CHEVY STEVENSOVÁ

NIKDY NEVÍŠ

PRVNÍ SEZENÍ

Myslela jsem, že to zvládnu, Nadine. Po těch letech, co k vám chodím, a když jsme tolikrát rozebíraly,jestli bych měla hledat svoji biologickou matku, jsem se k tomu odhodlala. Udělala jsem ten krok. Vy jstetoho byla součástí – chtěla jsem vám ukázat, jaký vliv máte na můj život, jak moc jsem vyrostla a jakjsem teď vyrovnaná, rozvážná. To jste mi vždycky říkala: „Rozvaha je klíč.“ Jenže jsem zapomněla nadalší věc, kterou jste mi taky připomínala: „Pomalu, Sáro.“

Chybělo mi, že jsem tu u vás nebyla. Pamatujete se, jak nesvá jsem se cítila, když jsem k vám začaladocházet? Hlavně když jsem vám řekla, proč potřebuju pomoc. Jenže vy jste se chovala tak věcně apřitom jste byla zábavná – vůbec jsem si nepředstavovala, že psychiatr by mohl být takový. Tahleordinace na mě působila světle a hezky, takže jsem se přes všechny své nejistoty hned cítila líp, jen cojsem sem vkročila. Některé dny, zvlášť na začátku, se mi ani nechtělo odejít.

Jednou jste mi řekla, že když o mně neslyšíte, tak víte, že se mi daří dobře, a že až k vám úplně přestanudocházet,tak vám bude jasné, že jste udělala svoji práci. A taky že udělala. Posledních pár roků bylanejšťastnější doba mého života. Proto jsem si myslela, že nastala ta správná chvíle. Myslela jsem si, žedokážu ustát všechno, co mě potká. Cítila jsem se pevná, zakotvená. Nic už ze mě nemůže znova udělat

tu nervózní trosku, kterou jsem byla, když jsem se s vámi setkala poprvé.

A potom mi lhala – moje biologická matka –, když jsem ji konečně přinutila, aby se mnou mluvila. Lhalami o mém skutečném otci. Připadala jsem si jako tenkrát, když mě Ally kopala do žeber, když jsem s níbyla těhotná– bylo to prostě jako taková rána uvnitř, po které jsem na chvíli zůstala bez dechu. Nejvíc mě

ale dostal strach mé biologické matky. Ona se mě bála. Jsem si tím jistá. Jenže nevím, proč se mě bála.

Začalo to jedním článkem na internetu zhruba před šesti týdny, ke konci prosince. Tu neděli jsem vstalanemožně brzy – když máte šestileté dítě, tak nepotřebujete kohouta– a zatímco jsem rychle hltala svojeprvní kafe, odpovídala jsem na e-maily. Objednávky na restaurování nábytku teď dostávám z celéhoostrova. To ráno jsem se pokoušela vypátrat psací stůl z dvacátých let, když jsem se zrovna nesmála Ally.

Měla se dole dívat na kreslené filmy, ale slyšela jsem ji, jak hubuje Losíka, našeho strakatéhofrancouzského buldočka za to, že jí pocuchal jejího vycpaného králíka. Není potřeba říkat, že Los jevytrvalý Nic před ním není v bezpečí.

Potom se mi nějak podařilo zavřít reklamu na viagru, co na mě vyskočila, jenže jsem přitom náhodně

klepla na další link a zjistila jsem, že koukám na titulek:

Adopce: Druhá strana příběhu

Projížděla jsem dopisy, co lidi poslali jako reakci na článek z Globe and Maily pročítala příběhy rodičů,kteří se léta pokoušejí najít svoje vlastní děti, i příběhy rodičů, kteří nechtějí, aby je někdo našel. Oadoptovaných dětech vyrůstajících s pocitem, že nikam nepatří. Tragické vyprávění o dveříchzabouchnutých před nosem. Radostné příběhy matek a dcer, bratrů a sester, kteří se našli a žijí od tédoby šťastně.

V hlavě mi začalo hučet. Co kdybych našla svou matku? Navázalo by se mezi námi hned spojení? Cokdyby se mnou nechtěla mít nic společného? Co kdybych zjistila, že je mrtvá? Co jestli mám sourozence,kteří o mně nemají tušení?

Neuvědomila jsem si, že je Evan vzhůru, dokud mě nepolíbil zezadu na krk a nezamručel, což je zvuk,který jsme převzali od Lose a který nyní může znamenat všechno od Nemám náladu! až po To je ale

sexy!

Zhasla jsem obrazovku a otočila se na židli. Evan povytáhl obočí a usmál se.

„Už se zase vybavuješ se svým internetovým milencem?“ Oplatila jsem mu úsměv. „Kterého myslíš?“

Evan se popadl za srdce, složil se do svého kancelářského křesla a povzdechl si.

„Pevně doufám, že má spoustu oblečení.“

Zasmála jsem se. Neustále podnikám nájezdy na Evanovy košile, zvlášť když musí zůstat se skupinou vesvé chatě v divočině v Tofinu – tři hodiny od našeho domu v Nanaimu a kousek od západního pobřežíostrova Vancouver. Za takových týdnů jsem pořád nosila jeho košile. Zabrala jsem se třeba do práce nanovém kusu nábytku, a než se Evan vrátil domů, byla jeho košile celá flekatá a musela jsem mu zaodpuštění zaplatit spoustou všelijakých službiček.

„Je mi líto, že ti to musím prozradit, miláčku, ale pro mě jsi jediný muž – nikdo jiný by s mými šílenostminevydržel.“ Položila jsem mu nohu do klína. S pískově žlutými vlasy rozježenými do všech stran a ve svém

obvyklém oblečení, sestávajícím z kapsáčů a trička s límečkem, vypadá jako student. Spousta lidí sivůbec neuvědomuje, že Evan je majitelem té chaty.

Usmál se. „Určitě je někde nějaký doktor se svěrací kazajkou, který si bude myslet, že jsi roztomilá.“

Předstírala jsem, že se ho chystám kopnout, a pak jsem utrousila: „Četla jsem jeden článek.“ Začala jsemsi masírovat pulzující bolest na levé straně hlavy.

„Jde na tebe migréna, zlato?“

Spustila jsem ruku do klína. „Jen trochu, to přejde.“ Zadíval se na mě.

„No dobře. Zapomněla jsem si včera vzít prášek.“ Po letech zkoušení nejrůznější medikace jsem teď nabetablokátorech a migrény mám konečně pod kontrolou. Celý vtip spočívá v tom, že si léky nesmímzapomenout vzít. Evan zavrtěl hlavou. „Tak o čem byl ten článek?“

„Ontario otevírá záznamy o adopcích a…“ Zaúpěla jsem, když mi Evan zpracovával tlakový bod na noze.„Bylo tam hodně dopisů od lidí, co byli adoptovaní, anebo se vzdali svých dětí.“ Dole zaznělo Allyino

chichotání.

„Přemýšlíš o tom, že bys hledala svoji biologickou matku?“

„To ani ne, jen to bylo zajímavé.“ Jenže ve skutečnosti jsem opravdu uvažovala, že ji začnu hledat. Jenjsem si nebyla jistá, jestli už jsem na to připravená. Vždycky jsem věděla, že jsem adoptovaná, alenenapadlo mě, že bych byla jiná, dokud si mě mamka neposadila a neřekla mi, že budou mít miminko.

Tenkrát mi byly čtyři roky. Jak

se mamka zakulacovala a táta byl čím dál pyšnější, začala jsem se bát, že mě vrátí. Nevěděla jsem, jak

moc jsem jiná, dokud jsem neviděla, jak se můj otec dívá na Lauren, když si ji přinesli domů, a jak se

potom dívá na mě, když jsem se zeptala, jestli ji můžu pochovat. O dva roky později se jim narodila

Melanie. Tu mě taky nenechal pochovat.

Evan to téma s chutí opustil dřív než já. Přikývl.

„V kolik chceš vyrazit na oběd?“

„Ve čtvrt na nikdy.“ Povzdechla jsem si. „Naštěstí přijdou Lauren a Greg, protože Melanie s sebou bere

Kylea.“

„To je od ní statečné.“ Zatímco můj otec má Evana rád

– nejspíš spolu celý oběd stráví plánováním další rybářské výpravy tak Kýlem opovrhuje. Těžko mu tomůžu vyčítat. Kýle je rádoby rocková hvězda, ale pokud jde o mě, tak jediný nástroj, na který hraje, jemoje sestra. Táta ovšem odjakživa nesnášel naše kluky. Pořád ještě jsem hrozně překvapená, že Evanamá rád. Stačil k tomu jeden výlet do chaty a už o něm mluvil, jako kdyby to byl syn, kterého nikdy neměl.

Pořád ještě básní o lososovi, kterého chytili.

„Ona si asi myslí, že když budou častěji pohromadě, tak táta uvidí všechny jeho dobré vlastnosti,“

zabručela jsem. „Nebuď ošklivá, Melanie ho miluje.“

Posměšně jsem se otřásla. „Před týdnem mi řekla, že bych měla začít pracovat na svém opálení, jinak

budu mít stejnou barvu jako šaty. A to máme svatbu až za devět měsíců!

„Prostě žárlí – nesmíš to brát osobně.“

„Jasně že to beru osobně.“

Ally se přiřítila do pokoje v patách s Losem a vrhla se mi do náruče.

„Mami, Los mi snědl všechny cereálie!“

„To jsi zase nechala misku na podlaze, hlupáčku?“

Zahihňala se mi do krku a já se nadechla té svěží vůně, když mě její vlásky zašimraly v nose. Se snědou

barvou a pevným tělíčkem připomíná Ally spíš Evana než mě,

i když to není její biologický otec, ale zase má moje zelené oči – kočičí oči, jak je nazývá Evan. A má po

mně taky kudrliny, i když ve třiatřiceti ty moje už povolují, zatímco její jsou pořád jako tuhé prstýnky.

Evan vstal a zatleskal.

„No tak, rodinko, je čas se obléknout.“

O týden později, těsně po Novém roce, zamířil Evan na pár dní do své chaty. Já jsem si na internetu

přečetla několik dalších příběhů o adopcích a večer předtím, než odjel, jsem mu pověděla, že uvažuju o

tom, že zatímco bude pryč, dala bych se do hledání své vlastní matky.

„Víš určitě, že zrovna teď je to dobrý nápad? Máš hodně co dělat s přípravou svatby.“

„Ale to k tomu patří – budeme se brát, a přitom jako bych se tu ocitla odněkud z vesmíru.“

„No víš, to by pár věcí vysvětlovalo…“

„Ha, ha, ohromně vtipné.“

Usmál se a řekl: „Vážně, Sáro, jak se asi budeš cítit, když se ti nepodaří ji najít? Nebo když tě nebude

chtít vidět?“ Jak se budu cítit? Zahnala jsem tu myšlenku a pokrčila rameny.

