k vzteku, a dokonce možná ani nedával smysl, ale takhle to prostě fungovalo.

Herbert se rozloučil s tím, že se znovu ozve, až znovu natrefí na telefon. Chtěl Tyceovi poděkovat, ale ten na projevy vděku příliš nebyl, ať už je měl poslouchat nebo vyslovovat sám.

„Myslíš, že je vinen?“ zeptala se Hanna, když Herbert zavěsil.

„Kdo? De Vere Green?“

„Ten člověk, co k tobě dnes ráno přišel domů? Toho myslím.“

„To je de Vere Green. Ano, je vinen, o tom není pochyb.“

„Herberte, v životě vždycky existují pochyby.“

„To bys ho musela vidět, když se do něj Papworth pustil, Hanno. Vypadal, že je… úplně vyřízený.“

„Já jsem ho sice neviděla, ale slyšela. A tóny hlasu je těžší skrýt než výrazy tváře nebo gesta. Hlas je napjatější, vyšší. Svaly v hrdle se stáhnou, což rezonuje v hlavě a v hrudi. Z hlasu se potom dá vyčíst zlost nebo strach, poznat, když někdo lže. Když člověk ví, že jej někdo sleduje, změní řeč těla. Ale změnit hlas zapomíná.“

Herbert na ni upřeně hleděl. „A dál?“

Hanna pokrčila rameny. „Já nevím. Když de Vere Green přišel k tobě do bytu, myslím, že mluvil pravdu. Byl na tom sice špatně, ale nezněl jako někdo, kdo lže. Ale potom tady Papworth prohlásil, že de Vere Green lže.“

„A co Papworthův hlas?“

„To je právě to. Papworth taky zněl, jako že mluví pravdu. Měl přesvědčivý hlas. Takže to podle hlasu vypadalo, jako by pravdu mluvili oba. Ale mohl to být jenom jeden.“

Ano, jen jeden. A de Vere Greenova reakce nepochybně prokázala kdo.

„Tak kam teď?“ zeptal se spíše sám sebe než Hanny. „Už jsi byl v laboratoři?“ zajímalo Hannu. „Ovšem. Vlastně hned jak jsi našla v řece ten kabát.“

„To ano, ale prohledal jsi ji tehdy?“

„Ne.“

„No tak. Když jsi nějakou stopu našel u něj doma, tak proč ne v práci?“

No ano, proč ne?

Herbert si uvědomil, že už měl nejspíš laboratoř prozkoumat. Jenže kde na to měl vzít až doposud čas?

A kdy se mu vlastně skýtalo tak málo možností jako teď, kdy musel čekat, jak to dopadne se zatčením de Vere Greena?

Metro bylo ještě v provozu, a tak se jím vydali do Green Parku – ne že by měli příliš na výběr. Taxi by sehnali spíš na Sahaře.

V neděli metro jezdilo mnohem pomaleji a méně často než ve všední dny. Na soupravu museli čekat deset minut. Herbert si krátil čas čtením reklam na nástupišti. Jedna na tabák jej téměř rozesmála svým prostým sloganem – Vstali jste dnes levou nohou? Tabák Tom Long, plná dýmka, proti stresu vypomohou!

Herberta napadlo, že sám levou nohou vstává tak často, že kdyby se touto reklamou řídil, musel by to už u Torna Longa dotáhnout na ředitele společnosti.

V soupravě se Herbert zahleděl na svůj zkřivený odraz v okně a zaposlouchal se do rachocení kol uhánějících po kolejích a skřípání pohupujících se vagónů. Ve vzduchu cítil odér, v němž se mísila tiskařská čerň z novin, cigaretový kouř a pot a napadlo jej, že často všechny tyto zvuky a pachy ani nezaregistruje.

Hanna měla pravdu – vidoucí lidé přemýšlejí očima, o ostatní se příliš nestarají.

„Byl tam i Kazancev,“ promluvil Herbert.

„Já vím. Cítila jsem ho.“

„Cítila? Jak? Vždyť ses s ním předtím nikdy nesetkala. Jak víš, jak je cítit?“

„Je cítit jako Rus.“

„Co to znamená?“

„Jako prase. Všichni Rusové jsou neřádi.“

Herbert se zasmál, ale Hanna jej dopáleně přerušila: „Zajed se podívat do Maďarska, Herberte. Zajed si do Budapešti a podívej se, co tam Sověti napáchali. Co Hitler začal, se Stalin snaží dokončit. Jeden je horší než druhý. Počkej za čtyři roky, uvidíš, jaké přijde neštěstí.“

„Za čtyři roky? Proč za čtyři roky?“

„Protože každých dvanáct let Rusové napáchají nějakou pohromu.“

„Vážně?“

„Myslíš, že si dělám legraci? V roce 1920 skončila občanská válka. V roce 1932 přišla kolektivizace. V roce 1944 deportovali Cečence z celé země až do Kazachstánu – a žijí tam dodnes, tisíce kilometrů od domova. Takže další katastrofa přijde v roce 1956 a jsem si jistá, že tentokrát je na řadě Maďarsko. Jen se k nám přijeď podívat a smích tě přejde.“

Zbytek cesty strávili v napjatém tichu. Herbert se znovu proklínal, jak necitlivě se zachoval, a tiše blahořečil tomu, že Hannu brzy rozptýlí vyšetřování.

Na stanici Temple vystoupili. King’s College byla doslova za rohem, takže ji i v té temnotě okamžitě našli.

V laboratoři panovalo ticho – žádné bublající kádinky nebo šílení vědci, kteří mísí smrtící chemikálie. Herbert možná viděl až příliš druhořadých filmů.

Když v pátek vyslýchal Rosalind a Wilkinse, příliš se tu nerozhlížel.

Teď viděl, že je laboratoř zcela evidentně určená jen pro dva pracovníky, což znamenalo pro Stensnesse a Rosalind. Stály tu koneckonců jen dvě židle, každá z nich zastrčená na jiném místě pod pracovním stolem.

Každý vědec měl pro sebe pracovní prostor podél celé jedné stěny – asi třikrát víc místa, než měl k dispozici Herbert na Scotland Yardu. Na druhou stranu nepotřeboval takovou paletu nástrojů a zařízení jako oni.

Bližší pracovní stůl patřil Rosalind. Na věšáku vedle něj visely červené večerní šaty z čínského hedvábí a nad stolem byla na zeď připíchnutá kartička se zprávou napsanou na psacím stroji. Herbert se k ní naklonil a přečetl si ji.

Emocionální život vědce se točí kolem vědy. Tak vědec dochází klidu a bezpečí, které nenalézá ve vlastní málo vzrušivé existenci. Jeho bádání se podobá hledání věřícího nebo tápání milence: jeho každodenní snahu nepohání racionální úmysl – vychází přímo ze srdce.

Albert Einstein

Laboratoř byla vybavena hromadou přístrojů a zařízení, u nichž by Herbert nedokázal uhádnout, k čemu slouží, ani kdyby na to měl celou věčnost – pochybně vypadajících vynálezů z matné oceli a roztřepené gumy. Jak by tady mohl něco najít? U Stensnesse doma sice možná netušil, co hledá, alespoň se tam však setkal s věcmi, které znal. Tady by klidně mohl tisíckrát projít kolem nějaké zásadní stopy, a stejně by nebyl o nic moudřejší.

Průměrný člověk by možná dokázal vyjmenovat přinejmenším polovinu anglických panovníků, ale věda, ta byla o něčem jiném. Herbertovi byla španělskou vesnicí a on španělsky neuměl.

První věc, kterou spatřil na Stensnessově stole, byla alespoň něco, co znal: psací stroj – byl z tmavozeleného kovu a vypadal dost těžký. Herbert jej chvíli obhlížel, spíše protože doufal, že na něco natrefí, než že by to očekával, ale nic mimořádného nenalezl. Žádné tajné přihrádky, žádné usvědčující dokumenty ještě navinuté na válci, dokonce ani stopy po slovech otištěných na pásce.

Poslední skutečnost jej zaskočila.

Jakýkoliv text se vždycky otiskával na pásce, byť třeba slabě. Když byl člověk dost šikovný a oplýval dostatečnou trpělivostí, dokázal rozluštit v podstatě cokoliv, co se na stroji v uplynulých několika týdnech napsalo.

Páska mohla být takto čistá jedině v případě, že byla nová, ale tahle rozhodně jako nová nevypadala – na krajích byla opotřebovanější a oproti pásce přímo z krabičky již ztratila svůj blyštivý lesk. Anebo v případě, že ji někdo vyvařil. Tím se dal totiž strojopis vymazat.

Znamenalo to, že Stensness něco skrýval.

Herbert si připadal jako teriér, který nastražil uši.

Na Stensnessově stole stály ještě další přístroje a ještě více jich bylo vzadu ve skladu.

Herbert si je všechny prohlédl, ale ani tentokrát nic nenašel. Jeden malý předmět, pravděpodobně náhradní díl, mu připadal povědomý, ale nedokázal si jej zařadit a nakonec usoudil, že si to jen představuje.

Napadlo jej, že by bylo dobré, kdyby byly přístroje opatřeny štítkem. Jenže proč by měly, když jediní lidé, kteří je používali, naprosto přesně věděli, k čemu slouží?

Inspektor se poněkud sklesle vrátil ke Stensnessově stolu.

Kromě přístrojů na něm nebylo nic, co by se nedalo čekat: dvě vedle sebe nakupené hromádky knih, přibližně stejně vysoké, samé vědecké tituly; dlouhé dřevěné pravítko napůl přikryté složkou z konopného papíru a starý plecháček, z nějž trčela rozmanitá psací pera.

Herbert knížky jednu po druhé otevřel a prolistoval. Doufal, že v nich najde něco zastrčeného.

Když se ničeho nedobral, podržel každou knihu ve vodorovné poloze za hřbet a prudce jí zatřásl – možná že mu napoprvé něco uniklo.

Deset knih a desetkrát nic.

Vrátil knihy zpět na hromádky, vzal do ruky plecháček, vysypal pera a pohlédl do něj, zda Stensness něco neschoval uvnitř, třeba přilepeného po stranách nebo na dně.

Nic.

Nic ani zespoda, zjistil Herbert, když hrnek otočil. Shrábl pera a začal je naštvaně pěchovat zpět do plecháčku, ale náhle se zarazil.

Jedno z per bylo mnohem těžší než ostatní.

Sundal z něj násadku a přitiskl si hrot na hřbet ruky. Pero na něm zanechalo modrou inkoustovou skvrnu, takže fungovalo. To samo o sobě nic nedokazovalo, věděl Herbert. A náhle v návalu radosti pochopil, co najde.

Odšrouboval hrot z nádržky pera.

V samotném hrotu se nacházel váček s inkoustem, ale Herbertův zájem vzbudilo především to, co našel v nádržce. Jemně jí zatřásl a do dlaně mu vypadl několikacentimetrový kovový váleček.

Obrátil jej do svislé polohy a téměř vykřikl radostí. Jak očekával, jeho konce nebyly kovové, nýbrž skleněné – malé čočky.

„Co je to?“ zajímalo Hannu, která jako šaman vnímala Herbertovy emoce.

Herbert pohlédl na stůl, na knihy a pravítko a poté zpět do skladu, kde byla uložena většina přístrojů. Hlavou mu vířily odpovědi a zapadaly do sebe s rychlostí a mechanickou přesností ručně vyrobeného soukolí.

Zpod složky vytáhl pravítko a spatřil, že má uprostřed navrtanou dírku o průměru lehce přesahujícím jeden centimetr.

Čtyřmi rychlými kroky se vrátil do skladu a pustil se do hledání kousku kovu, který se mu předtím zdál povědomý.

Tady – malý vroubkovaný váleček, o polovinu kratší než ten z pera, ale dvakrát širší. Jakmile Herbert věděl, co hledá, byla mu funkce válečku okamžitě jasná.

Zamířil zpět ke Stensnessově pracovnímu stolu. Uspořádat vše na správné místo mu zabralo ani ne pár vteřin.

Knihy ponechal na hromádkách, ale rozmístil je dvacet centimetrů od sebe.

Navrch položil pravítko tak, aby obě hromádky přemosťovalo.

Potom vše ještě opatrně uspořádal, z každé hromádky vzal svrchní knihu a položil ji na pravítko, aby drželo na svém místě.

Vroubkovaný váleček ze skladiště přesně zapadal do dírky v pravítku.

„Herberte, co to sakra děláš?“ zeptala se znovu Hanna. „Mikrotečky,“ odpověděl. „Stensness tu vytvářel mikrotečky.“

„Mikrotečky? Co to je?“

„Způsob, jak ukrýt spoustu informací na velice malém prostoru.“

Herbert vzal Hanninu ruku a položil ji na levou hromádku knih. „Jed rukou vzhůru, až narazíš na pravítko,“ vysvětloval. „Pokračuj po jeho povrchu, až ucítíš kovový váleček, to budeš v polovině pravítka. Na konci je potom druhá hromádka knih.“

Hanna přejela rukou vzhůru, doprava a dolů, jak jí Herbert poradil.

„Ten ocelový váleček je fotoaparát na mikrotečky,“ objasňoval Herbert. „Vršek se otevře a dovnitř se vloží film. O trochu níž je vinutá pružina, kotouč, který film přidržuje, přihrádka na objektiv a víčko, které slouží taky jako závěrka. Pracuje se s dlouhou expozicí, která někdy trvá až několik minut. Pravítko drží kameru přesně ve správné výšce nad stolem – u těchhle věciček neexistuje žádné zaostření, na takové mechanismy jsou příliš titěrné. Člověk položí dokumenty na stůl, mezi knihy, přímo pod kameru, musí mít všechno dobře osvětlené a vyfotí to. A tímhle,“ Herbert Hanně podal druhý váleček, který našel v plnicím peru, „si může mikrotečky prohlédnout a ujistit se, že se podařily.“

„Ale kde člověk ty mikrotečky najde?“ zeptala se.

„Ty jsou velikosti tečky ve větě, takže se dají skrýt do jakéhokoliv dokumentu…“ A Herbert už z kapsy vytahoval článek z Timesů.

Zapnul lampu na nastavitelném rameni a papír přidržel pod světlem. Nakláněl jej ze strany na stranu a snažil se zachytit odlesk světla na mikrotečkovém filmu.

Žádný na papíře nebyl, alespoň Herbert žádný neviděl, ale tato metoda nefungovala vždycky. Některé druhy filmů byly matné, takže se pod osvětlením daly hůře rozeznat.

Položil mapu korunovačního průvodu na stůl a znovu ji počal zkoumat.

Hledal jednu nebo možná několik konkrétních teček, ale v textu jich bylo několik set. Prohlédnout všechny by zabralo několik hodin.

A co ty místní názvy, které Stensness zakroužkoval? napadlo Herberta. Možná v nich.

To by sice bylo dost amatérské, ale jestli Stensness spěchal, možná to riskl.

Inspektor se zadíval na zakroužkované názvy. Nejprve mu zrak spočinul na Regent Street. Slovo Street bylo zkráceno na St.

St. s tečkou.

Přiložil si k oku prohlížečku a na tečku zaostřil.

Nic, jen drobný kroužek vyvedený prvotřídní tiskařskou černí, kterou Times používaly.

A vtom Herbert systém odhalil: každý místní název, který Stensness zakroužkoval, obsahoval alespoň jednu tečku – St. James‘ St., St. James‘ Park, St. James‘ Palace, Victoriino nábř., Trafalgar Sq., Piccadilly dr., Marlboro. Ho., Northd. Av., Parit. St., Hyde Park Crnr., Oxford St. a Regent St.

Jeden název po druhém si prohlédl, ale nikdy na nic nenarazil – nic, nic a zase nic.

Zatracený Stensness, uvažoval Herbert. K čertu s ním a s jeho směšnou školáckou posedlostí profesí agenta, k čertu s ním za všechny ty jeho hry, které ho stály život, a především za to, jak se Herbert kvůli němu musel hnát za kořistí, kterou měl neustále téměř na dosah, ale nikdy se jí opravdu nezmocnil – za to, že Herberta dovedl až sem, ale dále už ne, jako by Herbert byl mytický Tántalos, jemuž je navždy souzeno zůstat v podsvětí a trpět tím nejhorším, čeho se mu může dostat: planými nadějemi.

Herbert hlasitě zaklel. Hanna mu položila ruku na rameno.

„Co se děje?“ zeptala se.

Co nejklidnějším tónem jí vysvětlil, co našel – nebo spíše co nenašel. Hanna se zasmála.

„To jsem rád, že ti to přijde vtipné,“ rýpl si. „Herberte, nebuď takový. Co jsem ti včera řekla?“

„Spoustu věcí.“

„Ale ne. Tedy vlastně ano, ale myslím tím, co jsem ti řekla o tom, jakým způsobem přemýšlíš?“

„Řekla jsi, že přemýšlím jen očima, jako všichni vidomí.“

„A právě to teď zrovna děláš.“

„Jak to?“

„Poněvadž ty něco vidíš – tyhle kroužky – a odpověď hledáš v nich, protože ti na nich spočine zrak. Ale tady odpověď nenajdeš. Ubíráš se špatným směrem. Takže teď přestaň zrak používat – dělej všechno opačně, než ti radí oči. Ne, už se na ten papír nedívej,“ jak to, že pořád dokázala být o krok napřed? „to tím chci říct. Zavři oči, přemýšlej.“

Herbert by se bez takového poučování obešel, ale věděl, že má Hanna pravdu.

Stensness v tom článku něco ukryl, to bylo jasné. A zakroužkoval v něm různá místa, neboť věděl, že budou považována za vodítko, zatímco ve skutečnosti ničím takovým nebyla.

Jestliže se tedy mikrotečky nenacházely v kruzích, musely se vyskytovat mimo ně.

Teprve teď se Herbert k mapě vrátil. Už věděl, co hledá: název, který obsahuje tečku, ale není zakroužkovaný.

Nalezl jej víceméně okamžitě. Zkontroloval, jestli se v textu nenachází ještě nějaké další, potom si přiložil k oku prohlížečku a zaměřil se na název nejslavnější gotické budovy v Londýně: Britský parlament, neboli, jak stálo tady, Brit. pari.

A tam je taky našel – dvě mikrotečky, pod drobnou optikou prohlížečky zcela zřetelné.

Herbert nedokázal odhadnout, jak dlouho budou mít možnost zůstat v laboratoři sami, a protože neměl zájem vysvětlovat žádnému biofyzikovi, který by se sem mohl zatoulat, co tu pohledává, vydali se zpět k Hanně domů. Inspektor se občas z opatrnosti ohlédl, ale nikoho nespatřil. Vzduch byl kupodivu čistší pod úrovní kolen a Herbert si jednou nebo dvakrát přidřepl, aby tuto nečekanou možnost využil a tímto jasným koridorem se rozhlédl kolem sebe. Hanna jej však popoháněla, neboť jí začala být zima a chtěla se rychle dostat domů, takže Herbert neměl čas svou paranoiu úplně zahnat.

Obsah mikroteček byl navíc dosti záhadný, takže je bylo zapotřebí důkladněji prostudovat, možná nad nimi strávit i několik hodin – několik hodin, během nichž nechtěl slyšet o de Vere Greenovi, Papworthovi, Kazancevovi ani nikom jiném, kdo mohl zjistit, kde Herbert bydlí.

Jakmile dorazili k Hanně domů, Herbert zapnul rádio. Zdálo se, že mu dělá společnost už celou věčnost – dokonce mu snad ten neochvějný hlas, který se vytrvale linul z reproduktoru, poskytoval i určitý pocit jistoty v nevzrušivých obdobích života.

Právě hlásili, že provoz všech autobusů a vlaků s výjimkou tří spojů byl zrušen.

Autoklub teď vyzýval řidiče, aby své vozy nechali doma, neboť panovaly nejhorší povětrnostní podmínky, kam až paměť sahala. To mi povídejte, blesklo Herbertovi hlavou, protože si vzpomněl na to, čeho byl před chvílí svědkem: jak ulice Londýna zaplavily opuštěné automobily a město plné jejich kovových siluet vypadalo jako po bitvě. Cestou domů se jim několikrát dokázali vyhnout až na poslední chvíli, do dvou dokonce vrazili: Herbertovi se do cesty připletl Sunbeam Talbot a odřel si holeň, Hanna se zase praštila o boční zrcátko.

Záchranným jednotkám s každou hodinou přibývala práce: policie pospíchala na místa činu zahalená v mlze, ambulance se pokoušely zachraňovat oběti škodlivin v ovzduší, požární stříkačky se potýkaly s plameny, které lidé způsobili v zoufalé snaze zahřát se.

Hlasatel zpráv odříkával svou litanii o vloupáních, přepadeních a krádežích: na Edgare Road okraden ředitel kina o celodenní tržbu, v Isleworthu výbušninou otevřen poštovní trezor, v Brixtonu lupiči rozbili výlohu klenotnictví a upláchli s vystaveným zbožím a z kanceláří boxerského promotéra Jacka Solomona na Great Windmill Street zmizelo dvanáct krabic doutníku, bedna whisky, fotoaparát, dva filmy se zápasy a padesát liber v hotovosti.

Herbert seděl u Hannina kuchyňského stolu a poslouchal. Když zprávy skončily, zavolal znovu Tyceovi.

O de Vere Greenovi ještě nic nového, uvedl Tyce. Mluvil se Scottem a ten mu slíbil, že se okamžitě spojí se Sillitoem. Nyní se tedy nedalo dělat nic jiného než čekat.

Herbert Tyce informoval o tom, co našel v laboratoři, a dal mu Hannino číslo – až se odebere jinam, dá mu vědět, do té doby však zůstane uní.

Když Herbert dotelefonoval, přiložil si k oku prohlížečku a pustil se do zkoumání mikroteček.

První z nich, po písmenu t ve slově Brit, vypadala na první pohled jako ona běžná inkoustová skvrna, pomocí níž psychiatři zkoumají duševní rozpoložení pacientů. Tvořila černobílý kruh, který byl zhruba rozdělen na vnitřní a vnější plochu.

Okolí kruhu bylo po celé ploše víceméně rovnoměrně tmavé.

Ze středu vnitřní výplně kruhu, která byla světlejší, se do čtyř stran rozbíhaly horizontálně pruhované linie, jež tak tvořily tvar podobný písmenu X.

Linky netvořily vůči sobě přesný pravý úhel, takže písmeno X vypadalo, jako by z každé strany bylo mírně zmáčknuté – do výšky bylo větší než do šířky.

Jednotlivá ramena písmene X tak kruh rozdělovala na čtyři světlejší oblasti ve tvaru velmi podobném diamantu.

Uprostřed se nacházel malý zářivě bílý kroužek.

Mohlo to být cokoliv, přemítal Herbert. Úplně cokoliv.

Druhá mikrotečka, po / ve slově Pari, rovněž obsahovala šifru, mnohem delší než tu, která byla napsána v rohu mapy, a tudíž i mnohem zapeklitější:

HGCNI BIT G1YUKZCVY, EGITD OT MOZKN HYLETFT „Q“ BT VXZKZCMTKYLMYVCR LOGN LMKNCMNKGN SZOYMN. 1YZEZFMGOZ LMKNCMNKZ EZ IOT UNFCVT. SZHKOT NCZSNBT, ST LT EGITD GHZCNBT FZI Y HGI VTFMKZDFYE MOZKTE „Q“, Z FZSFZVNBT HGCKZVGOZFY SZOYMN. SZIKNXT HGVXZSY HGIDT EGDTCNDZKFY GLR ST LMZFIZKIFY KZIR LCNHYFR VNCK-UGLUZMN, CMTKT MOGKY HZMTK EGDTCNDR. LRETMKYVCT EGITDR XGKYSGFMZDFYVX LCOKF FZ XGKFYVX ZIGDFYVX DYFCZVX HYLETFT „Q“ FZSGKFT IGCZSNBY, ST LT SZOYM CKGNMY O HKZOYITDFRVX YFMTKOZDTVX. HKYECZ HKG VMOKMGN OKLMON N CZSIT DYFCR VXRAY, VGS ENST FZSFZVGOZMIOGBYMGN LHYKZDN, HKYVTES VXRATBYVY HKYECZ SFZSGKFNBT AGI, O FTES LT GAT ODZCFZ HKGMYFZBY.

■ ■ ■

Ač si to Herbert nerad připouštěl, pocítil vůči Stensnessovi obdiv – ať už skrýval cokoliv, nechtěl se toho vzdát zadarmo.

Kódy a šifry tvořily u Pětky součást výcviku, přinejmenším někde mezi základní a pokročilou úrovní. Od doby, co Herbert kurz absolvoval, sice již uplynulo několik let, a bylo proto pravděpodobné, že toho již spoustu zapomněl, ale protože měl ve zvyku luštit křížovky, určitou duševní kondici si tím jistě udržoval.

Hanna se do obývacího pokoje vrátila s konvicí kávy a dvěma šálky. Při nalévání přes okraj ohnula článek prstu, aby věděla, kdy má přestat.

Herbert jí řekl, že mu to bude nějakou dobu trvat. Možná i několik hodin.

Hanně to nevadilo – ráda si četla.

Sledoval, jak rukama přejíždí po hřbetech knih na policích, odshora dolů, odshora dolů, a hmatem rozpoznává jednotlivé tituly.

Když našla ten, který hledala, sundala jej z police, posadila se, knihu otevřela a začala číst. Prsty jí rejdily po stránkách a oči jí přitom těkaly.

Srovnat se s vědomím, že Hanna čte, aniž by hleděla do knihy před sebou, nebylo pro Herberta jednoduché. Ale v kontextu toho, co se událo za několik uplynulých dní, to byla také ta nejnormálnější a nejvíc uklidňující věc, na jakou si dokázal vzpomenout.

Usmál se na Hannu, několikrát se rychle nadechl, aby zbystřil smysly, a vrátil se k mikrotečce.

Z dlouhých hodin strávených s prohlížečkou na oku by se akorát dostavila pořádná bolest hlavy, takže nejprve musel text přepsat na kousek papíru. Při psaní si rovněž všímal, s jakou frekvencí se každé písmeno opakuje. Bez toho by neměl naději Stensnessův kód rozluštit.

Sice přitom již vycházel z určitých svých domněnek, ale předpokládal, že dávají smysl, a že jsou proto nejspíš správné.

Text byl evidentně rozdělen tak, jak byl původně napsán. Délka slov, mezery a interpunkce totiž zůstaly beze změny, což svědčilo o tom, že Stensness použil monoalfabetickou šifru, čili že nahradil jedno písmeno jiným, od A do Z, podle schématu, na které Herbert ještě musel přijít.

Obvyklý postup u takovýchto šifer byl přiřadit každému písmenu jedinečného zástupce tak, aby žádné písmeno vyskytující se v šifře nenahrazovalo více než jedno písmeno původního textu.

Znělo to jednoduše a v podstatě to i jednoduché bylo, ale počet kombinací byl hrozivý. Skutečnou cifru, která vyjadřovala počet možných kombinací všech šestadvaceti písmen, už sice Herbert zapomněl, ale pamatoval si, že počet nul za první číslicí se pohybuje v rozmezí dvaceti až třiceti.

Kódy však zpravidla používaly nějaký systém a monoalfabetické šifry bývaly obvykle založeny na výchozím klíči: na slovu nebo slovním spojení, které zaujímalo několik prvních míst šifrované abecedy (samozřejmě bez zdvojených hlásek a mezer) a za nímž následovala písmena standardní abecedy od posledního písmene klíče až do Z a poté všechna ostatní písmena, která ještě nebyla použita, opět ve standardním abecedním pořadí.

Dešifrant tak pouze potřeboval znát klíč, kterým šifru dekódovat.

Herbert samozřejmě žádný klíč neměl, takže to musel zkusit jinak: frekvenční analýzou.

V běžném jazyce se některá písmena vyskytovala mnohem častěji než jiná. Která to jsou, Herbert věděl – věděl to každý luštitel křížovek.

Zjistí-li, která písmena se v zakódovaném textu vyskytují nejčastěji, bude je moci přiřadit k hláskám, které se nejčastěji vyskytují v jazyce.

Na jednom okraji stránky si proto odshora dolů nakreslil tabulku s políčkem pro každé písmeno od A do Z a při přepisování Stensnessova kódu písmeno po písmeni udělal pokaždé čárku do příslušného políčka tabulky: čtyři svislé čárky, úhlopříčně přeškrtnuté pátou, přesně jak je učili v matematice na základní škole.

Nebyla to zrovna obtížná práce, zato pomalá a puntičkářská.

Zvláště v této fázi nechtěl Herbert udělat chybu, neboť by mohla zkreslit výsledky a způsobit, že by se celý den motal ve slepých uličkách.

Proto si po sobě své dílo na konci ještě dvakrát zkontroloval, a než skončil, uplynula téměř hodina.

Více než čtyřicetkrát se v textu vyskytovala pouze dvě písmena: Z padesátkrát, T pětačtyřicetkrát. Další dvě písmena se čtyřicítce blížila: Y devětatřicetkrát, G šestatřicetkrát. Herbert se rozhodl, že začne u těchto čtyř.

S poměrnou jistotou se dalo předpokládat, že tato čtyři nejčastější písmena v šifrovaném textu pravděpodobně zastupují čtyři nejčastější písmena v jazyku samém – tedy samohlásky e, a, o, i –, i když v tak malém vzorku možná ne ve stejném pořadí.

Jinými slovy: byl si jist, že Z, T, Y a G přestavují e, a, o, a i, ale nevěděl, které je které.

Musel proto počítat dál.

Věděl také, že nejčastějším počátečním písmenem bývá zpravidla p. V šifrovaném textu to bylo H, které se vyskytovalo čtrnáctkrát. Rozhodl se, že bude z této skutečnosti vycházet a že tyto dva znaky k sobě přiřadí.

Dalším faktem, který bylo třeba vzít v úvahu a zkombinovat s předchozími, byla frekvence souhlásek a slov v jazyce. Herbert si byl vědom toho, že nejčastějšími souhláskami jsou n, l, s a t, nejčastějšími slovy potom krátká, neplnovýznamová typu a, tvary pomocného slovesa být, ten, v a ve, on, na, z, ze a že, s a se.

Nyní mohl zkombinovat čtyři fakta: zaprvé že mezi zdaleka nejčastější slova se řadí spojka a, zadruhé že z nejčastějších čtyř písmen právě u a existuje největší pravděpodobnost, že se v textu bude nejčastěji vyskytovat samostatně (u i a o byla tato pravděpodobnost výrazně menší, e se samostatně nevyskytovalo vůbec), zatřetí že mezi nejčastější souhlásky patří n a začtvrté že mezi nejčastější slova patří předložka na.

Přihlédl zároveň k tomu, že vedle na existuje ještě o jednu hlásku delší předložka nad, která počet výskytů kombinace na v dvoja trojhláskových slovech může ještě rozšířit. Na ostatní nejčastější hlásky již všechna tato kritéria nešlo použít – existovala například stejná dvojice předložek po a pod, ale o se nevyskytovalo samostatně zdaleka tak často jako a, písmeno p nebylo mezi nejčastějšími souhláskami a navíc po nepatřilo mezi nejčastější slova. Zjistil tak, že v šifrovaném textu by tyto podmínky splňovalo Z jakožto a (znak Q se rozhodl nebrat v úvahu, neboť byl pokaždé uveden v uvozovkách, a pravděpodobně tak zastupoval jakýsi specifický symbol) a F (které se v textu vyskytovalo tria třicetkrát) jakožto n. Byl-li jeho předpoklad správný, dobral se tímto postupem díky předložce nad dalšího písmene, tedy d, které bylo v šifře zastoupeno znakem I.

S tímto poznatkem mohl učinit ještě jeden krůček vpřed: pokud H skutečně zastupovalo nejčastější písmeno v a znak I opravdu reprezentoval písmeno d, potom mohl díky předložce vod identifikovat další písmeno: o zde zastupoval znak G.

Herbert se rozhodl, že pět dosud odhalených písmen doplní do šifry místo jejich zástupných znaků. Vepsal je do zašifrovaného textu malým písmenem, zatímco ta zbylá, která ještě musel dekódovat, ponechal velkými písmeny.

Dobral se následujícího textu:

poCNd BdT o dYUKaCVY, EodTD OT MOaKN pYLETnT „Q“ BT VXaKaCMTKYLMYVCR LOoN LMKNCMNKoN SaOYMN. dYaEanMoOa LMKNCMNKa Ea dOT UNnCVT. SapKOT NCaSNBT, ST LT EodTD opaCNBT nad Y pod VTnMKaDnYE MOaKTE „Q“, a naSnaVNBT poCKaVoOanY SaOYMN. SadKNXT poVXaSY podDT EoDTCNDaKnY oLR STLMandaKdnYKadR LCNpYnR VNCK-UoLUaMN, CMTKT MOoKY paMTK EoDTCNDR. LRETMKYVCT EodTDR XoKYSonMaDnYVX LCOKn na XoKnYVX a doDnYVX DYnCaVX pYLETnT „Q“ naSoKnT doCaSNBY, ST LT SaOYM CKoNMY O pKaOYdTDnRVX YnMTKOaDTVX. pKYECa pKo VMOKMoN OKLMON N CaSdT DYnCR VXRAY, VoS ENST naSnaVoOaM dOoBYMoN LpYKaDN, pKYVTES VXRATBYVY pKYECa SnaSoKnNBT Aod, O nTES LT oAT ODaCna pKoMYnaBY.

Herbert znovu text přejel očima a zrak mu spočinul na slovech SapKOT a SadKNXT. Odhadl, že se nejspíš jedná o slova Zaprvé a Zadruhé – kromě toho, že stála podle očekávání na začátku vět, jejich první a čtvrté znaky se shodovaly a obě rovněž končila znakem T, tedy jednou ze zbývajících nejčastějších hlásek, které Herbert ještě nerozluštil, v tomto případě e. Kromě e tedy získal i písmeno z, které bylo zastoupeno znakem S, písmeno r, zastoupené znakem K, písmeno v, zastoupené znakem O, písmeno u, zastoupené znakem N, a konečně písmeno h, zastoupené znakem X. Navíc zjistil, že Y, zbývající ze čtyř nejčastěji se vyskytujících znaků v textu, odpovídá písmenu i.

Tento veleúspěšný krok mu dále pomohl rozluštit slovo neEz. Mohlo znamenat němž i nějž, ale přihlédl-li i ke slovu piLEene z prvního řádku, bylo jasné, že znak U zastupuje písmeno m. Tím pádem získal i s, které v nyní už kompletním slově písmene reprezentoval znak L.

Vzpomněl si na něco z kryptografických školení, které pro ně uspořádala Pětka: že při dešifrování nastane okamžik, kdy postup vpřed přestane být lineární a začne být exponenciální – okamžik, kdy si dešifrant začne být, jak se říká, jistý v kramflecích, protože jedno vodítko vede tak rychle k dalším a dalším, že se písmena objevují tempem, které už nelze sledovat.

Bylo to jako spuštění řetězové reakce v atomové fyzice – jakmile člověk překročil kritický práh, reakce se šířila sama.

Herbert luštěním strávil již více než dvě hodiny a měl právo být unavený, protože bez pomoci dalšího člověka nebo bez pomůcky v podobě nějakého přístroje šlo o duševně vyčerpávající proces. Ale vidina cílové pásky mu vlila tolik nové krve do žil, že se mu na okamžik zdálo, že má přímo nadlidské schopnosti.

Že chce být hoden Hanny, to již věděl. Nyní si uvědomil, že chce svým způsobem být hoden i Stensnesse.

Znovu pohlédl na papír.

poCud Bde o diUraCVi, modeD ve Mvaru písmene „Q“ Be VharaCMerisMiVCR svou sMruCMurou zaviMu. DiamanMova sMruCMura má dvě UunCVe. zaprvé uCazuBe, že se modeD opaCuBe nad i pod VenMraDnim Mvarem „Q“, a naznacuBe poCracovani zaviMu, zadruhé poVhazi podDe moDeCuDarni osR ze sMandardni radR sCupinR VuCr-UosUaMu, CMere Mvori paMer moDeCuDR. sRmeMriVCe modeDR horizonMaDniVh sCvrn na horniVh a doDniVh DinCaVh písmene „Q“ názorně doCazuBi, že se zaviM CrouMi v pravideDnRVh inMervaDeVh. primCa pro cMvrMou vrsMvu u Cazde DinCR VhRAi, Voz může naznacovaM dvoBiMou spiraDu, přičemž VhRAeBiVi primCa znazornuBe Aod, v němž se oAe vDaCna proMinaBi.