„Prostě se s tím budu muset smířit. Různé věci už na mě nepůsobí tak jako dřív. Ale mám vážně pocit, žeto potřebuju zkusit – zvlášť jestli budeme mít děti.“ Celou dobu, kdy jsem byla těhotná s Ally, jsem sebála, co bych na ni mohla přenést. Naštěstí je zdravá, ale kdykoli s Evanem mluvíme o tom, že bychomspolu měli dítě, zase mě ten strach přepadne.

„Větší starost mi dělá, že bych se mohla dotknout mamky a táty,“ připomněla jsem.

„Nemusíš jim o tom říkat – je to tvůj život. Ale stejně si myslím, že na to není vhodná doba.“

Možná měl pravdu. Už tak bylo dost náročné skloubit péči o Ally s mým podnikáním, o plánování svatbynemluvě.

„Popřemýšlím, jestli to neodložit, fajn?“

Evan se usmál. „To určitě. Znám tě, holčičko, jak si jednou něco vymyslíš, tak do toho jdeš po hlavě.“

Zasmála jsem se. „Přísahám.“

Opravdu jsem přemýšlela, že to odložím, zvlášť když jsem si představila mamčin obličej, kdyby se todozvěděla. Mamka vždycky prohlašovala, že být adoptovaná znamená, že jsem výjimečná, protože si měvybrali. Když mi bylo dvanáct, sdělila mi Melanie svoji verzi. Tvrdila, že mě naši rodiče adoptovali, protože

mamka tehdy nemohla otěhotnět a mít děti, ale teď že už mě nepotřebují. Mamka mě přistihla v pokoji,jak si balím oblečení. Když jsem jí řekla, že jdu najít své „opravdové“ rodiče, rozplakala se a potomprohlásila: „Tvoji praví rodiče se o tebe nemohli pořádně postarat, ale přáli si, abys měla co nejlepšídomov. Takže teď se o tebe staráme my a máme tě moc rádi.“ Nikdy jsem nezapomněla na bolest vjejích očích, ani jak křehké mi připadalo její tělo, když mě objala.

Znovu jsem o hledání svých biologických rodičů vážně přemýšlela, teprve když jsem dostudovala, a potom

zase když jsem zjistila, že jsem těhotná, a pak o sedm měsíců později, když jsem poprvé držela v náručiAlly. Ale představila jsem si samu sebe na mamčině místě, a jak bych se asi cítila, kdyby moje dítě chtělonajít biologickou matku, jak raněná a vyděšená bych si připadala, a bylo mi jasné, že to nemůžu udělat.Možná bych to nedokázala ani tentokrát, kdyby nezavolal táta, aby s ním Evan jel na ryby.

„Je mi líto, tati, ale včera odjel. Co kdybys s sebou vzal Grega?“

„Greg moc mluví.“ Cítila jsem se kvůli Laureninu manželovi nepříjemně. Zatímco táta nesnáší Kylea, Gregaúplně přehlíží. Viděla jsem ho, jak klidně odchází, i když je Greg zrovna v půli věty.

„Budete teď chvíli doma? Zrovna se chystám vyzvednout Ally ze školy a stavila bych se na návštěvu.“

„Dneska ne. Tvoje matka si potřebuje odpočinout.“

„Takže ji zase trápí její Crohnova choroba?“

„Je prostě jen unavená.“

„Dobře, to nevadí. Kdybyste potřebovali s něčím pomoct, tak řekněte.“

V průběhu našeho života to s mamčiným zdravím bylo jako na houpačce. Týdny se jí dařilo dobře,vymalovala nám pokoje, ušila záclony, byla jako smršť. V takové době byl dokonce i táta téměř šťastný.Pamatuju si, jak si mě jednou zvedl na ramena, což bylo výrazem mimořádné pozornosti. Mamka se alenakonec vždycky přetáhla a za pár dní jí zase bylo zle. Ztrácela se nám před očima, když její tělo odmítalo

veškeré živiny, dokonce i dětská výživa ji pokaždé vyhnala ve spěchu do koupelny.

Když procházela špatným obdobím, hned jak táta přišel domů, vyptával se mě, co jsem celý den dělala,jako kdyby se pokoušel najít někoho nebo něco, nač by mohl být naštvaný. Když mi bylo osm, našel měpřed televizí, zatímco mamka spala. Odtáhl mě za zápěstí do kuchyně, ukázal na hromadu talířů a sdělilmi, že jsem líné nevděčné dítě. Příští den ho rozběsnila kupa prádla a pak zase Melaniiny hračky napříjezdové cestě. Nade mnou se tyčilo jeho robustní tělo dřevorubce a hlas mu vibroval zlostí, ale nikdy nekřičel, nikdy neudělal nic, co by mamka mohla vidět nebo slyšet. Vzal mě do garáže a tam mi četl levity

o mých nedostatcích, zatímco já si koukala na nohy a děsila se, aby neřekl, že už mě nechce. Potom se

mnou celý týden sotva promluvil.

Pustila jsem se do domácích prací, než se k nim mamka mohla dostat, zůstávala jsem doma, zatímcomoje sestry byly venku s přáteli, vařila jsem večeře, které se nikdy nesetkaly s otcovou pochvalou, aleaspoň se mnou nepřestal mluvit. Udělala bych cokoli, abych se tomu vyhnula, cokoli, aby se mamce zasenepřitížilo. Když byla zdravá, byla jsem v bezpečí.

Když jsem ten večer zatelefonovala Lauren, řekla mi, že se zrovna s chlapci vrátili z večeře u našichrodičů. Táta je pozval.

„Takže tam jenom nechtěl moje dítě.“

„Tak to určitě není. Ally má prostě moc energie a…“

„Co má tohle znamenat?“

„Neznamená to vůbec nic, je rozkošná. Ale táta si patrně myslel, že tři děti by byly moc.“ Uvědomovalajsem si, že se Lauren snaží, abych se uklidnila, než se s výčitkami vrhnu na tátu, což ona nesnáší, ale měvážně přivádí k šílenství, že nevidí, jak odlišně táta jedná se mnou, nebo to aspoň nikdy nepřizná. Kdyžjsem zavěsila, málem jsem zavolala mamce, abych si ověřila, jak se jí daří, ale pak jsem si pomyslela, žemi táta přikázal, abych zůstala doma, jako nějakému zatoulanému psovi, kterého necháte vyspat jen vevchodu, protože jinak by vám mohl nadělat binec v domě. Vrátila jsem telefon na nabíječku.

Příští den jsem vyplnila formulář registru, zaplatila padesát dolarů a čekala. Ráda bych řekla, že trpělivě,ale prakticky jsem po prvním týdnu pošťáka div nenapadla. O měsíc později přišel poštou můj původnírodný list, neboli PRL, jak to nazývala ta ženská na matrice. Zírala jsem na obálku a uvědomovala si, žese mi třesou ruce. Evan už byl zase v chatě a já si moc přála, aby byl tady, až to otevřu, jenže se mělvrátit až za týden. Ally byla ve škole a v domě panoval klid. Zhluboka jsem se nadechla a roztrhla obálku.

Jméno mé pravé matky bylo Julia Larocheová a já jsem se narodila ve Victorii v Britské Kolumbii. Můj otec

byl uveden jako neznámý. Četla jsem si původní rodný list a potvrzení o adopci pořád dokola, hledalaodpovědi, ale slyšela jsem pořád jen jedinou otázku: Proč jsi mě dala pryč?

Následující ráno jsem se vzbudila brzy a hned sedla k počítači, zatímco Ally ještě spala. Jako první jsemhledala registr adopcí, ale když mi došlo, že na odpověď bych čekala další měsíc, rozhodla jsem se zkusitto nejdřív sama. Po dvaceti minutách prohledávání webových stránek jsem našla v odpovídajícím věku třiJulie Larocheové v Quebeku a čtyři ve Spojených státech. Jenom dvě žily na ostrově, ale když jsemviděla, že obě ve Victorii, sevřel se mi žaludek. Že by tam celou tu dobu zůstala? Rychle jsem klepla naprvní link a vydechla, když jsem si uvědomila, že je moc mladá, jestli mám soudit podle jejího článku nanovém fóru matek. Druhý odkaz mě navedl na webovou stránku jedné realitní agentky ve Victorii.

Měla kaštanové vlasy jako já a vypadala na správný věk. Zkoumala jsem její obličej se směsicí vzrušení astrachu. Našla jsem svoji skutečnou matku?

Když jsem odvezla Ally do školy, posadila jsem se k psacímu stolu a zakroužkovala telefonní číslo, kteréjsem si poznamenala na kus papíru. Zavolám za minutu. Po dalším šálku kávy. Až si přečtu noviny. Až sikaždý nehet nalakuju jinou barvou. Nakonec jsem se přinutila zvednout telefon. Crrrr.

Ani to nemusí být ona.

Crrrr.

Měla bych zavěsit. Tohle není dobrý způsob…

„U telefonu Julia Larocheová.“

Otevřela jsem ústa, ale nic z nich nevyšlo.

„Haló?“ řekla.

„Dobrý den, já volám… volám, protože…“ Protože jsem si hloupí myslela, že když řeknu něco brilantního,

tak budeš okamžitě litovat, že jsi mě dala pryč, jenže teď si nedokážu vybavit ani svoje jměno.

V hlase se jí objevila netrpělivost. „Chcete koupit nebo prodat dům?“

„Ne, já…“ Zhluboka jsem se nadechla a chvatně vyhrkla: „Možná jsem vaše dcera.“

„To má být nějaký vtip? Kdo jste?“

„Jmenuju se Sára Gallagherová. Narodila jsem se ve Victorii a dali mě k adopci. Vy máte kaštanové vlasy

a jste asi tak správného věku, tak jsem si myslela…“

„Zlato, moje dcera určitě nejste. Nemůžu mít děti.“ Tváře mi hořely. „Proboha, omlouvám se. Jen jsem si

myslela… teda doufala jsem.“

Hlas změkl. „Nic se nestalo. Hodně štěstí při hledání.“ Už jsem se chystala zavěsit, když ta žena ještědodala; „Na univerzitě pracuje jedna Julia Larocheová. Občas mi volá někdo, kdo shání ji.“

„Děkuju, jsem vám moc vděčná.“

Stále ještě s rozpáleným obličejem jsem praštila s telefonem na stůl a zamířila do své dílny. Vyprala jsemvětšinu štětců a potom jsem jen seděla, koukala do zdi a přemýšlela, co mi ta realitní agentka řekla. Opár minut později jsem už zase seděla u počítače. Po rychlém hledání se jméno té druhé Julie objevilo naseznamu profesorů na univerzitě ve Victorii. Učila dějiny umění – že bych odtud měla lásku ke všemstarým věcem? Zavrtěla jsem hlavou. Proč se nechávám tak unášet? Je to jen jméno. Zase jsem sezhluboka nadechla a zavolala na univerzitu. Zaskočilo mě, že mě spojili rovnou na linku Julie Larocheové.

Ozvala se a tentokrát jsem měla svoji řeč připravenou. „Dobrý den, jmenuju se Sára Gallagherová apokouším se najít svoji biologickou matku. Dala jste před třiatřiceti lety dítě k adopci?“

Ozvalo se prudké zalapání po dechu. Potom zavládlo ticho. „Haló?“

„Už mi sem nevolejte.“ Zavěsila.