Nyní už šlo vše jako po másle, nová písmena se kupila jedno přes druhé a o to, jestli postupuje nejúčinnějším způsobem, se již Herbert nestaral – mohl se už totiž ubírat tolika různými cestami.

Ze slova sMandardni získal písmeno í, slovo primCa i počáteční PoCud mu prozradilo k. Slovo opakuBe by rozluštil i hlupák, stejně pak v rychlém sledu slova VharakteristiVkR, diamantoOa, modeD, Dinkach, dokazuBi. Zbývalo mu „Q“, z tabulky šifrované abecedy si však snadno ověřil, které písmeno na znak Q vybývá, a rozradostněně doplnil „X“.

Nyní celý text přepsal znovu, i se správně umístěnými velkými písmeny a interpunkcí. Když si jej přečetl, musel si povzdychnout – zčásti spokojeně, zčásti pobaveně a rezignovaně, protože text sice očividně dával smysl, ale jeho význam by pochopil jen někdo vědecky daleko zběhlejší než Herbert.

Pokud jde o difrakci, model ve tvaru písmene „X“ je charakteristický svou strukturou závitu. Diamantová struktura má dvě funkce. Zaprvé ukazuje, že se model opakuje nad i pod centrálním tvarem „X“, a naznačuje pokračování závitu. Zadruhé pochází podle molekulární osy ze standardní řady skupiny cukr-fosfátů, které tvoří páteř molekuly. Symetrické modely horizontálních skvrn na horních a dolních linkách písmene „X“ názorně dokazují, že se závit kroutí v pravidelných intervalech. Přímka pro čtvrtou vrstvu u každé linky chybí, což může naznačovat dvojitou spirálu, přičemž chybějící přímka znázorňuje bod, v němž se obě vlákna protínají.

Herbert si text několikrát přečetl, ale nemohl se zbavit dojmu, že čím déle jej čte, tím méně mu rozumí.

Potom ještě jednou vzal do ruky prohlížečku a znovu se zadíval na první mikrotečku.

Bylo jasné, že text odkazuje k obrázku. Stensness se v něm zmiňoval o modelu ve tvaru písmene X, o diamantové struktuře a horizontálních skvrnách, které by na obrázku spatřil i omezenější laik než Herbert.

Pohlédl na dva abecední soubory, kterých se dobral: ten zašifrovaný, v pořadí od A do Z, a jeho protějšek v rozluštěném textu, který musel samozřejmě být zpřeházený.

Vytáhl další kus papíru a postup obrátil – vypsal si písmena abecedy v jejich obvyklém pořadí a k nim přiřadil jejich protějšek v šifře. Tímto způsobem zjistil, jaký kód Stensness použil.

Vypadal následovně:

Klíčem tedy bylo slovo ZAVIT, tedy zcela jasně „závit“, neboli ona zmiňovaná struktura toho, co znázorňoval objekt ve tvaru písmene X.

Uvědomil si, že se do dešifrování zabral tak intenzivně, že úplně zapomněl na všechno ostatní, dokonce i na to, že je tu s ním Hanna.

Rychle se za ní ohlédl. Obával se, jestli jej už nepovažuje za hrozného nezdvořáka.

Ale nemusel mít strach. Hanna dřímala na pohovce a knížka psaná Braillovým písmem jí otevřená spočívala na klíně.

Vypadala vyrovnaně, spánek otupil ostré hrany nezkrotné energie. Dokázal by ji takto pozorovat nekonečné hodiny, ale věděl, že po probuzení by se na něj zlobila, že se s ní o svůj objev okamžitě nepodělil.

Proto jí jemně zatřásl ramenem, a když se pomalu vymaňovala z náruče spánku, třesoucíma se rukama ji pohladil po vlasech a pověděl jí, co zjistil.

Popsal jí, jak vypadá obrázek, přečetl jí text, poukázal na to, jak spolu souvisejí, a vysvětlil, jaký klíč Stensness použil.

Ani Hannu nic kloudného nenapadalo, což v Herbertovi vzbudilo pocit, že nakonec možná tak hloupý nebude.

„Tvoje hůl – má vevnitř výplň?“ zeptal se jí.

„Ne, je dutá.“

„A má nějaký uzávěr nebo něco takového?“

„Ano, konec se dá oddělat.“

Herbert sebral článek o korunovaci, pevně jej smotal, vzal Hanninu hůl, odšrouboval z ní konec, článek nacpal do dutého vnitřku, našrouboval zpátky uzávěr a hůl vrátil Hanně. Bylo to sice jen symbolické gesto, ale cítil se jistěji. Pokud měla tahle věc dost vysokou hodnotu na to, aby se kvůli ní lidé zabíjeli, potom si také zasloužila nějaký úkryt, ať už sebenevhodnější.

Dalo by se samozřejmě tvrdit, že tím Hannu vystavuje potenciálnímu nebezpečí, ale Herbert už ji znal dost dobře na to, aby věděl, že by ji nic takového ani nenapadlo.

A taky že ne – pouze přikývla a pochválila jej: „Dobrý nápad.“

A znovu do metra. Každou jinou neděli by jím alespoň hrstka lidí ve svátečním jela do kostela nebo z kostela, ale dnes mlha očividně přinutila téměř všechny zůstat doma.

Ve stejném vagónu jako Herbert s Hannou cestoval i jeden pár, který se také navzdory nepříznivým podmínkám odvážil ven. Ženská polovička nemluvila zrovna nadšeně.

„Viděl jsi, kolik tam bylo dneska lidí, Jerry?“ zeptala se. „Tak já ti to povím. Dvacet šest. Dvacet šest lidí! Obvykle jich dorazí kolem tisícovky. Pro sbírku to určitě bude pořádná rána, to ti povím.“

Než odešli od Hanny, zavolal Herbert Tyceovi a oznámil mu, kam má namířeno. O de Vere Greenovi stále nic nového.

Že s ním jde Hanna, Herbert Tyceovi neprozradil, ani to, že by bez ní především vůbec neodhalil mikrotečky. Tušil, že ostatní by z toho, že se Hanna na případu podílí, nejspíš tak nadšení nebyli, a raději si tuto domněnku nechtěl potvrzovat.

Vystoupili na Gloucester Road, kde kdysi bloumal Sherlock Holmes a hledal Bruce-Partingtonovy dokumenty, a pomalu a obezřetně se vydali na ulici Drayton Gardens k domu, kde bydlela Rosalind Franklinová.

Adresu Herbertovi dala v pátek ráno – od té doby už uplynula celá věčnost –, když jí poprvé pověděl o Stensnessovi. Pokud bude potřebovat více informací, stačí se ozvat, řekla mu.

A bylo nad slunce jasnější, že ten okamžik nastal právě nyní.

Ulici Drayton Gardens lemovaly z obou stran stromy a bylo tu poměrně příjemně. Sympatickým dojmem působil i Rosalindin dům. Ale, ne že by toho Herbert z obou příliš viděl. Zmáčkl zvonek k bytu číslo dvacet dva.

To by se mohlo stát jenom mně, kdyby nebyla doma, napadlo jej.

Ano, celou tu hatmatilku o závitech a strukturách diamantu by dokázal objasnit i někdo jiný, ale Herbert si díky jakémusi atavistickému smyslu oblíbil právě Rosalind, protože byla ve svém oboru onen mlčky trpěný cizí element, a chtěl si promluvit primárně s ní.

Minuty ubíhaly a mlha kolem nich pozvolna obtáčela své mrazivé, vlhké úponky.

Herbert podupával, nesrozumitelně si přitom mumlal a od úst mu stoupala oblaka páry. Potom zvonek nasupeně stiskl podruhé – nedokázal uvěřit tomu, že by mohl mít takovou smůlu. Už začínal propadat zoufalství, ale vtom se hlavní domovní vrata do vnitrobloku otevřela a v nich stála Rosalind Franklinová.

„A, inspektor Smith,“ promluvila. „Už jste našel vraha?“

„Ano. Tedy aspoň si to myslím.“

Hanna ironicky povytáhla obočí a Herbert si vzpomněl, že vlastně žádného nenašel.

Dokázal odkrýt několik rozmanitých vrstev de Vere Greenovy, Papworthovy a Kazancevovy osobnosti, ale o tom, kdo z nich zabil Stensnesse, mu ještě chyběly nezvratné důkazy.

„No výborně. Pojďte dál, pojďte dál. Musí vám být příšerná zima.“

Rosalind je zavedla dovnitř, rychle a důkladně si prohlédla Hannu a představila se jí. Herbert si všiml, že jí nenabídla žádnou pomoc – vlastně se nad tím, že je Hanna nevidomá, ani nepozastavila. Herbert si zahanbeně vzpomněl, jak netaktně se při prvním setkání s Hannou choval on sám a jak se jí neohrabaně snažil pomáhat.

Rosalind Franklinová evidentně věděla, jak důležité je pro člověka spoléhat se na vlastní schopnosti.

Nyní je vedla po schodech do prvního patra. Nevypadala jako člověk, který by někdy raději jel výtahem, ať už byl k dispozici, nebo ne.

Herbert si chvíli lámal hlavu nad tím, koho mu Rosalind připomíná. Brzy si uvědomil, že právě Hannu.

Byt číslo dvacet dva tvořily čtyři místnosti. Bylo jasné, že zde Rosalind žije sama. Na to, aby tu bydlelo lidí více, k sobě příliš ladil celkový styl a vzhled výzdoby a zařízení, nepůsobil však vyumělkovaně – v bytě sice bylo čisto a uklizeno, ale ne přehnaně.

Rosalind odešla do kuchyně a vrátila se s čajem pro tři. Typická britská reakce, pomyslel si Herbert. V britské kultuře se dobrým šálkem dala alespoň zčásti vyléčit značná spousta neduhů.

„Takže,“ promluvila Rosalind, když nalila čaj, „s čím vám můžu pomoct?“

Herbert ji v krátkosti zpravil o tom, co předtím našel u ní v laboratoři.

Potom vzal do ruky Hanninu hůlku, odšrouboval z ní konec, vysypal si do dlaně její obsah a rozprostřel jej před Rosalind na stole. Vysvětlil jí, co je co, kde se nacházejí mikrotečky, jakým způsobem si je může prohlédnout a co rozluštil.

Myslel si, že Rosalind začne u šifry, ale místo toho sáhla po prohlížečce mikroteček. Herbert byl svědkem toho, jak postupuje vědec: pěkně po pořádku.

Nějakou dobu jí trvalo, než se s prohlížečkou obeznámila a než na mapě našla to správné místo. Zaostřila na první tečku, ale neprohlížela si ji ani půl vteřiny.

„No to mě podržte,“ vyhrkla. „To je DNA?“

„Co je to DNA?“

Rosalind si sejmula prohlížečku z oka, pohlédla na Herberta úkosem a na okamžik se melodramaticky odmlčela. „DNA, pane Smithi, je smysl života.“

Rosalind se za pomoci jasných, ale srozumitelných termínů pustila do vysvětlování.

Pátrání po struktuře DNA – deoxyribonukleové kyseliny – bylo pátráním po svatém grálu genetiky, a tedy i celé moderní vědy. Zatímco blesk, mor, hladomor, nebo i atomová bomba měly dopad jen čas od času na některé lidi, dědičnost ovlivňovala neustále všechny.

Byla osudem lidstva: záležitostí, která se lidí úzce týkala, byla jim vrozená, nedalo se jí vyhnout, ale zatím zůstávala nevysvětlená.

V DNA se skrýval klíč k povaze živých bytostí. V lidském těle existovaly triliony buněk a jádro každé z nich tvořila DNA.

To ona řídila neuvěřitelně složitý svět buňky a uchovávala dědičné informace, které přecházely z jedné generace na druhou.

DNA odlišovala člověka od všech ostatních živočišných druhů na zemi. To díky ní byl člověk tak tvořivá, dominantní a destruktivní bytost vědomá si sebe sama.

DNA byla zkrátka kniha genetických informací, kterou znal dříve jen Bůh sám, základní kámen života.

Avšak problém spočíval v něčem jiném:

Ačkoliv molekula byla objevena ve druhé třetině devatenáctého století, když ji separovali z hnisu v obvazech zraněných vojáků, nikdo ještě nevěděl, jakou má strukturu.

A bez struktury všechno ostatní ztrácelo smysl, neboť struktura v sobě obsahovala metody reprodukce a organizace.

Bylo by to jako snažit se cestovat z Londýna do Edinburghu, aniž by měl člověk sebemenší ponětí, jakým se má vydat směrem, o něčem tak přesném jako mapa ani nemluvě – pouze s vědomím, že někde místo zvané Edinburgh existuje.

DNA – tajemství života. Bylo čtyři biliony let staré a každý den odolávalo odhalení.

Už bylo známo, že molekula DNA se skládá z velkého množství jedné základní jednotky-nukleotidu, který má čtyři formy: adenin, guanin, cytosin a thymin.

Adenin a guanin byly puriny, bicyklické sloučeniny.

Cytosin a thymin patřily mezi pyrimidiny, heterocyklické sloučeniny.

Adenin a thymin se v DNA nacházely ve stejném množství, stejně jako guanin a cytosin.

To všechno bylo v zásadě nade vši pochybnost.

Zbytek však byly pouhé dohady a těch bylo kvůli všem lidem, kteří se struktury pokoušeli dobrat, spousta.

Jedním z takových lidí byl i Pauling. Jeho příspěvek měl být ústředním bodem konference, pak však vědec onemocněl a byl nucen vystoupení zrušit.

Jeho přednáška nesla název „Předpokládaná struktura nukleových kyselin“ a Paulingovi měla před zraky veřejnosti zajistit nesmrtelnost – nejuznávanější chemik světa, který rozlouskne tajemství té nejzapeklitější ze všech molekul.

Kromě Paulinga a jeho kolegů z Kalifornské techniky se pátrání soustředilo kolem dvou dalších institucí – King’s College, domovské univerzity Rosalind Franklinové, a Univerzity v Cambridgi.

A vtom se Herbertovi rozsvítilo.

King’s College byla nechvalně známým rejdištěm komunistů, dokonce ještě známějším než Cambridge, kde se pravidelně vyskytoval de Vere Green a která Británii dodala celou generaci špionů.

Přehlednější vazby mezi institucemi a výzvědnými službami si šlo těžko představit – MGB a King’s College, Pětka a Cambridge, CIA a Kalifornská technika.

De Vere Green, Kazancev a Papworth – všichni tři museli moc dobře vědět, co Stensness nabízí. Jeho vychloubání něčím, co změní svět, se možná dalo vykládat jednak jako určité heslo, jednak jako příslib.

Ale z perspektivy věřícího člověka měl pravdu – ta věc by svět skutečně změnila, po všech stránkách a jednou provždy.

„Jde tu tedy o určitý závod?“ zeptal se Herbert.

„Ten objev by sice měl vysokou hodnotu,“ odpověděla Rosalind, „ale závodění je přízemní.“

„Jenom když prohrajete,“ podotkla Hanna.

Rosalind se usmála na znamení souhlasu. „Většina vědců během své kariéry pouze přispívá k dlouhodobému a pomalému procesu shromažďování dat a myšlenek,“ řekla. „Privilegia podílet se na nějakém dramatickém průlomu se dočká jen několik jedinců.“

Takže to závod byl, to Herbert viděl dost zřetelně. Struktura DNA zůstávala neznámá, stále zbývalo pokořit Everest, zaběhnout míli pod čtyři minuty, vkročit na Měsíc. Historie si zapamatuje jen ty první. Vědci, po nichž byly pojmenovány teorie – Darwin, Newton, Einstein – nebyli jen géniové, nýbrž také průkopníci.

Kdyby Beethoven nenapsal Devátou symfonii, nenapsal by ji nikdo. Ale kdyby Pauling neobjevil strukturu DNA, objevil by ji dříve či později někdo jiný.

Herbert si vzpomněl na Einsteinův citát nad Rosalindiným pracovním stolem a napadlo jej, že vědkyně nemá ani potuchy, jaký význam má to, na čem pracuje – tedy samozřejmě politický význam, ne vědecký. Ať byla na poli vědy jakkoliv geniální, to, že by vlády kvůli takovému tajemství dokázaly zabíjet, by jí zkrátka nedošlo.

Pro Rosalind a jí podobné byly nejdůležitější poznatky, jejich uplatnění ve vyšším zájmu, bez ohledu na státní potřeby nebo ideologie. Věřili, že věda patří jen vědcům, že si ji pro sebe nemůže přivlastňovat nikdo jiný.

Kdyby existovalo víc takových jako Rosalind Franklinová, bylo by na světě líp, napadlo Herberta.

Předal jí svůj přepis dešifrovaného kódu a Rosalind si jej zlostně přečetla. „Celé to stojí na vodě…, je to ukvapené…, samé domněnky…, všechno špatně,“ konstatovala napůl pro sebe a zdvihla hlavu. „Tak kvůli tomuhle Maxe zabili?“ zeptala se.

„Ano.“

„To je ale idiot,“ vybuchla. „Ten trouba, ten hlupák! Taková škoda ho je.“

„A co to tedy je?“

„Myslíte ten tvar do X?“

„Ano.“

„Je to fotografie číslo padesát jedna, kterou jsem udělala letos v květnu.“ Herbert musel vypadat překvapeně, protože Rosalind se usmála. „Nemyslím fotografii v tom významu, jak ho chápe laik. Mám na mysli rentgenovou fotografii. To, co vidíte na mikrotečce, mělo původně v průměru kolem sedmi až deseti centimetrů. Počkejte, já vám to ukážu.“

Rosalind znovu opustila místnost a asi o minutu později se vrátila s jakýmsi kovovým zařízením a zazátkovanou skleněnou lahví s několika bílými vlákny na dně.

„Tohle je mikrofotoaparát Philips,“ oznámila a postavila kovový přístroj před Herberta na stůl.

Vypadalo to jako něco ze science fiction – víceméně plochý kruh, který měl vypouklý okraj – a ze strany mu úhlopříčně vyčnívala jakási trubička, uprostřed byla zabudována čočka a celé to stálo na podstavci.

„Tohle používám ke snímání rentgenogramů,“ dodala Rosalind.

„Rentgenogramů?“

„Ano. Představte si nějaký objekt, který nejde zaregistrovat žádný smyslem. Nevidíte ho, necítíte, neslyšíte, nemůžete se ho dotknout ani zjistit, jestli nějak chutná. Jediný způsob, jak takový předmět studovat, je prosvítit ho nebo od něj nechat odrážet světlo. Potom vysledujete, jaké obrazce světlo tvoří, a porovnáte je s obrazci způsobovanými různými druhy difrakčních mřížek. Tím získáte spoustu informací o struktuře objektu.“

Pozdvihla skleněnou láhev. „Tohle je DNA z telecího brzlíku. Teď je suchá, mnohem lépe se fotografuje za vlhka – je delší, tenčí a viditelnější. Pokud vím, tohle se podařilo jen nám na King’s College.“

„Což znamená, že Max ostatním prodával něco, o čem věděl, že to nemají.“

Nebylo divu, že se Stesness snažil fotografii číslo padesát jedna prodat zrovna v takovou chvíli: konference svedla dohromady všechny hlavní aktéry z každého ze tří týmů, které se pokoušely odhalit molekulární strukturu. Byla to jedna z mála příležitostí – možná jediná na hodně dlouhou dobu –, kdy se všichni účastníci onoho závodu shromáždili na jednom místě.

Rosalind sklopila zrak a Herbert si uvědomil, jak hluboce ji Maxova zrada ranila. „Ano. Samozřejmě čím zřetelnější fotografie, tím jednodušší by mělo být rozlišit molekulární strukturu. Takže… Suchou, krystalickou DNA nazýváme forma ‚A‘, zatímco hydra to vané, parakrystalické se říká forma ‚B‘.

Část formy ‚B‘ rozmělníme na vlákna podobná vláknům pavučiny. Vložíme je sem do fotoaparátu,“ ukázala na jeho zadní část, „před film. Touhle škvírou dovnitř proudí rentgenové paprsky,“ poklepala na malou čočku, „a tahle trubička na pravé horní straně přivádí do fotoaparátu zvlhčený plyn, čímž se reguluje obsah vody ve vlákně. Soustředíme se na jeden pramen vlákna o průměru přibližně desetiny milimetru.“

„A to se rentgenové paprsky od takového pramenu odrážejí?“

„Odrážejí se od atomů v tom pramenu, protože mají samy tak malou vlnovou délku. A zároveň také vytvářejí obrazec na filmu. Otisky na fotografické desce tedy nezůstávají po samotných atomech, ale po rentgenových paprscích poté, co se od atomů odrazí a rozptýlí se. Protože se rentgenové paprsky v určitých směrech navzájem posilují a jindy ruší, intenzita otisků se liší. A z této intenzity a rozložení lze odhadnout atomární strukturu. To znamená, že můžete dvourozměrné obrazce převést na trojrozměrné molekulární struktury. Je to zatím jasné?“

„Jakž takž.“

„Mělo by. Tuhle část jsem vám už vysvětlovala dvakrát.“

Konstatovala to bez zášti, přesto si však Herbert uvědomil, že pro vědce asi není skoro nic tak frustrujícího jako popisovat něco laikovi, muset mu vysvětlovat úplné základy, které odborník pokládá za samozřejmé, a zároveň problémy a postupy dostatečně zjednodušit, aby posluchači dávaly smysl.

Vzal do ruky přepis rozluštěné šifry a znovu si jej přečetl, aby si osvěžil paměť.

Pokud jde o difrakci, model ve tvaru písmene X je charakteristický svou strukturou závitu. Diamantová struktura má dvě funkce. Zaprvé ukazuje, že se model opakuje nad i pod centrálním tvarem X, a naznačuje pokračování závitu. Zadruhé pochází podle molekulární osy ze standardní řady skupiny cukr-fosfátú, které tvoří páteř molekuly. Symetrické modely horizontálních skvrn na horních a dolních linkách písmene X názorně dokazují, že se závit kroutí v pravidelných intervalech. Přímka pro čtvrtou vrstvu u každé linky chybí, což může naznačovat dvojitou spirálu, přičemž chybějící přímka znázorňuje bod, v němž se obě vlákna protínají.

Rosalind prohlásila, že jediná věc, o které u struktury DNA není pochyb, je přítomnost čtyř nukleotidů v poměrném množství. A přitom tu Stensness jasně předpokládá, že DNA je spirála, a ještě k tomu dvojitá.

„Vy myslíte, že to spirála není?“ zeptal se Herbert.

„Není,“ odpověděla Rosalind. „Forma ‚A‘ rozhodně spirála není. To jsem dokázala už v létě.“

Podala Herbertovi kartotéční lístek o velikosti sedm krát patnáct centimetrů, který měl po okrajích ručně namalován černý rámeček. Byla to napůl pozvánka, napůl parte. Herbert si kartičku přečetl.

S hlubokou lítostí Vám oznamujeme, že v pátek 18. července 1952 po vleklé nemoci, jejíž projevy nezmírnlla ani intenzivní léčba Besselovými injekcemi, zemřela šroubovice DNA (krystalická). Smuteční obřad se bude konat příští pondělí nebo úterý. Doufáme, že na památku zesnulé šroubovice promluví Dr. Maurice Wilkins.

„To jste napsala vy?“ zeptal se Herbert. „Ano.“

Herbert si vzpomněl na hádku v laboratoři a nevraživost u hrobu.

„A doktoru Wilkinsovi se to nezdálo vtipné?“

„Ono by se i zdálo, ale to by nesmělo přijít ode mě.“

„Co je na tom špatného?“

„Proč si myslíte, že mám všechny ty přístroje doma? Někdy mi Maurice přijde tak nesnesitelný, že doslova nedokážu vystát jeho přítomnost, a tak se musím vrátit domů a pracovat tady. V březnu odjíždím do Birkbecku – hlavně z toho důvodu, aby mi zmizel z očí. My dva jsme na kordy ve…, no, vlastně téměř ve všem, pokud vás to zajímá.“

„Včetně otázky, zda je DNA šroubovice, nebo ne?“

„Zejména v tom. S určitým odporem přistoupil na to, že forma ‚A‘ je antispirálovitá, ale naprosto neoblomně je přesvědčen, že u formy ‚B‘ je tomu jinak.“

„A Stensness zastával jeho postoj?“

Rosalind si povzdychla. Když promluvila, Herbert postřehl, že se jí mírně zadrhl hlas. „Původně jsem se domnívala, že Max souhlasí se mnou.“ Mávla rukou směrem k mapě korunovačního průvodu. „Očividně ne.“

Herbert si myslíval, že věda – kromě toho, že je to mužská doména – se odehrává ve vzduchoprázdnu, že se jí zabývají lidé, jejichž geniální mozek nepřipouští ani špetku pochybností, ani drobnou chybu či lidskou slabost, a že vývoj proto jde lineárně a neúprosně kupředu.

Nyní viděl, že je tomu ve skutečnosti úplně naopak. Za stěnou, kterou si kolem sebe svou nesrozumitelnou terminologií vystavěli a jež je oddělovala od ostatních, byli vědci z velké části stejní jako zbývající část lidstva: hádali se, uměli milovat i nenávidět, byli manipulovatelní i neústupní a jejich přednosti a slabiny ovlivňovaly výsledky jejich práce v nemenší míře, než tomu bylo u laiků.

A právě takové spory vedly k tomu, že Max Stensness viděl, respektive si myslel, že vidí, na rentgenogramu něco, co jeho kolegyně Rosalind Franklinová neviděla nebo nechtěla vidět.

„Proč si myslíte, že se Max mýlil?“ zeptal se inspektor.

„Já si ani tak nemyslím, že se mýlil, spíše že jsou jeho závěry předčasné. Na to, kolik měl k dispozici dat, z nich vyvodil příliš. Poslouchejte, jaká slova použil: ‚ukazuje‘, ‚dokazují‘, ‚pochází‘. Ale z důkazů, které cituje, nic takového nevyplývá.“

Rosalind si k oku přiložila prohlížečku a znovu se zahleděla na mikrotečku. „Já tady například vidím dvojí orientaci, což by vyvracelo jeho domněnku o paprskovité symetrii. Odraz je intenzivnější v levém kvadrantu než v pravém. Je tedy asymetrický, zatímco šroubovice je symetrická, a v tomhle případě tudíž nemůže být o šroubovici řeč.“

„Jak můžete na tomtéž snímku vidět tak různé věci?“

„Všichni přece vidíme to, co chceme, ne? Podívejte se, já jsem těchhle fotografií udělala dobrou stovku – některé byly mizerné, jiné ušly, některé se povedly. Tahle fotografie, číslo padesát jedna, je z celé té kupy asi tak to nejlepší, ale pořád ještě není ideální. Kdyby ideální byla, poskytovala by jasnou odpověď a nebyly by kolem toho žádné spory. Je to jako fotografie, na které vypadáte hezčí než ve skutečnosti, protože vás šťastnou náhodou zachycuje v atraktivnější pozici než obvykle. Můžete na ní sice vypadat bezvadně, ale nebude to pravdivý obrázek.“

Herbert přikývl. Ten pocit znal až příliš dobře.

Rosalind pokračovala: „Možná že zařízení nefunguje úplně správně, možná že se na to nedívám z úplně správného úhlu. Možná, možná. Jsou to maličkosti, ano, ale pracujeme tady s molekulami, takže i maličkost může výsledky zkreslit. Každý vědec ví, jaké to je, protože to zažil na vlastní kůži. Někdy dojdete měřením k několika různým výsledkům, které se evidentně navzájem vylučují nebo si odporují, a nevíte, které z nich představují rozhodující vodítko, jemuž máte věnovat pozornost, a které jsou irelevantní.

Tím chci říct, že než si budu moci být jistá, ať už v pozitivním nebo negativním smyslu, musím provést víc experimentů. Každý úspěšný experiment vás přiblíží pravdě – nejen tím, co prokáže, ale i tím, co vyvrátí, neboť eliminuje určité možnosti. Jedině takto se dá postupovat.“

„Ale ostatní si to nemyslí?“

„Ne. Někteří se domnívají, že jsem příliš… úzkoprsá.“

„Kdo si to myslí?“

„Watson a Crick v Cambridgi. Myslí si, že potřebuju spolupracovníka, někoho, kdo pozmění způsob mého myšlení. O všem se hádají, vystavují svou spolupráci a potažmo i přátelství extrémním zkouškám, ale odůvodňují to tím, že se tak vzájemně nutí přemýšlet.“

„A?“

„Jen se podívejte na to, co dokázali: nic. Z tyčí, kovových desek, drátů a umělohmotných koulí sestaví pár modýlků – fušerské záležitosti pro děcka –, potom je testují a snaží se fakta naroubovat na svou teorii. Věda není hra. Já své experimenty pečlivě připravuju, a teprve když jsem přesvědčená, že jsou výsledky dostatečně průkazné, se posouvám kupředu.“

„A oni si o vás myslí, že se s experimenty moc pachtíte?“

„Já se nepachtím. Vědět, jaké je třeba provést experimenty, umět připravit vzorky a zaznamenávat výsledky, to vyžaduje představivost a inteligenci…“ Odmlčela se a usmála se tomu, jak se nechala unést. „Ale máte pravdu, myslí si to. Crick mi jednou řekl, že Nelson vyhrál bitvu u Kodaně tím, že si dalekohled přiložil ke slepému oku, takže neviděl příkaz k zastavení bojů. Myslí si, že vědci by se měli chovat podle stejné zásady: pustit experimentální důkazy k vodě a zapojit do myšlení trochu představivosti.“

Něco z toho, co Rosalind řekla, Herberta uvnitř dráždilo, ale nedokázal si uvědomit co. Několik vteřin se to pokoušel zjistit, ale k ničemu to nevedlo. Podobné odpovědi přicházely v době, kdy je člověk čekal nejméně.

Uplynula druhá hodina odpolední a Rosalind ještě neobědvala. Nechtěli by s ní Herbert a Hanna pojíst?

Herbert zavolal toho dne už bůhví pokolikáté Tyceovi – připadal si jako neodbytný pronásledovatel. O de Vere Greenovi ani slovo a Herbert si neměl dělat přílišné naděje. Mlha způsobovala nové a nové zmatky a pohromy, takže i ty nejjednodušší úkoly trvaly mnohem déle než obyčejně.

V tom případě, pomyslel si Herbert, si klidně může dát oběd. Mimo jiné i proto, že pokud najdou de Vere Greena, výslech bude možná trvat dlouhé hodiny, a v takovém případě kdo ví, kdy se dostane k dalšímu jídlu?

Rosalind byla výborná kuchařka, což Herberta až tolik nepřekvapovalo, protože vaření bylo v mnoha směrech odvětvím chemie. Stejně jako Hanna i Rosalind používala přísady, které ve staré ponuré Anglii působily exoticky – olivový olej, česnek, parmezán a bazalka. S upřímným zájmem s Hannou probírala, na jaký způsob je nejlepší péct holuba, králíka a artyčoky, vyměnily si recepty a poradily si, jak co připravovat rychleji. Hanna tvrdila, že jestli je už hotový camembert, se nejlépe zjistí tak, že se na něj položí jeden prst a druhý se přiloží na zavřené oční víčko. Pokud konzistence obou souhlasí, je sýr hotový.

Rosalind zase opáčila, že nové brambory chutnají lépe, povařili se bez vody. Nejlepší je rozehřát kousek másla na velké pánvi a nechat brambory podusit ve vlastní šťávě. Přiznala, že do všeho přidává česnek, zejména do hovězí pečeně pro otce, který neustále tvrdí, že česnek nesnáší, ale ve vlastním jídle si ho nikdy nevšimne.

Hanna se nad tím mohla potrhat smíchy. Když popadli dech, Herbert se zmínil o tom, že si všiml, že na většině fotografií vystavených v Rosalindině bytě je zachycena Paříž. Zdálo se, že se Rosalind na okamžik zamžily oči jako při vzpomínce na ztracenou lásku.

„Paříž,“ zasnila se a příjemná představa odvála její střízlivou praktičnost. „V Paříži jsem mohla zůstat navždy. Měla jsem tam zůstat navždy. Londýn je město mužů, město sklapnutých deštníků, buřinek a gentlemanů, kteří chodí do svých klubů a mají svého krejčího. Paříž je žena. Netrpí hloupé výrazy, z nichž čiší prázdnota, a dětinskou samolibost. Proč jsem se vůbec vracela? Vyměnit břehy Seiny za sklepení na břehu Temže mi každým dnem přijde nesmyslnější.

Paříž pro mě byla perfektní. Francouzi mají rádi intelektuály a ženy, Angličani nevědí, jak se chovat ani k jedné skupině. Když jsem se přela s kolegy v Paříži, nijak je to nezaráželo, protože jsou tam na to zvyklí. Tady sotva otevřu pusu a už mě překřičí. Ve společnosti Francouzů si pokaždé libuju. V úrovni konverzace francouzská společenská událost jednoznačně převyšuje každou anglickou, které jsem se kdy zúčastnila. Francouzi jsou mnohem bystřejší a energičtější.“

Herbert měl i neměl pravdu: Rosalind měla Paříž spojenou se ztracenou láskou, ale ona láska byla město samotné, nikoliv něco tak prozaického a tělesného jako muž.

Po obědě Rosalind uvařila v laboratorní nádobce kávu a naservírovala ji v odpařovacích miskách – jeden z mnoha pozůstatků doby strávené v Paříži, vysvětlila.

Pustily se s Hannou do debaty o nejrůznějších tématech: o vzájemné nedůvěře k americkému materialismu a prosperitě, o tom, co to znamená být žid, o zásluhách sionismu. Hanna byla proizraelská, zatímco Rosalind k Izraeli chovala nedůvěru.

„Když v Izrael tak pevně věříte, proč se tam neodstěhujete a nežijete tam?“ zeptala se Rosalind už zase zcela bez obalu, bez sebemenší známky melancholie.

„Protože v Belsenu mi život zachránili britští vojáci,“ odpověděla prostě Hanna.

Rosalind zajímalo, jaké je to být slepý, a Hanna jí svou zvláštně elegantní přerývanou angličtinou vysvětlila, že jakmile si prošla obvyklým sledem reakcí – šok, zoufalství, zlost a smíření – začaly jí blednout a kostnatět i vzpomínky na vizuální svět, a jak pokračovala její cesta temným tunelem, postupně jí mizely z paměti. A na konci tunelu žádné světlo, žádná naděje, že se z něj vynoří.

V určité chvíli, která se dostavila tak pozvolna, že ji Hanna ani nezaznamenala, dosáhla bodu, kdy si již nedokázala vzpomenout, jak vypadaly určité tváře nebo místa, ani jestli se písmena naklání doleva nebo doprava. To byl ohyb v tunelu. Za ním už následovala hluboká, nekonečná noc v úplné slepotě.

Mengele ji připravil o sto procent zraku. Už nedokázala rozlišit den a noc ani alespoň vzdáleně rozpoznat záblesk slunečních paprsků. Nejenže neměla tušení, jak lidé vypadají, nedokázala si to dokonce ani představit. Lidské tváře pro ni byly zdrojem hlasů, ničím víc. Když člověk mluvil, otočila se k němu, ale jen proto, aby ukázala, že poslouchá. Většině lidí by se raději měla koukat na pozadí, protože jejich řečnické výplody jako by pocházely odtamtud.

Herbert byl rád, že může mlčky sedět, přihlížet a poslouchat – ve společnosti někoho jako Rosalind nikdy dříve nepobýval, alespoň ne dlouhodoběji, a upřímně řečeno, její inteligence jej trochu děsila.

Ne tak Hannu – ta působila jako vždy přirozeně.

Někteří lidé – Herbert uvažoval, jak často se toho dopouštěl sám – měnili své chování podle situace a až příliš snadno na sebe nechali působit toho, s kým mluvili.

Hanna byla pravý opak: nechala svou osobnost na Rosalind vytrysknout plnou silou, jako by jí hodila rukavici a nechala už na vědkyni, jestli jí bude sympatická, což by Hannu potěšilo, nebo jestli jí bude zatěžko s Hannou komunikovat, v kterémžto případě by jí Hanna upřímně poděkovala za oběd a odebrala by se pryč.

Hanna byla možná na první pohled menší intelektuál než Rosalind, ale nahrazovala to přirozenou inteligencí a nezměrným přesvědčením, že má právo na vlastní názor. Možná že si také instinktivně uvědomovala, že jedná se spřízněnou duší, ačkoliv Herbert tušil, že by to v opačném případě stejně nehrálo roli.