Brečela jsem. Hodiny. Což mi rozpoutalo tak strašnou migrénu, že se Lauren musela místo mě ujmout Ally

a Losíka. Laurenini chlapci jsou naštěstí zhruba ve stejném věku jako Ally, která k nim chodí moc ráda.Trápilo mě, že nebudu jednu noc dceři nablízku, jenže jsem dokázala jen ležet v tmavém pokoji sestudeným obkladem na hlavě a čekat, až to přejde. Volal Evan. Řekla jsem mu, co se stalo. Kvůli bolestijsem mluvila hrozně pomalu. Následující odpoledne jsem kolem každého předmětu přestala vidětrozmazanou auru, takže se Ally a Los mohli vrátit domů. Večer znova volal Evan.

„Už se cítíš líp, holčičko?“

„Migréna je pryč – byla to jen moje hloupá chyba, že jsem si zase zapomněla vzít prásek. Teď už jsem sevrátila k tomu stolu a chtěla jsem zavolat na tenhle týden nějaké fotografy a…“

„Sáro, nemusíš všechno udělat hned. Nech ty fotografy, až budu zpátky.“

„Ale to je v pořádku, já se o to postarám.“ V mnoha směrech jsem od začátku obdivovala Evanovupohodovou osobnost, ale za dva roky společného života jsem se naučila, že prohlášení „to můžeme udělat

později“ zpravidla nakonec znamená, že začnu pobíhat jako šílená, abych aspoň něco stihla na poslední

chvíli.

„Přemýšlela jsem o tom, co se stalo s mojí biologickou matkou…“ poznamenala jsem.

„Ano?“

„Napadlo mě, že bych jí napsala dopis. Nemá sice zveřejněnou adresu, ale mohla bych to prostě nechat na univerzitě.

Evan chvíli mlčel. „Sáro… nejsem si jistý, že je to dobrý nápad.“

„Dobře, tak mě nechce poznat, fajn, ale myslím, že by mi mohla aspoň poskytnout lékařské údaje kmému původu. Co Ally? Ta má přece právo je znát, ne? Mohly by tam být nějaké zdravotní aspekty,

jako… jako vysoký krevní tlak, nebo diabetes, nebo rakovina…“

„Zlato,“ ozval se Evanův klidný, ale rozhodný hlas, „uklidni se. Proč si ji necháš takhle zalézat pod kůži?“

„Nejsem jako ty, jasný? Já prostě nedokážu věci odsouvat.“

„Poslouchej, ty moje potrhlice, já jsem na tvé straně.“

Mlčela jsem se zavřenýma očima, pokoušela se klidně dýchat a připomínala si, že to není Evan, na koho

se zlobím.

„Sáro, udělej, co musíš. Víš, že tě ve všem podpořím. Ale stejně si myslím, že tohle bys měla nechat na

pokoji.“

Příští den jsem se během cesty po ostrově, která mi zabrala jeden a půl hodiny, cítila klidná asoustředěná, přesvědčená, že dělám správnou věc. Na dálnici přes ostrov je něco, co mě vždycky uklidní

– kolem malebná města a údolí, farmy, záblesky oceánu a řetěz pobřežních hor. Když jsem se přiblížila kVictorii a projížděla starým lesem v Gold– stream Parku, myslela jsem na dobu, kdy nás tam táta vzalpozorovat, jak se třou lososi. Lauren byla zděšená racky, co hodovali na mrtvém lososovi. Mně se hnusilpach smrti ve vzduchu, který se člověku lepil na šaty a na chřípí. Hnusilo se mi, když táta všechnovysvětloval mým sestrám, ale moje otázky ignoroval – ignoroval mě.

Mluvili jsme s Evanem o tom, že bychom jednoho dne ve Victorii otevřeli další podnik na pozorovánívelryb – Ally miluje muzeum a pouliční artisty ve vnitřním přístavu a já mám ráda všechny staré budovy.Prozatím nám ale Nanaimo vyhovuje. Ač je druhé největší na ostrově, pořád ještě působí spíš jakopříjemné malé město. Dá se tam v jednom dni procházet po pobřežní hrázi v přístavu, nakupovat ve staré

čtvrti i udělat si výlet nahoru do hor s úžasným výhledem na ostrovy Gulf Islands. Kdykoli chcemevypadnout, stačí přejet přívozní lodí na pevninu, anebo si zajet na nákupy do Victorie. Pokud se tahlecesta do Victorie nebude vyvíjet dobře, nebude mi to zpátky domů trvat dlouho.

Měla jsem v plánu nechat dopis se žádostí o informace v Juliině kanceláři. Když mi ale žena v recepciřekla, že profesorka Larocheová právě učí ve vedlejší budově, musela jsem se prostě jít podívat, jak

vypadá. Ani se nedozví, že jsem tam byla. Potom nechám dopis na recepci.

Pomalu jsem otevřela dveře posluchárny a s odvrácenou tváří jsem se plížila od stupínku. Našla jsem sisedadlo vzadu nahoře, shrbila se – připadala jsem si jako stalker – a podívala jsem se na svoji matku.

„Jak vidíte, architektura islámského světa se odlišuje…“

V mých představách byla vždycky starší verzí mě samotné, ale zatímco já mám kaštanové vlasy, které miv nepoddajných vlnách spadají na záda, ona měla černé vlasy ostříhané do hladké helmy. Neviděla jsem,jakou má barvu očí, ale obličej měla kulatý s jemnou strukturou kostí. Mé lícní kosti jsou vysoké a rysynordické. Černé zavinovací šaty prozrazovaly štíhlou chlapeckou postavu a jemná zápěstí. Já mámpostavu atletickou. Ona měřila jen něco přes sto padesát centimetrů, zatímco já měřím skoro stoosmdesát. K obrázkům na promítacím plátně ukazovala elegantně a beze spěchu. Já gestikuluju rukamatak moc, že vždycky v okolí něco srazím. Kdyby mě stále nepronásledovala její reakce v telefonu,

pomyslela bych si, že jsem nenašla tu správnou ženu.

Zatímco jsem napůl poslouchala její přednášku, fantazírovala jsem o tom, jak by asi vypadalo mojedětství s ní jako matkou. U večeře bychom si povídaly o umění, jedly bychom z krásných talířů, občas přisvětle svíček ve stříbrných svícnech. O letních prázdninách bychom navštěvovaly muzea v cizích zemích a

vedly hluboce intelektuální rozhovory nad šálky cappuccina v italských kavárnách.

O víkendech bychom společně prolézaly knihkupectví – Zaplavil mě pocit viny. Já mám matku. Pomyslela jsem na tu sladkou ženu, která mě vychovala, ženu,která mi připravovala obklady ze zelných listů na moje bolení hlavy i tehdy, když se sama necítila dobře,

ženu, která neví, že jsem našla svoji biologickou matku.

Přednáška skončila, sešla jsem po stupních k postranním dveřím. Když jsem zblízka míjela Julii, usmálase, ale tázavě, jako by se snažila mě nějak umístit. Zastavil se u ní nějaký student, aby se jí na něcooptal, a já jsem se vrhla ke dveřím. V poslední vteřině jsem se ohlédla přes rameno. Oči měla hnědé.

Šla jsem rovnou ke svému autu. Pořád ještě jsem v něm seděla a srdce mi divoce tlouklo v hrudi, kdyžjsem ji uviděla, jak vychází z budovy. Zamířila k fakultnímu parkovišti. Popojela jsem autem o kousek tímsměrem a sledovala ji, jak nastupuje do bílého jaguáru. Když vyjela, vyrazila jsem za ní.

Zastav. Uvaž, co to děláš. Nech toho.

Jako kdyby to šlo.

Když jsme projížděly po Dallas Road podél pobřeží jednou z lepších čtvrtí Victorie, držela jsem se zpátky.Zhruba po deseti minutách Julia zahnula na stáčející se příjezdovou cestu velkého tudorovského domu uoceánu. Zajela jsem o kousek dál a vytáhla mapu. Julia zaparkovala před mramorovým schodištěm,prošla po cestičce kolem rohu domu a postranním vchodem zmizela uvnitř.

Neklepala. Bydlela tam.

Tak co teď udělám? Odjedu a na celou věc zapomenu? Vhodím dopis do její schránky na konci příjezdovécesty a podstoupím riziko, že ho najde někdo jiný? Předám jí ho osobně?

Jakmile jsem došla k mahagonovým předním dveřím, zůstala jsem tam stát jako idiot, ztuhlá a rozpolcená

mezi přáním vhodit dopis do dveří a touhou prchat zpátky po příjezdové cestě. Nezaklepala jsem aninezazvonila, ale dveře se otevřely. Stála jsem tváří v tvář své matce. Nevypadala, že by mě viděla ráda.

„Prosím?“

Tváře mi hořely.

„Dobrý den… já… sledovala jsem vaši přednášku.“ Přivřela oči a mrkla na obálku, kterou jsem svírala vruce. „Napsala jsem vám dopis.“ Mluvila jsem zadýchaně. „Chtěla jsem vás požádat o pár věcí – nedávno

jsme spolu mluvily…“

Prohlížela si mě.

„Jsem vaše dcera.“

Vytřeštila zrak. „Musíte odejít.“ Pohnula se, aby zavřela dveře. Zaklínila jsem je nohou.

„Počkejte. Nechci vás rozčilovat – jen se chci na něco zeptat, je to kvůli mé dceři.“ Sáhla jsem dopeněženky a vytáhla fotografii. „Jmenuje se Ally – je jí teprve šest.“ Julia se na fotku nechtěla podívat.

Když promluvila, její hlas byl napjatý a ostrý.

„Není vhodná chvíle. Já nemůžu – já prostě nemůžu.“

„Pět minut. Víc nepotřebuju, pak vám dám pokoj.“ Ohlédla se přes rameno k telefonu na stolku v hale.

„Prosím. Slibuju, že už se nevrátím.“

Zavedla mě do postranního pokoje s mahagonovým psacím stolem a policemi na knihy od podlahy kestropu. Shodila kočku ze starožitné, hnědou kůží polstrované židle s vysokým opěradlem.

Posadila jsem se a pokusila se usmát. „Himalájské kočky jsou nádherné.“ Úsměv mi neoplatila. Trčela naokraji své židle. Ruce si svírala v klíně, až jí zbělely klouby.

„Ta židle je úžasná – živím se restaurováním nábytku,

ale tahle je v dokonalém stavu. Mám ráda starožitnosti. Všechno klasické, vlastně i auta, oblečení…“

Rukou jsem pohladila bundičku z černého sametu, kterou jsem měla sladěnou k džínům.

Julia upírala oči na podlahu. Ruce se jí roztřásly. Zhluboka jsem se nadechla a dala se do toho.

„Chci jen vědět, proč jste mě dala pryč. Nezlobím se, mám dobrý život. Jen… jen bych to prostě chtěla

vědět. Potřebuju to vědět.“

„Byla jsem mladá.“ Hlas jí teď zněl pisklavě, ale vyšuměle. „Byla to náhoda. Nechtěla jsem děti.“

„Proč jste mě tedy porodila?“

„Byla jsem katolička.“ Byla?

„Co vaše rodina, jsou…“

„Moji rodiče zemřeli při nehodě – po vašem narození.“ Poslední slova z ní spěšně vylétla. Čekala jsem, žemi toho poví víc. Kočka se jí třela o nohy, ale ona se jí nedotkla. Všimla jsem si, že jí na hraně krku divoce

pulzuje žíla.

„To je mi líto. Došlo k té nehodě na ostrově?“

„My – oni žili ve Williams Lake.“ Tvář jí zrudla.

„To vaše jméno, Larocheová, co to znamená? Je francouzské, že? Víte, že které části…“

„Nikdy jsem to nezjišťovala.“

„A můj otec?“

„Bylo to na večírku a nic si nepamatuju. Nevím, kde je teď.“

Zadívala jsem se na tu elegantní ženu. Vůbec nic u ní neladilo s opilým dobrodružstvím na jednu noc. Lže

mi. Byla jsem si tím jistá. Silou vůle jsem ji nutila, aby mi pohlédla do očí. Koukala na kočku. Popadla měšílená chuť to zvíře popadnout a hodit je na ni.

„Byl vysoký? Vypadám jako on, nebo…“

Vstala. „Řekla jsem vám, že se nepamatuju. Měla byste radši jít.“

„Ale..Vzadu v domě bouchly dveře.

Julii vylétla ruka k ústům. Ze dveří se vynořila postarší žena s kudrnatými světlými vlasy a růžovou šálou

kolem hubených ramen.

„Julie! Jsem ráda, že jsi doma, mohly bychom..Zarazila se, když mě spatřila, a obličej se jí roztáhlúsměvem. „A, dobrý den, netušila jsem, že tu má Julia studentku.“

Vstala jsem a podala jí ruku. „Já jsem Sára. Profesorka Larocheová byla tak laskavá, že se mnou prošla

mou práci, ale už bych měla jít.“

Stiskla mi ruku. „Katharine. Jsem Juliina..Její hlas se vytratil, zatímco zkoumala Juliin obličej.

Přerušila jsem rozpačité ticho. „Ráda vás poznávám.“ Obrátila jsem se k Julii. „Děkuju za pomoc.“

Podařilo se jí usmát se a přikývnout.

U auta jsem se ohlédla přes rameno. Pořád ještě stály ve dveřích. Katharine se usmívala a mávala, ale

Julia na mě jen zírala.

Takže určitě chápete, proč jsem s vámi potřebovala mluvit. Mám pocit, jako kdybych stála na ledu a

všude kolem mě to praskalo a já nevěděla, kterým směrem se pohnout. Mám se pokusit zjistit, proč mi

má biologická matka lhala, nebo se řídit Evanovou radou a prostě to nechat plavat? Vím, že mi řeknete,že jedině já sama se musím rozhodnout, ale potřebuju vaši pomoc.

Pořád myslím na Losíka. Jako štěňátko jsem ho jednu chladnou sobotu nechala v prádelně, když jsme šlyven, protože ještě nebyl vychovaný k životu v domě – čural tolik, že se mu Ally pokoušela dávat své

plínky na panenky.

Měly jsme ten nádherný barevný tkaný koberec, co jsme si přivezly z výletu na Saltspring Island. Los hozřejmě začal ožužlávat na jednom konci a táhl a táhl. Než jsme se vrátily domů, bylo po koberci. Můj život

je jako ten nádherný barevný koberec – utkat ho trvalo roky. Teď se bojím, že když v jednom rohuzatáhnu, tak se celý rozpáře.

Jenže si nejsem jistá, jestli dokážu přestat.

DRUHÉ SEZENÍ

Přemýšlela jsem o všem, co jste mi říkala. Že se nemusím rozhodnout hned, že potřebuju vědět, co od

toho očekávám a jaké důvody mě vedou k tomu, abych pátrala po své minulosti. Dokonce jsem si udělala

tabulku všech pro a proti, jako jsme to dřív dělaly spolu. Tentokrát jsem všechno zapsala do přehledných

malých sloupečků, ale stejně jsem pořád nedospěla k odpovědi, tak jsem jako šílená vrazila do své dílnya málem si vyplakala oči, zatímco jsem se vrhla na dubovou skříň. S každou vrstvou nátěru, kterou jsemodstranila, jsem se cítila klidnější. Nezáleží na tom, jestli mi lhala a odkud jsem. Důležitý je můj nynějšíživot.

Zavolala jsem Evanovi tu minutu, kdy jsem prchla ze schůzky se svou biologickou matkou, takže když sena víkend vrátil domů, přivezl mi čokoládu a červené víno, časné valentýnské překvapení – ten chlap nenížádný hlupák. Ale nejchytřejší od něj bylo, že mi nedělal žádné přednášky, jen mě obejmul a nechal městěžovat si a mlít, dokud jsem neupustila páru. Nakonec se to stalo – pára mi došla. Jenže

na její místo nastoupila deprese. Už je to dlouho, co mě naposledy přepadla, a tak jsem ji nejdřív aninepoznala, jako bývalého přítele, na kterého někde narazíte a nemůžete si vzpomenout, co to bylo, covás na něm tak vytáčelo a zlobilo. Teprve o pár týdnů později jsem se zase začala cítit o něco líp. Měla

jsem toho v tu chvíli nechat.

Evan zamířil zase do své lovecké chaty a Laurenin manžel Greg, který pracuje pro tátovu společnost natěžbu dřeva, zrovna odjel do dřevařského tábora, tak jsme s Ally vypadly na večeři k Lauren. V kuchyňské

oblasti jsem docela dobrá, když zrovna nejsem posedlá nějakým svým nejnovějším projektem, aleLaurenin rostbíf a yorkshirský pudink mé smažené směsi jednoznačně zahanbily.

Zatímco Laurenini dva chlapci – s vlasy jako koudel a matčinýma velkýma modrýma očima – honili Ally aLosíka po dvorku, daly jsme si s Lauren kávu a moučník v obýváku. Jsem ráda, že máme letos mírnouzimu, i když na ostrově nikdy moc velká zima není, ale bylo příjemné schoulit se před krbem a povyprávět

si o nejnovějších událostech kolem našich dětí. Její dva kluci obvykle něco rozBill, zato ta moje zpravidlaměla potíže ve škole, protože komandovala ostatní děti nebo mluvila, když neměla. Evan se tomu jensměje, a když si mu postěžuju, říká: „To bych rád věděl, po kom to má.“

Když jsme vyškrábaly poslední zbytky čokolády z talířků, Lauren se zeptala: „Jak to vypadá s vašimi plány

na svatbu?“

„Probůh, vůbec mi o tom nemluv. Mám dlouhatánský seznam toho, co musím zařídit.“

Lauren se smála se zakloněnou hlavou a odhalila tak jizvu na bradě, kterou má od toho, jak před dávnýmilety spadla z kola. Táta mi samozřejmě dělal peklo kvůli tomu,

že jsem prý na ni nedávala pořádně pozor, ale její přirozenou krásu nedokáže nic poničit. Jen zřídka semaluje, ale její srdčitý obličej, medově zlatavá pleť a nos se sprškou pih to ani nepotřebují. Lauren jejedním z těch vzácných lidí, kteří jsou stejně milí, jako vypadají. Je to člověk, který si pamatuje, jakou

značku šamponu máte rádi, a schová vám na něj poukázku na slevu.

„Však jsem ti říkala, že svatba představuje víc práce, než si myslíš,“ prohlásila. „A ty sis pořád myslela, že

to bude snadně.“

„A říká to žena, kterou její svatba nechala úplně klidnou.“

Pokrčila rameny. „Bylo mi dvacet. Prostě jsem byla šťastná, že se vdávám. Dvorek za domem našich

úplně stačil. Ale na lovecké chatě to bude krásné.“

„Jo, to bude. Musím ti ale něco říct…“

Lauren po mně koukla. „Dostala jsi strach?“

„Co? Jasné že ne.

Vydechla. „Díky Bohu. Evan pro tebe bude skvělý muž.“

„Proč to kdekdo říká?“

Usmála se. „Protože je to pravda.“ To mě dostala. Seznámila jsem se s Evanem v jednom servisu, kdejsme čekali na svá auta – jeho tam bylo na nějaké vylepšení a moje zase dosluhovalo. Dělala jsem sistarosti, že už nebudou schopní to moje auto opravit, a nedokázala jsem si představit, jak pojeduvyzvednout Ally, ale Evan mě ujišťoval, že všechno dobře dopadne. Pořád si vybavuju, jak navléklpapírovou manžetu na horký kelímek s kávou, než mi ho podal, a jak uvolněné a jisté byly jeho pohyby.Jak poklidně jsem se vedle něj cítila.

„Tak co mi chceš říct?“ zeptala se Lauren.

„Vzpomínáš si, jak jsem mluvila o tom, že bych hledala svoji biologickou rodinu?“

„Jasně, byla jsi tím posedlá, když jsme byly malé. Pamatuješ se na to léto, kdy jsi byla přesvědčená, že jsi

indiánská princezna, a pokoušela ses na dvorku postavit kánoi?“ Rozesmála se, pak se mi podívala do

tváře a řekla: „Počkej, ty jsi doopravdy začala s hledáním?“

„Před pár týdny jsem našla svoji biologickou matku.“

„Páni! To je… senzace.“ Laurenin výraz se měnil od překvapení přes zmatek k ublíženosti. „Proč jsi mi to

neřekla?“ Byla to dobrá otázka, na kterou jsem neuměla odpovědět. Lauren si vzala svého přítele ze školya měla stejné přátele jako na základce. Nemá představu, jaké to je být zavrhovaná a sama. Dalšímdůvodem byl její manžel. Když byl Greg nablízku, nedalo se o ničem mluvit. „Musím to všechno nejdřív strávit,“ vysvětlovala jsem. „Moc dobře se to nevyvíjelo.“ „Ne? Co se stalo? Žije na ostrově?“ Vyprávěla jsem Lauren o celém tom fiasku.

Zašklebila se. „To musel být děs. Jsi v pořádku?“

„Jsem zklamaná. Zvlášť proto, že mi neřekla nic o mém biologickém otci – byla mojí jedinou nadějí, jak

ho najít.“ Většina mého snění za dospívání se týkala představy, jak mě můj vlastní otec odvede do svého

sídla a představí mě všem jako dávno ztracenou dceru a bude mě přitom držet kolem ramen.

„Neřekla jsi o tom mamce a tátovi, viď?“

Zavrtěla jsem hlavou.

Lauren si oddechla a já jsem koukala do talíře, zatímco mi čokoláda hořkla v puse. Nesnáším tu vlnu

provinilosti a strachu, která mě zalije pokaždé, když si dělám starosti, že by se to mamka s tátoudozvěděli, a nenávidím sama sebe, že to tak beru.