Hanna a Rosalind se nyní s ještě větším zápalem než předtím bavily o vědě. Rosalind poukazovala na to, jak se již lidové povědomí odvrací od tradice a církve k sekulárnímu racionalismu. Možná že až tahle mlha pomine, nastane nová éra, stejně jako tomu bylo po potopě světa, řekla.

„Je to nebezpečné,“ prohlásila Hanna.

„Co je nebezpečné?“

„Nechat vědu takhle bez dozoru. Víte, měla jsem dvojče.“

Rosalind si stejně jako Herbert v pátek večer spočítala možnosti a dospěla ke stejnému závěru, i když ten její byl samozřejmě konkrétnější.

„Mengele?“

„Ano.“

„To je mi líto.“

Nežidé by tohle nikdy nepochopili, uvažoval Herbert. Alespoň ne doopravdy, vnitřně.

„Děkuju vám,“ odvětila Hanna. „Teď ale aspoň chápete, proč přemýšlím tak, jak přemýšlím. Jakmile věda dojde k nějakému objevu, už ho nejde zrušit. Je to jako Pandořina skříňka, nic už do ní nejde vrátit. A pokud odhalíte strukturu DNA, získáte tím v budoucnosti, nevím přesně kdy, nástroje pro genetické inženýrství, sice možná primitivní, ale pořád to budou nástroje. A od nich už je pouhý krůček k eugenice a presto! Jsme zpátky u nacismu, který určité životy nepovažuje za hodné života. Všechno je to – no, zkrátka příšerné.“

„Ale, Hanno, nemůžete přece dovolit, aby vás zlo, jakkoliv může být strašlivé, odradilo od snahy konat dobro, jinak by svět uvízl na mrtvém bodě. Věcem jako eugenika a klonování zamezí zákony.“

„Vraždám mají taky zamezovat zákony, Rosalind, a přesto je lidé stále páchají.“

„Vy myslíte, že bychom to měli nechat na přírodě?“

„No samozřejmě. Kdo ví, kde by to skončilo? Tím, že se budou provádět testy a k moci se dostanou jenom privilegovaní – geneticky privilegovaní? Vytvořením vyšší rasy, dokonalejší než ostatní? Evoluce znamená pro lidstvo miliony let a vy to teď všechno během jedné, možná dvou generací chcete změnit? Změníme přírodu, možná změníme i lidskou rasu. Možná že nás něco nahradí.“

„Ale my přece přírodu přetváříme neustále. Odkláníme vodní toky, křížíme plodiny a zvířata.“

„Ano. A většinou to dopadne špatně.“

„Přesně tak. Ale teď máme možnost spojit etiku a pokrok od samého začátku. To je ten rozdíl mezi tradičním zemědělstvím s jeho mlatem a biochemií s její pinzetou. Kdybyste své argumenty dovedla do extrému, neexistovala by žádná medicína, oblečení, holení nebo stříhání vlasů. Je kvůli tomu, že tyhle věci existují, na světě hůř? Samozřejmě že ne. Nejvyšším morálním závazkem vědy je využívat poznatky tak, aby z nich co největší užitek mělo lidstvo. Znalosti jsou k ničemu, pokud se smysluplně neupotřebí. A z ničeho nebude mít lidstvo větší užitek než z tohoto objevu, protože to, co objevujeme, je ono samo.“

„Věda nám neposkytne všechny odpovědi, Rosalind. Věda je jen tak dobrá, jak dobré jsou její metody a lidé, kteří je používají. Ne, je jen tak dobrá, jak dobří jsou ti nejhorší vědci, ten nejslabší článek. Alfred Nobel vynalezl nitroglycerin, aby ukončil válčení, a teď se tím války ještě prodlužují. Věda a technologie vytvořily loď, která se nedá potopit. Jmenovala se Titanic. Projekt Manhattan měl sloužit mírovým účelům, a místo toho jeho vinou zemřely statisíce lidí. Atomová bomba je teď největší hrozba světa a pro svět.“

„Ale čí to byla chyba? Politiků, nebo vědců? Možná že když odhalíme tajemství DNA, zjistíme, že je v ní zapsána schopnost milovat – že v sobě všichni nosíme impuls, který nám dovoluje přežít a existovat na této planetě a který nám zabezpečí budoucnost.“

„To si myslíte? Vážně?“

„Rozhodně ano. Ano, máme dispozice k soutěživosti, ale jsme také bytosti nesmírně společenské. Chápeme, že v evolučním smyslu je záhodno usilovat o společný postup. Možná že vy tak život nevnímáte, Hanno, – a poté, co se vám přihodilo, vám to můžu mít těžko za zlé – ale já tomu opravdu věřím. Máme možnost podpořit lásku na úkor nenávisti a násilí. Máme možnost napravit to, co se náhodou nepovedlo, protože příroda nevytváří to nejlepší – tomu nevěří ani jediný vědec na světě, a pokud ano, tak si spletl povolání. Učíme se jazyk, kterým Bůh stvořil život, a s ním stojíme na prahu nedozírných možností konat dobro, léčit. Je to skoro až moc impozantní na to, aby to člověk rozumově obsáhl.“

Asexuální Rosalind Franklinová, napadlo Herberta, a přitom největší romantik ze všech.

Zazvonil telefon. Rosalind zvedla sluchátko, chvíli poslouchala a potom sluchátko beze slova předala Herbertovi.

„Smith.“

„Pětka našla de Vere Greena,“ oznámil Tyce. „Už bylo načase. Kde je?“

„Je mrtvý.“

De Vere Green vlastnil prostory na luxusní třídě Piccadilly – to je mi ale překvapení, pomyslel si Herbert.

Ihned jakmile se pustil nahoru po schodech, udeřil jej do nosu odporný puch. Čich byl smysl nejdůvěrněji spojený s pamětí a Herbert si okamžitě vzpomněl, kde se s tímto nasládlým, pronikavým odérem rozkládajících se mrtvých těl setkal naposledy, byť v mnohem větší míře: v Belsenu, když přijeli uložit mrtvé k věčnému odpočinku. U de Vere Greena to zapáchalo, přestože všechna okna byla rozražená a dovnitř proudila rovnou měrou mlha a zima. Když Herbert vydechl, byl svědkem toho, jak se pára, která mu stoupala od úst, rozplývá v temnotě místnosti.

Nevelký byt – maximálně necelých třicet metrů čtverečních – byl přeplněn lidmi, kteří v případě úmrtí nemohli chybět, tentokráte několika muži, v nichž Herbert rozpoznal velká zvířata z Leconfield House a vedle nich Tyce, kterému se v očích zračilo bojovné odhodlání nedat se zastrašit přesilou. Herbert se k němu prodral.

„Příšerný cirkus,“ zakřičel Tyce. „Ještě štěstí, že je to sebevražda, protože až odsud tihle kašpaři zmiznou, zůstane to tu všechno pošlapané a po důkazech nebude ani stopy.“

„Sebevražda?“

Tyce ukázal na otevřená okna. „Oxid uhelnatý. Skoro se tu nedalo dýchat.“ Potom pokynul směrem k de Vere Greenovu mrtvému tělu, zhroucenému na pracovní stůl. Potom si přidřepl k plynovým kamnům, prstem přejel přívodní trubku a poklepal na ventil. „Tohle bylo puštěné naplno – plyn unikal horem dolem. Okna byla zavřená, dveře taky. Musel vdechovat čisté plyny. Zaručený a snadný způsob, jak se sprovodit ze světa.“

Herbert přikývl. Očima už mířil zpátky k pracovnímu stolu, zejména na úhledně popsaný list kancelářského papíru, přimáčknutý pod de Vere Greenovou hlavou k desce.

Tyce jej následoval pohledem.

„Nechal dopis na rozloučenou.“

Herbert přešel ke stolu, dopis vzal do ruky a přečetl si jej.

Nechci už dále pokračovat v tomto životě – nebo spíše ve všech těchto životech. Byly vyvrženy na světlo a vydány všanc.

Má vlast, moji kolegové a můj milenec mi důvěřovali a já jejich důvěru přijal a pošlapal ji. Všechny jsem je oklamal a zradil.

Přinese-li jim tento můj krok bolest, bude to pouhý zlomek utrpení, které prožívám já. Lež a zrada jsou samy o sobě dost špatné. Mnohem, mnohem horší však je, že v konečném důsledku jsem i vrah.

Připravil jsem Maxe o život, protože mi nechtěl poskytnout to, co jsem chtěl. Snad mi někdy, v nějakém příštím světě, odpustí.

Netruchlete nade mnou. Nejsem toho hoden.

Nepochybně šlo o de Vere Greenův rukopis, přemítal Herbert, a z dopisu neklamně zazníval jeho hlas: květnatý, prodchnutý zoufalstvím, jako by jeho okázalost byla pouhým kořením, které má přebít zápach sebenenávisti.

Oxid uhelnatý byl bezbarvý a nezapáchal. Pro špiona tedy možná příhodný odchod ze světa. Odchod, který sám téměř ani nevnímá.

De Vere Green jistě příliš netrpěl. Nejprve zakusil mírnou bolest hlavy a nemohl se pořádně nadechnout, což jsou příznaky, které se můžou dostavit i tehdy, když se člověk necítí ve své kůži kvůli obyčejné mlze.

Ty se postupně zhoršovaly, až se dostavila nevolnost a bolest na prsou. Potom upadl do bezvědomí. Každopádně existovaly horší způsoby, jak zemřít.

Herbert pohlédl na hodinky. Bylo po páté, od okamžiku, kdy de Vere Green utekl z kostela na Farm Street, již uplynulo šest hodin. Oxid uhelnatý musel nějakou dobu působit, aby člověka skutečně usmrtil, což znamenalo, že i kdyby se de Vere Green z kostela vrátil rovnou domů, napsal dopis a pustil si plyn, býval mohl být zachráněn, kdyby se přeskočily byrokratické obstrukce.

Inspektor se rozhlédl kolem sebe. Nacházel se v typické garsoniéře starého mládence, jak si ji jen člověk mohl představovat. Zatímco Rosalindin byt postrádal známky mužské přítomnosti, de Vere Greenův příbytek působil, téměř jako by z něj byl chirurgicky odstraněn veškerý ženský vliv.

Přestože měl Herbert s de Vere Greenem spory, bylo mu líto, že to s ním skončilo takto. Vzpomněl si na svůj názor, že sebevraždu dokážou spáchat jen odvážní. A pomyslel si, že de Vere Green svým způsobem a v mnoha směrech nebyl o nic míň odvážný než všichni ostatní.

Znenadání Herbert ucítil zoufalou potřebu odsud vypadnout. Kam, na tom nezáleželo.

K sobě domů to inspektor měl necelé tři minuty chůze. De Vere Green celou dobu tak významně ovlivňoval jeho život, a přitom Herbert ani netušil, jak blízko sebe bydleli. Jak příznačné – a jak smutné, připadalo Herbertovi.

Ze svého bytu Herbert zavolal na americké velvyslanectví. Recepční mu prozradila, že Papworth má ten večer domluvenu večeři ve Wheeler’s, restauraci s rybími specialitami v Soho. Herbert to místo dobře znal: skrývalo se za zelenou fasádou a v době, kdy to s britským stravováním bylo na štíru, nabízela restaurace luxusní menu. Podávali tu mořský jazyk a humry na dvaatřicet různých způsobů, zato žádnou zeleninu ani vařené brambory.

Do de Vere Greenova bytu Herbert Hannu sice brát nechtěl, teď však byla tím jediným, koho chtěl vidět.

Znovu se mlhou vydal na Frith Street, a když k Hanně dorazil, nechal se od ní obejmout a nesouvisle jí vyprávěl, co de Vere Green učinil.

Než se svého břemene zbavil, byl skoro čas na večeři. Čas znovu vyrazit a najít Papwortha.

Byla sice neděle večer, ale v Soho nebylo ani známky po tom, že by město pomalu utichalo – zde bylo jako vždy všechno jinak.

Minuli skupinku muzikantu postávajících před budovou hudebních odboru na Archer Street. Hudebníci měli ruce líně ovinuté kolem svých houslových pouzder a vypadali jako shromáždění gangsterů. Před jazzovým klubem Humph’s se fronty, tvořené příznivci neworleanského chrámu procítěného sexu, již kroutily až za roh.

Protože šli trochu brzy, zastavili se na Dean Street na skleničku v restauraci York Minster, obecně známé jako „U Francouzů“, poté co ji za války využili coby úkryt příslušníci hnutí Francouzský odpor.

Hostinský, Francouz s knírem, jejž nedokázalo výstižně popsat ani slovo „majestátní“, Hannu uvítal, jako by šlo o návrat ztracené dcery.

„Chérie,“ zvolal a políbil jí ruku. „Už jsem si myslel, žes na nás provždy zanevřela!“

Hanna představila Herberta. „Já jsem Gaston,“ řekl hostinský, „enchanté,“ – a oběma koupil skleničku, byť se Herbert bránil, že za ni zaplatí.

Čepované pivo neměli, a tak si Herbert objednal víno.

„Jen ji nechte, Herberte, ať to zaplatí ona,“ žertoval naoko spiklenecky Gaston. „Už tady nebyla tak dlouho, že bych ji málem ani nepoznal.“

Herbert viděl, že i Gastona fascinuje oslnivý půvab té drobné nevidomé dívky, kterou by každý rád chránil, která však od nikoho nic nepotřebuje. Tak úžasnou kombinaci lidstvo nepamatovalo.

„Gaston je milý, ale nenech se zmást,“ pravila Hanna, když se usadili. „Pivo nemá, protože anýzovka a víno mu vynášejí víc.“

Jako by chtěl Hanně dosvědčit, že není žádný svatoušek, začal se Gaston vzápětí hádat s opilcem. „Jeden z nás odsud bude muset vypadnout,“ křičel, „a obávám se, že já to nebudu!“

A nebyl.

Herbert byl jako na trní, a tak víno ani neochutnal, natož aby si jej vychutnal.

Chtěl už vyhledat Papwortha a říci mu, že je de Vere Green mrtvý, a ne, nebyla to sice Papworthova chyba – o nic víc než Herbertova –, ale oba svým dílem přispěli k tomu, jak de Vere Green skončil, a za to určitou odpovědnost přece jen nesli, byť ne v čistě racionálním smyslu.

Hanna to s pochybnou sortou ze Soho očividně uměla – poznával ji jeden známý za druhým a pokaždé přišel prohodit pár slov o nějaké podružné záležitosti –, zato Herbertův typ lidí to nebyl a s každou novou tváří cítil, jak pohár jeho trpělivosti pomalu přetéká. Například poslouchat, jak si Hanně stěžují dvě prostitutky – peroxidové blondýny v králičím kožichu –, že se je lidé snaží sbalit, na to Herbert neměl čas ani chuť.

O chvíli později se k nim zase připotácel jakýsi opilec, doslova se zhroutil Herbertovi do klína a vysoukal ze sebe: „Polibek života! Za jednu skleničku!“

Herbert jej odstrčil a vstal.

„Pojď, Hanno, jdeme.“

Když začala protestovat, připojil slovíčko „prosím“. Pochopila.

Ne, napadlo Herberta, když znovu kráčeli ulicemi, Soho nebyl ani tak svět sám pro sebe, jako spíš jiná dimenze, oblast vyhrazená bohémům, kde jediným hříchem bylo být nudný a kde taková věc jako poválečná deprese neexistovala.

V tomto světě naruby lidé vyřvávali na veřejnosti, cestovali taxíky, nechávali si proplácet šeky všude jinde než v bance, nevěděli, co je za den, klidně propásli schůzku, pokud se zrovna dobře bavili, a nijak si to nevyčítali a každý tu měl zakázán vstup alespoň do jednoho podniku.

Ale všechno to pití, hříšnost a sex zastíraly jednu zásadní skutečnost: že Soho bylo i přesto místem zcela nezkaženým, kde s sebou každý nový den přinášel výzvu – dokončit rukopis, vypravit se na výlet, namalovat vrcholné dílo, splnit si sen. Ať už se tady nedostávalo jakékoliv komodity, naděje mezi ně nepatřila a ani v budoucnu patřit neměla.

Možná, uvažoval Herbert, možná že jednoho dne bude moci k takovému životu alespoň přičichnout.

Vstoupili do restaurace Wheeler’s a prošli kolem dlouhého pultu, u nějž číšník v bílé zástěře bleskovým tempem otevíral ústřice. Zastavil je jiný číšník. Herbert mu vysvětlil, koho hledají, a číšník ukázal na prostý dřevěný stůl bez ubrusu ve vzdáleném koutě.

Seděl u něj Papworth spolu s Fischerem. Pauling v dohledu nebyl.

„Herbie!“ Papworth se vrávoravě postavil – byl už značně opilý – a zpitomělé Herberta objal. „Připojte se k nám, starý brachu – tak to přece Britové říkají, ‚starý brachu‘, ne? Zrovna oslavujeme. V rádiu hlásili, že mlha se zítra zvedne, takže tady Fritz a Linus budou moct zamířit zpátky do starých dobrých ú-es-á.“

Papworth pokynul směrem k láhvi šampaňského na stole. „Ať nám slouží!“

„De Vere Green je mrtvý,“ oznámil mu inspektor.

Vstřebat Herbertovu zprávu Papworthovu mozku nějakou chvíli zabralo, dalších pár okamžiků potom trvalo, než Američan vystřízlivěl.

Ustoupil o krok dozadu, přimhouřil oči způsobem, který by za jiných okolností mohl působit směšně, zadíval se na Herberta a tázavě zopakoval: „Mrtvý?“

„Ano, mrtvý. Otrávil se oxidem uhelnatým.“

„Kde?“

„Ve svém bytě.“

„Sebevražda?“

„Ano.“

„Bože můj.“ Papworth nafoukl tváře a otřel si čelo. „Bože můj.“

Pokynul ke stolu. Mají tu místo pro čtyři, neposadí se? „Dáš si něco k jídlu?“ zeptal se Herbert Hanny. Zavrtěla hlavou.

„Nemám hlad,“ odpověděla. „Možná už půjdu.“

„Je všechno v pořádku?“

Trhavě pokývala hlavou. „Ano, akorát jsem unavená, to je všechno. Není mi moc dobře, možná z té mlhy. Stavíš se u mě později, viď?“

„Ano.“

„Slibuješ?“

„Ano, slibuju.“

„Fajn.“

Beze známky studu jej políbila na ústa, otočila se a odkráčela, poklepávajíc před sebou hůlkou. Nezlomná, úžasně nezávislá.

Herbert ji pozoroval, dokud neodešla, a poté se posadil. K jídlu si původně nic dát nechtěl, ale Papworth požádal o jídelní lístek a trval na tom, že si inspektor musí něco objednat. Zdálo se, že jím zpráva o de Vere Greenovi náležitě otřásla, a tak Herbert usoudil, že bude lépe, když mu bude dělat společnost.

„Posledně jsem vás pořádně nepředstavil,“ řekl Papworth a pokynul k Fischerovi. „Herbert Smith – Fritz Fischer.“

Herbert Fischerovi potřásl rukou.

„Tak jestlipak to de Vere Green našel?“ zeptal se Papworth. „Co našel?“

„To, co nabízel Stensness.“

Herbert přemítal, jakou má zvolit odpověď.

Prakticky vzato zněla „ne“. Jediný, kdo věděl, co se Stensness pokoušel prodat, byl Herbert sám, Hanna a Rosalind.

Ale na obecné rovině to věděl i de Vere Green a Kazancev, tím si byl Herbert jist. Proč jinak by šli na tu konferenci?

Herberta to najednou přestalo bavit.

„Vy víte moc dobře, co nabízel,“ řekl.

Papworth se začal vzpírat, ale Herbert jej umlčel upřeným, unaveným baziliščím pohledem.

„Vy víte, co nabízel,“ zopakoval. „Všichni jste to věděli, jinak byste si s ním nedávali schůzku. Řekl vám, že objevil něco ve struktuře DNA, co se zatím nikomu jinému nepodařilo. Je to tak?“

Papworth neodpovídal. % „Je to tak?“ naléhal Herbert.

Papworth přikývl. Herbert pokračoval: „Já jsem to, co nabízel, viděl a taky jsem to ukázal někomu, kdo může spolehlivě prohlásit to, co vám teď oznamuju: ztráceli jste čas. Stensness se snažil prodat výsledky, které neměl podpořené dostatečným výzkumem. Prodával zajíce v pytli, nic víc.“

„Jste si jistý?“ zeptal se Papworth.

„Naprosto.“

„Mohl bych se na to podívat, jen abych si to ověřil?“

Herbert zavrtěl hlavou. „Myslíte si, že jsem dnešní? Celá tahle věc už tak natropila dost škody. Zítra pošlete profesora Paulinga a pana Fischera…“

„Doktora Fischera,“ skočil mu do řeči Fischer.

„… domů, kde budou stejně jako vědci z Cambridge a King’s College pokračovat ve zkoumání struktury. Ať vyhraje ten nejlepší tým a objev dá k dispozici celému světu.“

„Ničemu nerozumíte,“ podotkl Fischer.

Papworth zvedl ruku. Herbert nedokázal odhadnout, jestli chce Fischera zarazit, nebo napomenout. Ať tak nebo tak, Fischer si jej nevšímal.

„Struktura DNA bude největší vědecký úspěch tohoto století,“ prohlásil. „Na tomto objevu do značné míry závisí, jak bude vypadat budoucnost. Až budeme vědět, jak DNA vypadá, dozvíme se, proč jsou někteří z nás bohatí a jiní chudí, proč existují zdraví a nemocní, silní a slabí. Cesta rozumu, která se začala odvíjet za Kopernika, zamítnuvšího myšlenku, že Země je středem vesmíru, a která pokračovala Darwinem, trvajícím na tom, že jsme pouze pozměněné opice, se konečně zaměřila na samou podstatu života.“

V jeho řeči byl patrný německý přízvuk, který se tu a tam – u některých slov výrazněji, u jiných už méně – prodral na povrch, ale anglicky jinak mluvil bezchybně.

„Perspektivy, které nám tento objev skýtá, jsou mimořádné,“ pokračoval. „Konečně se vypořádáme se všemi smrtelnými nemocemi – rakovinou, srdečními vadami, cukrovkou – protože ty všechny mají genetickou složku. Budeme moci porovnat zdravé geny s nemocnými, nahradit jedny druhými, a vymýtit tak nemoci už v počátečním stadiu a odstranit nedostatky hned u zdroje. Pilulky a léčba se stanou minulostí, neboť zdravý organismus žádnou nápravu nepotřebuje.

Lidem bojujícím proti nemocem vkládá věda do ruky mocný nástroj, s jehož pomocí překonáme i Tiresia, thébského věštce, jehož bohyně Athéna oslepila poté, co ji viděl koupat se. Potom se jí Tiresia zželelo, a tak mu darovala věštecké schopnosti, ale to Tiresiovi připadalo ještě horší než slepota – vidět budoucnost, ale nemoci ji změnit. S DNA si nebudeme muset vybírat – budoucnost budeme umět předvídat i měnit.“

Herbert se snažil ovládat, ale při těch slovech jej mrazilo. Nebyl to jen Fischerův proslov, ačkoliv ten by sám o sobě byl dost působivý, i kdyby jej odříkával robot, – spočívalo to ve způsobu, jak Fischerovi stoupal a klesal hlas, jak se mu vizionářským nadšením leskly oči, jak se hrbil nad stolem a opíral se o něj jako sprinter připravený ke startu.

„Objev DNA způsobí revoluci v trestním soudnictví. Genetický kód obsahuje každá buňka v lidském těle. Vlasy, sliny, krev, pot, sperma, hlen i kůže – ve všem je zapsána jedinečná DNA nositele, která jej odlišuje nejen od všech ostatních žijících jedinců, ale dokonce od všech jedinců, kteří kdy byli naživu.

Právníci už se nebudou muset opírat o nespolehlivá svědectví očitých svědků nebo příliš vágní daktyloskopii. DNA identifikuje viníky a očistí nevinné.“

Na tom, že výzvědné služby tří zemí měly takový zájem, aby se jim tajemství DNA dostalo do rukou, nebylo nic divného, blesklo Herbertovi hlavou. Divné bylo to, že zájem měly pouze tři a že při své honbě za vědeckým objevem nesáhly k radikálnějším prostředkům.

Sověti se před třemi lety – o deset let dříve, než Západ čekal – zmocnili bomby. Význam vědy již nikdo nepodceňoval. Parak noia se postarala o to, že každá hrozba byla vnímána jako smrtící a každý výkřik jako narušení národní bezpečnosti.

Herbert si také uvědomil, jakou ironii s sebou Stensnessova vražda nese: DNA, kvůli které byl zabit, se stane klíčem k řešení stejných zločinu, jaký byl spáchán i na něm.

Fischer pokračoval: „DNA nám rovněž umožní zásadně přehodnotit názory na lidský původ, na to, co jsme zač a kde jsme se tu vzali. Geny našich předku jsou studnicí informací, ale dosud jsme nevěděli, jak jim správně rozumět. V zemědělství budeme také moct zušlechtit zásadní plodiny, a to s účinností, o které se nám dříve ani nesnilo.

A tohle jsou pouze způsoby, jakými se tento objev dá využít při dnešním stadiu vývoje. S každým novým krokem kupředu a novým výsledkem bádání se nám otevřou tisíce dalších možností, které nikdo z nás ani nedokáže odhadnout.

Právě na tomto poli bude vedena další válka, o tom jsem přesvědčen. Od okamžiku, kdy naši předci z kusu větve vyrobili kopí, předurčoval výsledky konfliktů technologický pokrok. První světová válka byla válkou chemiků, protože byl poprvé nasazen yperit a chlorin. Druhá světová válka byla válkou fyziků, válkou atomové bomby. Proč by třetí světová nemohla být válkou biologů?

Největší výzva, které čelíme, vychází z našich vlastních agresivních instinktů. Za časů jeskynního člověka z toho plynuly jednoznačné výhody pro přežití a přirozeným výběrem byly zapsány do našeho genetického kódu. Ale nyní máme k dispozici jaderné zbraně a s takovými instinkty nám hrozí zkáza. A protože není čas na to, aby naše agrese vymizela evolucí, budeme muset využít genetického inženýrství.“

Fischer naznačil mírný, téměř stydlivý úsměv, který vůbec neodpovídal kolosálním představám, které Herbertovi líčil. „Mnoha z těchhle věcí se samozřejmě nedožijeme, ani naše děti ne, dokonce ani jejich děti. Anatomii srdce popsal Vesalius před více než čtyřmi sty lety a přesto jsme dodnes žádné srdce z jednoho těla do druhého netransplantovali. Ale pokrok se nedá zastavit, stejně jako čas. Plyne totiž pouze jedním směrem.“

Fischer v prstech pravé ruky sevřel skleničku. Po takovém monologu mu nepochybně vyprahlo v krku.

A vtom to Herbert spatřil.

Fischer měl na malíčku kolem dokola mírnou otlačeninu. Otisk prstenu. A jeden prsten Herbert nalezl u sochy Petra Pana.

Herbert pokynul směrem k Fischerovu prstu. „Snubní prsten?“

Fischer mlaskl. „A, ten jsem si sundal ve vaně.“ Nemuselo to nic znamenat a taky to nejspíš – téměř určitě – nic neznamenalo. Ale Herbertovu zvědavost již nešlo ukojit.

„V jaké vaně?“

„Prosím?“ Fischer vypadal zmateně a měl na to plné právo – ta otázka musela znít hodně podivně. „V jaké vaně jste si ho sundal?“

„U sebe ve vaně.“

„Tady v Londýně?“

„Ano.“

„Kde?“

„Na ambasádě, kde jsem ubytovaný.“

Podle Papwortha trpělo velvyslanectví nedostatkem prostoru, pro Fischera se zde přesto místo našlo a pro Paulinga pravděpodobně také.

Ani ne tak luxusní bydlení, pomyslel si Herbert, jako spíše zlatá klec.

„Takže kdybychom teď do té koupelny zamířili, prsten by tam byl?“

„Kde jinde by měl být?“

„Na to se ptám já vás.“

„Co má k čertu tohle všechno znamenat?“ dožadoval se vysvětlení Papworth.

„U sochy Petra Pana, kde podle mě Stensness zápasil s útočníkem, který ho zabil, jsem našel prsten,“ odvětil Herbert. „Docela náhoda, nemyslíte?“

„Jestli naznačujete, že doktor Fischer má něco společného se Stensnessovou smrtí,“ nedal se Papworth, „pak tedy ano, považuju to za náhodu.“

Herbert se na Papwortha obrátil. „Když jste tu noc čekal na Stensnesse, byl jste tam sám?“

„Samozřejmě.“

„Tak jak víte, kde se vyskytoval doktor Fischer?“

„Byl s profesorem Paulingem.“

„Ten to ovšem nemůže potvrdit, protože tady není.“

„Už mu zase není dobře – to z té mlhy. Ale můžeme za ním zajít a zeptat se ho.“

„Myslím, že bych rád doktoru Fischerovi položil pár dalších otázek.“

„Proti tomu se musím ohradit.“

„Ohrazovat se můžete, jak chcete, ale doktor Fischer není diplomat a z pohledu zákona není pod žádnou ochranou.“

„Raději bych tu zůstal s ním.“

„A já bych raději, abyste tu nezůstával.“

„Snad ho nezatýkáte?“

„Kdybych ho zatýkal, tak bych mu to oznámil. Ale jestli nepřestanete dotírat, tak ho opravdu zatknu a půjde to po zlém.“

„To je směšné.“

„Vraťte se na velvyslanectví. Až tady s ním skončím a pokud budu spokojen s jeho odpovědmi, tak vám ho tam přivedu.“

„Tenhle případ je uzavřený, Herbie, a vy to dobře víte. De Vere Green zemřel vlastní rukou, všechny záhady se vysvětlily. Tak co ještě chcete?“

Herbert pokrčil rameny. „To vám řeknu, až to najdu. A teď už jděte.“

„Já jsem tam nebyl,“ podotkl Fischer, když Papworth odešel. „Já v tom parku nebyl.“

„Věděl jste o Stensnessově nabídce předem?“

„Ne.“

„Přestože pracujete na úplně stejném výzkumu jako on?“

„Pan Papworth se o mě stará během mého pobytu tady. Já jsem vědec, on pracuje na velvyslanectví. Nejsem naivka, vím stejně dobře jako vy, co ve skutečnosti dělá, ale to je jeho věc. Já jsem vědec, nic víc.“

„Jak dlouho ho znáte?“

„Pana Papwortha?“

„Ano.“

„Seznámil jsem se s ním až teď před pár dny.“

„Předtím jste ho neznal?“

„Ne.“

„Nesetkali jste se ani třeba při projektu Manhattan?“

„Já jsem biolog, pane Smithi, ne fyzik. Moje vědecká disciplína je zasvěcena životu, nikoliv smrti.“

„Jak dlouho působíte na Kalifornské technice?“

„Šest let.“

„A předtím?“

Fischer zaváhal. „Předtím jsem byl v Německu.“ Vysvětlení se přímo nabízelo a Herbert si brzy dal dvě a dvě dohromady.

„Vy jste byl nacista?“

„Ne,“ ohradil se zhurta Fischer, „nebyl.“

„Vy jste nebyl členem nacistické strany?“

„To ano, členem jsem samozřejmě byl.“

„Takže jste byl nacista.“

„Ne v tom smyslu, který máte na mysli. Byl jsem členem, protože jsem jím být musel. Bez toho bych nezískal žádné pořádné akademické postavení.“

„A měl jste dobré postavení?“

„Ano.“

„Kde?“

„V Institutu pro biologický výzkum v Berlíně-Dahlenu a ve frankfurtském Institutu pro dědičnou biologii.“

„Máte v podpaží tetování?“

„Ne. Jak jsem říkal: členem jsem byl, protože jsem musel. Dělal jsem tak málo, jak jsem jen mohl. Tahle tetování měli jen příslušníci SS.“

Herbert si vzpomněl na jednotky SS, jejich dubové ratolesti a motto „Mou ctí je věrnost“. „Ukažte.“

Fischera to popudilo, Herbert však měl dojem, že spíše kvůli tomu, že si musí vyhrnovat košili. Fischer si rozepnul několik knoflíku, přetáhl si košili přes rameno a ukázal Herbertovi podpaží. Hosté u vedlejších stolů je zvědavě pozorovali.

Herbert Fischerovi zašmátral do podpaží a přesvědčil se, že vědec pod ochlupením skutečně žádné tetování nemá. Připadal si jako opice, která jiné opici vybírá klíšťata.

Potom ruku odtáhl a otřel si prsty do nohavice.

„Jestli jste byl členem nacistické strany, jak jste se dostal do Ameriky?“

„Co tím myslíte?“

„Americké zákony výslovně zakazují všem usvědčeným nacistům, a dokonce i lidem z nacismu podezřelým, aby do Spojených států emigrovali.“

„O tom nic nevím.“

„To zavedl Truman. Vy jste do Ameriky odešel v době, kdy byl Truman prezidentem, takže jste to musel vědět.“

„Jak jsem řekl…“

„Doktore Fischere, teď se ještě bavíme v restauraci, ale klidně se můžeme odebrat na méně společenské místo, někam, kde dokážu zařídit, abyste zítra nestihl letadlo zpátky do Ameriky, i kdyby se mlha zvedla.“

„Ale tohle nemá nic společného s tím mladíkem v parku.“

„To já ale nevím.“

Fischer se na chvíli odmlčel a zjevně zvažoval své možnosti. „Slyšel jste o operaci Paperclip?“ zeptal se nakonec.

Název „operace Paperclip“ zněl jako titul mizerného špionážního románu, ale to, že existovala, byla svatá pravda – dalo se k tomu přistupovat s odporem, nebo věcně. Záleželo na tom, na jaké straně plotu člověk stál.

Co si Herbert myslel, že se stalo se všemi nacistickými vědci? Snad se nedomníval, že je Američané nechali v Německu, aby zemi pomohli pozdvihnout? Nebo aby nedej bože upláchli za hranice a odešli pracovat pro Rusy?

Samozřejmě že ne. Tím by byla bezpečnost ohrožena mnohem více, než ji ohrožovala veškerá možná spřízněnost vědců s nacisty v minulosti nebo jejich trvající sympatie k nim.

A tak si Američané vědce vzali. Vlastně je naháněli stejně horlivě jako válečné zločince.

Ne že by se tyhle dvě kategorie musely vylučovat, podotkl Herbert.

Fischer mlaskl a rozhodl se, že tuto poznámku přejde bez povšimnutí.

CIA Trumanův zákaz, podle nějž nacisti nesměli vstoupit na americké území nebo v Americe pracovat, potřebovala nějak obejít, a tak vymyslela způsob, jak německým vědcům „vyprat“ válečné záznamy:

Vyšetřování subjektu nelze realizovat, neboť jeho předchozí bydliště se nyní nachází v sovětské zóně, kde představitelé USA nemohou vyšetřovat.

O subjektu neexistují žádné přitěžující informace s výjimkou záznamů NSDAP, které naznačují, že byl subjekt členem strany a majorem SS, což byla podle všeho pouze čestná hodnost.

Rozsah jeho stranických aktivit nemůže být v rámci tohoto řízení stanoven. Stejně jako většina členů mohl být pouhým oportunistou.

Dle mého názoru není pravděpodobné, že by v budoucnu představoval hrozbu pro bezpečnost USA.

Operace Paperclip svůj název získala podle toho, že se příslušné složky označovaly sponkou. („Paperclip“ – angl. „sponka“. (Pozn. překl.)) Nic víc, všechno probíhalo velice pokradmu. Americké veřejnosti to bylo původně podáno jako dočasné opatření na pouhých šest měsíců. Stejně jako řada takových „dočasných opatření“ nebylo nikdy zrušeno nebo nahrazeno.

Byli na to Němci ochotni přistoupit?

No samozřejmě. Nejenže tak unikli trestu, byli navíc stejně vášnivými odpůrci komunismu jako Američané.

Amerika a Sovětský svaz proti Němcům, Amerika a Německo proti Sovětskému svazu. Jednoho dne se bolševici a skopčáci spolčí proti Amerikánům a kruh se uzavře.

Bylo to jako v románu 2984, uvědomil si Herbert, kde proti sobě neustále bojovaly Eastasie, Eurasie a Oceánie, vždy dvě velmoci proti jedné, ale spojenectví se ustavičně měnilo a pokaždé se musela přepisovat minulost. Něco takového jako dějiny neexistovalo.

A pokud tomu tak skutečně bylo, uvažoval Herbert, tak proč zatraceně on a miliony jiných bojovali ve válce?