„Nepovíš to Melanii a Gregovi, viď?“

„Jasně že ne.“ Zkoumala jsem její obličej a byla bych ráda věděla, co si myslí. Po chvíli řekla: „Třeba setvůj otec oženil a ona se bojí, že by tohle po všech těch letech vyšlo najevo, ne?“

„Možná… Ale myslím, že lhala i o svém jménu.“

„Budeš s ní zase mluvit?“

„Sakra, ne! Tutově by na mě zavolala policajty. Prostě to nechám plavat.“

„To bude asi nejlepší.“ Zase vypadala, že se jí ulevilo. Chtěla jsem se jí zeptat, k čemu myslí, že to bude„nejlepší“, ale už posbírala talíře, zamířila do kuchyně a nechala mě samotnou a zchladlou před krbem.

Jen jsme dojeli domů, Ally a Los padli do postýlky a já se pustila do úklidu. Pokud je Evan doma, mámsklon nechávat věcem poněkud volný průběh. Když jsem s tím skončila, nebyla jsem v náladě, abychpokračovala v dílně, jako to obvykle dělám, když jedu na kafi a čokoládě, tak jsem si zapnula počítač. Jenjsem si chtěla zkontrolovat e-maily, ale pak jsem si vzpomněla na Juliina slova.

Mí rodiče zemřeli při nehodě.

Řekla mi Julia pravdu vůbec o něčem? Třeba bych mohla našiti najít jména jejích rodičů. Nejdřív jsem sinagooglovala „autonehody, Williams Lake, Britská Kolumbie“. Vyskočilo na mě pár odkazů, ale jenomjedna nehoda se týkala dvojice, která navíc zemřela nedávno a i jméno bylo jiné. Rozšířila jsem hledánína celou Kanadu, ale pořád jsem nenacházela žádnou nehodu se jménem mé biologické matky. Jestlizemřeli už před lety, tak ten článek nejspíš ani nebude na síti, ale protože jsem se nechtěla vzdát, zadalajsem do Googlu „Laroche“. Sem tam nějaká útržkovitá zmínka, ale pouze seznam univerzitních vyučujících

měl souvislost s Julií.

Rozhodla jsem se, že než toho nechám a půjdu spát, podívám se ještě na Williams Lake. Nikdy jsem tamnebyla, ale věděla jsem, že je to srdce Cariboo – vnitrozemské části Britské Kolumbie. Julia na měnedělala dojem dívky z malého města a zajímalo by mě, jestli utekla hned po promoci. Koukala jsem naobrazovku. Chtěla jsem se o ní dozvědět víc, ale jak to udělat? Na univerzitě ani ve vládních úřadechnemám žádné kontakty a Evan taky ne. Potřebuju někoho s konexemi.

Když jsem si na Googlu našla soukromé vyšetřovatele

v Nanaimu, byla jsem překvapená, že je tam několik společností. Prošla jsem jejich webové stránky azískala větší důvěru, když jsem si uvědomila, že jde většinou o bývalé policisty. Když Evan později zavolal,

probrala jsem ten nápad s ním. „Kolik stojí?“ zeptal se.

„To ještě nevím. Chystám se zítra na pár míst zavolat.“

„Přijde mi to jako dost krajní řešení. Nevíš jistě, že ti lhala.“

„Rozhodně něco skrývala – přivádí mě to k šílenství.“

„A co když jde o něco, co nechceš vědět? Mohla by mít dobrý důvod, proč ti to nepovědět.“

„Radši bych se vyrovnala s tím, než abych zbytek života strávila dohady. A mohli by najít méhobiologického otce. Co když ani neví, že existuju?“

„Když máš pocit, že je to něco, co potřebuješ udělat, tak se do toho pusť. Ale nejdřív si je prověř.Nenajmi si někoho prostě jen tak podle telefonního seznamu.“

„Budu opatrná.“

Příští den jsem zavolala soukromého vyšetřovatele s nejpropracovanějšími webovými stránkami, alejakmile mi pověděl, kolik si účtuje, bylo mi jasné, z čeho je platí. Dvě

čísla vedla na záznamník. Čtvrté, TBD Investigations, mělo chudičkou webovou stránku, ale manželkatoho chlapíka byla přátelská, když vzala telefon, a řekla mi, že „Tom“ mi co nejdřív zavolá zpátky. To takyudělal, o hodinu později. Když jsem se ho vyptávala na nějaké doporučení, sdělil mi, že je policista napenzi a tímhle se zabývá, aby si přivydělal peníze na golf a měl pokoj od manželky. Zamlouval se mi.

Řekl, že si účtuje od hodiny a chce pět set dolarů zálohu. Domluvili jsme se, že se odpoledne sejdeme. Ačjsem si připadala jako v nějakém klišé, když jsem zastavila vedle Tomova sedanu na veřejném parkovišti,cítila jsem se líp, jakmile jsme spolu pár minut hovořili a on mi pověděl, že všechno, co zjistí, bude

důvěrné. Vyplnila jsem mu formulář a odjížděla se smíšenými pocity – s pocitem provinilosti, že vnikámdo Juliina soukromí a vydala jsem její adresu, a s pocitem naděje, že bych mohla najít svého skutečnéhootce, i pocitem strachu, že se se mnou třeba taky nebude chtít vidět.

Tom mi řekl, že se nemusím nějakých výsledků dočkat hned, ale volal už za pár dní, když jsem zrovnasklízela po večeři.

„Mám tu informaci, kterou hledáte.“ Tón milého dědečka zmizel a nahradil ho přísný policajt.

„Chci ji znát?“ Zasmála jsem se. On ne.

„Měla jste pravdu, Julia Larocheová není její pravé jméno. Ve skutečnosti se jmenuje Karen

Christiansonová.“

„To je zajímavé. Víte, proč si je změnila?“

„Poznáváte to jméno?“

„Měla bych?“

„Karen Christiansonová jako jediná přežila útok Táborového vraha.“

Zalapala jsem po dechu. Četla jsem o Táborovém vrahovi

– vždycky mě zajímali sérioví vrazi a jejich zločiny. Evan tvrdí, že jsem morbidní, ale když v pořadech ozločinech Dateline nebo AandE popisují nějaký slavný případ vraždy, jsem obvykle přilepená k televizi.Všichni mají křiklavá jména jako Vrah ze zvířetníku, Upíří sexuální násilník, Vrah od Zelené řeky, ale na

podrobnosti o Táborovém vrahovi jsem si nemohla vzpomenout – jen že vraždil lidi ve vnitrozemí BritskéKolumbie.

Tom pořád ještě mluvil. „Chtěl jsem mít jistotu, tak jsem zajel do Victorie a udělal pár fotek Julie nauniverzitě, potom jsem je porovnal s internetovými fotkami Karen Christiansonové. Vypadá to, že je to

jedna a tatáž žena.“

„Bože, není divu, že si změnila jméno. Takže s mým otcem se musela seznámit po tom, co sepřestěhovala na ostrov. Jak je to dlouho, co došlo k tomu napadení?“

„Stalo se to před pětatřiceti lety,“ odpověděl Tom. „Přestěhovala se na ostrov o pár měsíců později azměnila si jméno…“

Cosi mrazivého a temného se mi rozevíralo v žaludku.

„V kterém měsíci došlo k přepadení?“

„V červenci.“

Můj mozek chvatně počítal data a čas. „V dubnu mi bude čtyřiatřicet. Nemyslíte…“

Mlčel.

Ustoupila jsem dozadu a sesunula se na židli. Pokoušela jsem se pochopit, co mi právě řekl. Mé myšlenky

se ale roz– utíkaly kolem a nedokázala jsem ty útržky posbírat. Potom jsem si vybavila Juliin bledý obličeja třesoucí se ruce.

Táborový vrah je můj otec.

„Já… já jen – jste si jistý?. „ Přála jsem si, aby mi odporoval, řekl mi, že jsem špatně slyšela, popletla to,prostě něco.

„Karen je jediný člověk, který to může potvrdit, ale data odpovídají.“ Odmlčel se a čekal, až něco řeknu,ale já jen zírala na nás kalendář na ledničce. O víkendu slaví narozeniny Allyina nejlepší kamarádkaMeghan. Nemohla jsem si vzpomenout, jestli už jsem pro ni pořídila dárek.

Tomův hlas zněl z dálky. „Kdybyste měla ještě nějaké otázky, tak máte moje číslo. Pošlu vám e-mailemspolu s vyúčtováním i fotky Karen, které jsem udělal.“

Několik minut jsem seděla v kuchyni a dál zírala na kalendář. Uslyšela jsem, jak nahoře bouchly dveře odskříně, a vzpomněla si, že se Ally koupe. S tímhle se budu muset vypořádat později. Přinutila jsem sevstát. Ally už byla z koupelny venku a zanechala za sebou brázdu malinové vůně pěny do koupele amokrých ručníků.

Běžně mám čas jejího ukládání do postele moc ráda. Když se přitulíme, vypravuje mi, co ji za uplynulýden potkalo, zčásti jako malá holčička, protože některá slova špatně vyslovuje, a zčásti jako malá ženská,když popisuje, co měla ostatní děvčátka na sobě. Dřív, když jsem byla sama, nechávala jsem ji spát usebe v posteli. Miluju tu blízkost, když cítím, jak vedle mě dýchá. I v těhotenství, když byl Jason nanějakém večírku, jsem nedokázala usnout jinak než s rukou na břiše. Jason se obvykle vracel až nadránem. Když jsem brblala – a to jsem dělala pokaždé – vystrčil mě z pokoje a zamkl. Křičela jsem na nějpřes dveře až do ochraptění. Nakonec jsem se s ním rozešla, když jsem byla v pátém měsíci těhotenství.Svoji dceru nikdy neviděl – omotal svůj náklaďák kolem stromu měsíc předtím, než se narodila.

S jeho rodiči jsem se nepřestala stýkat, k Ally se chovají úžasně, vyprávějí jí příběhy o Jasonovi a

schovávají pro ni

jeho věci, až bude větší. Občas u nich i přespí. Poprvé jsem si dělala starosti, že se probudí a bude plakat,

ale proběhlo to dobře. Já jsem byla ten, kdo nemohl spát. Stejné to bylo, když šla první den do školy –Ally tím proplula jako nic, ale já jsem ji postrádala každou minutu, chyběl mi hluk v domě, chybělo mi jejíchichotání. Teď mi hrozně záleží na tom okýnku do jejího života mimo domov, chci vědět, jak se kterouchvíli cítila: „Bylo ti to k smíchu?“

„Líbilo se ti, že ses to naučila?“ Ten večer mi ale v hlavě pořád strašila Tomova slova: Data odpovídají.Nepřipadalo mi to skutečné, nemůže to být skutečné.

Když Ally usnula, políbila jsem ji na teplé čelíčko a nechala u ní Losíka. V kanceláři jsem zapnula počítač anašla si na Googlu Táborového vraha. První odkaz směřoval na webovou stránku jeho obětí. Zatímcostránku podmalovávala lovecká hudba, listovala jsem fotografiemi všech jeho obětí se jmény a daty úmrtípod každým obrázkem. Hrozné útoky se od sedmdesátých let většinou odehrávaly každých pár roků, aleobčas udeřil i dvě léta za sebou a potom se několik roků neobjevil.