Vzpomněl si na to, co první večer, kdy se s ní seznámil, řekl Hanně: že jestli někdy pochyboval o správnosti tažení proti nacismu, potom při prvním pohledu na Belsen pochybovat přestal.

A nyní se ukázalo, že veškeré úsilí bylo k ničemu, protože každý potřeboval vědce, ať pocházeli odkudkoliv a ať napáchali cokoliv.

Fakt, že vlády nadále stavěly vlastní prospěch nad ideologické zájmy, Herberta úplně nepřekvapoval, ale s potěšením shledal, že jej to ještě dokáže znechutit.

Obrátil pozornost zpět k Fischerovi.

Zdalipak lidé protestovali? Přirozeně. Ale k čemu to bylo dobré? Veřejnost byla z příběhů o zvěrstvech unavená. Bylo to už dávno a lidé na všechny ty nevýslovné hrůzy chtěli zapomenout.

Nebo si spíše veřejnost říkala, uvažoval Herbert, že byly napáchány tak příšerné zločiny, že k nim neexistuje přiměřený trest, a tak když došlo k porušení zákonů a pošlapání spravedlnosti, všichni akorát pokrčili rameny a pomysleli si: no co, vždyť jsem to říkal.

A to ještě Herbert zapomněl dodat, že Američané válčili zejména v Tichomoří, a proto si hrůzu nacistických činů uvědomovali méně než Evropané.

Spojené státy si sice ověřovaly, jestli mají vědci čistý štít, přemýšlel Herbert, ale stejní vědci přece museli projít prověrkou i v Německu a prokázat věrnost Hitlerovi, ne? zeptal se.

Pochopitelně, připustil Fischer.

Potom ale byla celá záležitost pouhá fraška.

Pochopitelně. Fischer tomu říkal Persilschein – podvodný denacifikační dekret, který dokázal „vyprat“ i ty nejhnědší skvrny.

Proti vlastní vůli se Herbert zasmál.

Inspektor odvedl Fischera zpět na velvyslanectví. Nechtěl riskovat, že se ztratí v postranních uličkách, a tak šel znovu delší trasou po hlavních dopravních tepnách – po Shaftesbury Avenue, Regent Street a Oxford Street.

Když Papworth svého svěřence spatřil, znatelně se mu ulevilo. Herbert si dokázal představit, že kdyby Papworth přepustil Fischera nedobrovolně do rukou londýnské policii, byť třeba na jedinou noc, nejspíš by to jeho kariérní vyhlídky v CIA příliš nevylepeno.

Herbert uvažoval, kolik toho Papworth o Fischerovi a operaci Paperclip asi ví.

Nejspíš většinu, jestli ne všechno. Papworth působil jako člověk, který nevynechá žádnou příležitost do něčeho strčit nos.

„Kde je ta koupelna?“

„Nahoře. Pojďte, já vás tam zavedu.“

Herbert Papwortha následoval a procesí uzavíral Fischer.

Prsten ležel na vaně. Byl stříbrný, měl na sobě vyryty jemné kudrlinky a Fischerovi bezvadně seděl na malíček.

8. PROSINCE 1952

PONDĚLÍ

„Slyšíš to?“ zašeptala Hanna.

Herbert spal tak tvrdě, že Hanna musela otázku dvakrát zopakovat a cloumat jím přitom ze strany na stranu, než si uvědomil, že se mu její hlas neozývá ve snu.

„Co jsem měl slyšet?“ vysoukal ze sebe Herbert, zatímco se pokoušel probrat.

„Tamto.“ Odmlčela se. „Tam.“

„Já nic neslyším.“

„Kroky.“

„To se ti jenom zdá.“

„Já znám každý zvuk v téhle budově, Herberte. Vím, jak zní potrubí, otevírání oken, poznám, když se v patrech pod námi pohybují lidi, zkrátka všechno. A tenhle zvuk sem nepatří.“

„Jak to víš?“

„Jsou to kroky. Schody jsou dřevěné a ty kroky skoro nejsou slyšet. To znamená, že někdo našlapuje opatrně.“

Herbert pochopil. „Takže někdo nechce být slyšet.“

Vstal z postele, promnul si oči a vyšel z ložnice. Vypínač v obývacím pokoji se nacházel vedle vstupních dveří. Herbert chtěl rozsvítit a zjistit, co se děje.

K vypínači nedošel.

Ozvalo se zacvakání zámků, které někdo zvenčí rychle a zručně odemkl, a dveře se rozletěly.

V bytě nebyla úplná tma – matně ji prozařovalo mihotavé oranžové světlo uhasínajícího ohně. Z přítmí se vynořila mužská silueta.

Vrhla se na Herberta.

Bylo to, jako by jej složil ragbista – nabral inspektora ramenem do bránice, hlavu mu zabořil do boku a pažemi jej objal kolem stehen. Herbert sebou praštil na zadek a po tvrdém dopadu mu do celých zad vystřelila ostrá bolest.

„Herberte?“ zvolala Hanna. „Co se stalo?“

„Kde je ta věc od Stensnesse?“ zašeptal muž.

Mluvil příliš potichu, takže jej Herbert nepoznal – byl to Papworth, Kazancev, nebo snad Fischer? –, a protože hlavou tlačil proti Herbertovu obličeji, poznal inspektor z toho, jak jej na tváři škrábala vlna, že má muž na sobě kuklu.

„Nemám tušení,“ odpověděl Herbert klidněji, než se ve skutečnosti cítil.

Zčistajasna – nebo vlastně spíše z temnoty – přišel úder.

To Herbert nečekal – neměl čas se připravit, takže sebou ani neškubl, ani se ráně nevyhnul. Před očima se mu udělaly mžitky a ve zlomku vteřiny se dostavila bolest vystřelující od kořene nosu.

„Herberte!“ Hannin hlas zněl tentokrát hlasitěji, naléhavěji.

Vstávala z postele, jak Herbert slyšel. A jak slyšel i muž.

Zasadil Herbertovi další ránu, kterou se jej hlavně snažil umlčet. Potom se postavil a přesunul se ke krbu, příliš rychle na to, aby jej měl Herbert možnost vůbec rozpoznat podle stylu chůze.

Hannino krbové náčiní bylo před ohništěm naskládáno úhledně vedle sebe, aby se jí lépe nahmatávalo: pohrabáč, lopatka a měch.

Muž popadl pohrabáč, otočil se a spatřil Hannu, jak se k němu přibližuje krokem nevidomého. Z hrdla se jí dral křik zjitřený spravedlivým rozhořčením člověka, který si již své vytrpěl.

Herbert viděl, k čemu dojde, a zařval, ale nebylo to k ničemu.

Vetřelec se co nejmohutněji napřáhl, pohrabáč v jeho ruce opsal široký oblouk a prořízl vzduch.

Hanna musela ucítit závan od dopadajícího pohrabáče, neboť se v posledním okamžiku snažila odvrátit, ale bylo už příliš pozdě.

Pohrabáč ji zasáhl přímo doprostřed čela. Svalila se k zemi jako podťatá.

Muž ani nečekal, až dopadne, a otočil se zpátky k Herbertovi. „Kde?“ zasyčel, znovu příliš tlumeně na to, aby inspektor jeho hlas rozpoznal.

Herbert zavrtěl hlavou.

Kdyby byl na jeho místě někdo jiný, už by možná kapituloval, ale na to, aby se Herbert vzdal, již došel příliš daleko, a tak byl ochoten i riskovat, že ještě rozdmýchá hněv planoucí pod kuklou.

Vetřelec si přehmátl a strčil konec pohrabáče do hromádky uhlí stále ještě jemně žhnoucího v krbu.

Chvilku tak setrval a přetáčel jej ze strany na stranu jako při foukání skla.

Když pohrabáč vytáhl, byla jeho špička rozžhavená dooranžova.

Vykročil zpátky k Herbertovi a pokrčil přitom rameny, jako by chtěl říci: co Herbert čekal, když nemá rozum a nechce tajemství prozradit?

Inspektor se pokusil vstát, ale předchozí údery s ním pořádně otřásly.

Muž Herbertovi šlápl na hrudní kost, přimáčkl jej k zemi a stoupl si mu na hruď. Potom se mírně rozkročil, aby měl lepší rovnováhu a udržel Herberta na zemi, a několik centimetrů od pravého oka mu přidržel konec pohrabáče.

On mě oslepí, blesklo Herbertovi hlavou. Tenhle člověk jej oslepí, stejně jako Mengele oslepil Hannu v Osvětimi.

Herbertův mozek tu hrůzu nedokázal zpracovat.

Chtěl odpovědět, ale nemohl. Jako by nejenže ztratil řeč, ale ani si nedokázal vzpomenout, co to vlastně je.

Rozpálený pohrabáč se blížil. Herbert na tváři ucítil, jak špička žhne.

Bude vetřelci stačit jen jedno oko, nebo bude chtít obě? „Hanno? Jsi v pořádku?“

Herbertovi pár vteřin trvalo, než si uvědomil, že ten hlas nepatří jemu samému ani člověku, který nad ním stojí s pohrabáčem, nýbrž přichází od vstupních dveří.

„Slyšel jsem přes strop křik a vzbudilo mě to. Je všechno v pořádku?“

To je určitě soused odzdola, došlo Herbertovi. A v tom okamžiku příchozí rozsvítil hlavní světlo, v rychlosti vyhodnotil situaci a vrhl se na muže s pohrabáčem. Srazil jej z Herberta na nízký dřevěný stolek u pohovky. Herbert uslyšel pronikavé prasknutí, jak se jedna, možná i více noh zlomily.

Soused jednal rychle, ale ne dost rychle. Ačkoliv muže s pohrabáčem vyvedl z rovnováhy, nedokázal mu sevřít ruce.

Vetřelec zavrtěl hlavou, usmál se pod svou kuklou jako nějaký strýc, který se škádlí se svými rozdováděnými synovci, a potom dvakrát švihl pohrabáčem.

První rána sousedovi vyrazila dech, po druhé už jen škubl hlavou a sesunul se k zemi.

Vetřelec ani jednou nemrkl, dokonce ani v okamžiku, kdy údery dopadaly.

Bylo rozsvíceno, jednoho souseda už ten povyk zalarmoval – Herbert i útočník uvažovali stejně.

Herbert spatřil, jak pohrabáč opisuje poslední křivku, ale byl příliš omráčený na to, aby něco udělal.

Pokusil se vykrýt ránu paží – určitě by mu ji zlomila –, ale o půl vteřiny to nestihl. Náraz kovu do lebky jej odrovnal.

Tma.

Když se Herbert probudil, nevěděl, co má vnímat dřív: bolest na čele, jako by mu někdo vrážel břit vrtáku do lebky, vřískot, který – jak si uvědomil – vyluzovala Hanna, teplo na tváři, z něhož se během té chvíle, kdy se nehýbal a pokoušel se zjistit, co to je, stal nepříjemný žár, nebo štípání v krku, tak dusivé, že by to pouhá mlha nedokázala.

Když jeho pohrabáčem otřesené vědomí všechny tyto nesourodé informace zpracovalo, učinil inspektor závěr, k němuž by člověk při plném vědomí dospěl už mnohem dříve: v bytě hořelo.

Otevřít oči a posadit se přinutil Herberta Hannin křik. Byl to atavistický skřek hrůzy, který se jí dral ze samotných hlubin duše, a Herbert věděl proč.

Pro nevidomého musel být požár jednou z nejhorších nočních můr, ale pro slepou ženu, která si v dětství hrávala v závětří osvětimského krematoria, z jehož komínů šlehaly plameny a valila se oblaka dýmu, která zbarvovala oblohu doolověna a vzduch prosycovala ostrým zápachem hořících těl…, no, nebylo těžké si to představit.

Při tom, jak byla Hanna nezlomná a nezávislá, si Herbert někdy musel připomínat, že ačkoliv měla sotva za sebou věk dospívání, zažila již tolik smutku a duševních otřesů, že by to vydalo na několik životů.

Herbert se rozhlédl po místnosti.

Všude se válel nábytek, pohovka a stoly byly převrácené. Hanna se ve vzdáleném koutě pokoje tiskla ke stěně. Soused ležel u roztříštěných zbytků nízkého stolku a také se zmámeně hýbal.

V bytě hořelo a museli uniknout.

Oheň byl živý tvor. Nechtěl dopustit, aby plamen jeho existence vyhasl, a tak – jak Herbert věděl – neustále pásl po dalších objektech, které by mohl spolykat, které by jej nanovo rozdmýchaly a zajistily mu delší život.

Nyní již vystoupal po závěsech tak vysoko, že mohl jako akrobat přeskočit na rám obrazu a z něj na polici s knihami. A z každého políčka přeskočil na dvě další, dokud se nešířil jako rozluštěná písmena v Herbertově šifře z předchozího dne. Hořel a rozšiřoval se rychle – chtěl zachvátit vše.

Herbert se postavil, lehce zavrávoral, neboť se mu zamotala hlava, která takový pohyb nedokázala vstřebat, dopotácel se k Hanně a pomohl jí na nohy.

„Herberte, díky bohu, že jsi naživu, nemohla jsem tě najít, dostaň mě odsud!“ křičela.

Na tváři měla rozmazanou krev, přerývaně a chraptivě dýchala.

Přišla k sobě dříve než oni a napřímila se, což obojí vedlo k tomu, že se nadýchala spousty kouře. Herbert a soused na rozdíl od ní leželi v bezvědomí nataženi na podlaze, a nejhoršímu dýmu tak unikli.

Soused už vstal také a pospíchal k nim.

„Moje hůl!“ vykřikla Hanna. „Moje hůl!“

Nalevo od sebe uslyšeli mohutnou ránu – konzola se přepálila, vypadla z úchytu a v oranžových loknách se zřítila k zemi. Pokojem se již valila oblaka dýmu tak hustého a černého jako z elektrárenského komína, že nebylo vidět ani strop, ani stěny.

„Já pro ni doběhnu,“ zařval Herbert, „vy dva běžte!“

Soused naštěstí nic nenamítal. Pevně stiskl Hannu za ruku a vydal se obývacím pokojem ke dveřím. Krok po kroku se prodírali ohnivými zónami a uhýbali ohnivým jazykům, které se po nich zákeřně a úpěnlivě sápaly.

Takhle to vypadalo za války, když byli pod palbou, vzpomněl si Herbert. Nepřemýšlet, nad ničím nepřemýšlet, protože ten, kdo začal přemýšlet, zemřel, hlavně jít dál a neohlížet se, pokud chce člověk zůstat naživu.

Ten pocit mu chyběl, a tak jej nyní vděčně přijal za svůj.

Zhluboka se nadechl a okamžitě se zase začal dusit – rozžhavený vzduch jej sežehl v hrdle a palčivý kouř mu rozdrásal plíce.

Přikrčil se k podlaze, úporně zamrkal, aby zvlhčil oči, a vyrazil, jako když do něj střelí.

Oheň už se rozšířil i do Hanniny ložnice a Herbert si už na vteřinu myslel, že je to ztraceno. Potom se však před ním oheň mírně rozestoupil a inspektor spatřil, že postele se plameny ještě nedotkly a že Hannina hůl na ní pořád leží.

Herbert ji popadl, lehce sebou škubl, protože jej překvapilo, jak je na dotek horká, otočil se – a přímo před obličejem mu vyrostla ohnivá stěna, která byla ještě vyšší a neproniknutelnější než předtím a neúprosně zablokovala dveře.

Byl v pasti.

Lidská mysl fungovala legračně.

Herbert byl v pasti a během maximálně několika minut musel najít způsob, jak z ní uniknout, jinak jej čekala jistá smrt. Přesto necítil strach.

Vážnost situace vnímal, to ano, ale nic víc. Více se opravdu trápil i tehdy, když luštil Stensnessovu šifru. To, čemu čelil nyní, byl pouhý rébus. Jedna možnost bylo samozřejmě okno.

Dolů na chodník to bylo nějakých devět metrů, ačkoliv čtvrtinu mohl odkrojit tím, že by se nejprve pověsil za okenní římsu, natáhl se a teprve potom skočil.

Přesto by si na betonu nevyhnutelně zlomil nohu, možná i obě, a kdo ví co ještě?

Na sanitky se v mlze dalo spoléhat stejně málo jako na hasiče, a tak by možná musel nekonečně dlouho čekat, zatímco by se nemohl ani pohnout a pravděpodobně by navrch měl vážné vnitřní krvácení.

Dospěl k závěru, že skok z okna by byl až tím posledním, zoufalým činem.

Potom tu byla koupelna, která s Hanninou ložnicí sousedila a kam ještě oheň nedospěl.

Herbert vrazil dovnitř a zabouchl za sebou dveře.

Na držáku tam visely dva ručníky, oba umouněné od mlhy, ale to bylo teď to poslední, o co se Herbert staral.

Popadl oba, hodil je do vany a naplno otočil kohoutky. Ručníky ztmavly pod náporem vody, která se začala hromadit v jejich záhybech, a během několika vteřin úplně nasákly.

Potom Herbert do vany vlezl sám a nechal vodu z kohoutků proudit na sebe. Neustále přitom měnil polohu, aby se co nejvíce namočil.

Možná to v konečném důsledku nebude k ničemu, uvažoval, ale stejně to byla jeho nejlepší možnost.

Vzpomněl si na staré horolezecké přísloví, že vrchol hory není na konci cesty, ale v polovině, protože ještě vždycky zbývá cesta dolů.

Voda mu proudila do úst a všude kolem, ale Herbert její chuť nevnímal.

Vylezl z vany, jeden ručník si ovázal kolem obličeje a hlavy jako arabský šátek tak, aby mu zbývala jen úzká škvírka na oči, a druhý pevně přivázal okolo hole.

Ruce a nohy si nechal volné, aby mohl rychle běžet a neztratil rovnováhu – ovázat si je ručníkem si nemohl dovolit, byť by mu poskytl lepší ochranu.

Kdyby se Herbert na vteřinu zastavil a uvážil, o jak těžkou věc se pokouší a že se nachází ve smrtelném nebezpečí, akorát by ztuhl strachy, stál na místě a vyčkával, až si pro něj přijde oheň, doufaje, že jej dým připraví o život dříve než plameny.

To ale platilo pro všechno, co se během uplynulých několika dní v jeho životě událo. Zastavit se, dokonce si jen udělat krátkou přestávku, znamenalo zemřít, ať už pomalu nebo rychle.

Oheň byl jen další nepřítel, poslední v řadě událostí, která se proti němu v poslední době zformovala.

A tak mu tato situace, možná nejvážnější, do jaké se v životě dostal, nepřipadala ničím zvláštní. A to bylo na celé věci nejzvláštnější.

Navíc bylo na té situaci něco čistého, prostého: šlo o holé přežití – buď přežije, nebo ne.

Na ničem jiném nesešlo. Ani na jeho matce, ani na Stensnessovi, Papworthovi, Kazancevovi, Fischerovi či de Vere Greenovi, dokonce ani na Hanně. Ani na jednom z tisíce vláken, které tvoří formu života.

Sáhl po kulové klice, ale okamžitě ruku odtáhl, ještě než se jí dotkl – kov doslova žhnul, jak z druhé strany sálal žár.

Herbert si stáhl mokrý rukáv saka přes ruku, otočil klikou a otevřel dveře. Držel se těsně za nimi, přimáčknutý ke zdi pro případ, že by do koupelny vyšlehly plameny.

Nevyšlehly, ale mohly.

Ložnice totiž byla v jednom ohni, rudé a žluté plameny se proplétaly v horečném reji, sápaly se po dřevěném obložení stěn a hltavě polykaly konstrukci postele.

Dveře vedoucí zpátky do obývacího pokoje Herbert sice viděl, o moc víc však ne. To ale bylo jedno. Nemělo cenu vyčkávat.

Vzpomněl si na karikaturu konfuciánského motta: Zbabělec si neublíží.

Znovu se přikrčil k zemi. Slyšel, jak jeho ručník a oblečení vztekle prská na pustošivé plameny. Proběhl ložnicí a protáhl se dveřmi do obývacího pokoje. Cítil, jak trochu ztrácí půdu pod nohama a houpe se mu žaludek. Uvědomil si, že se pod ním propadla podlaha, a byl rád, že běžel dost rychle na to, aby se přes průrvu přenesl. Nebylo pochyb o tom, že kdyby si vyvrtnul kotník, byl by s ním konec.

Hannin byt byl vrcholem Etny, dvorem boha Vulkána, sopečným ostrovem Stromboli.

Už ani necítil v ruce hůl, ale když se podíval, zjistil, že ji pořád svírá, jako by to byl sám život.

Čas se ploužil. Zdálo se, že každý krok trvá celou věčnost.

Mohl za to oxid uhelnatý, věděl Herbert. Bral mu kyslík a zpomaloval jej. Stejně fatálně působil na de Vere Greena.

Herbert se potýkal s plameny a zpřevraceným nábytkem, používaje hůl obalenou ručníkem střídavě jako talisman a jako ochranu. Voda z ručníku se rychle odpařovala, ale ke dveřím už mu zbýval jen kousek a poté už vyrazí ven, po schodech dolů a na svobodu.

Něco jej tvrdě udeřilo do obličeje. Herberta nenapadlo nic chytřejšího, než jestli tam náhodou neležel a celou dobu na něj nečekal onen vetřelec. Potom si uvědomil, že tím útočníkem nebyl nikdo jiný než zeď a že podle toho mála, co vidí, před sebou žádné dveře nemá. Herbert se ztratil.

Standardně veliký obývací pokoj mu nyní připadal velký jako Yellowstoneský park.

Kudy ven? Kudy sakra ven?

Ze všech stran jej obklopoval oheň a kouř, ale on už je nedokázal dále snášet.

Pohled na to, jak daleko a rychle se oheň rozšířil, jej na chvíli zcela ochromil. Z plamenů se stalo prskající a řvoucí monstrum, které se před ním tyčilo a ponoukalo jej, ať se jen zkusí žhnoucím labyrintem protáhnout.

Herberta začínala jímat panika. Halila jej jako rubáš – paralyzující panický strach, při kterém mu tuhla krev v žilách. Zbývalo mu posledních pár vteřin, než jej zcela zachvátí.

Potom uslyšel Hannin hlas, a protože mu již vypověděly službu tři smysly, napadlo jej, že blouzní.

Přece se sem nahoru nemohla vrátit. Nemohla.

Ale potom její hlas zazněl znovu, sice slabě, ale zřetelně.

Musí stát u vstupních dveří, napadlo jej, takže kde je Hanna, tam je i bezpečí.

Znovu se ponořil do ohně, znovu se začal prodírat změtí židlí a nábytku, klopýtal a volal Hannino jméno, přestože už se mu nedostávalo dechu, ale tentokrát se žádná odpověď neozývala.

Herbert dorazil ke dveřím, ale po Hanně tam nebylo ani stopy.

Plameny se valily ze schodů, ale Herbert dohlédl dostatečně daleko na to, aby se přesvědčil, že tam Hanna není. Musela tedy zůstat někde v bytě.

Možná že se mu to opravdu zdálo, že si ji přikouzlil jako strážného anděla.

Poodstoupil o dva kroky stranou, aby se ještě mohl lépe porozhlédnout po bytě, a nechtěně na něco šlápl. Hannina ruka.

Ležela na podlaze a plameny ji obklopovaly jako smečka zuřivých vlků.

Uvažovat o tom, jak se sem dostala, nebyl čas.

Herbert ji zdvihl a přehodil si ji přes rameno. V jedné ruce svíral hůl, druhou rukou pevně držel Hannu za nohy a takto se rozběhl z praskajících dřevěných schodů.

Na chodníku už se mezitím srotil dav. Herbert slyšel, jak to mezi lidmi zašumělo, když vyrazil ze dveří a položil Hannu na chodník.

Přiběhl k němu Hannin soused a začal jej mlátit do boku. Inspektor už se chystal k němu otočit a jednu mu natáhnout, ale potom mu došlo, že muž pouze hasí zbytky plamenu, které se mu uchytily na šatech, když utíkal ze schodu.

Pohlédl vzhůru.

Přestože oheň běsnil jen pár pater nad nimi, mlha propouštěla pouze lehce naoranžovělou záři.

Přemýšlel, o kolik víc ještě mlha může zhoustnout, než se z plynného stavu změní na viskózní hmotu, nebo dokonce přejde do pevného stavu.

Hanna na tom byla špatně – na tváři měla místy spálenou kůži, která jí mokvala a odlupovala se. Nosní dírky měla zanesené sazemi a téměř zacpané, jak byly oteklé. Obočí a řasy se jí spálily na prach. Zdálo se, jako by jí v očích popraskaly všechny žilky, a bělma tak měla celá rudá.

Mezi přerývanými nádechy ze sebe ochraptělým hlasem vysoukala: „Tys… tak dlouho… nešel… Myslela jsem…, že jsi… mrtvý… Šla jsem… pro tebe.“

„Pokusil jsem se ji zastavit,“ vysvětloval soused, „ale bylo to marné.“

Herbert Hannu pohladil po čele, ale jakmile se dotkl její sežehlé kůže, zaječela bolestí.

Vzhlédl na soubor čumilů kolem sebe. Takový výkvět tupě civějících obličejů ještě neviděl.

„Zavolejte sanitku!“ zařval. „Rychle! A hasiče!“

Soused a jeden další muž odběhli a Herbert obrátil pozornost zpátky k Hanně.

Přemýšlel, jak dlouho na něj u dveří čekala. Sám v bytě strávil mnohem delší dobu než ona, ale tomu nejhoršímu požáru byl vystaven jen relativně krátce, navíc polovinu času byl promočený od hlavy až k patě a nadechoval se přes nasáklý ručník.

Nevidomé a nechráněné Hanně mohlo stačit pouhých několik vteřin, aby se jí těžké popáleniny a fakt, že se vážně nadýchala kouře, staly osudnými.

Ženská jedna hloupá – takhle se pro něj vrátit, do ohně, ochromená strachy. Ženská jedna hloupá.

Úžasná.

Herbert si ze skupinky vytáhl tři muže a společně Hannu co nejopatrněji přenesli do prostor mlékárny o několik vchodů dále.

Postarší paní v prodejně, jedny z těch, jimž mléčné výrobky určovaly budíček, když ještě zbytek světa obvykle vyspával, donesly přikrývky a postaraly se, aby se Hanně leželo co nejpohodlněji – což ve skutečnosti vůbec pohodlné nebylo, vzhledem k tomu, že střídala výkřiky bolesti kvůli popáleninám s kašlem tak dusivým, až Herbertovi připadalo, že se jí roztrhnou plíce.

Objevil se soused. „Sanitka je na cestě,“ ohlásil.

„Kdy dorazí?“ vyštěkl Herbert.

„No,“ očividně se zdráhal soused, „říkali, že to možná bude nějakou dobu trvat.“

„Kdy dorazí?“

„V té mlze a při tolika telefonátech…“

„Kdy dorazí?“

„Možná za pár hodin.“

Ukázalo se, že „pár hodin“ byl umírněný odhad.

Než sanitka dorazila, uplynuly více než tři hodiny. Tři nejdelší, nejpomalejší hodiny mučivé bezradnosti, které kdy Herbert zažil.

Hanna už byla ostřílená. Chápala, jak se věci mají. Reakční doba záchranných jednotek byla kvůli mlze k smíchu. Nejbližší nemocnicí byla Middlesex Hospital, která se každý jiný den nacházela deset minut cesty odsud, ale za těchto podmínek a s ohledem na to, že Hanna trpěla jako zvíře, by nadělalo víc škody než užitku, kdyby ji tam chtěli vzít.

Ne že by na to Herbert několikrát nepomyslel – když křičela jako v porodních bolestech tak nahlas a úporně, až z toho zvracela, což vedlo k tomu, že se jí nedostávalo dechu, a to zase u ní vyvolávalo prudký kašel, takže celý koloběh začal nanovo.

Jindy zavřela oči a buď spala, nebo prostě omdlela – to se jen stěží dalo rozpoznat – a Herberta napadlo, že by takhle bez ohledu na ambulanci dokázali setrvat dlouho.

Když znovu otevřela oči, pokoušela se o dechová cvičení, která používala při potápění, a zklamaně a rozzuřeně vzlykala, když zjistila, že to nejde – tak zanesené měla plíce. Jediné, co zvládla, bylo usrkávat vodu, kterou jí přinesly paní z prodejny.

Lidé Herberta zabalili do přikrývek, jeho promočené oblečení odnesli a vrátili mu jej absolutně suché a páchnoucí uhelným kouřem.

Hasiči dorazili po hodině a půl. Do té doby už byl celý dům v plamenech.

Je trochu zázrak, pomyslel si Herbert, že se oheň nerozšířil i na sousední budovy.

Konečně se dostavila sanitka. Musela před ní kráčet žena se signalizačním světlem a svítit jí na cestu. Z kabiny seskočili dva zřízenci a krokem se vydali k místu, kde ležela Hanna.

Křičet na ně Herbert neměl, protože se jenom snažili odvádět svou práci v těch nejúmornějších podmínkách, jaké si bylo možno představit, ale jeho to na druhou stranu už přestalo zajímat.

„Vám to trvá tři hodiny a vy si ještě vykračujete?“ obořil se na ně. „Poběžte, zatraceně!“

Starší z mužů Herbertovi věnoval pohled, z něhož inspektor poznal, že má stejně blízko k vyčerpání jako on sám, možná ještě blíže. Oči měl téměř stejně zarudlé jako Hanna a kůže na tváři mu visela ve velkých zplihlých záhybech.

Odpovědět bylo pod jeho důstojnost.

S kolegou, který vypadal stejně vyřízeně, Hannu co nejopatrněji zvedli.

Když je Herbert doprovodil do zadní části sanitky, spatřil, proč jsou tak vyčerpaní.

Byli tam již čtyři další pacienti, jimž mohlo být lehce přes šedesát: dvě ženy, jedna ležela přímo na nosítkách, druhá tiše vzlykala do límce županu, a dva muži, kteří se krčili po stranách.

„Nemáme tu vysílačku, šéfe,“ vysvětlil zřízenec, „takže od chvíle, kdy vyjedeme, do té doby, než se vrátíme, nemáme kontakt, ledaže narazíme na telefon. Vás jsme měli na trase posledního. Omlouvám se, ale tak to zkrátka je.“

„To vám ale neřekli, jak je to vážné?“

„Každý vám řekne, že je jeho případ vážný, pane.“

Našli pro Hannu místo podél jedné stěny. Herbert si vedle ní vlezl, od jednoho ze dvou starších mužů, kteří uvnitř již seděli, si vysloužil vyčítavé „ts“, a co nejpohodlněji se usadil. V ruce stále svíral Hanninu hůl.

„Rodney, chceš řídit?“ zeptal se zřízenec. „Já jsem úplně hotovej.“

„Jasně, Dereku.“

Derek se připojil ke skupince v zadní části sanitky a zavřel za sebou dveře.

Herbert uslyšel, jak nastartovali a dali se do pohybu – tak pomalu, že trvalo několik minut, než si byl jist, že skutečně jedou.

Derek zkontroloval stav staré paní položené na nosítkách, zeptal se každého, jak to s ním vypadá, ale jeho tón naznačoval, že ať uslyší jakoukoliv odpověď, moc toho nenadělá, a z prsou se mu vydral povzdech, který výmluvně svědčil o tom, jaký den má za sebou.

„Nemáte kyslík?“ zeptal se Herbert.

Zavrtěl hlavou a ukázal na prázdné přihrádky nad nosítky.

„Všechno je to spotřebované, pane. Kyslík, obvazy, morfin, krev. Došlo nám všechno kromě benzínu v nádrži.“

„A vracíme se teď do nemocnice?“ zajímalo Herberta, a když Derek přikývl, dodal: „Jak dlouho to bude trvat?“

„Tak dlouho, jak bude třeba.“

„To mi moc nepomohlo.“

„Možná ne, ale je to pravda, pane.“

Ve srovnání s cestou, která následovala, působily hodiny strávené vedle Hanny na podlaze mlékárny jako to nejidyličtější letní odpoledne. Každých pár minut sanitka bez varování zabrzdila, zřejmě aby se vyhnula nějaké skutečné či domnělé překážce, která se náhle vynořila z mlhy.

Jediný, kdo vypadal, že mu to nevadí, byla žena na nosítkách. Všichni ostatní se pokaždé praštili do hlavy o kovovou stěnu a někdo zasténal, jiný zanadával, zavzlykal, vykřikl nebo jen tiše obrátil oči v sloup. Rodney po každém takovém zabrzdění vytúroval motor, do zadní části sanitky se vyvalila oblaka výfukových plynů, auto poskočilo a znovu se rozjelo.

Bolest hlavy po ráně pohrabáčem Herberta během souboje s ohněm a péče o Hannu přešla, nebo na ni zkrátka zapomněl.

Teď se však vrátila v ještě úpornější podobě. S každým nepředvídaným zabrzděním a každou dávkou oxidu uhelnatého se mu do lebky zavrtávaly další a další jehly jak od zkušeného sadisty.

Říkal si, že než tohle, radši by podstoupil trepanaci lebky.

Neměl sebemenší tušení, kde se právě nacházejí nebo kterým směrem se ubírají. Hlavou mu bleskla otázka, jestli to takhle příšerné bylo i ve vlacích do Osvětimi, ale Hanny se na to raději neptal.

Když Rodney dupl na brzdy znovu, starý muž vedle Herberta se překotil na rameno, ale tentokrát nezasténal ani nevykřikl.

Nepohnul se ani poté, co se sanitka dala znovu do pohybu.

Herberta sice napadlo, k čemu právě došlo, ale nechtěl tomu uvěřit. Zvedl ruku, přiložil ji starému muži před ústa a odpočítával vteřiny: pět, deset, dvacet, pořád nic, ani sebenepatrnější nádech.

„Dereku,“ řekl Herbert.

Zřízenec se na Herberta podíval s minimálním zájmem. „Ano, pane?“

„Ten člověk umřel.“

„Taky bych řekl.“

Jako by Derekovi s Herbertem bylo souzeno být spolu na kordy. „Nic víc k tomu neřeknete?“ nevěřícně se zeptal ohromený inspektor a sarkasticky zřízencova slova vyslabikoval: „Tak vy byste ta-ky-ře-kl?“

Derek si znovu povzdechl – byl to krátký, prudký povzdech nepochopených. „Pane, já už jsem ve službě nepřetržitě přes čtyřiadvacet hodin. Jestli je ten muž mrtvý, a já přiznávám, že to tak vypadá, potom je to pátý člověk, který za tu dobu v téhle sanitce zemřel. Já s tím moc nenadělám. A vy taky ne.“

„Ale něco přece udělat musíme.“

„Jako třeba co, pane?“

Jak Herbert Derekovi poznal na hlase, nebyl to z jeho strany pokus o nejapný žertík. Jen s krajní dávkou uvážlivosti poukazoval na to, že za takto mimořádných okolností se z běžných norem stávala pouhá fraška.

„Co uděláte s tělem?“ zeptal se Herbert.

„Vyložíme ho v márnici. Jako vždycky.“

Kam to dospělo, přemítal Herbert, když sanitky zastavují v márnici stejně pravidelně jako v nemocnici?

„Nebyl první, pane, a nebude ani poslední,“ dodal Derek.

Jako na důkaz toho, že měl Derek pravdu, se o deset minut později přestala hýbat žena na nosítkách.

Žádný povyk, žádné agonické předsmrtné výkřiky – jeden okamžik tu byla, další už ne.

Hanna již několik minut tiše ležela a střídavě ztrácela a nabývala vědomí. Náhle se prudce vyzvracela na podlahu a potom se jí u úst začala tvořit pěna. Hleděla na Herberta poplašenýma očima, a přestože byly vyhaslé, neděsily Herberta o nic méně. Počala trhat rukama, nejprve jednou, posléze oběma, a nakonec i nohama. Cukala sebou tak prudce, že na ni Derek s Herbertem společnými silami sotva stačili.

„Co se děje?“ křikl Herbert.

„Má záchvat. Když se člověk nadýchá kouře, je to celkem běžné,“ zahalekal Derek.

Nedalo se říci, že by tenhle poznatek Herberta nějak uklidnil.

Derek jednou rukou stále přidržoval Hannu, kontroloval přitom, zda ji Herbert nepouští, a druhou rukou odepnul staré ženě řemeny a co nejjemněji, aby tím neurazil zbylé dva pacienty, kteří jeho počínání sledovali s odevzdaným úděsem, její tělo převalil z nosítek na podlahu.

Potom s Herbertem na nosítka přesunuli Hannu a povedlo se jim zastrčit jí končetiny pod řemeny. Ne že by ji udržely, kdyby se opravdu snažila uvolnit, ale bylo to lepší než nic.

Ještě sebou chvíli házela, ale pak ustala stejně náhle, jako začala.

Herbert si protrpěl několik děsivých chvil, kdy myslel na nejhorší, ale potom ji uslyšel dýchat a uvědomil si, že znovu omdlela.

„Co ještě?“ vyjel na Dereka. „Koma? Smrt? Tady s tím nic neuděláme, viďte?“

Derek zavrtěl hlavou. „Teprve až dorazíme do nemocnice, pane.“

Když sanitka znenadání znovu zastavila, Herberta něco napadlo. Od teorie k praxi nebyl ani krůček – inspektor nezaváhal ani na okamžik a ihned začal jednat. Otevřel zadní dveře, přeběhl dopředu ke kabině, trhnutím otevřel dveře u řidiče a vlezl dovnitř.

„Dereku, já…,“ spustil Rodney, ale potom spatřil, že je to Herbert. „Co vy tady sakra děláte?“

Herbert jej rázně odstrčil dále na sedačku. „Kde jsme, Rodney?“

„Vy jste se zbláznil, padejte odsud!“

„Rodney, tam vzadu jsou dva mrtví a jen u dvou to nemusí skončit, takže mi sakra řekněte, kde jsme.“

Světelná skvrna před nimi se scvrkla, až se ztratila úplně – signální světlo vyhaslo.

O pár vteřin později se u okýnka objevila žena, která světlo nesla, začerněná a umouněná jako všichni ostatní.

„To je prostě typické,“ spustila, příliš vyčerpaná, aby si všimla, že v kabině sedí cizí člověk. „Zrovna uprostřed Blackfriars Bridge,“ – takže most Blackfriars Bridge? pomyslel si Herbert. Blackfriars Bridge! To znamená, že jsou od Soho ještě několik mil. Mlha ani tak nezpůsobovala spoušť, jako spíš obracela svět vzhůru nohama – „a to bylo moje poslední světlo.“

To bylo naposledy, co ženu viděl. Údivem vypoulila oči a svěsila čelist, protože Herbert šlápl na plyn a uháněl pryč, znatelně plynuleji a razantněji než Rodney.

Ten nápad Herbertovi vnukla Hanna. Vlastně ne přímo ona, ale způsob, jakým se díky usilovnému soustředění a paměti orientovala v ulicích. Herbert věděl, že po letech pronásledování všelijakých nežádoucích elementů po celém Londýně město zná přinejmenším stejně dobře jako ona. Ovšem až do této mlhy nikdy nedostal příležitost si svou schopnost orientovat se v něm poslepu vyzkoušet.

Do Guy’s Hospital stačilo jet více méně po hlavních tazích – rovně přes zbývající úsek mostu, potom východním směrem na Southwark Street až ke stanici London Bridge, zastávce metra a vlakovému nádraží. Na silnicích bude pramálo aut, jestli vůbec nějaká. Každopádně žádná jedoucí.

Riziko? Rozhodně. Přiměřené? Ano, byl-li člověk dost velkorysý.

Pokud šlo o ohledy na pacienty v sanitce, dva již byli mrtví a Herbert si nebyl jistý, kolik k tomu zbývá Hanně.

Jistý si byl pouze jedinou věcí: že by si nikdy neodpustil, nikdy by si nemohl odpustit, kdyby tam vzadu jenom tak seděl a přihlížel, jak Hanna umírá. Lepší bylo něco udělat a vědět, že to alespoň zkusil.

Ne, pomyslel si, ani to by nestačilo. Nedokázal si ani představit, jak by se cítil, kdyby nyní vydechla naposledy. Úplně by jej to odrovnalo.

A tak se stejně jako předtím při požáru vrhl střemhlav kupředu, protože jinou možnost neměl.

Vyrazil rychlostí, která by byla běžná za normálních podmínek, ale která se v této jednolité mase země a oblohy zdála jako zaručená sebevražda.

Rodney na Herberta ječel, že se zbláznil a že je všechny zabije.

Potom se vrhl přes Herberta a vyrval mu z rukou volant, ale inspektor jej ze strany praštil zpola sevřenou pěstí do hlavy. Rodney si uvědomil, že bude-li na Herberta útočit, jen tím bude přilévat oleje do ohně.

Znenadání se z mlhy vynořil semafor a Herbert strhl volant prudce doleva.

Sanitka vybrala zatáčku se skřípěním pneumatik a nepochybně i s kakofonií podobných zvuků v zadní části vozu, ale na to, aby je Herbert vnímal, se příliš usilovně soustředil.

Když projížděli pod železničním mostem, po němž vedly koleje hlavní tratě ze stanice Blackfriars na druhou, severní stranu řeky, uslyšel mírnou ozvěnu. Pokoušel se vzpomenout si, jak dlouhá tato silnice – Southwark Street – vlastně je a jakým směrem se stáčí.

Rozumově vzato Herbert věděl, že to, co dělá, je šílenost. Na to, aby při rychlosti, jakou jel, dokázal zabrzdit a vyhnout se překážce, byla příliš nízká viditelnost. Musel proto strhávat řízení hned na jednu stranu, hned na druhou jako v elektrickém autíčku na pouti, a přitom poslouchat skřípění kovu, když odřel bok zaparkovanému vauxhallu, a přestát Rodneyho mumlání nadávek, když jim těsně před nárazníkem do bezpečí uskočil chodec.

Herbertova první vážná chyba by byla zároveň jejich poslední. Kdyby do něčeho čelně narazil, oba by s Rodneym vyletěli předním sklem. Kdyby příliš prudce strhl řízení, převrátil by sanitku na střechu. Obojí jim mohlo být osudné.

Dokázal by Herbert zabít ostatní pasažéry sanitky, aby zachránil Hannu? Nevěděl. Ale byl kvůli tomu ochoten riskovat jejich životy, to ano. A svůj rovněž.

Z rozumového hlediska to byl příšerně, nestoudně nezodpovědný čin. Ale ať se mi žádný muž, který kdy někoho miloval, nepokouší namluvit, že by neudělal totéž, uvažoval Herbert.

Propletl se dalšími světelnými křižovatkami a mezi dalšími zaparkovanými automobily, spoléhaje se pouze na to, že nikdo nejede a že nad nimi drží ochrannou ruku vyšší síly.

Následovala další dunivá ozvěna, neboť podjeli pod dalším mostem, znovu železničním, jak si Herbert vzpomněl. Tento vedl k London Bridge a na Cannon Street.

Věděl, že za tímto podjezdem silnice zahýbá mírně doleva, a proto tím směrem stočil i volant. Doslova na poslední chvíli, protože vzápětí zahlédl, jak se mu za bočním okénkem na jeho straně mihla kamenná zeď.

Za mým oknem, blesklo mu hlavou. Celou cestu řídil na špatné straně silnice, aniž by si to uvědomil.

Rodney se na něj díval, jako by inspektor naprosto přišel o rozum.

Herbert se mu nemohl divit, ale sám cítil mimořádný klid, žádný tlak, jako by se nacházel v oku tornáda. Všude kolem panovalo boží dopuštění, ale on postupoval vpřed s bohorovným klidem.

Silnice jim pod kola přiváděla jeden výmol za druhým a každý z nich vyslal do konstrukce sanitky vibrující otřes, až Herbert s Rodneym poskočili. Herberta by však v tuto chvíli nezastavilo nic na světě, ani píchla pneumatika. Už byli totiž skoro na místě.

Herbert vyhlížel poslední semafor, kde chtěl zabočit doprava, ale ten ne a ne přijít.

Když podjížděli třetí most, Herbert již věděl, že zajeli příliš daleko, protože po tomto mostě vedla poslední železniční trať do stanice London Bridge, a podél trati chtěli jet z druhé strany.

Herbert prudce škubl volantem a sanitka se s kvílením pneumatik v ostrém oblouku obrátila do protisměru. Inspektor mžoural do temné clony, pokoušeje se objevit odbočku doleva. Žádnou však neviděl, a tak se rozhodl vydat se do rukou osudu.

Znovu vůz stočil prudce doleva a na chodník, připraven strhnout volant, kdyby se před ním vynořila zeď… Ale ne, skutečně to odhadl správně a dostali se na ulici St. Thomas Street, což znamenalo, že Guy’s Hospital se nacházela po pravé ruce.

A že to zvládli.

Herbert zabrzdil před nejbližší budovou, a skoro ještě dříve, než sanitka zcela zastavila, se hrnul ven. Derek již stál na chodníku a vytahoval nosítka s Hannou. Pokynul Rodneymu, aby je vzal z druhého konce, a společně odkvapili do nemocnice. Hanna se jim na nosítkách natřásala jako pytel cementu.

Herbert spěšně nahlédl do zadní části sanitky a s úlevou spatřil, že dva pacienti, kteří byli před tím, než usedl za volant, naživu, přežili i jeho ďábelskou jízdu.

Nyní na něj vyjeveně civěli.

„Že vám není hanba,“ osopil se na něj muž.

„Vy ji musíte mít vážně rád,“ konstatovala žena.

Správně měl Herbert zůstat u nich, pomoci jim ze sanitky a odvést je do hlavní budovy, ale – budiž mu odpuštěno – chtěl být s Hannou.

Vzal si proto zevnitř její hůl, lehce se na ženu usmál a odchvátal směrem, kterým se odebrali Derek s Rodneym. Svědomí trochu ulevil tím, že prvnímu zřízenci, na něhož narazil, oznámil, že venku v sanitce jsou dva pacienti, kteří potřebují okamžitou péči.

„Nemáme už nosítka,“ zavolal za mizejícím Herbertem zřízenec. Kdykoliv jindy by se té ironii zasmál – polovina zábradlí v Londýně byla vyrobena ze starých nosítek, konce měla mírně zakroucené jako nožičky a kovové pletivo napnuté mezi konstrukcí ještě neporušené. Po válce se nedostávalo stavebního materiálu. Teď, když chybí zdravotnické vybavení, by se postup mohl obrátit.

V nemocnici bylo ještě více plno než v pátek, kdy tu Herbert byl za matkou. Na zdech visela oznámení, v nichž oddělení nouzových lůžek vyhlašovalo bílý výstražný stupeň, což znamenalo, že k hospitalizaci se přijímá méně než osmdesát pět procent z celkového počtu potenciálních pacientu, a lidé tedy byli hromadně odmítáni.

Pro Hannu se ale nějak lůžko i doktor našli. Okolo postele jí zatáhli závěs a kolem dokola kroužila jako káňata dvojice zdravotních sester.

Herbert seděl na chodbě a střídavě civěl do zdi, do stropu a na podlahu.

Modlil se ke svému Bohu i k jejímu a vůbec všem bohům, o nichž kdy slyšel, aby byla v pořádku.

Čas odtikával. Herbert by nejraději každou minutu vtrhl na oddělení a odtáhl záclonu, aby viděl, jaké záludnosti tam na ní páchají.

Pokaždé když se otevřely dveře, vrhl se kupředu a mírně se nadzvedl, ale potom se zase poněkud v rozpacích usadil, když viděl, že sestry, návštěvy i doktoři jen proběhli kolem a ani jedním okem na něj nepohlédli.

A tak čekal dál. Točil s Hanninou holí kolem zápěstí, přehazoval si ji z ruky do ruky a přejížděl po ní prsty nahoru a dolů. Říci mu, co se děje, však stále nikdo nepřicházel.

Hlavou se mu honilo, že lidé považují nemocnice za místo, kde se srovnávají všechny rozdíly, ale přitom nikde jinde nejsou lidé tolik zabráni do vlastních problémů a o strasti těch ostatních se nestarají. To samozřejmě neplatilo o personálu, nýbrž o pacientech. Například Herbert tu byl jen kvůli Hanně, jedině její zdraví ho zajímalo, nikoliv zdraví mnoha ostatních, kteří na tom mohli být klidně hůře než ona.

Ne, uvažoval, není tady pouze kvůli Hanně. Najednou si uvědomil, jak blízko matčinu oddělení sedí, a napadlo jej, že by se na ni možná měl zajít podívat, byť třeba i jen kvůli tomu, aby něco dělal a zahnal myšlenky na to, jak je Hanně.

Cestou se prozíravě zastavil na toaletě, protože byl celý špinavý a něco tak banálního jako útěk před požárem by jeho matka jako omluvu nedbalého zevnějšku neakceptovala.

Očistil se, jak nejlépe mohl, třikrát si vydrhl tvář, dokud z ní špína nezmizela, a doufal, že si matka nevšimne šmouh na oblečení.

Přiblížil se k lítačkám, které vedly na pokoj, kde jeho matka ležela, a kruhovými okny, které byly do dveří zasazeny na úrovni očí a jež mu vždycky připomínaly hledáčky na periskopech v ponorce, nahlédl dovnitř.

Ležela tam – spatřil její úzký, protažený obličej.

Jeho matka měla málokdy žertovnou náladu, zato člověka dokázala bez varování zpražit, a když byla občas v mizerném rozpoložení, jako v Longfellowově básni ta dívenka, do čela lokýnka, lokýnka do čela, na všechny křičela.

Herbert si povzdychl a vstoupil.

„Á, marnotratný syn,“ zabručela Mary. „Přijde se podívat na starou matku…“

Spustila jako kulomet, ale znenadání ustala. „Ne, já…,“ začal Herbert.

„…jenom když se mu to hodí?“ dořekla chvatně a Herbert si uvědomil, proč se snažila větu ze sebe tak rychle vysypat a proč se tak náhle odmlčela. Chtěla větu dokončit, ještě než jí dojde dech, ale nepodařilo se jí to a musela se nejdřív znovu nadechnout – jako když se nejprve musí naplnit nádržka na záchodě, než můžete spláchnout. „A nepřerušuj mě,“ dodala.

Herbert na ni pohlédl pozorněji. Kolem očí měla karmínové kruhy, což znamenalo, že předtím plakala.

„Omlouvám se, že jsem za tebou o víkendu nepřišel,“ řekl.

„Honil jsi vrahy?“

„Ano.“

„Proč se radši víc nestaráš o živé než o mrtvé?“

Herbert pokrčil rameny. Vhodnou odpověď na takovou otázku neznal.

„A co tady děláš tak brzo?“

„Protože u Hanny hořelo. Přivezli ji sem.“

„Takže ty jsi přišel jenom proto, že jsi sem stejně měl cestu?“ Pohlédla na něj, jako by ji na smrt urazil. „Prokristapána, Herberte, to je ještě horší.“ Odmlčela se. „A Hanna je kdo?“

„Kamarádka.“

„Přítelkyně?“

„Kamarádka, přítelkyně, není to jedno a totéž?“

„Ty víš moc dobře, že není, Herberte.“

„Vím, mami.“

Herbert ji nechtěl nijak vodit za nos, ale zároveň byl přesvědčen, že ona zase nemá právo mu nos do jeho záležitostí strkat.

Mary otevřela pusu a chtěla pokračovat, ale začala znovu sípat. Tentokrát už Herbert věděl, že má být zticha.

Sípání bylo najednou hlasitější, což Herberta na okamžik vystrašilo, ale pak si uvědomil, že to se jí jen začalo lépe dýchat.

Prudce se rozkašlala, vychrchlala chuchvalec hlenu, skryla jej do ruky a nenápadně jej otřela do prostěradla – do poslední chvíle se snažila zachovat dekorum.

Na pokoji leželo několik dalších lidí, všichni již měli nejlepší léta za sebou, jestli u nich vůbec nějaká kdy nastala. Civěli do ztracena nebo si tiše povídali. Na to, aby se vměšovali mezi matku a syna, byli všichni až příliš taktní, příliš zdvořilí. Na to byli až moc Brity.

„Možná bysme si mohli vyjet na dovolenou, mami,“ navrhl Herbert.

„Kam? Doufám, že někam, kde mají lepší klima než tady.“

„Co do Egypta?“ Za války sloužil Herbert nějakou dobu v severní Africe a nyní pocítil náhlou potřebu vrátit se do pouště, kde je vražedně horký, suchý a čistý vzduch. „Mohli bysme jet lodí přes La Manche, vlakem přejet Francii a znovu lodí do Egypta. Brouzdat se po tržištích v Káhiře, zajet se podívat do Údolí králů. Co ty na to?“

„A Hanna pojede?“

„Pro Kristovy rány, mami.“

„To není odpověď.“

V pokoji se zjevila Angela. Jako obvykle se doslova přihnala.

„Marnotratný syn,“ prohodila. Použila stejná slova jako Mary, což Herberta rozladilo, ale věděl, že jsou míněna žertovně. „Doufám, že nedopustíte, aby vás matka trápila.“

„Jediný, kdo tady někoho trápí, Angelo, jste vy,“ odsekla Mary. „Proč mě odsud nepustíte? Na hodinu nebo na dvě? Proč proboha nedopřejete staré ženské nějakou tu radost?“

„To přece nemyslíte vážně, paní Smithová,“ nedala se Angela. „Jenom byste tím všechno zhoršila a vy to víte. No tak, pojďte, položíme se, jak máme.“

Narovnala Mary do polohy, ve které se jí mělo lépe dýchat: musela ležet na straně, hlavu podloženou dvěma polštáři, další polštář pod bokem, kolena ohnutá. Mary se zprvu nesměle vzpouzela, ale brzy už jen symbolicky. Šikanéři vždycky poznali, kdy jsou na kolenou.

Stejně jako v případě Rosalind Franklinové se Herbert nemohl ubránit pocitu, že na světě by bylo zapotřebí více lidí jako Angela, která měla bezmeznou schopnost odpouštět pacientům jejich slabé stránky, ale zároveň jim v žádném případě netolerovala nějaké velké výmysly.

Nemocní byli možná jako děti: pokud je člověk nechal, využili každé příležitosti, aby jim něco prošlo, ale hluboko uvnitř byli vděční, když jim někdo určil hranice a pravidla hry. Věděli, že něco přikazovat ještě neznamená nemít rád.

Angela věděla, jak se na Herbertovu matku musí, na což on sám nikdy nepřišel.

„Takhle je to lepší, viďte?“ řekla Angela, když skončila.

„Lepší by bylo, kdybyste mi dala cigaretu,“ opáčila Mary.

„Podrývá zdraví, sžírá jmění, je hanba se na ni podívat, je ohavná k čichání, škodlivá mozku, neprospěšná plicím a pachem černého kouře představuje co nejživěji dým pekelný,“ zadeklamovala Angela.

Herbert s Mary na ni zůstali vyjeveně hledět.

„Jakub Šestý,“ pokračovala Angela. „Ten věděl, jak se věci mají, to vám řeknu… No nic, sice bych se mileráda celý den vybavovala, ale určitě si dokážete představit, že je tady teď pěkný blázinec a musím ještě zkontrolovat stovky dalších pacientů.“

„Stovky?“ zopakovala Mary. „To je směšné.“

„To vůbec není směšné, paní Smithová, a tímhle tónem se mnou laskavě nemluvte. Je to pravda. Doslova stovky. Tolik práce jsme neměli od německých náletů. Křeče průduškového svalstva, zápaly plic, zvětšená pravá srdeční komora, deformace srdečního svalu, a všechno se to navíc v téhle zpropadené mlze zhoršilo. Máme tu seniory jako vy, paní Smithová, i malé děti. Je to hrůza. Takže mě omluvte…“

„Ty můžeš taky jít, Herberte.“ Mary mávla zesláblou rukou ke dveřím. Vypadala, že se dá znovu do pláče. „Běž. Běž pryč.“

Herberta ani nenapadlo protestovat. K čemu by to bylo dobré? Na chodbě jej Angela chytila za paži.

„Možná se do toho nemám co míchat, pane Smithi, ale jsem přesvědčená, že věci se mají říkat bez obalu, takže… Vidím, jak se k vám vaše matka chová, že většinou je samý úsměv, a potom zase někdy jako dnes, a já pořádně nechápu proč. Vím, že vás má ráda a má o vás starost. Možná to občas neprojevuje tím nejlepším způsobem, ale věřte mi, že takových synů, kteří složitě vycházejí s matkou, jsem už pár viděla, v tom nejste první a nebudete ani poslední. Jednou je to ale vaše matka a sem se nedostala jen tak pro nic za nic – a moc dlouho tu už s námi nepobude, jestli bude pořád takováhle mlha.“

Jak člověk reaguje, když mu někdo oznámí něco takového?

„Jste si jistá?“ řekl Herbert. „Tedy… jak dlouho? Dny? Týdny? Měsíce?“

„Na to by vám dokázal odpovědět jen ten nahoře, pane Smithi. Já jsem zdravotní sestra, ne jasnovidka. Ale byla by chyba, kdybyste se od ní nechal odehnat, ať už se k vám chová sebehůře. To si ale uvědomujete, ne?“

„Ano, uvědomuju.“

„A přestože vás neznám od Adama, tak do vás trochu vidím, takže bych byla moc ráda, kdybyste mne vyslechl a nechal si ode mě v jedné věci poradit.“

Herbert přikývl.

„Čím více se něčemu budete vyhýbat,“ řekla Angela, „tím spíše vás to postihne. Až nastanou těžké chvíle, nebraňte se jim. Otevřte se jim, nechte je chvíli na sebe působit. Víte, můj synovec míval noční můry o jakýchsi příšerách. Každou noc křičel, jako když ho na nože berou. Nikdo nevěděl, co s tím.

Pak jsem mu ale řekla, že ty příšery se mu vkrádají do snů, protože nemají kam jinam jít. Takže by si měl pod postelí nechávat malou krabičku, kde budou moct přebývat. Nic jiného nechtějí, povídám. Jenom trošku vlastního prostoru. Našla jsem mu starou dřevěnou krabičku, na víčko jsme červeně napsali ‚PŘÍŠERY‘ a strčili jsme ji pod postel. Ta noční můra se u něj už nikdy neopakovala, věřil byste tomu? Měl svůj vlastní prostor a příšery taky. Tím se všechno vyřešilo.“ Angela se Herberta dotkla na rameni. „Zatím se mějte, pane Smithi.“

Herbert se kvapem vydal labyrintem chodeb zpátky za Hannou.

Když dorazil, čekal už na něj doktor a poohlížel se po něm.

„Pan Smith? Vyšetřil jsem vaši přítelkyni a s radostí vám můžu oznámit, že bude v pořádku – byť možná ne hned. Utrpěla popáleniny druhého stupně v obličeji. Ty jsme ošetřili mastí a ovázali. Rentgen hrudníku ukazuje, že jí kouř dost vážně poškodil plíce a že má taky trochu popálené dýchací cesty. Ale množství červených krvinek je v pořádku, stejně tak její kapacita plic. Je mladá a zdravá, takže to podle mne na žádné dlouhodobé potíže nevypadá.“

„Ale v sanitce měla záchvat, pane doktore.“

„Jak vám říkal zřízenec, taková reakce na nezvykle vysoké množství cizích tělísek v dýchacím systému je celkem běžná. Jinak to ale vypadá, že u ní v minulosti k takovým záchvatům nedocházelo, takže bych se příliš neobával, že by se opakovaly. Pro jistotu jsem jí na to ale podal nějaké léky a na dýchání taky efedrinové tablety s adrenalinovým roztokem. Mají sice nějaké vedlejší účinky – mohou zvýšit krevní tlak i pulz, může jí bušit v hlavě a zúžit se jí zorničky, a protože jsou močopudné, pravděpodobně budou mít taky vliv na její měchýř –, ale jsou naprosto bezpečné.“

„Taky…, ehm, taky se pořádně praštila do hlavy.“

„Vím o tom, má obrovskou bouli. Naštěstí má hodně dlouhé vlasy, takže se to zakryje.“

„Žádná zlomenina?“

„Ne, to ne.“

„Budete si ji tu muset nechat přes noc?“

„To určitě ano. Sice je to opět spíše z opatrnosti, ale lepší je být opatrný, než aby se z malého problému vyvinul velký. Jestli chcete, můžete se za ní jít podívat, ale chtěl bych vás poprosit, abyste u ní nezůstával příliš dlouho. Je hodně unavená a potřebuje si odpočinout.“

Herbert otevřel dveře a došel k Hannině posteli. Na obou tvářích a přes celé čelo měla obvazy. Hanna si prstem ukázala na pravou tvář. „Víš, co se mi tady stalo?“

„Co?“

„Žehlila jsem a najednou zazvonil telefon. To se mi stává pořád.“

„A co ta druhá tvář?“

„To mi zavolali zpátky.“

Herbert se rozesmál, potom rozplakal a pak znovu rozesmál. Držel Hannu tak dlouho v náručí, dokud to sestry dovolily. Neříkal nic, cítil všechno.

Když Herbert dorazil na metro, bylo už přecpané první várkou zachmuřených kancelářských myší na cestě za dalším dnem plným jednotvárnosti a nudy, za dalšími osmi hodinami života uplynuvšími bez vzrušení, bez jiné odměny než platu. Na cestě bez námitek odevzdat další zlomek času, který jim na této planetě byl přidělen.

Herberta napadlo, jak příznačné pro průměrného Londýňana je, že ani za takovýchto podmínek neztrácí odhodlání dopravit se do práce. A že to svědčí o jeho houževnatosti. Nebo možná o nedostatku fantazie. Koneckonců kdyby se jeden den nepapírovalo, země by se sotva zhroutila.

Přečetl si inzerci na titulní straně Times.

„Podívejte, pane! Ohaři!“

Chlapcům na Kestrelově soukromé škole v East Anstey na severu hrabství Devon se takové zážitky a výhledy z učeben skýtají nezřídka. Vskutku zajímavé. Závan Anglie při zápolení s latinou.

Až tohle skončí, mohl by se do takového venkovského ráje daleko od civilizace uchýlit.

Doma se naložil do vany a zůstal v ní tak dlouho, že si ji dvakrát musel znovu napouštět. Když vylezl, kůži měl svraštěnou jako nějaká pradlena. V rádiu hlásili, že v průběhu dopoledne se mlha začne rozplývat a teplota vystoupí zpod bodu mrazu na sedm stupňů nad nulou.

Herbert se natáhl po telefonu, aby zavolal na Nový Scotland Yard, řekl jim, co se stalo, a rovnou možná požádal o ochranu.

Jako by telefon jeho pohyb předvídal, začal zvonit. Herbert zvedl sluchátko. „Prosím?“

„To je vrchní inspektor Smith?“

„Ano, u telefonu.“

„Tady Rathbone.“

Herbertovi chvilku trvalo, než si jméno dokázal zařadit. Rathbone, patolog, který prováděl Stensnessovu pitvu.

„A, pan Rathbone,“ uvědomil si, že se mu patolog nikdy nepředstavil celým jménem. „Co pro vás můžu udělat?“

„Mám pro vás…, no, mám pro vás určitou zprávu, nevím, jestli je dobrá nebo špatná…“

„Tak povídejte.“

„Zrovna jsem dokončil pitvu pana de Vere Greena – vím, že zemřel už včera, ale máme v téhle mlze spoustu nevyřízených případů, jak si jistě dokážete představit, a sebevraždy zkrátka nemají vysokou prioritu, chápete?“ Na pitevním stole stejně jako v kostele, pomyslel si Herbert. „Nakonec jsme se k němu ale dostali a…, no, abych to zkrátil, ta sebevražda, to, ehm, to nebyla sebevražda.“

Herbert téměř vyskočil ze židle. „Cože?“

„Teda o otravu oxidem uhelnatým každopádně šlo – našli jsme všechny obvyklé důkazy: mikroskopické krvácení v očích, překrvení a otok mozku, jater, sleziny a ledvin a výrazná, třešňově červená barva krve, víte? Ale pitva odhalila i chloroform.“

Chloroform. Kazancev. Elkington. Cholmeley Crescent.

„Jste si jistý?“

„Ano. Dokonce jsem ho i cítil, sice hodně slabě, a jen když jsem se naklonil až úplně k tělu, ale zřetelně. Dále měl mrtvý puchýře okolo úst, kde tekutina určitě přišla do styku s pokožkou. A pak také popáleniny v ústech až do jícnu, víte?“

„Je možné, že by si ho podal sám? Že by se snažil předem uspat?“

„Teoreticky to možné je, ale není to pravděpodobné,“ zapochyboval Rathbone.

„Jak to?“

„Protože stupeň popálenin odpovídá tomu, že mu byl chloroform podán dost násilně, o čemž se dá pochybovat, kdyby si to měl způsobit sám. A proč by se člověk vůbec uspával, kdyby věděl, že oxid uhelnatý nakonec bude mít tentýž účinek?“

Herbertovi se zamotala hlava.

Takže žádná sebevražda. A vzhledem k tomu dopisu na rozloučenou a chloroformu ani nešťastná náhoda.

Otevřít ventil plynových kamen v malé, stísněné místnosti a nechat člověka, který o sobě neví, aby učinil ten poslední malý krůček na onen svět, by byla ta nejjednodušší věc na světě, přemítal Herbert.

O jaká fakta se tedy mohl opřít?

Že dopis na rozloučenou byl napsán de Vere Greenovým rukopisem. A stejně tak jeho tónem, jeho stylem, jeho hlasem.

Že měl de Vere Green zároveň spoustu důvodů se zabít.

Takže aby ho někdo mohl tímto způsobem zavraždit a potom vše nastražit tak, aby to vypadalo jako sebevražda, potřeboval by dvě věci.

Zaprvé schopnost přinutit de Vere Greena, aby napsal dopis na rozloučenou, což by dokázal kdokoliv s nožem nebo střelnou zbraní v ruce, a potom jej uspat, což by mohl každý, kdo umí zacházet s chloroformem.

Zadruhé de Vere Greena dostatečně znát, znát jeho minulost a jeho charakteristické vlastnosti. Jen tak by zaručil, aby dopis neobsahoval něco, co nesouhlasí, a nevzbudil tak podezření.

A to platilo jen pro velice omezenou skupinku lidí. Především ne pro Kazanceva, ledaže by mezi ním a de Vere Greenem existovala nějaká vazba, o které Herbert nevěděl.

Herberta vlastně napadal jen jeden člověk, na nějž by takový popis seděl: Papworth.

Zúžit okruh podezřelých byla jedna věc, konkrétní důkazy věc druhá. Jestliže obviněním de Vere Greena z vlastizrady přestávala legrace, vznést obvinění z vraždy proti agentovi CIA nebylo o nic míň závažné. Herbert se Papworthovi nebude moci postavit, dokud si nebude absolutně jist. A aby si mohl být jist, potřeboval důkazy.

Jestli se někde takové důkazy daly nalézt, prohledáním de Vere Greenovy kanceláře se nedalo prohloupit.

To, co se v Leconfield House dělo, dokázal Herbert popsat jen jako špatně skrývané pozdvižení – celou budovou se nesl vzrušený šepot a tiché zvěsti. Zpráva o de Vere Greenově smrti se již donesla ke všem uším, avšak odhlédlo-li se od nezpochybnitelné pravdy, že je mrtev, opírala se – pokud Herbert mohl soudit z informací, které zaslechl, když čekal na recepci – spíše o dohady než o fakta. Spekulovalo se mimo jiné o vraždě (ubodán šílencem) i nešťastné náhodě (děsivým způsobem rozdrcen pod koly pomalu jedoucího autobusu).

Herberta přišla jako vždy vyzvednout Patricia.

„Co se stalo?“ zeptala se. Ne že by sice předtím plakala, ale její obvyklá bujará nálada už nebyla tak bujará. Člověk nemusel hned někoho mít rád – a Patricii byl de Vere Green ukradený –, aby jej jeho smrt šokovala. „Jak zemřel?“

Herberta potěšilo, že použila slovo „zemřel“ místo výrazu „zesnul“ nebo nějakého podobného eufemismu. Smrt byla zkrátka smrt, tak proč ji nenazvat pravým jménem?

Vylíčil jí to – co nejrychleji a nejstručněji. A potom jí řekl o de Vere Greenově vztahu se Stensnessem.

De Vere Greenova kancelář byla zamčená a zapečetěná, ale na to, aby dveře někdo strážil, už Pětka nedbala, což inspektorovi přišlo typické. Možná že všichni čekají, až si to vezme na starost někdo jiný.

„Jenom tady stůj,“ požádal Herbert Patricii. Nechal ji, aby mu kryla záda, stejně jako v Cholmeley Crescent lehce otevřel zámek a cesta byla volná.

Má plné právo tady být, upomenul se. Pokud věděl, jediný, kdo kromě něj tušil, že de Vere Greenova smrt byla všechno jiné, jen ne sebevražda, byl Rathbone.

A samozřejmě vrah.

Herbert vstoupil do de Vere Greenovy kanceláře, zavřel za sebou dveře a začal v papírech na pracovním stole hledat – co vlastně?

Sám nevěděl. Cokoliv, co se vztahovalo k událostem několika uplynulých dnů, říkal si. Cokoliv, co by mohl přidat ke své zprávě. Rectum defendere, jak jinak.

Hromadu papírů na de Vere Greenově stole tvořila obvyklá směsice špionážních lejster: dešifrované kryptogramy z programu Venona, které Herbert již viděl, zápisy o výdajích a navrhované reorganizaci oddělení, obálka označená Aktuální info, víkend 6.-7. prosince 1952. Tu de Vere Green před smrtí vidět nemohl, a tak se Herbert ani neobtěžoval ji otevírat.

Vzpomněl si, jak přehrabal Stensnessův dům po Kazancevově útěku. Důslednost se vyplácela.

Nalezení příslušné informace v de Vere Greenově kanceláři se náhle zdálo ještě důležitější.

Herbert prohrabal další papíry a potom ještě další. Nic, pořád nic, a to už překontroloval všechno.

Ne, vzpomněl si, úplně všechno ne.

Otevřel obálku Aktuální info, víkend 6.-7. prosince 1952, které si předtím nevšímal, a vysypal její obsah na stůl.

Dvě zprávy od agentu, jedna z Birminghamu a druhá z Cardiffu, obě se týkaly odborů, program jednání se Šestkou a tři další dešifrované kryptogramy z programu Venona. Herbert jimi zatřepal, aby se narovnaly, a přečetl si je.

Vypadalo to, že první dva neobsahují nic zvláštního: v jednom chargé d’affaires častoval druhého tajemníka vtípky, což mohl, ale i nemusel být šifrovaný vzkaz, v druhém se uváděl program Bílého domu, který byl určen Trumanovi a skládal se z nejrůznějších ministerských schůzek a oběda se Spolkem žen státu Ohio.

Třetí pojednával o Achillovi.

Nebyl dlouhý, ale to ani nemusel. Byl zaslán 10. října 1946 z Washingtonu a potvrzovalo se v něm, že americké průmyslové odvětví a akademické kruhy přijaly sto sedmdesát čtyři německých vědců. „Bez vědomí vlády“, stálo ve zprávě. Takže Truman o tom informován nebyl.

Válka skončila v srpnu 1945. De Vere Green strávil následujících devět měsíců ve Washingtonu a z něj odešel někdy na začátku léta 1946.

Kryptogram pocházel z října, takže de Vere Green Achillem být nemohl.

Což znamenalo, že Achillem musí být Papworth. Můj ty bože, pomyslel si Herbert. Achilles byl sovětským agentem.

Takže Kazancev nepracoval pro Papwortha – to Papworth pracoval pro Kazanceva.

A Papworth dekódované kryptogramy obdržel také. Tyto poslední byly doručeny o víkendu a Papworth byl včera na velvyslanectví, takže je viděl. A věděl, že je spatří i de Vere Green – ihned v pondělí ráno.

„Schválně mi najděte aspoň jeden kryptogram o Achillovi, s nímž jste rozhodně nemohl mít co do činění,“ vyzval předchozího rána v kostele Papworth de Vere Greena, „a já všechno odvolám.“

Věděl, když tohle říkal, že jim onen důkaz oběma přistane na stole tak brzo? Jednou obrátit obvinění proti de Vere Greenovi se Papworthovi povedlo, ale s tímto důkazem by to již znovu nesvedl.

A tak de Vere Greena zabil, než mohl tento představitel Pětky přetavit podezření v důkazy.

De Vere Green nechával interní telefonní seznam zaměstnanců Leconfield House vedle telefonu. Herbert si v něm našel číslo generálního ředitele a vytočil je.

Sir Percy zde momentálně není, oznámila mu sekretářka. Ne, kde je, to Herbertovi sdělit nemůže.

Je to záležitost národní bezpečnosti, zkusil to Herbert.