Klikla jsem na link, který mě zavedl na PDF mapu, na které byla křížky označená místa, kde někoho

zavraždil. Pohyboval se po celém vnitrozemí a severní Britské Kolumbii, nikdy nezabil dvakrát ve stejném

parku. Když dívky kempovaly s rodiči nebo přítelem, zavraždil nejdřív jejich rodinu. Bylo nicméně jasné, že

jeho skutečným terčem byly ženy. Napočítala jsem jich patnáct – zdravých, usmívajících se mladých žen.Všichni tvrdili, že jsou přesvědčení, že Táborový vrah je zodpovědný nejméně za třicet vražd – že jde ojednoho z nejhorších sériových vrahů v historii Kanady.

Webová stránka zmiňovala rovněž jedinou ženu, která kdy unikla – jeho třetí oběť, Karen

Christiansonovou.

Fotka byla zrnitá a Karen měla tvář natočenou od kamery. Vrátila jsem se na domovskou stránku Googlua naklepala „Karen Christiansonová“. Tentokrát na mě vyskočilo množství článků. Karen a její rodičetábořili jedno léto před pětatřiceti roky v Tweedsmuir Provincial Parku v západní části centrálního krajeBritské Kolumbie. Rodiče byli zastřeleni do hlavy, zatímco spali ve stanu, ale Karen vrah pronásledovalparkem celé hodiny, až ji chytil a znásilnil. Než ji stihl zabít, podařilo se jí ho uhodit kamenem do hlavy autéct. Dva dny bloudila lesem a nakonec vyklo– pýtala ven z hor a zastavila projíždějící auto.

Na většině fotografií si zakrývala obličej, ale někteří pilní reportéři našli její fotku z alba posledního ročníku

střední školy, jen o pár měsíců mladší, než byla to osudné léto. Zkoumala jsem fotografii hezkétmavovlasé dívky s hnědýma očima. Opravdu vypadala jako Julia.

Zazvonil telefon, až jsem nadskočila. Byl to Evan.

„Ahoj, kotě. Už je Ally v posteli?“

„Ano, dneska večer byla hodně unavená.“

„A jak se dařilo tobě, dozvěděla ses něco od toho detektiva?“

Běžně Evanovi všechno říkám – dobré, špatné i ošklivé

– v tu vteřinu, kdy vstoupí do dveří nebo zvedne telefon, ale tentokrát se mi slova vzpříčila v hrdle.Potřebovala jsem nějaký čas, abych si to promyslela a rozebrala.

„Haló?“

„Pořád pátrá.“

Tu noc jsem ležela na posteli, koukala do stropu a pokoušela se dostat tu hrůzu z hlavy, snažila jsem senemyslet na Juliin obličej odvrácený od kamer, odvrácený ode mě. O hodiny později jsem se probudila zesnu a zátylek se mi topil v potu. Měla jsem pocit kocoviny a v ústech sucho.

Vracely se mi útržky snu – bosá dívka utíká temným lesem, krvavý stan, černé vaky na mrtvá těla.

Pak jsem si vzpomněla.

Otočila jsem se a koukla na budík. Půl šesté ráno. Po takové noční můře není naděje, že bych ještěusnula. Jako magnet kovovou pilinu mě přitahoval počítač, před kterým jsem za chviličku už zase seděla.Zkoumala jsem fotografie obětí, každý článek, který jsem o Táborovém vrahovi našla, a tělo mi zaplavoval

strach a znechucení. Přečetla jsem každý novinový článek o Julii, každý útržek informace v kdejakémčasopisu, studovala každou fotku. Reportéři ji pronásledovali celé týdny, obklíčili její dům a všude jisledovali. Mediální šílenství vládlo hlavně v Kanadě, ale některé americké noviny se toho příběhu takychytily a srovnávaly ji s jednou z obětí Teda Bundyho, která rovněž unikla. Když Karen zmizela, články sezaměřily na spekulace, kde se nachází, až postupně pokrytí jejího případu odeznělo.

To ráno jsem taky dostala e-mail od Toma s Juliinými fotografiemi na univerzitě, jak jde ke svému autu ajak stojí před domem s Katharine. Porovnala jsem je s online fotkami Karen Christiansonové. Rozhodně to

byla tatáž žena. Na jednom snímku se Julia dotýká paže jedné studentky a povzbudivě se usmívá.Zajímalo by mě, jestli se mě po narození dotkla, anebo prostě jen požádala, ať mě odnesou pryč.

Tenhle týden jsem celkem fungovala a zabývala se různými věcmi, ale cítila jsem se prázdná, odpojená –naštvaná. Nevěděla jsem, co dělat s tou novou skutečností, s hrůzou mého početí. Nejradši bych topohřbila někde na zadním dvorku, daleko od očí kohokoli. Kůže mě svědila tím vědomím, zlem, dokterého jsem nahlédla, které mě stvořilo.

Dávala jsem si nekonečné sprchy. Nic nepomáhalo. Ta špína vězela uvnitř.

Jako malá jsem si myslela, že mí vlastní rodiče se pro mě vrátí, když budu dost hodná. Každá dobráznámka ve škole měla za cíl, aby poznali, že jsem chytrá. Když na mě táta koukal, jako by se snažil přijítna to, kdo mě pustil k nim do domu, říkala jsem si, že už jistě přicházejí. Když jsem tátu pozorovala, jakvozí Melanii a Lauren na zádech, zato mě předtím odmítl s tím, že je moc unavený, říkala jsem si, že užjdou. Když vzal holky do bazénu a mě nechal sekat trávník, ujišťovala jsem se, že už tu každou chvílibudou. Nikdy nepřišli.

Teď jsem si jen přála zapomenout, že existovali. Ale ať jsem dělala, co dělala, ať jsem se tisícerýmzpůsobem snažila rozptýlit, nemohla jsem se zbavit temného těžkého tlaku na hrudi, pod kterým si mipodlamovaly nohy. Evan byl se skupinou většinu týdne mimo signál. Když mi konečně mohl zavolat,

pokoušela jsem se poslouchat, co se děje v lovecké chatě, snažila jsem se patřičně odpovídat, podělit se sním o to, co potkalo Ally, ale po chvíli jsem hovor ukončila s tím, že jsem unavená. Povím mu to, jenještě potřebuju víc času. Jenže další den na to rovnou narazil.

„Dobře, tak co se děje? Už si mě nechceš vzít?“ Zasmál se, ale v hlase mu zaznělo znepokojení.

„To ty si mě třeba nebudeš chtít vzít, až to uslyšíš.“ Zhluboka jsem se nadechla. „Zjistila jsem, proč Julialhala.“ Podívala jsem se na dveře, protože jsem si uvědomovala, že se Ally brzy vzbudí.

„Julia? Nevím, kdo…“

„Moje biologická matka, vzpomínáš? Minulý týden se mi konečně ozval ten detektiv. Pověděl mi, že její

pravé jméno je Karen Christiansonová.“

„Proč jsi mi neřekla, že jsi ji našla?“ divil se zmateně. „Protože jsem se zároveň dozvěděla, že můjskutečný otec je Táborový vrah.“

Ticho.

Konečně se Evan ozval: „Ale no tak, nemyslíš přece…“

„Myslím tím, že můj skutečný otec je vrah, Evane. Myslím tím, že znásilnil moji matku. Myslím tím…“

Nemohla jsem vyslovit, co dalšího živilo mé noční můry – můj otec je pořád tam venku.

„Sáro, zpomal. Pokouším se to všechno vstřebat.“ Když jsem nic neříkala, zvolal: „Sáro?“

Přikývla jsem, ačkoli mě nemohl vidět. „Nevím… nevím, co mám dělat.“

„Prostě začni od začátku a pověz mi, jak to bylo.“ Opřela jsem se o polštář a upnula se na sílu v Evanově

hlasu. Když jsem mu všechno vysvětlila, řekl: „Takže nevíš zcela jistě, že Julia je ta Karen?“

„Sama jsem se dívala na její on-line fotky. Je to ona.“

„Není ale žádný důkaz, že Táborový vrah je tvůj otec. Je to jen spekulace. Koneckonců si mohla pozdějinarazit nějakého chlápka.“

„Oběti znásilnění si obvykle rovnou někoho ‚nenarazí*. A v jejím domě byla nějaká žena – domnívám se,

že by mohla být lesba.“

„To může být teď, ale nevíš, jaká byla tehdy. Klidně mohla být třeba těhotná už v době útoku. Tensoukromý detektiv tě mohl podvést.“

„Je bývalý policajt.“

„To tvrdí on. Vsadím se, že ti zavolá a řekne, že za další peníze ti toho zjistí víc.“

„Takový nebyl.“ Ale nemá Evan nakonec pravdu? Neunáhlila jsem se se závěry? Potom jsem si ale

vzpomněla

na výraz v Juliině obličeji. „Ne, ona byla vážně vyděšená.“

„Zjevila ses jí na prahu a dožadovala se rozhovoru. To by vyděsilo kdekoho.“

„Bylo v tom něco víc. Cítím to – v kostech.“

Evan se na chvíli odmlčel a potom řekl: „Pošli mi e-mailem ty odkazy – a fotky, co ti ten chlápek přeposlal

a taky jeho webovou stránku. Dneska dopoledne mám trochu času, všechno si to pročtu a v poledne ti

zavolám. Pak si o tom promluvíme, ano?“

„Možná bych měla zatelefonovat Julii…“

„To opravdu není dobrý nápad. Nedělej nic* Neodpověděla jsem.

„Sáro!“ Jeho hlas zněl důrazně.

„Jo.“

„Nedělej nic!“

„Dobře, dobře.“

Ally si ve svém pokoji začala povídat s Losem, tak jsme se s Evanem rozloučili. Snažila jsem se být kvůliAlly veselá, když jsme hrály čáru s kartičkami rozesmátých obličejíků z kečupu. Jenže pokaždé, když jsemse podívala do jejích nevinných očí, bylo mi do breku. Co jen jí řeknu, až bude dost stard na to, aby sezačala vyptávat na mou rodinu?

Když jsem odvezla Ally do školy, vzala jsem Losa na procházku s představou, že čerstvý vzduch mi uděládobře. Jenže hned jak jsem vkročila do lesa, jsem poznala, že to byl omyl. Mám ráda vůni jehličí vevzduchu i vůni hutné půdy po nočním dešti. Taky všechny možné stromy – červené cedry, Douglasovyjedle i smrky sitka. Jenže teď se nade mnou ty mechem obalené stromy tyčily a bránily

v přístupu světla. Vzduch se mi zdál těžký a nehybný, moje kroky hlasité. Každý tmavý kout lesapřitahoval můj zrak. Sukovitý pahýl s jednou trčící větví, uschlý strom, ze kterého vyrůstalo kapradí, a zaním prostor pokrytý dějícím listím. Znásilnil ji na nějakém takovém místé? Los utíkal kupředu a vyplašilsrnce, který vyskočil s hnědýma očima naplněnýma strachem. Představila jsem si Julii, jak prchá lesem,tělo má poškrábané a zkrvavené, sotva popadá dech, je pronásledovaná jako zvíře.