To už tak v téhle budově bývá, odvětila sekretářka s ledovým klidem.

Má důkazy, že příslušník CIA je sovětským špionem a zavraždil vysokého představitele MI5. Že by takováhle věc sira Percyho nezajímala?

Dá siru Percymu vědět, odbyla jej.

Jestli mu neřekne, kde sir Percy je, pohrozil Herbert, nechá ji zatknout za maření výkonu spravedlnosti.

Sekretářka se odmlčela a zvažovala situaci. Potom Herbertovi oznámila, že sira Percyho lze nalézt v Minimaxu.

Herbert věděl, co tím myslí. Budova Minimaxu se nacházela na adrese Broadway 54, kousek na jih od St. James‘ Parku, a sídlilo v ní ústředí Šestky. Říkalo se jí tak proto, že ačkoliv od doby, kdy se sem Šestka nastěhovala, uplynulo již bezmála šestatřicet let, tabulka na dveřích stále nesla název předchozích nájemníků, společnosti vyrábějící hasicí přístroje Minimax.

Herbert příliš nepochyboval o tom, o čem – respektive spíše o kom – budou pohlaváři Pětky a Šestky diskutovat.

Zavolal Tyceovi a vylíčil mu vše, co se stalo.

Když Herbert skončil, zmohl se Tyce jen na nevěřícné: „Bože můj, Herberte. Bože můj.“ Potom se zhluboka nadechl a pokračoval. „Dobrá. Nechám po Papworthovi a Kazancevovi vyhlásit rádiem pátrání – začne je hledat celá policie a všechny přístavní orgány. Kašleme na to, co tomu možná bude říkat Pětka, a na Šestku taky. Ohlíželi jsme se na ně včera a podívejte, kam jsme dospěli. Co podniknete vy?“

„Najdu Papwortha.“

„Sám? Po tom, co vás ráno přepadli? Ani za nic. Počkejte, kde jste, pošlu vám tam oddíl uniformovaných a pak teprve můžete vyrazit. Žádné ‚ale‘, žádné ‚kdyby‘, Herberte, a na to, že je v tom vysoká politika, kašleme. Tohle není nic jiného než vyšetřování vraždy.“

„Dobře. Řekněte jim, že na ně počkám venku před hlavním vchodem.“

Herbert zavěsil, strčil kryptogram do kapsy a labyrintem chodem se vrátil k recepci a ven na ulici. V rádiu měli pravdu. Venku začínalo být poprvé po čtyřech dnech světlo. Sice matné a jen místy, ale přece jen světlo, a jeho pouhá přítomnost Herbertovi vlila krev do žil. Slunce, které spíše prosvítalo než svítilo, se na špinavé obloze rozmrzele mračilo. Herbert ucítil na tváři slabounký vánek, který před sebou sunul mlhu po proudu řeky.

Stále bylo vidět ani ne na pár set metrů, ale v porovnání s tím, jak to vypadalo předtím, měl Herbert pocit, že snad dohlédne až do Manchesteru. Po několika minutách u obrubníku vedle Herberta zastavilo auto. Inspektor nahlédl dovnitř, jestli přijeli Tyceovi muži. Nepřijeli. Byli to Papworth a Fischer.

Herbert věděl, že by se měl dát na útěk, začít křičet nebo obojí, ale jednak toho moc nenaspal, jednak jeho mozek ještě pořád plně nezpracoval to, co zjistil a co z toho plyne, a tak když se před ním zničehonic zhmotnil vrah Papworth, byla to pro něj poslední kapka.

Otevřeli dveře a šli si pro něj, každý z jedné strany, přimáčkli jej ke zdi – ke zdi ústředí britské bezpečnostní služby, proboha, a poblíž nebyl nikdo, kdo by to viděl a kdo by Herbertovi přišel na pomoc.

Papworth sáhl do kapsy kabátu, vytáhl z ní vystřelovací nožík a přiložil jej Herbertovi k saku pár centimetrů pod žebra. I ve slabém slunečním svitu se jeho kovové ostří matně zalesklo.

„Kde to je?“ sykl.

Byl tohle tentýž člověk, který po půlnoci vtrhl do Hannina bytu a položil mu stejnou otázku? To Herbert nedokázal určit. „Kde je co?“

Ta otázka měla své opodstatnění – Herbert skutečně nevěděl, jestli má Papworth na mysli mikrotečky, nebo kryptogram z programu Venona.

„To, co Stensness nabízel,“ odpověděl Papworth. „Řekni mi, kde to je, nebo tě zabiju, ale postarám se, abys umíral pomalu.“

Je zajímavé, blesklo Herbertovi hlavou, jak v sobě každý člověk nosí něco, co se možná dlouhé roky, klidně i desetiletí, nebo třeba nikdy, nedá zaregistrovat, ale jakmile si toho někdo povšimne, už se na onoho člověka nikdy nemůže dívat jako předtím. Jednou se změnil a to nelze vrátit.

Tak nyní připadal i Papworth Herbertovi. Rysy v obličeji souhlasily, hlas také, ale takový výraz obličeje a tón hlasu u Američana neznal. Papworthova předstíraná halasná dobrosrdečnost byla náhle ta tam, nezbylo po ní ani stopy.

Herbert věděl, že hrát si na hloupého ani dále zapírat už mu nepomůže.

Stálo za to kvůli tomu zemřít?

Ne.

Nezabijí ho ale stejně? Možná.

Ale pokud jim bude nadále klást odpor, zabijí ho určitě, tím si byl jist.

Nemusel by se ani ničím provinit a trest by stejně následoval, tak co.

„V Guy’s Hospital,“ prozradil.

„Guy’s Hospital?“ zopakoval Papworth. „Fajn.“

Herbert nechápal, proč by zrovna toto místo mělo být obzvláště příznivé, a z Fischerova pohledu se dalo usoudit, že to netuší ani on, ale tohle nebyl zrovna ten nejzávažnější Herbertův problém.

Posadili jej na zadní sedadlo – všiml si, že dveře zevnitř nemají zámek, a tudíž nejdou otevřít –, sami se posadili dopředu a vyrazili.

„Tak vidíš,“ prohodil Papworth spíše k Fischerovi než k Herbertovi. „Říkal jsem ti, že tady bude.“

„Šťastná náhoda,“ odvětil Fischer.

„Houby štěstí – intuice!“ Papworth se uchechtl. „Důležité je věřit svým instinktům.“

Papworth řídil zkušeně a energicky a míjel pomalejší auta, která se toho rána odvážila vyrazit na silnici.

Herbert vyhlížel z okénka a pokoušel se spočítat si, jaké se mu skýtají možnosti.

Papworth věděl, proč Herbert do Leconfield House zavítal, minimálně tohle bylo jasné, jinak by tam jen tak sám od sebe nešel. Měl by mu tedy Herbert říci, že se mu dostal do ruky onen kryptogram, nebo by měl předstírat, že nic nenašel?

Zcela jasně to druhé. Důkaz Papworthovy zrady byl Herbertovým jediným trumfem, a kdyby Papworthovi prozradil, že jej má k dispozici, jeho osud by byl zpečetěn – Papworth by musel dospět k závěru, že je inspektora záhodno, ba přímo nutno zlikvidovat.

Ne, Herbertova jediná naděje, jak z téhle šlamastyky vyváznout živý, byla dát Papworthovi všechno, co chce, a co nejrychleji se mu klidit z cesty.

Když přejeli most Waterloo Bridge, spatřil Herbert, že se řeka stále ještě halí do zhoubného závoje a lodě zůstávají ukotveny. Nebylo divu, vždyť nad vodními toky se mlha usazovala nejdříve a mizela nejpozději.

O několik minut později, teď již na jižním břehu, minuli nájezd na most Blackfriars Bridge.

Herbert si uvědomil, že od tohoto okamžiku pojedou stejnou cestou, jakou se ubírali ráno sanitkou.

Až se mu tajil dech, když nyní v pološeru spatřoval všechny ty dopravní ostrůvky a výmoly. Měl tehdy kopu štěstí, že z té jízdy vyvázl živý a zdravý.

Silnici vedoucí kolem stanice London Bridge blokovaly autobusy – Herbert jich napočítal celkem sedmnáct. Byly namačkané nárazník na nárazník a tvořily gigantickou červenou kovovou housenku. Nepochybně čekaly na řidiče, až se vrátí a vyzvednou si je.

Papworth zaparkoval co nejblíže vestibulu, ne však přímo před ním, a vydali se dovnitř.

Jak si Herbert všiml, výstražný stupeň, který vyhlašovalo oddělení nouzových lůžek, se již změnil na žlutý. Poměr skutečně hospitalizovaných pacientů k celkovému počtu žádostí o lůžko tedy klesl pod osmdesát procent.

Chodbou se nesl vzrušený šepot, který všude kolem planul jako stepní požár.

V márnici se již nedostávalo rubášů.

Mrtvých bylo více než za dob epidemie cholery a chřipky.

V bytech naproti elektrárně Battersea vypadávala okna z rámů, neboť oxid siřičitý prožral kovové panty. Nebylo těžké si představit, jakou paseku udělal smog člověku v plicích.

Cestu chodbami šmouhatě vymalovanými modrozelenou barvou již Herbert ovládal.

Minuli dva debatující lékaře.

„Říkám ti, Reginalde,“ vykládal jeden, „že nejlepší lék na krvácející vřed je velká rozpustná kapsle, kterou naplníš pracím práškem a spláchneš ginem s tonikem. Každé ráno jednu, zní předpis. U Rodgerse to fungovalo.“

„Rodgerse?“

„Toho skladatele z dua Rodgers a Hammerstein. Ten je teď vypranej úplně doběla.“

Herbert se snažil bublání jejich uštěpačného smíchu nevnímat.

Došli k pokoji, kam byla umístěna Hanna.

„Tady,“ oznámil Herbert. „Já vám to přinesu.“

„My jdeme s tebou,“ prohlásil Papworth.

Herbert nechtěl Hannu vystavovat většímu nebezpečí, než bylo nutné, ale kolem nich byla spousta lidí, a pokud by takto dokázal omezit čas, který u ní v pokoji stráví, na minimum, potom to jistě bylo v pořádku.

Zatlačil do dveří a vstoupil dovnitř.

Hannina postel byla prázdná.

„Kde sakra je?“ zeptal se Herbert. Otázka nebyla určena nikomu konkrétnímu. „Vy jste její přítel?“

Dotaz přišel z jedné z ostatních postelí, na níž ležel mladík se žloutnoucí leukoplastí na levém spánku. „Ano.“

„Šla za vaší matkou. Chtěla, abych vám to vyřídil, kdybyste přišel.“

„Za mou matkou?“

„Ano. Jedna ze sester říkala, jaká je to náhoda, že obě skončily ve stejné nemocnici. Tak se ji Hanna vydala navštívit.“

Typická Hanna, napadlo Herberta. Všichni ostatní v její situaci by zůstali v posteli, ale ona, nevidomá, se jen s pomocí slepecké hole vydá bloudit neznámými chodbami, aby se seznámila se ženou, s níž se nikdy nesetkala.

Herbert znovu pohlédl na Hanninu postel. Její hůl tam nebyla.

„V tom případě půjdeme navštívit tvoji matku,“ řekl Papworth žoviálním hlasem, který byl určen mladému muži i komukoliv dalšímu, kdo by poslouchal.

„Ano,“ přisvědčil Herbert, pokoušeje se rovněž o radostný tón, „půjdeme.“

Pokračovali bludištěm chodeb až k pokoji, kde ležela Mary. Ani ona tam nebyla.

V rohu se jedním pacientem zaobírala Angela. „Angelo,“ oslovil ji Herbert, „kde je moje matka?“

„Á, dobrý den, pane Smithi.“ Usmála se na něj, potom i na Papwortha a Fischera. „Dobrý den.“

Úsměv jí opětovali. Jen Herbertovi přátelé, žádný strach. „O dva pokoje dále, na pravé straně.“

„Proč jste ji přestěhovali?“

„Protože se uvolnil jednolůžkový pokoj a vaše matka spustila takový povyk, že jsme tam dali ji. Spíše abychom měli klid, žádný jiný důvod v tom nehledejte.“

Zasmála se, aby Herbert věděl, že žertuje – vlastně jen napůl – a otočila se zpět k pacientovi, o nějž zrovna pečovala.

Herbert se už už chtěl zeptat, kde nemocnice vzala volný pokoj, když platí žlutý výstražný stupeň.

Potom si však uvědomil, že jeho předchozí obyvatel pravděpodobně rozšířil řady těch, na nichž si mlha vybrala svou daň a kteří teď spočívali v nejpřeplněnější části nemocnice – v márnici.

Na třetí pokus matku s Hannou našli.

Pokoj, do nějž Mary přestěhovali, byl malinký a panovala v něm téměř tma. Osvětlovala jej pouze lampička na nočním stolku. Mary seděla na posteli a Hanna zabalená do přikrývek na židli vedle ní.

„Je to úplně jednoduché,“ vykládala. „Manželství znamená lásku, láska je slepá, takže manželství je instituce pro slepé.“

„Přestaňte, moje milá,“ vyrážela ze sebe s dušeným smíchem Mary. „Já se nemůžu takhle smát, bolí mě to.“

„Ahoj,“ pozdravila Hanna, která Herberta zaslechla nebo cítila nebo prostě šestým smyslem vycítila, že přišel.

„Herberte!“ zvolala Mary. „Říkala jsem ti, že mi nakonec pokoj najdou. A teď se mi tu o zábavu stará tady tvoje přítelkyně. Nasmála jsem se tak, až to pro mě zdravé není.“

Pohlédla na Papwortha a Fischera, jako by si jich teprve všimla. „A kdo jste vy?“ zeptala se.

Papworth za sebou zavřel dveře a se založenýma rukama a vypnutými rameny se před ně postavil jako ragbyový obránce.

„Hanno, potřebuju tvoji hůl,“ řekl Herbert.

„Ona to má v holi?“ zeptal se Papworth.

Když Herbert přikývl, Papworth věnoval Fischerovi pohled, v němž jako by se zračila otázka Jak nám tohle mohlo uniknout?

Fischer pokrčil rameny a nic neříkal.

„Co se proboha děje?“ zajímalo Mary.

„Nemám ji tady,“ pravila Hanna.

„U tebe na posteli nebyla.“

„V tom případě musí být vedle postele.“

„Už toho mám dost,“ prohlásil Papworth.

„Jak ses sem bez hole dostala?“ zeptal se Herbert.

„Přivedla mě sestra.“

Herbert se obrátil k Papworthovi: „Musíme se pro ni vrátit.“

„Lže,“ vmísil se do rozhovoru Fischer. „Má tu hůl tady.“

Zničehonic se Hannin zdravotní stav náhle zhoršil – zhroutila se do křesla, rozšířily se jí oči a pokožka prudce zbledla. Herbert ji uchopil v podpaží a pozvedl ji. Tvář se jí koupala v potu, jako by z ní doslova prýštil.

„Rychle, doktora!“ křikl na Papwortha.

„Já jsem doktor,“ podotkl Fischer.

„Skutečného doktora, sakra!“

„Já jsem skutečný doktor.“

Hanna na Fischera upírala pohled – tak upřeně, že se Herbertovi téměř nechtělo věřit tomu, že je nevidomá. Něco koktala. Tak rozrušenou ji Herbert ještě neviděl.

A pak – ve zlomku vteřiny, než ze sebe dokázala vysoukat ta čtyři slova – pochopil to, co pochopila i ona, i to, co chce říci.

„Dobrý den, strýčku Pepi,“ vyšlo z ní.

Mengele, honilo se Herbertovi poněkud zbytečně hlavou. Mengele, Mengele. Mengele je tady.

Když už to člověk věděl, bylo to tak jasné. Tak jasné, když si člověk poskládal jednotlivé dílky dohromady.

Genetika, pro vědu nové neprobádané území a bojiště, na kterém se odehraje příští světová válka.

Mengele, který zmizel z poválečného Německa.

Američané, kteří rekrutují americké vědce, aby tak zajistili, že nezačnou pracovat pro Sověty.

Operace Paperclip, která německým vědcům „vyprala“ záznamy, a bylo-li to nutné, poskytla jim falešná jména.

Doktor Fischer, který se zabývá zkoumáním DNA, což je přirozené pokračování Mengeleho ďábelského bádání v Osvětimi.

Bylo to tak jasné, když člověk viděl Mengeleho upřený baziliščí pohled – se všemi biblickými konotacemi –, při němž tak mhouří oči, že mu jsou zelenohnědé duhovky vidět jen z poloviny.

Bylo to tak jasné, když se člověk zamyslel nad Hanninou reakcí.

Předchozí den v restauraci se okamžitě omluvila, téměř jakoby zničehonic udělala čelem vzad. To proto, že tam byl Mengele. Sice během její přítomnosti vůbec nepromluvil, ale musela něco vycítit, vzpomenout si na příkoří, které měla v paměti zatlačené tak hluboko, že se tím po racionální úvaze zkrátka odmítla zabývat.

A pak ta hrůza, již měla vepsánu ve tváři, když dnes těsně po půlnoci v jejím bytě řádil ten vetřelec. Určitě to i tehdy tušila, byť si toho třeba nemusela být vědoma.

Bylo to tak jasné, když si Herbert vzpomněl, jak jej vetřelec chtěl oslepit.

Bylo to tak jasné. Měli před sebou ztělesněné bezpráví, vibrující v nekonečných vlnách štěpení.

Hanna se mu scvrkávala doslova před očima. Sklopila hlavu, svěsila ramena a sepnula ruce v klíně. Náhle jí bylo znovu patnáct, zase z ní bylo to ostýchavé dvojče, které ani neceklo, veškerý její energický vzdor, veškeré Esteřino tvrdohlavé odmlouvání bylo pryč. Vypadala zpola katatonicky. Na to, aby ze sebe něco vypravila, se nacházela někde příliš daleko.

Po několik dní se v rádiu nemluvilo téměř o ničem jiném než o tom, jaká je – respektive není – viditelnost. Chtě nechtě musel Herbert před Mengelem smeknout pomyslný klobouk, protože do puntíku potvrzoval přísloví, že pod svícnem bývá tma.

Na to, aby se schovával někde v paraguayské džungli, měl příliš hrdosti. Zatímco všechna ta židovská komanda se plahočila po Jižní Americe, jejich kořist si šla nenápadně po svém v srdci nepřítele.

Ve škole Herbert občas hrával hru s atlasem, při níž si každý hráč postupně zvolil nejprve mapu a potom nějaký název v ní a druzí měli uhodnout, co si vybral.

Mohl to být název čehokoliv – vesnice, malého i velkého města, kopce, hory, řeky, jezera, oceánu, státu, říše –, pouze se musel vyskytovat na onom strakatém a spletitém plánu. Kdo nebyl ve hře zběhlý, vybíral si málo známé názvy napsané co nejdrobnějšími písmeny. Takový postup se však dal předvídat, a podobné názvy tak bylo možné snadno vydedukovat.

Zkušený hráč si však naopak volil slova vytištěná obrovskými písmeny, která se táhla z jednoho konce mapy na druhý, a u nichž tedy byla větší pravděpodobnost, že uniknou pozornosti, neboť jsou zkrátka příliš nápadná.

Stejně tomu bylo i s Mengelem – nesl na bedrech břímě svých tragických zločinů, a po zbytek života se proto měl schovávat, ale dostal velkolepý nápad, že se skrývat vůbec nebude.

„Strýček Pepi?“ zeptal se Papworth překvapeně Hanny. „Vy ho znáte?“

Herbert v Mengeleových očích spatřil kraťounký záblesk obav a okamžitě pochopil, kolik toho Němec všem navykládal.

„Jmenuje se Josef Mengele a v Osvětimi ji připravil o zrak,“ pravil Herbert.

„Herberte, co se proboha děje?“ zeptala se jeho matka. „Co jsou ti lidi zač?“

„Tenhle člověk se jmenuje Fritz Fischer,“ odvětil Papworth. „Působil v Institutu pro biologický, rasový a evoluční výzkum v Berlíně-Dahlenu a ve frankfurtském Institutu pro dědičnou biologii a rasovou hygienu.“ Totéž Herbertovi předchozí večer prozradil i sám Fischer, ale celé názvy institutů si nechal pro sebe – části týkající se rasy nebo evoluce vynechal. „Nyní pracuje na Kalifornské technice spolu s Linusem Paulingem,“ pokračoval Papworth. „Do Osvětimi nikdy nevkročil.“

„Je to Josef Mengele,“ trval na svém Herbert, „a pracoval jako lékař v osvětimském lágru.“

„To není možné.“

„Jen se ho zeptejte.“

„To není možné,“ zopakoval Papworth. „V Osvětimi sloužili jenom příslušníci SS a ti měli v podpaží vytetovánu krevní skupinu. Když jsme se dívali do podpaží jemu, žádné tetování tam neměl.“

„Protože ho odmítl,“ vysvětlil Herbert. Podpaží sice Mengelemu předchozí večer v restauraci zkontroloval taky, ale nyní si vzpomněl, co mu o tom vykládala Hanna.

„Proč by to dělal?“

Herbert se tázavě otočil k Mengelemu. Ano, proč?

Mengele to popře, byl si Herbert jist. Řekne, že se jmenuje Fritz Fischer a každý, kdo si myslí něco jiného, je fantasta.

Papworth zavraždil nejméně jednoho člověka, k tomu byl dvojitý agent, člověk, jehož celý život stojí na principu, že černá je bílá – bude někdo takový Herbertovi věřit? Dokáže tento arcipodvodník přiznat – zejména přiznat sám sobě –, že byl podveden?

Dobrovolně se bratříčkovat s člověkem jako Mengele muselo být i pod Papworthovu úroveň, honilo se Herbertovi hlavou.

„Tetování jsem odmítl,“ promluvil Mengele, „protože jsem byl přesvědčený, že každý schopný chirurg před zavedením transfúze provede s krví křížovou zkoušku a nebude se spoléhat pouze na tetování. Tetování je škaredé, nechtěl jsem ho.“

Papworth si rukou prohrábl vlasy a nafoukl tváře. Ze své strážné pozice u dveří však neustoupil.

Na to, aby mu nyní byla odepřena kořist, zašel příliš daleko a byl příliš chamtivý.

Američan pohlédl na hodinky. „No tak,“ řekl, „nemáme na to celý den.“

Herbert znovu zhodnotil možnosti.

Hanna byla nevidomá a po šoku, který zažila, alespoň dočasně odevzdaná osudu.

Jeho matce bylo šedesát pět a byla upoutána na lůžko.

Papworth byl větší a silnější než on.

A Mengele byl psychopat.

Sečteno a podtrženo, už na tom byl Herbert líp.

„Jestli je tohle nějaký tvůj žertík, Herberte,“ sykla Mary, „tak je naprosto nemístný.“

„Takže,“ promluvil Mengele, „dejte mi tu hůl a máme to za sebou.“

„Hůl je v tom prvním pokoji. Donesu ji.“ Mengele se usmál, jako by se Herbert právě zapojil do hry. „A ztropíte poplach? Vy mě musíte považovat za úplného vola.“

Mengele se rozhlédl po místnosti a jeho oko s viditelným potěšením spočinulo na vozíku v koutě. Šlo o nemocniční vozík, na němž bez ladu a skladu leželo různé chirurgické náčiní. Něco takového si lékaři měli schraňovat u sebe, ale během rušných služeb se tyhle věci občas někde zapomínaly.

Mengele k vozíku přistoupil a v nástrojích se chvíli přehraboval.

Pak si oblékl bílý plášť, který visel po straně vozíku, a cvrnkl do límce, aby se narovnal. Vypadalo to, jako by mu plášť byl ušit přímo na míru.

Mengele, Malach ha-Mavet, anděl smrti, na sebe znovu vzal podobu brilantního lékaře, aby kolem sebe mohl dále šířit zkázu. Otočil se od vozíku.

„Slyšeli jste o inkvizici?“ zeptal se. „Inkvizitoři používali tři stupně výslechu. Při prvním stupni se vězni kladly otázky. Takže se vás znovu ptám: kde ty informace jsou?“

„A já vám znovu odpovídám: já je nemám.“

Mengele vydal povzdech – povzdech zklamaného ředitele, kterému do ředitelny předvedli známou firmu.

„Druhý stupeň,“ pokračoval, „je demonstrace mučících nástrojů.“

Vzal do ruky chirurgickou pilku, přistoupil k Hanně, popadl ji za zápěstí a přiložil k němu ozubenou čepel. Hanna nezareagovala.

„A teď hádanka,“ oznámil Mengele. „Jak oslepíte slepého? Odpověď: tím, že mu uříznete ruce. Co bys dělala se dvěma pahýly, má milá? Jak bys četla? Jak bys držela hůl? Jak by ses vyznala v místnosti?“ V Mengeleho dlani se zjevil skalpel, jako by si jej tam přičaroval. „Anebo kdybych ti uřezal prsty, pěkně jeden po druhém? Deset amputací je mnohem náročnějších než dvě, ne?“

„Proč neposloucháte?“ zvolal Herbert.

Mengele mu věnoval pohled, v němž se zračil absolutní nezájem, a pokračoval: „Možná by na tebe platilo mučení vodou. Víte, pane Smithi, jak to inkvizice dělala? Přivázali vězně vzhůru nohama k žebříku, ústa mu rozevřeli železnou vidlicí a do krku mu strčili proužek plátna. Na plátno nechali kapat vodu, dokud vězeň ze strachu, aby se nezadusil, proužek nespolkl. Potom z něj mučitelé proužek, pokrytý krví a hlenem, pomalu vytáhli a celý proces začal znovu. Množství vody bylo samozřejmě pečlivě odměřeno, jinak by se vězeň mohl udusit. Pokaždé maximálně devět litrů, víc ne.“

Ty nechutnosti Mengele vykládal jen proto, že mu to dělalo dobře, uvědomoval si Herbert, a to jej dopalovalo ještě víc. Taková zvěrstva totiž Mengele v žádném případě realizovat nemohl, alespoň ne tady a teď.

„No tak,“ popohnal Mengeleho znovu Papworth.

Herbert věděl, jakou tvář Mengele ukáže strýčku Samovi. Se zjevným nadšením přijme americký životní styl: každou neděli do kostela, jednou za čas výlet na mexické pobřeží, pikniky s kolegy z Kalifornské techniky.

Věděl také, že je to celé podfuk, protože Mengele takový způsob života nesnáší. Nesnáší bezstarostnou nedisciplinovanost v prosperující demokratické Americe, kde si jsou všichni rovni a kde je všechno dovoleno, nesnáší vědomí, že nové Německo je úplně bezzubé, nesnáší to, že mu úřady čtou poštu a lákadlo v podobě amerického občanství mu neustále drží na dohled, ale zároveň mimo dosah, nesnáší pomyšlení na to, jak svět jásal, když viděl Třetí říši na kolenou. Nesnáší, nesnáší, nesnáší, protože to nenávist mu vysušila slzy.

Mengele znovu pohlédl na Hannu. Herbert napnul svaly – příliš očividně, protože Papworth ode dveří udělal krok kupředu a zkroutil mu ruku za záda až mezi lopatky. Napjatými vazy projela inspektorovi prudká bolest.

Papworth Mengeleho zcela jasně za člověka pod svou úroveň nepovažuje, blesklo Herbertovi hlavou. Anebo cítí, že je odměna blízko, a tak už je mu všechno jedno.

Hanna, která byla na atmosférické změny stejně citlivá jako barometr, se začala rozčileně rozhlížet kolem sebe. Promluvila však Mary.

Nevěřícně se obrátila na Mengeleho: „Tak Německo je země Goetheho, Beethovena, Bacha, Kanta… a vás?“

Mengele se napůl usmál, jako by – ať už záměrně nebo ne – její tón nepochopil a vzal jej jako kompliment, srovnávaje svou genialitu s genialitou těchto velikánů. Potom rozvážnými kroky přešel k Maryině posteli, z kapsy vytáhl velký pruh bavlněné látky a smotal jej do kuličky.

„Třetí stupeň je samotné mučení.“ Otočil se k ní. „Otevřete ústa.“

„Proč?“ zeptala se.

Mengele ji uštědřil ránu do břicha. Zdravý mladý muž by jeho úder možná rozchodil, ale na starou ženu bohatě stačil.

Mary jen bronchiticky zasípala – rána jí vyrazila dech. S otevřenými ústy trhla hlavou kupředu, jako by se pokusila nabrat zpět do plic vzduch, který jí z nich unikl. Mengele jí přitom do pusy nacpal bavlněnou látku a zároveň jí jednou rukou sevřel obě ruce, aby jí zabránil si roubík vytáhnout.

Rozhodl se, že nebude mučit Hannu, nýbrž Mary.

Byla starší a slabší a už samotný fakt, že se nacházela na tomto místě, odhalil její hlavní slabinu: že nemůže moc dýchat.

Zkušený trýznitel znal mučicí techniky stejně dobře jako mechanik své nářadí – a Mengele očividně uměl odhadnout míru utrpení stejně dobře, jako inženýr dokázal změřit tlak a napětí u mostu.

Také si byl vědom toho, že jde o Herbertovu matku a že v porovnání s tím všechno ostatní ztrácí na důležitosti.

Očima rozšiřujícíma se hrůzou Mary pohlédla na Herberta.

Dvakrát si odfrkla, čímž se pokusila uvolnit si nosní dírky, aby mohla dýchat nosem, a to značilo, že je na tom opravdu zoufale, neboť za zvuky tak nehodné dámy by se jindy propadla hanbou.

Mengele se k ní naklonil, aby lépe slyšel, jak lopotně dýchá. Mary pohlédla nejprve na něj, potom očima sklouzla k Herbertovi.

Herbert viděl, že jí začínají rudnout tváře.

Všichni tři, Herbert, Mary i Mengele, věděli, že je to začarovaný kruh: čím méně má vzduchu, tím větší se dostaví nával úzkosti, a čím větší nával úzkosti, tím méně bude mít vzduchu.

„Ať vás ani nenapadne volat o pomoc, pane Smithi. Papworth by se postaral o to, že by vás to zatraceně bolelo, a stejně by vám to nebylo k ničemu. Lidé totiž v nemocnici křičí v jednom kuse a nikdo tomu nevěnuje sebemenší pozornost.“

Mary znovu vykvikla a nad horním rtem se jí zformovala kapka hlenu. Lehce se jí zachvěly záhyby noční košile, jak se pokoušela naplnit plíce.

Rozkašlala se a začala se dávit roubíkem. Z nosu jí začaly proudit žaludeční šťávy a z očí jí vytryskly slzy.

Mengele sáhl do kapsy lékařského pláště a vytáhl malý vatový špunt, který Herbertovi podržel před očima, jako by od něj očekával souhlas. Potom jej Mary rychle a precizně zasunul do levé nosní dírky.

„Proboha,“ zařval Herbert, „copak si myslíte, že už bych vám to neřekl? Proč mi nevěříte?“

I ve svém zoufalství Herbert vnímal, že je to pouze řečnická otázka. Mengele mu nevěřil, protože ti, jejichž obživou bylo podvádět, zkrátka lidem nevěřili, a navíc to pro něj bylo příliš důležité na to, aby cokoliv podcenil.

V Osvětimi měl moc pomíjivou a omezenou, ale tento Svatý grál vědy by mu zajistil nesmrtelnost, což bylo pro člověka tak závratných ambicí neodolatelné lákadlo. Pracovat pod takovým géniem jako Pauling jej jistě muselo štvát.

Toto by se postaralo o jeho rehabilitaci, zapsalo by jeho jméno do encyklopedie.

Josef Mengele, přemýšlel Herbert, jediný muž, který prošel branou Osvětimi, nad níž bylo napsáno Arbeit Macht Frei – „Práce osvobozuje“ –, a který tomu věřil.

Mary už vypětím krčila ramena, jak se snažila nadechnout.

Šlachy na krku jí vystoupily jako ocelové provazy, pod kůží se jí vykreslily napjaté linky a měkká tkáň mezi těmito výstupky se jí stáhla hluboko dovnitř.

Herbert tušil, že se jí z neviditelného železného skřipce kolem hrudníku už dělají mžitky před očima, a představil si, že nesmazatelná a nebetyčná vina za tohle všechno by mohla být přičítána jemu.

Mengele vytáhl druhý, totožný vatový špunt, pohlédl na Herberta, ale nespatřil nic, co by jej od následujícího kroku odradilo, a tak špunt zarazil Mary do druhé nosní dírky.

Herbert pevně stiskl víčka, protože mu z očí vyhrkly slzy zlosti a ponížení.

„No dobrá,“ ozval se náhle Papworth. „Mluví pravdu.“ Mengele Papworthovi věnoval pohled, jímž jej výslovně žádal, aby mu potvrdil, jestli má opravdu přestat.

Ale Herbert, jemuž se povolání špeha-pozorovatele už navždy zarylo pod kůži, viděl, co se za tím pohledem skutečně skrývá: zklamání. Ano, zklamání, že Papworth Mengelemu upřel možnost pokračovat v mučení.

Mengele to nedělal proto – alespoň ne pouze proto –, aby zjistil, kde hůl je, ale protože mohl, protože chtěl, protože mu to dělalo dobře.

Herbert tak silně zaťal zuby, že byl přesvědčen, že si je rozdrtí.

S klinickou zručností lékaře vzal Mengele do ruky několik pruhů chirurgické pásky, za zápěstí přivázal Mary k čelu postele a Hannu k židli a oběma nasadil roubík. Potom z vozíku popadl stetoskop, nejspíše aby svému převleku dodal mimořádné důvěryhodnosti.

Jaká ironie, napadlo Herberta, že právě židé měli pro takové chování speciální slovo: chucpe.

Papworth otevřel dveře a všichni tři vyšli zpátky na chodbu.

Mengele za nimi zavřel dveře. Zamknout zvenčí se sice nijak nedaly, ale to stejně nebylo důležité, domníval se Herbert. Než na tuhle proradnost někdo přijde, budou Papworth s Mengelem dávno pryč.

Zpátky do Hannina pokoje dorazili bez potíží.

Hůl tu skutečně byla – ležela na podlaze vedle postele, jak uvedla Hanna.

Herbert ji zvedl a podal Papworthovi, který je nejdříve vyvedl z pokoje a teprve potom z ní odšrouboval konec a vysypal si její obsah do dlaně.

„To je všechno?“ zeptal se ohromeně.

Mengele si od něj papírek vzal a prohlédl si jej.

„Mikrotečky, tady a tady.“ Herbert ukázal na nápis Brit. pari.

„To si ze mě děláte srandu,“ zněla Papworthova reakce.

„Mějte rozum.“

„Tak to dokažte.“

„Na jedné z nich je něco jako rentgenová fotografie, na té druhé šifra, která popisuje, co na té fotografii je.“

„A co v té šifře je?“

„Pane doktore!“

Byl to Angelin hlas z chodby. Sestra se blížila. „Právě přibylo dalších dvacet pacientů, kteří nutně potřebují…“

Zastavila se a zahleděla se na Mengeleho. Pamatovala si, že jej předtím spatřila na původním Maryině pokoji, když tam Herbert se svými dvěma nevyžádanými gorilami zpočátku hledal svou matku, a snažila se pochopit, proč má tento muž nyní na sobě bílý plášť.

„Vy nejste doktor,“ konstatovala Angela. Mengele na kratinký okamžik zaváhal, co má odpovědět. Potom Papworth znovu vytáhl nůž, a než se kdo nadál, šmikl Herberta odshora dolů po tváři.

Herbert si ke tváři přitiskl ruku a ucítil, jak se mu mezi prsty řine krev. Přesto si uvědomoval, že tím Papworth chtěl spíše odvést pozornost než jej zranit.

Angela byla očividně znamenitá sestra, neboť její první starostí bylo pokusit se Herberta spěšně dovést k vodovodu, aby mu mohla ránu vymýt a krvácení zastavit. Herbert však věděl, že na to není čas, a odtáhl se od ní.

„Má matka… a Hanna – to je ta žena, která je tam s ní… Jsou u matky v pokoji a potřebují pomoc!“

Herbert věděl, že k tomu, aby z tváře tekla krev, stačí málo, ale toto zranění bylo jen povrchové. Když se po něm Papworth ohnal, zřejmě musel ucuknout hlavou.

Celé se to odehrálo vmžiku, i tak to ale Mengelemu s Papworthem stačilo, aby se po anglicku vytratili, takže když Herbert vzhlédl, byli už dávno pryč.

Herbert seběhl ze schodů, v každém patře se zastavil, aby se po Papworthovi a Mengelem porozhlédl, kdyby se náhodou rozhodli uniknout jinudy, ale nikde je neviděl.

Sklesle dorazil ke vchodovým dveřím. Pokud se dokázali dostat zpátky do auta, už mohli být kilometry daleko…

A potom se zarazil.

Jejich vůz pořád stál na místě, kde jej Papworth původně zaparkoval.

Herbert vzhlédl k obloze.

Možná se mu to jen zdálo, ale měl dojem, že se na město znovu začíná snášet mlha. Řídit by se však dalo i v ní. Tak proč tedy nechali auto autem? A kam mohli mít bez něj namířeno? Evidentně k vlakovému nádraží.

Herbert se postranními uličkami propletl až ke stanici London Bridge.

V nádražní hale bylo téměř pusto. Vzduch uvnitř byl dost čistý a Herbert měl dostatečně ostrý zrak na to, aby rozeznal tváře, a ani Papworth, ani Mengele mezi několika lidmi, kteří tu postávali, nebyli.

Jestli ne na nádraží, tak kde?

Řeka.

Proběhl nádražní halou, vyřítil se druhým vchodem a zamířil přímo na most London Bridge – na tu jeho stranu, z níž byl výhled po proudu řeky na Tower Bridge.

Necelých sto metrů od místa, kde Herbert stál, spatřil dělnickou jídelnu a v její výloze dvě známé tváře.

Ne však Papwortha a Mengeleho, nýbrž Paulinga s Kazancevem.

Něco spolu probírali a Kazancev si dělal poznámky do zápisníku na stole. Vypadalo to, jako by se Kazancev konečně domohl rozhovoru.

Až na to, že Kazancev nebyl novinář – alespoň ne v první řadě.

Byl si Pauling vědom toho, že je Papworth sovětský agent? Znal Mengeleho skutečnou identitu?

To první bylo možné, uvažoval Herbert, to druhé nepravděpodobné.

Kolem vchodových dveří prošli dva muži. Papworth a Mengele.

Tyceovi muži již určitě dorazili do Leconfield House, odhadoval Herbert. Co udělají, když ho tam nenajdou?

Kde byla nejbližší policejní budka s telefonem? Nebo i veřejná telefonní budka, když se to tak vezme? Herbert potřeboval posily.

Papworth s Mengelem se zastavili u dvacetimetrové nákladní lodi Ellen & Violet, na četných místech prorezlé. Uprostřed měla vysoký komín, z nějž se valil dým, který splýval s mlhou, a s nábřežím byla spojena krátkou lávkou. Na palubě stáli dva lodníci, jeden na přídi, druhý na zádi. Vypadali, že jsou připraveni odvázat lano.

Mlha tu byla hustší než u nemocnice. Herbert dohlédl přibližně na vzdálenost jednoho fotbalového hřiště a v tomto prostoru žádné plovoucí lodi nespatřil. Má kapitán lodi Ellen & Violet povolení vyplout, nebo prostě zkouší štěstí?

Kazancev a Pauling se náhle vynořili z jídelny a vydali se přímo k Papworthovi a Mengelemu.

Herbert poznal, že to, k čemu dojde, vědí ze čtveřice jen Papworth a Kazancev.

Náhle jej přepadl tísnivý pocit, že to ví také.

Prozradila mu to řeč jejich těl – Papworth a Kazancev napjatě přešlapovali, zatímco Mengele s Paulingem postávali trochu přikrčeně a vypadali rozpačitě.

Co je Mengele skutečně zač, Papworth možná netušil, ale očividně si nechal poslední eso v rukávu – a proto mu poloha Guy’s Hospital tolik vyhovovala.

Herbert si uvědomil, že právě toto měl Papworth celou dobu naplánované – Ellen & Violet. Proto Mengeleho v nemocnici tolik popoháněl. Mikrotečky byly prémie navíc, kterou Papworth shrábl díky své předtuše, že Herberta nalezne v Leconfield House. Papworth o mikrotečky usiloval čtyři dny, ale kdyby na to přišlo, určitě by odjel i bez Stensnessova tajemství, pokud by měl něco mnohem důležitějšího.

Vědce.

Nikdy nepodváděj podvodníka, pomyslel si Herbert, protože ti to okamžitě vrátí.

Papworth se vrhl na Mengeleho a zkroutil mu ruku za zády, stejně jako to v nemocnici udělal Herbertovi.

Kazancev zezadu přistoupil k Paulingovi a nasadil mu kravatu.

Oba agenti potom své zajatce dostrkali po lávce na loď.

Jakmile vkročili na palubu, lodníci odvázali lana, lávku vytáhli a za vrčení motoru a hlasitého, dlouhého troubení na znamení ostatním lodím vyrazili po proudu řeky směrem k mostu Tower Bridge.

Temže se ubírala východním směrem podél špinavých periferií, nejrušnějším přístavem světa, kde se na obou březích v dlouhých řadách mačkaly jeřáby, a pokračovala až do moře.

Herbert si uvědomil, že ve městě Tilbury u ústí řeky by na uprchlíky mohla čekat nějaká příhodná zaoceánská loď, na niž tam možná přestoupí a vydají se přes Severní moře do Baltského. Anebo budou prostě pokračovat na Ellen & Violet, která sice možná neskýtala dostatečné pohodlí, ale podle všeho se s ní vyrazit na moře dalo.

A doplout až do Sovětského svazu.

Řeka byla od samého počátku zcela nehybná a její hladinu čeřila jen supící Ellen & Violet. Obdobně poklidné nábřeží oživovala jen osamocená postava, která se řítila po potahové stezce na vlečení lodí v zoufalé snaze držet krok s uprchlíky.

Během mlhy byli Londýňané bombardováni lékařskými radami: zůstávejte co nejvíce doma, mějte příbytky pečlivě zavřené, venku si přes ústa přikládejte kapesník a hlavně se vyhýbejte zbytečné námaze.

Zdálo se, že Herbert z těchto pokynů porušuje úplně každý, a to poměrně zásadně.

Stav vody byl vysoký a komín lodi Ellen & Violet prořezával nevlídné zimní ovzduší.

Budou pro ni muset otevřít Tower Bridge.

Od London Bridge k Tower Bridge to nebylo více než osm set metrů, ale na plicích inspektora škrábal špinavý vzduch a žaludek se mu svíral úzkostí, že na to, aby Ellen & Violet zastavil, dorazí příliš pozdě, takže si připadal jako posel Feidipidés běžící z Marathonu a navíc se obával, že jej stihne stejný osud a až doběhne, skácí se mrtvý k zemi.

Papworth a Kazancev netoužili pouze po vědě, chtěli také vědce. Pauling, přední světový odborník, u nějž panovalo podezření, že sympatizuje s komunisty, a člověk, který byl dříve znám pouze pod jménem Fischer, bývalý nacista.

Oba by pro Moskvu znamenali drtivé vítězství na poli propagandy – jeden zástupce demokracie a kapitalistického režimu, druhý nacismu, oba dva tedy představitelé systémů, které stojí vůči komunismu v nesmiřitelné opozici.

Oba by pravděpodobně ukazovali jako ambasadory míru a jednoty a prezentovali je jako muže, kteří prozřeli a přeběhli do země zaslíbené.

O Papworthovi ani nemluvě, přemýšlel Herbert. Stejně jako Burgess a Maclean by se jistě ani on nikdy nevrátil.

Ellen & Violet znovu zatroubila. Jednou dlouze, dvakrát krátce, ještě jednou dlouze.

Tower Bridge, který Herbert za běhu skoro vůbec neviděl, nabýval podoby bájného království: ať inspektor urazil jakoukoli vzdálenost a běžel seberychleji, zdálo se, že se most nepřibližuje – až najednou se začal ostýchavě nořit z temné mlhy, která jej halila jako kápě, a jeho slavné gotické věže a závěsné řetězy střemhlav se propadající do hlubin postupně získávaly obrysy.

Herbert zpomalil, aby popadl dech, a v tom okamžiku se vahadla mostu počala zdvihat. Silnice se rozpůlila a začala se rozevírat, aby pod ní Ellen & Violet mohla proplout.

Z nábřeží na most vedly schody.

Herbert je vzal po dvou. Dostat se na silnici přes most mu zabralo asi dvacet vteřin a do té doby již vahadla urazila polovinu cesty vzhůru.

Vedle jižní věže, na straně po proudu řeky, spatřil kabinu, která z dálky působila oficiálním dojmem. Kolem ní vedlo hrazení s brankou, na níž bezútěšně visel odemčený visací zámek. Možná mělo být zamčeno, ale most se otevřel poprvé po čtyřech dnech, takže ostraha nebyla tak přísná, jak by měla.

Herbert si každopádně nestěžoval.

Rozrazil branku, pár schůdků vedoucích ke kabině překonal skokem a vrhl se do dveří.

Z podlahy v úhledných řadách trčely páky a vzdálená stěna byla posetá číselníky – Herbert byl na správném místě.

„Zavřete most!“ vyrazil ze sebe, pokoušeje se popadnout dech. „Zavřete ten zatracenej most!“

V kabině seděli dva muži a oba na Herberta hleděli s pochopitelným údivem – s krví, která mu po Papworthově říznutí stékala po tváři, na něj musel být pohled.

„Uklidněte se, pane,“ zareagoval jeden.

Herbert ze saka vytáhl svůj policejní odznak.

„Zavřete ten zatracenej most,“ zopakoval. „Teď hned.“

Muži postupovali s rozvahou a bez velkých řečí, ale nebylo pochyb o tom, že vědí, co dělají: vraceli páky do původní polohy, sledovali číselníky a při komunikaci si vyměňovali jednoslovné výrazy: zarážky, západky, brzdy.

Když Herbert vyhlédl z okna, spatřil, že vahadla již jsou opět dole.

Netrvalo to ani minutu.

Vyřítil se z kontrolní kabiny, přeběhl silnici na stranu mostu, z níž byl výhled proti proudu řeky, podíval se dolů a spatřil Ellen & Violet. Ze zčeřené vody kolem jejího trupu poznal, že již plnou parou jede na zpětný chod a snaží se včas zastavit.

Vidět most, jak se takhle znovu zavře, to musel být pro kapitána docela šok, napadlo Herberta.

Loď kvůli mlze neplula na plné obrátky, a proto se jí nyní zastavit podařilo, byť jí mezi komínem a mostem nezbývalo o moc více než pět metrů.

Herbert pohlédl dolů. Příď lodi se akorát tak schovala pod mostem a inspektor stál přímo nad přední palubou.

Okolo něj se mezitím shromáždil menší dav lidí – odhadoval, že hlavně inženýři a mechanici, kteří se přišli podívat, co se tady děje, ale i dva strážníci.

Herbert úplně zapomněl na to, že přímo na mostě se nachází malá policejní stanice. Obrátil se ke strážníkům a ukázal jim svůj odznak.

„Musíme se dostat na tu loď,“ oznámil jim. „Na palubě jsou uprchlíci.“

„V budce na severní straně je provazový žebřík,“ odpověděl jeden z mechaniků.

Herbert přikývl. „Ten se hodí.“

Dva muži v pracovních kombinézách odběhli.

„Policie! Zůstaňte, kde jste!“ křikl Herbert dolů směrem k Ellen & Violet. Bylo to poněkud zbytečné, uvědomil si, neboť stejně neměli kam utéci, leda bez ustání pendlovat mezi Tower Bridge a London Bridge.

Během minuty se muži vrátili i s provazovým žebříkem. Připevnili jeden konec k zábradlí a druhý shodili z mostu. Žebřík ve vzduchu opsal parabolu a zřítil se do hlubin.

Herbert sledoval, jak se za letu rozbaluje, kývá se v děsivě širokých obloucích a jen pomalu se uklidňuje, až zůstává volně viset.

„Na té lodi jsou všichni uprchlíci, pane?“ zeptal se jeden ze strážníků.

„Všichni ne.“ Pauling byl očividně obětí, nejen podle evidentního šoku, který mu způsobil únos, ale také proto, že mezi zpochybňováním politiky americké vlády a zběhnutím na stranu Moskvy byl nebetyčný rozdíl. Sporné bylo asi i provinění posádky – záleželo to na tom, kolik toho vědí o tom, co přepravují. „Ale zatkněte každého, koho uvidíte,“ pokračoval Herbert. „Na výmluvy bude čas potom.“

„Kolik jich tam je?“

Papworth, Mengele, Pauling, Kazancev, dva lodníci plus kapitán – loď odrazila od břehu, ihned jakmile byla uvolněna lana, což znamenalo, že ani jeden z lodníků neměl čas se po odvázání lana chopit kormidla. „Minimálně sedm. Možná víc.“

„V tom případě budeme potřebovat, aby nás bylo víc než tři, pane.“

Herbert pohlédl na rozmanitý personál Tower Bridge.

„Nechtěl by si někdo z vás zkusit zatýkání?“ zeptal se.

Dobrovolníků nebylo málo, to se muselo nechat.

Herbert měl pocit, že spíš než vyhlídka na sociální spravedlnost je téměř určitě motivuje možnost zapojit se do staré dobré rvačky, ale to mu bylo úplně jedno.

Námořník by po provazovém žebříku bezpochyby sešplhal jako opice. Herbert nepospíchal, maje na paměti, aby mu na příčkách žebříku neustále spočívaly alespoň tři končetiny.

Představil si, jak se obsluha mostu nahoře směje tomu, jak se suchozemská krysa sune dolů, jako by našlapovala minovým polem.

Poslední metr napůl seskočil, napůl spadl. Na palubě nikdo nebyl.

Po Herbertovi dorazili strážníci, inženýři a mechanici.

„Jeden z uprchlíků má nůž,“ varoval je Herbert.

Pokrčili rameny. Byli to statní britští chasníci a na to, aby se nechali odradit, nůž nestačil.

Herbert je rozdělil na dvě skupinky. Každá měla postupovat po jedné straně lodi.

Bylo to jednodušší, než očekával. Míst, kam se dalo schovat, ani na tak rozměrné lodi jako Ellen & Violet příliš nebylo a žádný z uprchlíků navíc neměl čas ani chuť se nějak důkladně skrývat.

Papworth a Pauling byli dosud ve strojovně.

Kazancev a Mengele byli o něco dále, v příďové nástavbě. Příšerně to tam zapáchalo – motorovým olejem, vlhkými hadry a výrazným odérem mužů, kteří spolu tráví příliš času bez mytí.

Lodníci vypadali zmateně, kapitán o něco méně.

Papworth zaječel, že má diplomatickou imunitu a nesmí být zatčen. Nikdo ho neposlouchal.

Po proudu řeky se mezitím nakupily další lodi, které čekaly, až budou moci proplout.

Herbert všech sedm cestujících z Ellen & Violet shromáždil pod provazovým žebříkem a ujistil se, že před nimi i po nich poleze někdo, komu může důvěřovat – strážník, inženýr nebo mechanik.

Jeden po druhém šplhali nahoru a tam se jich pokaždé chopily silné paže, z nichž nebylo úniku.

Poslední ze skupinky lezl Mengele a Herbert hned za ním.

Na mostě Mengeleho dva inženýři stáhli ze žebříku. Bez varování se jim však zhroutil do náručí. U úst se mu tvořila pěna.

Mírně poděšeni tím, jak se mu protočily panenky, jej položili na zem. Herbert, který zrovna přelézal zábradlí, na ně sice zařval, ale už věděl, že varování přišlo příliš pozdě.

Jakmile inženýři Mengeleho pustili z rukou, vyskočil na nohy a upaloval po silnici směrem na jih, pryč z mostu.

Závory byly sice dosud spuštěné, ale ty mohl bez problému přeskočit.

Za nimi se však po celé šířce silnice zformovala řada chodců, čekajících, až se most znovu otevře. Sledovali, jak jsou ostatní uprchlíci odváděni z lodi, a dost z nich nyní na Herberta pokřikovalo, že Mengeleho nepustí.

Němec se zarazil a rozhlédl se kolem sebe. Herbert sledoval, kam se dívá, a spatřil, že na druhé straně řeky, směrem do centra, se utvořil podobný šik chodců.

Protože měl tedy Mengele ústupovou cestu odříznutou jak ze severu, tak z jihu, vydal se jediným směrem, který mu zbýval: do kontrolní kabiny.

Dva muži, kteří most zavřeli, byli ve skupince, která Herbertovi pomáhala zajmout uprchlíky, takže v kabině nikdo, kdo by Mengeleho zastavil, nebyl.

Křikl na ostatní, ať zůstanou tam, kde jsou – přijít o další uprchlíky nemělo smysl –, a následoval Mengeleho dovnitř.

V kabině po něm nebylo ani stopy.

Byla to malá místnůstka o velikosti snad šest krát tři metry, takže ujistit se, že se tu Mengele nikde neskrývá, Herbertovi zabralo jen několik vteřin.

Nalevo se nacházelo kamenné schodiště, vedoucí kamsi do nižších pater. Jinam Mengele nemohl.

Deratizátor Herbert se vydal na hon nacistické krysy.

Schody se dvakrát stočily doprava a vyústily do dlouhé, nízké místnosti s betonovými zdmi. Nacházelo se zde strojní zařízení mostu, černo-oranžové kovové monstrum, z nějž trčely trubky silnější než lidský trup a ventily veliké jako lidská hlava.

Kdyby se dveře na opačné straně místnosti stále ještě nezavíraly, ztratil by Herbert pátráním po Mengelem v této mechanické džungli několik minut.

Pustil se ke dveřím. Když jimi probíhal, blesklo mu hlavou, jestli to náhodou není nějaká past, ale na to, aby si s tím dělal hlavu, bylo příliš pozdě. Bylo zapotřebí učinit rychlé rozhodnutí a člověk odvahu buď měl, nebo ne.

Za dveřmi spatřil další, tentokráte už jen krátké schodiště. Na podestě, kde schody končily, doslova i obrazně zalapal po dechu.

Pod ním se rozkládala obrovská místnost, která budila posvátnou hrůzu a jež se v místech, kde už lampy chráněné kovovou mřížkou vypověděly službu, nořila do temnoty.

Měla tvar čtvrtiny kola, horizontální střechu a vertikální levou zeď, ale třetí strana, která spojovala podlahu s nejvzdálenějším koncem stropu, opisovala dlouhou, ladnou křivku a tvořila devadesát stupňů kruhu. Zeď pokrývaly pruhy jadeitově zeleného slizu. Herbert ucítil závan vlhkosti a otřásl se.

Tichem se nesla tlumená ozvěna zvonivých zvuků – kroků člověka spěchajícího po něčem kovovém. Herbert se rozběhl ke kraji podesty.

V hloubi pod ním mizelo točité schodiště. Herbert spatřil záblesk Mengeleho plešatícího temene.

Němec byl teprve ve čtvrtině, maximálně třetině cesty dolů.

Herbert vyrazil za ním. Schody bral nejprve po dvou a potom po třech, nehledě na to, že se při každém dopadu praštil rukou o zábradlí. Jedno špatné došlápnutí a vyvrtl by si kotník. Řítil se ze schodů tak prudce, že nad sebou téměř ztrácel kontrolu, a zdálo se, že zastavit je daleko riskantnější než běžet dál.

Nekonečné příčky schodiště Herbertovi vysílaly další a další zhoubné otřesy do kolen. Pokračovali hloub a hloub do útrob mostu, okolo gigantických podpěr a traverz posetých tisíci šedých nýtů, a i při zuřivém pátrání po Mengelem si Herbert s obdivným mrazením uvědomoval, jak velkým počinem stavba takového mostu je.

Mengele již byl téměř dole. Herbert se k němu přibližoval, ale ne dostatečně rychle.

Mengele měl v kapse ono vědecké tajemství: šroubovici, jejíž tvar přesně kopírovalo i schodiště, po němž právě běželi.

Stejně jako šroubovice, napadlo Herberta, schodiště znovu a znovu opakuje svůj tvar, což znamenalo, že z jakéholiv místa, které se nachází mimo jeden celý závit odshora nebo odspoda, se odvíjí totožná spirála jak nahoru, tak dolů.

Dolů.

Herbert znovu pohlédl pod sebe. Mengele měl náskok asi dvě třetiny závitu.

Když Herbertovi ruka znovu zavadila o zábradlí, pevně se jej zachytil, přehoupl se přes něj tělem a zůstal tak viset.

Pravou rukou se stále držel zábradlí, levou se chytil za nejbližší schod a nakonec na něj přehmátl i pravou.

Nyní pod úrovní schodu, na němž se zastavil, visel celým tělem.

Skočit přímo dolů by nemělo smysl, protože by dopadl na zábradlí přímo pod sebou. Schodiště se vinulo zcela vertikálně, takže musel skočit vpřed.

Když úplně natáhl paže, zmenšil vzdálenost od místa dopadu přibližně na tři metry, a nezranit se mohl jedině tak, že by dopadl přímo na Mengeleho vynořivšího se zpoza rohu.

Herbert se nohama zhoupl kupředu, pustil se a zasáhl Mengeleho jako hlubinná bomba.

Mengele se po hlavě zhroutil ze schodů a Herbert uslyšel, jak něco zapraskalo. Pustili se do sebe a zaklesnuti jeden do druhého se skutáleli ze zbývajících několika schodů.

Pod schody se potom Mengelemu – ať už to tak chtěl, nebo měl jen štěstí – podařilo praštit Herbertovi hlavou o středový sloup schodiště.

Úder nebyl nijak zvlášť silný, přesto však Herbertovi několik vteřin trvalo, než se vzpamatoval, a Mengele mezitím znovu upláchl, tentokráte do chodby napravo.

Chodba ústila do komory, kterou Herbert zahlédl z vrcholu schodiště. Při pohledu zblízka spatřil, že zakřivený povrch není dokonale hladký – ve skutečnosti byl po celé šíři zvrásněný, takže vytvářel jakési pravidelné terasovité stupně, každý asi půl metru vysoký. Mengele s Herbertem v patách do místnosti vstoupili asi ve třetině zdvihající se části křivky.

Mengele silně kulhal, tahaje za sebou pravou nohu – to muselo být ono prasknutí, které Herbert předtím zaslechl.

Inspektor se na Mengeleho znovu vrhl a znovu se skutáleli až dolů, tentokrát z terasovitých schodů. Na dně se zastavili u nízké římsy, která se táhla podél celé vertikální stěny.

Mengeleho lékařský plášť měl na sobě špinavé pruhy. Herbert se pokusil nalézt vědecký materiál, který Mengele ukradl, a uhýbaje hlavou, aby na něj Němec nedosáhl a nemohl jej praštit, mu prošátral kapsy.

Mengele řval bolestí a vzteky. V záchvatu zuřivosti přešel do němčiny, takže mu Herbert nerozuměl ani slovo.

Vysoko nad nimi se rozezvučelo halasné dunění a jeho ozvěna se rozlehla komorou.

Znělo to, jako by se zavírala ohromná západka. Když se u krajů stropu začaly objevovat první čtvereční metry něčeho matně šedého, uvědomil si Herbert, že uhodil hřebík na hlavičku. Brzdy, zarážky, západky – mechanismy na zamčení a odemčení mostu.

V návalu vzrušení mu došlo, k čemu komora slouží. Nacházeli se v hlubinách mostního pilíře pod jižní věží.

Vertikální stěna byla orientována na sever, podél řeky. Strop tvořila spodní strana silnice, vnější konec jižního vahadla. Herbert si uvědomil, že vahadla jsou příliš rozměrná na to, aby se dala prostě zavěsit, a proto potřebují něčím vyvážit – něčím, co by v okamžiku, kdy vahadlo putuje vzhůru, kleslo dolů, a co by k tomuto účelu mohlo sloužit lépe než poslední čtvrtina délky vlastního vahadla?

Proto ten zakřivený povrch – aby ona vnější čtvrtina vahadla svým obloukem dokázala vytvořit náležitou protiváhu. Oblouk se nyní měl zastavit až na zdi, u níž se potýkali Herbert s Mengelem. A soudě podle rychlosti, jakou se vahadla pohybovala, když je Herbert pozoroval předtím, mu to nemělo zabrat ani minutu.

Po několik prvních vteřin si Herbert poněkud nesmyslně lámal hlavu nad tím, proč most otevírají. Vzpomněl si, že pod mostem chtěly proplout i další lodě, ale někdo by přece určitě zkontroloval, zda v komoře nikdo není.

Potom se upamatoval, že od podesty nad komorou zpátky ke kontrolní místnosti to musí být dobrá minuta chůze – jinými slovy, skýtalo to dostatek času na to, aby se do komory někdo podíval, viděl, že je prázdná, vrátil se zpátky a vydal povolení pokračovat, zatímco se Mengele a Herbert přihnali od točitého schodiště chodbou do komory.

To teď každopádně nebylo podstatné. Podstatné bylo uniknout, než je rozdrtí několik stovek tun železa a oceli.

Protizávaží se pohybovalo v podstatě v jedné rovině s podlahou, rozhodně příliš blízko k ní na to, aby se Herbert protáhl pod jeho přední hranou.

Ještě jednou Mengelemu sáhl do kapsy a tentokrát jeho prsty nahmataly zmuchlané papíry. Mengele mu prsty sevřel v ruce, ale inspektor jej volnou pěstí udeřil do obličeje. Na to, aby Němec sevření povolil, rána stačila.

Opatrně, aby je neroztrhal, Herbert papíry vytáhl Mengelemu z kapsy, přesvědčil se, že jsou všechny, a nacpal si je do kapsy saka.

Protizávaží již odshora kleslo téměř o třetinu křivky, což vzhledem k tomu, že se vchod do chodby nacházel ve třetině odspodu a že byli s Mengelem úplně dole, znamenalo, že Herbert k chodbě musí šplhat rychleji, než k ní protizávaží klesá.

Nebyl čas se dlouho rozmýšlet. Herbert se napřímil.

Kotník mu sevřela Mengeleho ruka a stáhla jej zpátky dolů.

Herbert Mengeleho dvakrát kopl do hrudi, ale než se znovu osvobodil, protizávaží již bylo více než v polovině oblouku a Herbertova poslední naděje uniknout chodbou se rozplynula.

Herbert měl pocit, jako by přestával existovat. Nějaká hluboko uložená, nejprimitivnější část mozku mu napovídala, že jediný způsob, jak si existenci na tomto světě prodloužit, byť možná jen na několik příštích vteřin, bylo použít násilí.

Pustil se do Mengeleho se vší vervou, kterou v sobě dokázal najít.

Bylo to, jako by se Mengeleho šílené osvětimské běsnění nějak přeneslo na Herberta: rozdával rány pěstí, kopal, dupal, kousal a prsty se Mengelemu sápal po očích. Úder po úderu se Mengelemu mstil za veškeré zlo, které Němec napáchal: za to, že oslepil Hannu, že zastřelil Ester, že mučil Mary, i za všechny bezejmenné, za stovky dvojčat, na nichž prováděl experimenty, za nevinné, které jedním pohybem zápěstí poslal do krematoria.

Herbertovi jako by se vlila krev do žil.

Bože můj, za chvíli umře, a přitom nikdy dřív nezakusil takovou životní sílu.

Protizávaží, monstrózní nástroj destrukce, už bylo skoro u nich.

Herbert od něj sklouzl pohledem k Mengelemu, který bezvládně ležel v krvi u římsy a skučel.

Římsa byla asi šedesát centimetrů vysoká, šedesát centimetrů hluboká a táhla se po celé délce komory. A vtom Herbertovi došlo, proč tu něco takového je – z bezpečnostních důvodů, pro případy, jako byl tento, když tady dole někdo uvízl.

Protizávaží buď římsu mine a zastaví se o zeď – v tom případě by se Herbert mohl přitisknout k zemi pod římsou a nechat si závaží projet nad hlavou –, nebo se zastaví o římsu a v tom případě by se Herbert na ni mohl postavit, přitisknout se ke zdi a už jenom sledovat, jak se mu závaží zastavuje pár desítek centimetrů před obličejem.

Ale která možnost byla správná?

Vydedukovat to nemělo být složité. Herbert byl však vyčerpaný po zápolení s Mengelem, v komoře byla navíc skoro tma a závaží se rychle blížilo.

Mysli.

Pokud byla římsa vybudována záměrně, o čemž byl Herbert přesvědčen, potom bylo určitě logičtější ji zkonstruovat tak, aby se závaží zarazilo o ni, a ne o zeď. Kdo by se chtěl vrhat do vlhké a špinavé dutiny, když se dalo prostě vzpřímeně stát?

Na rozhodnutí mu nezbývalo více než pár vteřin.

Herbert pohlédl na podlahu, kde mu u nohou ležel Mengele.

Kdyby mělo protizávaží projet člověku nad hlavou, byla by podlaha v tom místě prohloubená – tvořila by jakýsi další schod o úroveň níž. Nic takového tu však nebylo.

Herbert vyskočil na římsu, přimáčkl se ke zdi a modlil se, aby měl pravdu. Věděl, že na to, aby zjistil, že se mýlil, mu moc času nezbude.

Pomoci Mengelemu na římsu nebyl čas, i kdyby Herbert chtěl.

Brutální, necitelné protizávaží se nemilosrdně blížilo.

Ozval se hřmotný třesk praskajících kostí a čvachtání drcených orgánů. Herbertovi se po tváři a po oblečení rozstříkly teplé části Mengeleho tělesné schránky. Herbert se třásl, smál, brečel, křičel, balancoval na pokraji deliria, ale byl v bezpečí a naživu.

Krátká chvíle, kdy byla mlha na ústupu, skončila. Nyní už se mlžný opar znovu valil přes lodě na hladině řeky a usazoval se na silnicích jako sníh.

S Paulingem vyslal Herbert dva uniformované policisty na americké velvyslanectví a sám vzal Papwortha a Kazanceva na obvodní policejní stanici.

Papworth samozřejmě sice stále prohlašoval, že má diplomatickou imunitu, že na takové jednání Herbert nemá právo, že porušuje zákon, že za to Papworthovi zaplatí, a tak dále, a tak dále, a tak dále.

„Jedna vražda, možná dvě. Únos policisty – mě. Napomáhání při spáchání trestného činu ublížení na těle, jak lze kvalifikovat Mengeleho napadení mé matky. Až vaše vláda zjistí, co jste natropil,“ pravil Herbert, „rozplyne se vaše diplomatická imunita jako pára nad hrncem. Ale to bude ze všech vašich problémů ten nejmenší.“

Inspektor si pro sebe zabral vyšetřovací místnost – prázdnou, bez oken, avšak i bez ostrého světla do obličeje. Na stráž postavil tři policisty a nakázal jim, aby s Papworthem nepromluvili ani slovo – vrátí se ihned, jak to jen půjde.

Zavolal do Guy’s Hospital, kde jej Angela ujistila, že jak Mary, tak Hanna jsou v pořádku. Dost otřesené – tomu se nebylo co divit –, ale neměly žádné trvalé následky.

Řekl jí, že se pokusí zastavit později, ale že to vypadá, že má před sebou dlouhé odpoledne.

Potom zavolal Tyceovi a informoval ho o nejnovějších událostech.

„Jestli se někdy na tvůj život budou prodávat autorská práva, Herberte, tak budu stát první v řadě,“ prohodil Tyce. „Chceš, abych tam za tebou dorazil? Nebo abych s tebou zašel za Sillitoem?“

„To druhé, prosím. A pokud byste dokázal sehnat komisaře…“

Herbert se s Tycem a sirem Heroldem Scottem setkal v Minimaxu, kde je na cestě za generálním ředitelem sirem Percym Sillitoem Scottova přítomnost postupně propustila přes strážného, sekretářku, odborového ředitele Šestky a nakonec zástupce generálního ředitele.

Herbert věděl, že v Sillitoeovi mají jednu neocenitelnou výhodu: Sir Percy byl policista z povolání a neoficiální bratrstvo Scotland Yardu mělo hluboké kořeny.

Sillitoe si od Herberta nechal vyprávět, co se stalo. Poslouchal, přikyvoval a znovu poslouchal. A nezpochybnil jediné Herbertovo slovo.

Když inspektor skončil, Sillitoe zavolal ministrovi vnitra, siru Davidu Maxwellovi Fyfeovi, domluvil si s ním a s americkým velvyslancem Walterem Giffordem okamžitou schůzku a odvezl všechny tři policisty do Whitehallu, aby tam Herbert svůj příběh mohl zopakovat. –

Inspektor tušil potíže. Maxwell Fyfe byl členem tradičního pravicového křídla Konzervativní strany a Gifford Eisenhowerovým osobním přítelem – zrovna od těchhle dvou Herbert zvláštní náklonnost nečekal.

Ve skutečnosti se však nemusel ničeho obávat.

Pozornost Maxwella Fyfea upoutal ihned, jakmile oznámil, že Papworth zavraždil nejméně jednoho britského občana.

A když poukázal na to, že Papworth již téměř deset let zrazuje Spojené státy, získal si i Gifforda.

Jistě chápete, prohlásil Gifford, že člověk, který napáchal to, co Papworth, může být za Američana považován jedině kvůli svému pasu, ne na základě svých mravů. Takové chování se diametrálně liší od toho, co Amerika chce a očekává od svých občanů. Existuje mnoho milionů dobrých, poctivých, čestných, bohabojných Američanu, které Papworthovy činy znechutí, a ty bychom neměli házet do jednoho pytle s jedním člověkem z jednoho oddělení americké vlády.

Herbert odvětil, že naprosto souhlasí. A myslel to vážně.

Za daných okolností se Maxwell Fyfe a Gifford domluvili na dočasném zrušení Papworthovy diplomatické imunity, než bude ukončeno vyšetřování, což Herbertovi umožňovalo, aby pokračoval s výslechem, aniž by ministerstvo vnitra muselo absolvovat rozvláčné ceremonie spočívající v tom, že nejprve Papwortha označí za personu non grata a potom se budou muset vypořádat s americkým ministerstvem zahraničí, které spustí kolosální transatlantický povyk. Jakmile Herbert skončí, nastoupí vlastní vyšetřovatelé CIA.

Jinými slovy polooficiální, nesmírně rozumné řešení realizované na osobní úrovni, bez nějž by nastala zapeklitá situace.

Herbert se vrátil na obvodní stanici s příkazem na hlavičkovém papíře ministerstva vnitra v ruce. Praštil s ním před Papworthem na stůl.

„To na mě jako má učinit dojem?“ zeptal se Papworth.

„Dostal jsem povolení s vámi uzavřít dohodu, pokud budete spolupracovat.“

„To se tady nepíše.“

„To asi těžko budou dávat na papír, že jo?“ Papworth mlčel.

Herbert mu naznačil, že by mohl prohlásit, že si byl Papworth celou dobu plně vědom toho, kdo Mengele skutečně je.

To není pravda, bránil se Papworth, a Herbert to ví.

Ano, Herbert to ví, ale kdo to vyvrátí? Jeho matka? Hanna? Poté co Papworth nečinně přihlížel tomu, co jim Mengele dělá? Ani náhodou.

Herbert nechal Papwortha Papworthem a šel za Kazancevem.

Na Rusa se žádná diplomatická ochrana nevztahovala, ale zase nic nechtěl prozradit. Jen dělal svou práci, nic víc, nic míň.

Herbert věděl, že je oba bude těžké zlomit, jak to u špionů bývá. Jestliže někdo prošel výcvikem, jak provádět výslech, byl také vycvičen, aby výslech přečkal.

Inspektor tušil, že Papworth podlehne dříve než Kazancev.

Civilistu by Herbert zasypal přívalem zdánlivě náhodných otázek, aby jej dezorientoval, zmátl, a očekával by, že vyslýchaný zapomene, co o určité věci tvrdil, neboť byl nucen o něčem lhát a lži se vždycky pamatovaly hůře než pravda.

Takový postup by však na Papwortha nefungoval, alespoň ne v krátkodobém měřítku. Proto jej Herbert musel nějak přesvědčit, že pro něj bude nejlepší spolupracovat.

Vrátil se k němu.

„Kazancev pěkně zpívá,“ prohodil. „Jako slavík.“

„Buďte tak laskavá – tenhle starý trik na mně nezkoušejte.“

„Trik je to starý. Jenže ne vždycky to je trik.“

Herbert na stůl položil další papír – výňatek ze zákoníku, který mu dal velvyslanec, konkrétně oddíl 2 amerického zákona o špionáži, který zakazoval předávání či pokus o předání čehokoli týkajícího se národní bezpečnosti vládám cizích států.

Za tento trestný čin se uděloval trest smrti. Herbert tuto část pro zdůraznění červeně zakroužkoval.

„O jakou dohodu by šlo?“ zeptal se konečně Papworth.