Vrátila jsem se domů a zalezla do dílny. Měla jsem v plánu srovnat zásoby a vyčistit nářadí a uklidit jenějak systematicky, ale když jsem viděla ten zmatek, který jsem tam nadělala

– dláta, gumové paličky, stahováky, brusné kotouče, kartáče, hadry a papírové utěrky poházené všude napracovním stole, nemohla jsem se odhodlat dát to rovnou všechno do pořádku. Vzala jsem koště a začala

smetat hobliny.

Evan telefonoval v poledne, jak slíbil, ale jeho mobil pořád vypadával.

„Zavolám, až… pryč… vody. Sledujou… hejna… lososů“.

Když jsem se vrátila do dílny, soustředila jsem se na smirkování mahagonové truhly ve stylu Chippendale.

Když jsem vyhlazovala letité škrábance a rýhy, vychutnávala jsem si čerstvou vůni dřeva a skřípánísmirkového papíru. Každým tahem se mé svaly uvolňovaly a mysl se mi uklidňovala. Jenže pak mi tomahagonové dřevo připomnělo Juliinu pracovnu. Není divu, že se mnou nechtěla mluvit – pořád ještě jitraumatizovalo to, co se stalo, a když mě uviděla, všechno se jí to vrátilo. Ale ze mě přece strach mítnemusí. Třeba se jen obávala, že bych mohla vyzradit její tajemství? Přestala jsem brousit truhlu.Kdybych ji ujistila, že o tom nikomu neřeknu…

Telefon stál na mém psacím stole. Juliino číslo na univerzitu jsem měla pořád poznamenané na lepíku napočítači.

Po čtyřech zazvoněních se ozvala nahrávka: „Dovolali jste se do hlasové schránky profesorky Larocheovéna katedře dějin umění. Zanechte prosím zprávu.“

„Dobrý den, tady Sára Gallagherová. Nechci vás znovu rozčílit, jen jsem vám chtěla…“

Ticho se protahovalo. Začala jsem propadat panice. Co když řeknu něco špatně? Dost, uklidni se.Zhluboka jsem se nadechla a řekla: „Chtěla jsem vám povědět, jak je mi líto, že jsem si prostě přišla dovašeho domu, ale už chápu, proč vás to tak rozrušilo. Potřebuju jen znát svou lékařskou rodinnouanamnézu. Doufala jsem, že bychom si mohly promluvit, co myslíte?“ Dvakrát jsem oddrmolila své číslo ae-mailovou adresu. „Vím, že jste si hodně vytrpěla, ale já nejsem zlá a mám rodinu a nevím, co řeknudceři a…“ K mé hrůze mi vypověděl hlas a rozbrečela jsem se. Zavěsila jsem.

Dalo mi pěknou fušku, abych se udržela, nevytočila znova to číslo a nenechala další vzkaz s omluvou za ten první, a pak ještě další, plný věcí, které jsem chtěla říct, ale ne– řekla. Následující hodinu jsem si vhlavě pořád procházela ten telefonát a mé rozpaky vzrůstaly. Když konečně večer zavolal Evan, cítila jsem

se příšerně kvůli tomu, že jsem nedala na jeho radu, a ani jsem mu o tom nedokázala povědět. Prošel sijednotlivé odkazy a souhlasil, že Julia Larocheová vypadá jako Karen Christiansonová, ale pořád nebylpřesvědčený, že Táborový vrah je můj otec.

„Tak co bych měla dělat?“ zeptala jsem se.

„Můžeš udělat jen dvě věci – povědět to policajtům a oni se na to podívají, anebo to nechat být.“

„Když to povím policii, tak pravděpodobně udělají testy DNA, a já jsem si jistá, že vyjdou pozitivní. Cokdyž se pak výsledky dostanou ven? Mohl by mě najít. Nechci, aby

o tom někdo věděl.“ Zhluboka jsem se nadechla. „Mění to něco na tom, co ke mně cítíš, když víš, kdo jemůj otec?“ Nenáviděla jsem se za to, že se ptám, a bylo mi nanic z toho, jak uboze si připadám.

„Záleží na tom, jestli ho zavoláš, aby mě sejmul.“

„Evane!“

Promluvil vážně: „Samozřejmě že to nic nemění. Jestli je to tvůj otec, tak je jen děs, že je tam někdevenku. Ale nějak se s tím vypořádáme.“

Vypustila jsem vzduch z plic a zahalila se do jeho slov jako do hřejivé přikrývky.

„Pokud to nechceš říct policii, tak to prostě budeš muset přijmout, zapomenout na to a jít dál,“ nabádalmě Evan. Jako kdyby to bylo tak snadné.

Evan si taky myslí, že bych o tom neměla mluvit s nikým jiným než s vámi – stejně jako já se bojí, že seto dostane ven a vypukne peklo. Uvažovala jsem, že bych to řekla Lauren, jenže ona má ráda, když jevšechno kolem ní lehké a nadýchané – radši ani nesleduje zprávy. Jak bych jí o tom mohla povědět? I jásama mám strach si o něm přečíst něco víc.

Když jsem u vás byla poprvé po tom, co jsem strčila ze schodů Dereka – prvního muže, o kterého jsem sipo Jasonově smrti dovolila se zajímat – děsila jsem se, že bych mohla mít nějakou strašnou genetickoupredispozici, ale vy jste říkala, že možná hledám něco nebo někoho, na koho to svést tak, abychnemusela nést zodpovědnost za své

činy. V tu dobu to dávalo smysl. Nebyla jsem hrdá na to, co jsem udělala, i když se tomu podvádějícímuzmetkoví nic nestalo. Ale vyděsilo mě to.

Pořád slyším slova, co tehdy Derekovi vyšla z úst, pořád cítím jejich pachuť: „Věděla jsi, že jsem s ní ještě

neskončil, když jsme se poznali.“ Měl pravdu. Věděla jsem to, ale nebránilo mi to, abych po němnevystartovala. Vyprávěla jsem vám, jak jsme se seznámili? Bylo to na večírku, když bylo Ally pár měsíců

– nechtělo se mi od ní odejít, ale Lauren mě přinutila, ať si vyrazím. Derek byl elegantní a zábavný, ale tonebylo to hlavní, co mě přitahovalo.

V okamžiku, kdy řekl: „Nejsem připravený na vážný vztah, zrovna jsem se rozešel s dívkou,“ měl mě naháčku. Nedostupný muž, u kterého je velká pravděpodobnost, že mi zlomí srdce, na mě působí jako kočičí

opium. Teprve po násilném konci toho vztahu mi došlo, že kvůli sobě a hlavně své dceři potřebujunějakou pomoc.

Ráda bych řekla, že tím to skončilo, ale jak víte, ještě několik let jsem se potácela od jednoho špatnéhovztahu k dalšímu. Možná proto jsem Evanovi dávala tak zabrat, když jsme spolu začali chodit. Asi si tenpříběh nebudete pamatovat, protože jsem k vám přestala chodit nedlouho poté, co jsem ho poznala. Posetkání v servisu mi poslal vzkaz přes Facebook. V přesvědčení, že tak hezký chlap, který navíc vlastníloveckou a rybářskou chatu, bude hráč, jsem ho odbyla. Dál mi ale posílal takové ty vzkazy: Jaký jsi měladen? Vyptával se mě na moji práci a dceru, komentoval aktualizace mého statusu. Jelikož jsem na něj

nepohlížela jako na potenciálního partnera, vykládala jsem mu o svých problémech, strachu i svém

otráveném náhledu na muže a vztahy, prostě všechno, co nii leželo v hlavě.

Jednou večer jsme si na stránkách Facebooku povídali až do tří do rána, popíjeli víno a napůl jsmenakoukli do svých domovů. Další den mi poslal link na svou oblíbenou milostnou písničku – These Arms of

Mine Colina Jamese, kterou jsem si přehrála snad desetkrát za sebou.

Po měsíci povídání na síti jsem konečně souhlasila, že si dáme schůzku, až půjdu věnčit Losa do parku.Strávili jsme spolu hodiny bez jediné úzkostné chvilky, jen jsem se smála a měla báječný pocit bezpečí, apřitom jsem zůstávala sama sebou. Když se o několik měsíců později setkal s Ally, okamžitě si padli dooka. Dokonce i sestěhovat se bylo snadné. Když jednomu z nás chybělo nějaké vybavení do domácnosti,ten druhý to měl. Ale v těch počátcích jsem pořád ještě vyvolávala hádky, snažila se ho odstrkovat,testovala jsem jeho loajalitu. Měla jsem prostě hrozný strach, že mě zase raní, strach, že se neovládnu,

jako se mi to stalo s Derekem, strach z toho, co by se mohlo stát, kdyby k tomu došlo.

Jako dítě jsem se snadno navztekala, ale držela jsem to v sobě, proto mě asi v dospívání tolik přepadalydeprese. Teprve když jsem začala chodit s klukama, stávalo se mi, že jsem se přestala ovládat. Vždyckyse mi ale podařilo to v určitém bodě zastavit, až do toho okamžiku s Derekem na schodech. Když mi řekl,

že strávil noc se svojí bývalou dívkou, tak jsem cítila jen hanbu. Nemohla jsem myslet na nic jiného, než

že se všichni dozvědí, že nejsem dost dobrá. Najednou jsem natáhla ruce a už padal.

Byla jsem potom v šoku a zděšená tím, co jsem provedla, a ještě víc nad tím, jak mocně jsem se cítila.Vyděsilo mě to – ten pocit, že v sobě uvnitř mám něco temného, něco, co nedokážu ovládat. Chtěla jsemvěřit tomu, co jste říkala, že to má vždycky stejný spouštěč – téma opuštěnosti,

nedostatek důvěrné blízkosti, nízké sebehodnocení, a to všechno dohromady. Jenže teď víme, že jeden zmých rodičů je násilník, víc než násilník. Vypadá to, že jsem možná právem byla vyděšená.

Dneska dopoledne jsem v dílně smirkovala tu mahagonovou truhlu a snažila se na všechno zapomenout.Pár hodin to fungovalo. Pak jsem se řízla do prstu. Zatímco mi tekla krev, říkala jsem si v duchu: Mám v

sobe vrahovu krev.

TŘETÍ SEZENÍ

Jsem hrozně naštvaná a zmatená. Jsem tak vystresovaná, že bych nejradši popadla baseballovou pálku aněco rozmlátila. Nemůžu uvěřit, že už je to měsíc, co jsem tu byla naposledy. Celý víkend jsem pracovalana tom mentálním cvičení, které jste mě naučila. Představovala jsem si, jaký by byl můj život, kdybych sinedělala starosti se svou rodinou a genetikou, a co bych udělala se svým časem. Pokoušela jsem sepředstavit si samu sebe, jak se cítím veselá a šťastná, až se budu dívat na svatební výzdobu a pozvánky.Pořád jsem ale nedokázala přestat myslet na Táborového vraha – kde je a kdo je. Dokonce jsem sevrátila k počítači a znova si prohlížela fotky všech jeho obětí. Moje myšlenky se neustále vracely k Julii.Dostala můj vzkaz? Nenávidí mě? V pondělí jsem se dočkala odpovědi.

Byla jsem v dílně a utírala si barvu z rukou, zatímco Stevie Nicks vyřvával Sometimes iťs a bitch…, kdyžjsem uslyšela telefon. Prohrabala jsem se hromadou nářadí a vybavení na pracovním stole až k hadrům,pod kterými ležel bezdrátový telefon. Číslo bylo soukromé.

„Haló?“

„Mohu prosím mluvit se Sárou?“

Poznala jsem ten kultivovaný hlas. Pulz se mi zrychlil.

„To je Julia?“

„Jste sama?“ zeptala se stísněně.

„Jsem ve své dílně, Ally je ve škole. Zrovna jsem se chystala zajít do domu na oběd – dneska ráno jsem

vynechala snídani…“ blábolila jsem.

„Neměla jste mi znovu volat.“

„Omlouvám se. Prostě jsem se dozvěděla, kdo doopravdy jste, a nemyslela jsem…“

„To je zřejmé.“ Zabolelo to, až jsem zadržela dech.

„Už sem znovu nevolejte.“ Zavěsila.

Vypořádala jsem se s tou situaci se svým obvyklým půvabem a nadhledem – třískla jsem telefonem přesdílnu, až z něj vylétla baterie a zakutálel se pod police. Potom jsem vrazila do domu a snědla hromaduAllyiných lupínků a sýrových sušenek Ritz Bits, přitom jsem s každým soustem klela. Ta ženská se mnoumluvila, jako kdybych byla něco, na co šlápla, něco, co si chce otřít z boty. Tváře mi hořely, slzy měštípaly v očích a přemýšlela jsem

o tom, o čem jsem hloubala vždycky, když se se mnou rozešel kluk, nebo se proti mně postavil, nebokdyž mě táta nevzal za ruku, zatímco jsem se po něm natahovala: Co je na mně špatného?

Ještě za hodinu jsem byla tak rozčilená, že jsem se nedokázala soustředit na žádnou práci. A přípravy nasvatbu? Na to klidně zapomeňte. Uvažovala jsem, že zavolám Evana, jenže to bych mu nejdřív muselavysvětlit, co jsem udělala. Popadla jsem klíče od auta.

Lauren a Greg pořád bydlí v prvním domě, který si po sňatku koupili – mamka a táta jim pomohli sezaplacením zálohy, což znamenalo, že jim táta řekl, co si mají koupit. Je to jednoduchá čtyřpokojová

krabice ve stylu sedmdesátých let, ale stojí nad zátokou Departure Bay a je odtamtud fantastický výhled

na trajekty, když objíždějí Newcastle Island. Chtěla jsem se nastěhovat někam do sousedství, ale kdyžjsme s Evanem hledali dům, nebylo nic na prodej. Skončili jsme v novější zástavbě, ale já náš dům miluju.Je v současném stylu západního pobřeží, má obklady z cedrových prken, žulové desky v barvě zeminy aspotřebiče z nerez oceli.

Greg neustále jejich dům opravuje, ale až s tím bude hotovy, bude to tam krásné. Lauren jejich domovběhem let rozzářila vlastnoručně ušitými závěsy, pastelovými stěnami a vázami plnými čerstvých květin. Zjejí zeleninové zahrádky věcně něco loupím.

Zabouchala jsem na zadní dveře a strčila do nich. „Ahoj, to jsem já, Sára.“

Zavolala na mě seshora: „V pokoji u Brandona!“

Když jsem do toho pokoje vešla – je vyzdobený hokejovými motivy, našla jsem Lauren, jak ukládá

vyprané prádlo. Schoulila jsem se na dece s logem hokejového klubu Canucks, objala polštář a pozorovalaLauren. Záviděla jsem jí, jak je spokojená se svým životem.

Zarazila se s párem ponožek v ruce. „Co se stalo?“

„Vlastně o tom nechci mluvit.“

Škádlivě mi oznámila: „Teď už mi to ovšem budeš muset povědět.“ Napřáhla ruku s ponožkou, jako kdyby

ji po mně chtěla hodit.

„Nic mi není. Jen jsem měla chuť na chvíli vypadnout.“

„Pořád ještě jsi rozrušená kvůli své biologické matce?“ Otočila se, uložila ponožky a otevřela další

zásuvku.

Neměla jsem v úmyslu jí to říct, jen jsem jí chvíli chtěla být nablízku a cítit její vřelost, ale dřív než jsem siuvědomila, co dělám, už se to ze mě vyvalilo. „Přišla jsem na to, kdo je můj skutečný otec.“ Obrátila se s malým modrým tričkem v ruce. „Neříkáš to moc spokojeně. Kdo to je?“

Byla jsem rozpolcená mezi strachem z toho, co by si Lauren mohla myslet, a svojí potřebou, aby mi řekla,že je to v pořádku, abych se cítila lépe tak jako vždycky ona sama. Vzpomněla jsem si na Evanovovarování, ať o tom nikomu neříkám. Vzpomněla jsem si na svůj slib Julii, že to nikomu nepovím. Jenže

tohle je moje sestra.

„Nesmíš to vůbec nikomu říct – ani Gregovi.“

Položila si ruku na srdce. „Slibuju.“

Cítila jsem, jak mi hoří tváře, když jsem se zeptala: „Slyšela jsi o Táborovém vrahovi, viď?“

„Každý slyšel o Táborovém vrahovi. Proč?“

„Je to můj otec.“

Spadla jí brada a zůstala na mě zírat s ohromeným výrazem, až se mi zdálo, že to trvá hodiny. Nakonec

se posadila vedle mě na postel.

„To je jen… Jseš si jistá? Jak jsi na to přišla?“

Posadila jsem se s polštářem v klíně a pověděla jí o svém soukromém detektivovi a všechno, co se od té

doby stalo. Zkoumala jsem její obličej a čekala, až jí v očích uvidím všechny ty strašné věci, které si

myslím. Ona ale vypadala jen ustaraně.

„Třeba má Evan pravdu a je to jenom náhodná shoda?“ prohodila.

Zavrtěla jsem hlavou. „Způsob, jakým se mnou dneska mluvila – ona mě nenávidí.“

„Jsem přesvědčená, že tak to není. Ona pravděpodobně…“

„Ne, máš pravdu, je to ještě horší, jsem jí odporná.“ Hlas mi ztěžkl, jak jsem se snažila nerozbrečet.

Lauren mě hladila po zádech. „Je mi to moc líto, Sáro. Ale lidi, na kterých záleží, tě mají rádi, jestli ti to

pomůže.“

Až na to, že táta mě rád nemá, a skutečnost, že ona to nevidí, tu bolest ještě zvětšovala.

„Ty nechápeš, jaké je být adoptovaná, mít vlastní matku, která tě dá pryč jako nějaké smetí a potom tě

znova zavrhne. Roky jsem čekala na to, až se s ní setkám, a teď…“ Zavrtěla jsem hlavou.

„Vím, že to bolí, ale nesmíš zapomínat na všechno to dobré ve svém životě.“

Lauren se chystala ještě něco dodat, když jsme dole zaslechly hlas.

„Haló, haló, čarodějky,“ volala Melanie.

Lauren odpověděla: „Jsme tady nahoře.“ Vrhla jsem na ni varovný pohled a ona udělala pohyb, jako by si

uzavírala pusu na zip. Melanie obešla roh a mrskla kabelkou na podlahu.

„Dík, Sáro, to tvoje cherokee blokuje celou příjezdovou cestu.“

„Nemohla jsem vědět, že přijedeš.“

Nevšímala si mě a obrátila se k Lauren. „Děkuju, že jsi nám tuhle pomohla. Kýle i já to moc oceňujeme.“

Lauren mávla rukou. „To nic nebylo.“ „O co jde?“ zeptala jsem se.

„Na světě nejsi jenom ty a tvoje svatba.“ Melanie se usmála, jako by to myslela žertem, ale oči se jíneusmívaly. Melanie stejně jako naše mamka vypadá italsky, ale tmavé vlasy nosí ostříhané na krátkéštětiny a libuje si ve výrazně rudých rtěnkách a černě podmalovaných očích. Pokud zrovna nezahlíží nasvět nebo není kvůli něčemu nasupená, je opravdu kočka.

Když vyrůstala, táta ji rád bral s sebou do všech svých dřevorubeckých táborů v přesvědčení, že z ní bude

účetní a bude mu pomáhat s vedením podniku. Jenže sotva se Melanie dostala do puberty, jediné počty,kterým byla ochotná se věnovat, bylo počítání kluků. A v hospodě, kde dělá na baru, jich má po rucespousty. Býval to tátův oblíbený zapadáček, ale od té doby, co tam v devatenácti začala Melaniepracovat, už tam nevkročil.

Lauren vysvětlovala: „Kýle potřeboval nějaké místo na zkoušení, tak jsem ho nechala, aby zkoušel vgaráži.“ Melanie se ke mně obrátila. „Už sis na svatbu někoho objednala?“

„Ještě jsme se s Evanem nedohodli.“

„Skvěle, protože Kýle vám chce zahrát a věnovat vám to jako svatební dar.“ Zářivě se usmála.

To teda ani zdaleka nebylo skvělé. Před několika měsíci jsem Kyleovu skupinu slyšela a hráli spíš falešně.

Mrkla jsem na Lauren. Jezdila pohledem mezi Melanií a mnou.

„To je zajímavý návrh, ale musím si o tom promluvit s Evanem. Nevím jistě, jakou má představu.“

„Evan? S ním je lehké pořízení, bude mu to jedno.“

„Možná, ale stejně se musím nejdřív dohodnout s ním.“ Melanie se zasmála. „Odkdy čekáš na Evanůvsouhlas?“ Odmlčela se a přimhouřila oči. „Jo, už to chápu. Ty ne– chceš, aby to Kýle udělal.“

A je to tady. Jako malou jsme Melanii všichni rozmazlovali, zvlášť táta. Když byla mamka nemocná, mělajsem všechno na starosti já a tam začaly všechny problémy. S Lauren to bylo snadné, mohla jsem jínařídit, ať si uklidí hračky, a ona to hned udělala, ale Melanie jen stála s rukama v bok a čučela na mě.Takže Lauren nebo já jsme to nakonec udělaly za ni.

„To jsem neřekla, Melanie.“

„To je sakra do prdele k nevíře. Kyleova skupina je fakt dobrá a on to chce udělat, abyste to měli hezké,ale ty řekneš ne?“ Než jsem stačila odpovědět, Melanie zavrtěla hlavou a prohlásila: „Však jsem ti,Lauren, říkala, že to zastřelí.“

„Vy už jste o tom spolu mluvily?“ zjišťovala jsem.

Odpověděla mi Lauren. „Ne, no, jen trošku. Melanie se včera večer zmínila, že Kyleovi by se hodilo

vystoupení a…“

„A ty jsi říkala, že by na svatbě mohl poznat pár lidí,“ připomněla jí Melanie. „Říkala jsi, že by to pro nějmohla být dobrá příležitost.“

Tváře mě pálily a pulz mi jen letěl. Melanie chce využít moji svatbu pro předvedení svého přítele? A tennápad jí