„To záleží na tom, co mi povíte.“

Papworth stejně jako Herbert věděl, že příznivější podmínky než nyní, kdy s Herbertem mohl jednat mezi čtyřma očima, už nenastanou. Čím více lidí bude do záležitosti zataženo, zejména z americké strany, tím menší manévrovací prostor Papworth dostane.

„Dobrá,“ svolil.

V okamžiku, kdy bylo Paulingovi vystaveno vízum, aby mohl letět na konferenci, začali Papworth a Kazancev spřádat plán na zběhnutí.

Kdyby však Pauling ve svém zásadním příspěvku odhalil strukturu DNA, dostala by se informace na veřejnost a oni dva by přišli o veškeré výhody.

Proto Papworth večer před konferencí přimíchal Paulingovi do jídla malé množství v lékárnách volně dostupného dávícího prostředku na bázi antimonu – nic, co by jej mohlo zabít ani mu trvale poškodit zdraví, ale dost na to, aby u něj dokázalo vyvolat příznaky podobné střevní chřipce, například zvracení a průjem, a postaralo se tak o to, aby byl Pauling dostatečně indisponován a jeho zásadní příspěvek zrušen.

Papworth se každopádně ani nemusel obtěžovat – když Pauling zase jednou vysedával na záchodě, jeho příspěvek si přečetl, a i jako člověk, který byl více špion než chemik, odhalil v Paulingově argumentaci trhlinu.

Pauling na základě hustoty pracoval se třemi šroubovicemi – dva řetězce zkrátka nechávaly příliš volného prostoru – a předpokládal, že kompaktní ústřední jádro je tvořeno z cukrfosfátových páteří. Fosfátové skupiny však nebyly ionizované – každá skupina obsahovala atom vodíku, a proto byl výsledný náboj nulový. V důsledku to znamenalo, že struktura, kterou vědec navrhoval, nebyla vůbec strukturou kyseliny. Pauling z DNA odstranil písmeno A.

Takovou chybu by měl odhalit i vysokoškolský student, o géniovi jako Pauling ani nemluvě, což jen dokazovalo, že slabší chvilku si může vybrat každý.

Potom Stensness předložil svou nabídku, a tak šel Papworth na schůzku s ním u sochy Petra Pana. Vzal s sebou Fischera – za toho jej tehdy považoval, takže mu tak Papworth bude říkat, pokud to Herbertovi nevadí –, aby si od něj nechal ověřit pravdivost informací, které mohl Stensness přinést.

Zároveň se samozřejmě Papworthovi s časem vlastní schůzky svěřil Kazancev a spolu narychlo osnovali plán, pochopitelně bez Fischerova vědomí – Fischera by Papworthovy skutečné úmysly šokovaly ze všech nejvíc.

Než se na čemkoliv dohodnou, chtěl Kazacev po Stensnessovi, aby mu ukázal, co vlastně nabízí.

To Stensness odmítl.

Pohádali se.

Kazancev nakvašeně oddusal, částečně aby Stensnesse přenechal Papworthovi, který měl s mladým vědcem schůzku jako další v pořadí. Předpokládali, že pokud Papworth bude postupovat uvážlivě, mohl by Stensness, možná vyvedený z míry Kazancevovou agresivitou, projevit větší ochotu ke spolupráci.

Když však Papworth s Fischerem dorazili, poznal Papworth, že se jejich taktika obrátila proti nim – Kazancevovo chování Stensnessem neotřáslo, naopak se kvůli němu zatvrdil a s Papworthem jednal stejně neústupně jako s Kazancevem.

Papworth tušil, že se mu situace vymyká z rukou.

Pustil se se Stensnessem do šarvátky, připojil se i Fischer, který v ní nějak přišel o prsten – k tomu se Papworth za okamžik vrátí –, a potom Stensnesse popadli každý z jedné strany, odtáhli ho do vody a drželi mu hlavu pod hladinou, aby se jim podvolil.

Voda však byla velice studená, Stensness se při snaze dostat hlavu nad hladinu vzpouzel s extrémní zuřivostí a Papworth a Fischer to přehnali.

Potom je vyrušil někdo další. Blížil se k nim.

De Vere Green? zeptal se Herbert.

Nejspíš ano, potvrdil Papworth, ale to tehdy nevěděli, a tak upalovali pryč.

Herbert si uvědomil, že Papworth a Mengele netušili, že byl Stensness stále naživu, byť v bezvědomí. Herbertovo tušení, když Hanna objevila kabát, se potvrdilo: Max musel přijít k sobě a pokusil se vylézt, ale byl natolik zesláblý, že se znovu zhroutil do vody a tentokrát se utopil.

To však již de Vere Green musel čekat u sochy – zřejmě tam v té mlze strávil několik minut, než mu došlo, co to cákání znamená, a v tu chvíli již bylo příliš pozdě.

Kdyby jen byl de Vere Green rychlejší, pomyslel si Herbert. Mohl zachránit svého milence, a tím i sebe, a nic z toho by se nikdy nestalo.

Dvě vraždy, a přitom nemuselo, nemělo dojít ani k jedné.

Na takové úvahy bylo v každém případě pozdě.

Papworth pokračoval. De Vere Greenovo obvinění v neděli ráno v kostele jej šokovalo, protože se pochopitelně zakládalo na pravdě. Jak Herbert musel uznat, Papworth zareagoval pohotově a obvinění obrátil proti de Vere Greenovi, zároveň však věděl, že výhoda, kterou tím získal, je přinejlepším dočasná – zvláště když již toho odpoledne uviděl kryptogram týkající se operace Paperclip.

A tak se Papworth zastavil u de Vere Greena, přiložil mu nůž na krk – znal jej dost dlouho na to, aby věděl, že de Vere Green nesnese pohled na krev, jak poznal sám Herbert, když odcházel z Pětky – a donutil jej napsat dopis na rozloučenou. Potom jej omámil chloroformem, otevřel plynový ventil a odešel. Věděl, že dávno předtím, než anestetikum přestane působit, bude de Vere Green mrtvý.

Papworth si byl samozřejmě vědom toho, že pitva chloroform odhalí, ale do té doby, než by se tak stalo a než by si někdo poskládal vše dohromady, by byl v půli cesty do Moskvy, neboť mlha se měla do té doby rozplynout.

Když Herbert spatřil Mengeleho kroužek po prstenu, nechal je Papworth v restauraci, aby tam Herbert pokračoval ve výslechu, a sám zamířil zpátky na ambasádu, sundal si vlastní prsten a položil jej vedle vany.

Herbert si vzpomněl, že když přivedl Mengeleho zpět, Papworthovi se na ruce nedíval. Proč by taky měl? Všímavý tedy sice byl, přesto ne dost.

Že prsten Fischerovi tak dokonale padl na malíček, byla otázka štěstí, ale na to má člověk trochu nárok, ne?

Potom Mengele mlhou sledoval Herberta do Hannina bytu, počkal, než usnou, přepadl je, a když nenalezl toužebný vzorec, byt zapálil, doufaje, že tím po sobě zahladí stopy a zároveň že je zabije. To se Papworth dozvěděl až později. Kdyby to věděl, přirozeně by se to Mengelemu pokusil vymluvit.

Anebo by ho spíše doprovodil, aby maximalizoval pravděpodobnost úspěchu, pomyslel si Herbert.

V tomto konkrétním případě byl tedy Papworth nevinen, ale na pozadí všeho ostatního, co napáchal, to nemělo prakticky žádnou váhu.

Věděl Mengele, kdo Hanna je, než jej poznala? To se nikdy nedozvědí.

Ano, řekl Papworth, samozřejmě že to nenaplánovali dokonale, jenže některé věci byli nuceni vymýšlet prakticky za pochodu.

Co jiného měli dělat? Stensness přišel se svou nabídkou a nemohli riskovat, že se dokument dostane do rukou de Vere Greenovi.

Kdyby se jej nezmocnil nikdo, bylo by to v pořádku, ale jak si mohl být Papworth jistý, že tomu tak skutečně je?

Takhle lidé dopadali, když byli nuceni o něco bojovat s ostatními, přemítal Herbert. Soutěžení inteligentní lidi nutilo dělat věci zbrkle, jednak protože měli strach, že jejich konkurent je na pokraji průlomového počinu, jednak z věčné touhy po slávě.

Slávy se nedalo nasytit: čím více jí člověk zakusil, tím více o ni usiloval, a nikdy jí neměl dost.

Až vědci v budoucnosti rozluští lidskou DNA, uvažoval Herbert, naleznou vše, o čem se předchozí večer v restauraci zmínil Mengele, ale odhalí také značnou řadu méně atraktivních vlastností: hloupost, aroganci, nezdravou ctižádost a chamtivost.

Mlha mnoho z těchto rysů podnítila, byť Papworthovi a Kazancevovi pomáhala jen částečně – částečně jim i škodila. Škodila tím, že je uvěznila v Londýně, když chtěli uprchnout. A pomáhala naopak tím, že jim poskytla příležitost, aby se pokusili zmocnit se materiálu, který jim Stensness přislíbil a o jehož existenci neměli v podstatě až do konce konference ani tušení.

Mikrotečky byly každopádně prémie navíc – nečekali ji, ale hodila se. Koneckonců právě kvůli svému odhodlání zmocnit se mikroteček se Papworth nechal chytit, protože bez nich by odjel již ráno, kdy se mlha částečně rozptýlila, a Herbert by jej nikdy nedopadl.

Kdyby se spokojil pouze s tím, že unese vědce a zběhne, vyvázl by. A to by úplně stačilo, protože Pauling by tajemství stejně určitě nakonec odhalil. Vědecký pokrok sice možná není lineární, neúprosně však postupuje vpřed.

Herbert pohlédl na Papwortha. Hlavou se mu honilo, že mu stále ještě něco chybí.

Papworth mu vylíčil, co se stalo, kdy, kde a jak. Nevysvětlil ale proč.

Ne proč zavraždil Stensnesse a de Vere Greena – to bylo jasné –, ale proč se vůbec rozhodl, že se stane sovětským špionem, že zradí svou zemi.

A když si tak Papwortha prohlížel, uvědomil si, v čem odpověď na tuto otázku spočívá.

Ne v tom, jaké přednosti má komunismus oproti kapitalismu, nebo v tom, že by Američan preferoval světový mír oproti studené válce, ale v Papworthovi samém.

Veškeré otázky loajality se v jádru opíraly o velice jednoduchý princip: aby člověk mohl zradit, musel nejprve někam náležet – a Ambrose Papworth nikdy nikam nenáležel. Byl ztracená existence, jíž k loajalitě zavdávala příčinu jedna jediná věc: Papworth sám a jeho Bohem seslané právo, aby svět fungoval podle jeho představ.

S určitou rezervou by se dalo říci, že odpověď má Papworth napsánu v DNA.

Možná že hluboko uvnitř chtěl být Papworth vždycky polapen, dumal Herbert, byť třeba jen kvůli tomu, aby se o něm dozvěděl celý svět. Byl by s ním veden proces a i taková kolosální hanba, kterou mohl očekávat, by byla lepší než druhá alternativa: anonymní exil v moskevském bytě, kde by si po pár letech na jeho zásluhy téměř nikdo nevzpomněl a ještě méně lidem by na něm záleželo.

„Takže,“ zeptal se Papworth, „o jakou dohodu jde?“

„To si budete muset vyřešit doma ve Washingtonu.“

Papworthovi klesla čelist. „Ale vždyť jste mi říkal…“ Herbertovo vysvětlení bylo Papworthovi z vlastní praxe důvěrně známé: „To jsem vám lhal.“

Herbert se zpět do nemocnice dostal až po deváté a Hanna i Mary už spaly. Nechtěl je budit, a tak oznámil Angele, že se vrátí ráno.

Z mlhy se stalo cosi podobného přikrývce sešité z mnoha malých kousků – na nábřežní ulici Strand černá jako noční můra, na Piccadilly Circus však čistá a jasná, u oblouku Marble Arch zase jemná a v západolondýnské čtvrti Bayswater neproniknutelná.

Na stanici metra Stratford čekaly ve frontě na lístky tři tisíce lidí, protože přestaly jezdit autobusy.

V divadle Sadler’s Wells bylo po prvním dějství ukončeno operní představení, protože publikum přestalo vidět na jeviště.

Stejně jako měl každý nějakou historku z válečného bombardování, mohl se každý pochlubit i vlastní historkou spojenou s mlhou.

Tak dobrou jako tu jeho však nemá nikdo, pomyslel si Herbert.

Cestou domů si Herbert uvědomil, nad čím se v Rosalindině bytě o den dříve tak pozastavil.

Rosalind jim vysvětlovala, jak se dopracovává fakt a jak na jejich základě staví teorii, a porovnávala to s postupem Watsona a Cricka, kteří vycházeli z teorie a na ni se potom pokoušeli napasovat fakta.

Herbert kráčel ve stopách Rosalind, a místo toho měl postupovat jako Watson s Crickem: dopustil, aby mu fakta zastřela úsudek. Ne, fakta ne, ale to, co jako fakta vnímal.

Stejně jako Rosalind věřil Herbert tomu, co viděl, a to způsobilo, že se mýlil. Znovu a znovu, i poté co jej na tu chybu upozornila Hanna, se rozhlížel, aniž by skutečně viděl.

Svým způsobem byl stejně slepý jako ona.

Není divu, že se vědec stává vědcem, uvažoval Herbert. Vědec dává přednost exaktnosti vědy a bezchybnosti jejích skutečností. V porovnání s tím neexistuje v humanitních vědách žádný řád.

Když se Herbert vrátil domů, čekala na něj Stella. Podíval se na ni, ale za nic na světě jí z výrazu tváře nedokázal nic vyčíst.

Mohl to být obdiv, překvapení, žárlivost, nejistota, ale i všechno dohromady anebo nic z toho.

Stella nikomu neprokazovala laskavost zadarmo, uvažoval Herbert, tak proč by měla někomu zadarmo vyjevovat emoce? Její líčení mělo stejně tak zakrývat jako zdůrazňovat. Všechno, co se v životě naučila, si nepochybně těžce vydřela, a jiným totéž usnadňovat nechtěla.

Herbert pocítil zvláštní potřebu si před spalujícím Stelliným pohledem zakrýt tvář.

„Takže, můj milý,“ promluvila konečně, „hodně štěstí.“

„Prosím?“

„Herberte, nevykládej si to špatně, je dobře, že sis někoho našel. Teď už nemusíš chodit za mnou. Rozumíš?“

Herbert otupěle přikývl, ale ne, nerozuměl. Na světě asi nebylo příliš mužů, které odmítla prostitutka.

„Ne,“ vytušila Stella, „ty to nechápeš, že ne?“ Odmlčela se, pokoušejíc se nalézt ta správná slova. „Není to nic osobního – no, vlastně je, ale ne tak, jak si myslíš. Je to proto, že tě mám ráda, Herberte, jseš správnej chlap, nikdy mě nebereš jako samozřejmost. Mám tě ráda, a tak chci, abys byl šťastný, a k tomu potřebuješ hodnou holku, no a když máš hodnou holku, tak už nemusíš chodit za mnou.“

Potom se Stella, bojovnice pomalovaná válečnými barvami, na Herberta usmála. Úsměv jí opětoval.

„Ano,“ konstatovala spokojeně, „teď už to chápeš.“

9. PROSINCE 1952

ÚTERÝ

Proces s Bentleym a Craigem začínal v devět hodin, takže Herbert musel držet hlídku na Novém Scotland Yardu, přestože by nejradši ze všeho odpočíval. V sedm hodin se zastavil v nemocnici. I v tuto hodinu našel Hannu v pokoji u Mary.

Matka byla stále ještě naštvaná a otřesená tím, co se stalo předchozího dne, a neostýchala se to Herbertovi dát najevo.

„Co sis sakra myslel, že děláš, Herberte, když jsi sem ty lidi vodil? Ten člověk se mě snažil zabít, všiml sis toho? Nemůžu teď jíst žádnou pevnou stravu, akorát pít čaj nebo mléko, a to mi do něj ani nedají trochu brandy, jak jsem je žádala.“

„Paní Smithová, to nebyla Herbertova vina,“ zastala se jej Hanna.

„Je to ostuda, nechat…“

Mary na Herberta chtěla dál dštít síru, ale její plíce to nevydržely. Začala se dusit. Hanna se k ní natáhla a položila jí ruku na břicho.

„Dýchejte, paní Smithová,“ vybídla ji klidně. „Dýchejte břichem, zapojte břišní svaly. Nádech, výdech – chci cítit, jak se mi ruka pohybuje…, ták, správně.“ Usmála se. „No vidíte, už je to lepší!“

Mary se přestala dusit a dostavil se už jen bublavý kašel.

„Tak teď mě možná budeš poslouchat, Herberte,“ pokračovala. „Zkus popřemýšlet o jiné práci…“

Schylovalo se k důvěrně známé debatě, ale Herbert neměl v žádném případě v úmyslu se do ní zapojovat, alespoň ne teď a tady.

Nastalo zvláštní ticho, jako by všichni čekali na něco, o čem se neodvažovali mluvit. Prolomila jej Hanna.

„Paní Smithová,“ zeptala se. „Jaké jste mu dala jméno?“

Mary pohlédla nejprve na Herberta a potom i na Hannu. „Komu?“

„Herbertovu dvojčeti. Tomu, co zemřelo.“

Herberta polilo horko a převalila se přes něj mohutná vlna niterných emocí.

Nejen ústy a nosem, ale každým orgánem, každým pórem na těle zalapal po dechu, jako by k tomu, aby se uvnitř nadechl, nestačil ani všechen vzduch světa. Takhle nějak to možná vypadalo, když se člověk narodil.

Aniž by se podíval na matku, věděl, že má Hanna pravdu.

Mary se ve tváři v rychlém sledu přehnalo několik reakcí: nevěřícný úžas, zlost, zahanbení.

„Alexander,“ vysoukala ze sebe nakonec. „Pojmenovala jsem ho Alexander.“

Kdo jiný by to mohl odhalit než jiné dvojče? Hanně, nevidoucí dívce, to muselo být nad slunce jasnější – mohly za to všechny ty věci, důležité i nepodstatné, které jí Herbert prozradil, ale sám je odmítal přijmout, odmítal se tou myšlenkou vůbec zabývat, leda snad někde na dně nezměrných hlubin duše. A odpověď tam přitom celou dobu spočívala, ale Herbert se postaral o to, aby zůstala zastřena tou nejneproniknutelnější mlhou.

„Chtěla jsem ti to říct, Herberte, ale nikdy na to nebyla ta správná chvíle,“ pravila Mary. „Možná až by ses oženil nebo až bys měl vlastní děti, jenže to ty ne, co?“

A čím déle mu to tajila, tím těžší to pro ni bylo prozradit. Už nešlo jen o tajemství samotné, ale i o to, že jej tak dlouho držela v sobě.

Herbertovi náhle problesklo hlavou, co Hanně ukázal, aniž by si to uvědomil: model auta, jemuž chybělo jedno kolo a které používal jako těžítko – Hanna na něj u něj doma omylem stoupla –, obraz, který koupil na trhu na Portobello Road a na němž je vyobrazen muž zoufale udeřivší pěstí do zrcadla, protože se v něm nic neodráží.

Jeho matka stále ještě procházela katarzí a nyní se potřebovala vymluvit.

„V lůně jste do sebe byli zaklesnutí, Herberte. Ty jsi vyšel ven normálně, hlavou napřed, ale Alexander se narodil v poloze pánevní a nemohl dýchat. Herberte, když jsi byl úplně malý, hrozně jsi po něm naříkal. Plakal jsi dva roky bez ustání.“

Herbert přišel na tento svět jako vrah – ovinul se kolem svého bratra a udusil jej. A jako vrah se i nyní objevil u tohoto lůžka, neboť Mengeleho zahubil stejným způsobem jako Alexandra. Znovu měl na kahánku a znovu přežil.

Z něj zůstalo příliš mnoho, z Alexandera příliš málo. Nebylo divu, že dva roky štkal.

„Ani mě nenechali, abych si ho pochovala, Herberte! Místo toho mi dali tebe. Na tebe jsem ale měla celý zbytek života. Chtěla jsem Alexandera, alespoň na chvíli! Bylo to moje dítě, moje! Provedli na něm posmrtnou pitvu a potom mi poradili, ať za něj chvíli držím smutek a potom to nechám být. Jak může člověk držet smutek za někoho, koho ani nikdy neviděl?“

No ano, jak? A tak si Alexandera zidealizovala, učinila z něj dokonalou imaginární bytost, ztělesněný úspěch všude tam, kde se Herbertovi nedařilo, oblíbeného v každém prostředí, kterého se Herbert stranil, oporu společnosti, zatímco Herbert setrvával v bezútěšné osamělosti, manžela a otce, zatímco Herbert nebyl ani jedním. Alexander, vymyšlený tvor, odvážnější, chytřejší, milejší, průbojnější, lepší ve všem, v čem se Herbertovi nedostávalo.

„Já jsem nikdy v ničem nevynikala, Herberte. Z řady jsem vyčnívala jedině díky dvojčatům. Byly to dlouhé měsíce vzruchu, lidé se na to každý den ptali, radovali se se mnou. A pak to bylo pryč, všechno pryč, jen tak. Bylo to zklamání. Ne, katastrofa. Předtím mě lidi obdivovali, teď mě litovali.

Nikdo o tom nechtěl mluvit, a když už někdo přece jen ano, chlácholil mě slovy ‚Vždyť přece můžete mít další‘ nebo ‚Štěstí, že vám ještě jedno zbylo‘. Štěstí? Troufl by si snad tohle někdo říct někomu, kdo přišel o dítě, které nepochází z dvojčat? To sotva. Ale mně to řekli, Herberte. Mně ano.“

Nemohla tu ztrátu nikdy překonat, protože upomínku na ni měla každý den před očima – upomínku, která brečela, stonala, dožadovala se, aby s ní trávila svůj čas a věnovala jí pozornost, a která měla miliony všedních chyb. Polovina těhotenství, polovina dítěte. Herbertova existence znamenala Alexandrovu neexistenci, výročí Herbertova narození bylo výročím Alexanderova úmrtí. Jak by se mohla veselit kvůli jednomu a zároveň truchlit kvůli druhému?

Herbert matčin pokoj opustil a Hanna s ním.

„Když jsem ti povídala o Mengelem a o Ester,“ pravila, „bylo to poprvé, co jsem o tom někomu řekla, protože do té doby jsem měla pocit, že by mi nikdo neporozuměl. Říkala jsem si ale, že ty jsi jiný, a doufala jsem, že jsi toho hoden. Tím, jak jsi na to zareagoval, jsem si potvrdila, že ty mi skutečně rozumíš, že toho hoden jsi. A věděla jsem proč.“

„Tak proč jsi mi to neřekla?“

„Protože od toho tu nejsem já. To měla udělat tvoje matka.“

„A udělala to poté, cos ji k tomu přinutila.“ Hanna se zasmála. „Trochu člověka pošťouchnout někdy neuškodí.“

„Kdy tě to poprvé napadlo – to o Alexanderovi?“

„Ten první večer, když jsem viděla, jak jsi sám, úplně odtržený od světa, protože takový může být jen člověk, který ztratil někoho, koho nosil v srdci. Ty jsi pozorovatel, stabilní a samotářský, já zase žena činu, nezkrotná a nezávislá. Tyhle dvě osobnosti k sobě nemají tak daleko, Herberte – obě vyjadřují stejný pocit, akorát různým způsobem.“

Když Herbert kráčel po parkovišti, čelo mu pohladil vánek. Potom přišel náhlý závan větru, který po parkovišti rozfoukal novinové stránky jako chomáče uschlého laskavce prohánějící se po amerických pouštích.

Vzhlédl k nebi a spatřil slunce – vrátilo se nonšalantně, jako by snad teď ani nebylo na pár dní z dohledu. Přes tvář se mu přeháněly mraky, které vyprovázely pryč mlhu a s ní její kohortu nevítaných chemikálií: saze, popel, oxid uhelnatý, oxid siřičitý, oxidy dusíku, uhlovodíky, organické kyseliny, metan, acetylen, fenoly, ketony a amoniak – všechny unášel východní vítr.

Herbert by si rád myslel, že s mlhou mizí i samolibost a sebestřednost, které ji způsobily především, ale nějak o tom pochyboval.

Matku si člověk nevybere, uvažoval. Řekne jí, že ho oklamala a pak že ji stejně bude mít pořád rád. Proč jinak by tomu tak bylo, než kvůli něčemu zatím neobjevenému, co z jejích buněk přešlo do těch jeho?

Byla to ona, kdo mu dal – když už nic jiného – důvod k osamělosti, možná na celý život, a nyní, když ten důvod zjistil – možná teprve nyní, když ten důvod zjistil –, mohl začít situaci napravovat.

Předchozí den v sanitce poznal pocit zoufalství nad tím, že by někoho mohl ztratit, a uvědomil si proto, že je schopen mít někoho rád – už jej nebude trápit dusivá šeď prázdnoty, protože láska také žije svým životem. Ne jako profylaktikum, nýbrž protiváha, zdroj smyslu.

V nádražní hale na stanici London Bridge bylo poloprázdno a Herbert se usmál – na všechno kolem sebe a zároveň na nic konkrétního.

Byl mezi lidmi a to mu stačilo.

Život sice Herbertovi možná přinesl pořádnou řádku temných kapitol, ale bez nich by mu ty světlé nepřipadaly tak mimořádné jako nyní.

Uvědomil si, že temné i jasné má obojí svou hodnotu a jediný způsob, jak k oběma stránkám přistupovat, je přestát jednu a těšit se z druhé, ať už trvají jakkoliv dlouho nebo krátce.

K určitým aspektům svého života choval odpor, snažil se před nimi uniknout a zapudit je. K daleko větší části života zaujal lhostejný postoj.

Nic víc. Přistoupil k němu jako k životu někoho jiného. Někoho, koho si ustavičně vodil s sebou, kdo jej neustále následoval v těsné blízkosti – v podstatě jako dvojče.

Herbert vyšel na London Bridge.

Okolo něj, na straně po proudu i proti proudu řeky, na severní i jižní straně, se na pročištěné obloze sem a tam otáčely obrovité jeřáby, pod nimi buldozery se supěním zdolávaly nerovný terén, hrnuly před sebou hlínu a zakusovaly se do hald materiálu. Budovy rostly jako z vody. Byly příslibem nového, prostorného města, v němž se harmonicky propojuje sklo, ocel a hliník, města neotřelých tvarů a čistého vzduchu.

V polovině mostu se Herbert zastavil, opřel se o zábradlí a rozhlédl se po proudu řeky.

Na hladině se pohupovala celá flotila lodí všech velikostí a druhů. Plnou parou uháněly kolem loděnic a přístavních můstků – byly mezi nimi obslužné lodě, linkové parníky, kabotážní čluny, uhelné lodě, remorkéry a motorové nákladní čluny. Už jim zbývalo jen zanořit se pod pozvednutá vahadla mostu Tower Bridge a zamířit na otevřené moře. Troubení jejich mlhových sirén se mísilo v radostné kakofonii a hlásalo do světa, že jsou konečně volné, konečně volné.

DOSLOV

V lednu 1953 ukázal Maurice Wilkins – bez svolení Rosalind Franklinové – rentgenovou fotografii číslo padesát jedna Jamesi Watsonovi, kolegovi Francise Cricka z Cambridge. Ve své knize „Dvojitá šroubovice“ Watson vzpomíná: „Když jsem ten snímek spatřil, poklesla mi brada a srdce se mi rozbušilo jako o závod.“

Watson s Crickem byli přesvědčeni, že se skutečně jedná o dvojitou šroubovici, a tak se horečně pustili do práce. Během několika týdnů odvodili dva klíčové prvky molekulární struktury, které ušly Rosalindině pozornosti: že se dotyčné řetězce neodvíjejí paralelně, nýbrž antiparalelně, a že se základové nukleotidy konstantně vyskytují v páru – adenin a tymin, guanin a cytosin.

Dvacátého osmého února během oběda vstoupil Crick do hostince The Eagle, který stál pár kroků od laboratoře, kde s Watsonem pracoval, a každému, kdo byl na doslech, oznámil, že objevili tajemství života. A opravdu ano.

Pokud však šlo o publikování výsledků jejich výzkumu, vyjadřovali se obezřetněji. Vydání časopisu Nature z dvacátého pátého dubna téhož roku obsahuje jedno z nejproslulejších zdrženlivých vyjádření na poli vědy – svou teorii zde nastínili slovy: „Naší pozornosti neuniklo, že námi postulované specifické párování naznačuje možný mechanismus duplikace genetického materiálu.“

Význam jejich objevu se přitom dal jen stěží zveličit.

Neuplyne téměř jediného dne, kdy by se do zpráv nedostal nějaký aspekt genetického výzkumu, ať už z oblasti zemědělství, medicíny, forenzní vědy nebo etiky. Genetika tvoří nedílnou součást moderního světa stejně jako elektřina nebo automobil a s technologickým pokrokem bude tento trend pokračovat.

Proto to byli právě Francis Crick a James Watson, jejichž jména se zapsala do historických análů, získala stejný věhlas a pověst jako jiná slavná dua moderních dějin – stala se z nich stejně nedělitelná dvojka jako Bonnie a Clyde, Lennon a McCartney, Ginger Rogersová a Fred Astaire, anebo třeba jejich vlastní dvojitá šroubovice. Jejich jména zná každý školák, který se učí chemii nebo biologii.

Studie Watsona a Cricka o DNA, kterou vypracovali společné s Mauricem Wilkinsem, všem třem v roce 1962 zajistila Nobelovu cenu za fyziologii a medicínu. Nobelova cena může být udělena maximálně třem osobám najednou. Smutné bylo, že otázka, jestli nárok jet do Stockholmu nemá i Rosalind Franklinová, byla čistě akademická: zemřela na rakovinu vaječníků o čtyři roky dříve. Bylo jí třicet sedm let.

Francis Crick nadále působil v Cambridgi, kde až do sedmdesátých let pokračoval ve výzkumu genetického kódu. Poté přijal místo na Salkově institutu biologických studií v kalifornském San Diegu. Když v červenci 2004 ve věku osmdesáti osmi let zemřel, noviny v Británii i jinde o tom přinesly zprávu na titulní straně.

Maurice Wilkins, který se během války podílel na projektu Manhattan, se pustil do boje proti zapojování vědců do vývoje zbraní a stal se z něj čelný představitel na poli vědecké etiky. Zemřel tři měsíce po Crickovi, rovněž ve věku osmdesáti osmi let, a jeho smrt se také dostala na titulní stránky světových periodik.

James Watson pracuje (Až do října 2007. (Pozn. překl.))‚ od sedmdesátých let v laboratoři v Cold Spring Harbor ve státě New York, po většinu času jako ředitel. Zůstává jednou z nejstarších, nejvýraznějších, nejcharismatičtějších osobností, které aktivně působí na poli biotechnologie.

Linus Pauling získal dvě Nobelovy ceny: v roce 1954 Nobelovu cenu za chemii za studium molekulární struktury a chemické vazby a v roce 1962 Nobelovu cenu míru za boj proti nukleárním testům. Je jednou ze čtyř osobností, které Nobelovu cenu obdržely dvakrát, a jedinou, která získala vavříny ve vědecké i nevědecké kategorii. Zemřel v roce 1994 ve věku devadesáti tří let.

Během londýnské mlhy v roce 1952 zemřelo více než čtyři tisíce lidí. Příčiny úmrtí byly hlavně tři: štiplavý kouř, který způsoboval křeče průduškového svalstva a následnou dušnost, což vedlo ke kritickému namáhání srdce; uhlík a saze, které se usazovaly v plicních buňkách, už tak zahlcených a ucpaných, což způsobovalo mírné zápaly plic a selhání srdce; a u pacientů trpících zvětšenou pravou komorou docházelo k rozpínání plicních sklípků a jejich zavodnění, což zpravidla končilo smrtí udušením.

Tato tragédie se přímo podepsala pod tím, že o čtyři roky později byl schválen zákon o čistém vzduchu. Poslední pověstná londýnská mlha se datuje roku 1962, ale s tou, která nastala o deset let dříve, se vůbec nedala srovnávat. Od té doby už k žádným nedošlo.

Mary Smithová zemřela v roce 1954 na komplikace způsobené astmatem a zánětem průdušek.

Saša Kazancev, který se netěšil diplomatické imunitě, byl uznán vinným z pokusu o únos a strávil pět let ve vězení Belmarsh. Po propuštění se vrátil do Moskvy. Od té doby o něm nikdo neslyšel.

Ambrose Papworth své přiznání k vraždám Richarda de Vere Greena a Maxe Stensnesse odvolal. Ve Spojených státech byl souzen za velezradu, usvědčen, odsouzen k smrti a v říjnu 1956 v Sing Singu popraven.

Zpráva o smrti Josefa Mengeleho v útrobách Tower Bridge nikdy nebyla zveřejněna, aby byly Spojené státy ušetřeny obrovských nepříjemností a mezinárodní ostudy za to, že poskytly útočiště pravděpodobně úplně nejznámějšímu válečnému zločinci.

Ani Londýn, ani Washington se proto nijak nepokusily vyvrátit dojem, že Mengele po válce uprchl do Jižní Ameriky, nejprve do Paraguaye a posléze do Brazílie.

Muž obecně považovaný za Mengeleho zemřel na pláži v brazilském městě Embu v roce 1979 poté, co při plavání dostal mrtvici. V roce 1992 byly zveřejněny výsledky testů DNA, které údajně dokazovaly, že tělo skutečně náleželo Mengelemu, a toto tvrzení bylo širokou veřejností téměř bez výjimky přijato jako fakt.

Ve skutečnosti však měly tehdejší testy DNA daleko k neomylnosti, zejména když byly provedeny nedbale, aniž by byly náležitě dodrženy správné postupy, jako i v tomto případě. Jak tomu ale často bývá, svět viděl jen to, co vidět chtěl.

Mengele sám by jistě byl z té hořké ironie celý pryč – DNA, jeho svatý grál, byla použita k tomu, aby „prokázala“, že cizí tělo ve skutečnosti patří jemu.

Stella Chalmersová zemřela při automobilové nehodě v roce 1967. Jedním z řečníků na jejím pohřbu byl i Herbert.

Derek Bentley a Christopher Craig byli shledáni vinnými za vraždu strážníka Sidneyho Milese. Bentley byl 28. ledna 1953 ve vězení Wandsworth oběšen. Rozsudek vykonal popravčí Albert Pierrepoint. Craigovi, který spáchal hrdelní zločin a v případě zletilosti by byl odsouzen na doživotí, byl jakožto nezletilému vyměřen trest odnětí svobody neurčité délky, při kterém může být dodatečně rozhodnuto o propuštění odsouzeného. U Craiga k tomu došlo v roce 1963.

Herbert a Hanna se vzali v sobotu 30. května 1953, čtyři dny před korunovací královny. Po Maryině smrti se přestěhovali do Ameriky, kde Herbert rozšířil řady policie ve městě Princeton ve státě New Jersey a Hanna se v pracovním životě nadále opírala o své všestranné schopnosti.

Měli spolu dvě děti, děvče a chlapce. V Americe strávili dohromady více než dvacet let. V roce 1977, když bylo Herbertovi šedesát, se přestěhovali do Jihoafrické republiky. Na to, aby pokračoval v práci u policie, už byl Herbert v příliš pokročilém věku, a tak se dal na reportážní fotografii a pracoval pro johannesburské Sunday Times.

A právě v těchto novinách jsem se s ním v roce 1987 seznámil. Zde mi odvyprávěl první polovinu tohoto příběhu. V následujících letech, kdy já jsem se vrátil do Londýna a on odešel do důchodu a uchýlil se do města Knysna, situovaného na legendární Garden Route na jihoafrickém pobřeží východního Kapska, jsme pokračovali v korespondenci a postupně vyšly najevo dvě věci: že by byl Herbert rád, abych sepsal jeho příběh v knize, a že tomu nechce být přítomen. Stále byl totiž vázán zákonem o utajovaných skutečnostech a nebyl to neloajální člověk. Chtěl však, aby někdo jeho příběh vylíčil, a to do posledního detailu.

Velká londýnská mlha pominula 9. prosince 1952. O padesát dva let později Herbert Smith zemřel. Bylo mu osmdesát sedm let.

Hanna stále žije v Knysně, kde ji často navštěvují její dvě děti. Jmenují se Ester a Alexander.

Boris Starling, Londýn, leden 2006

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai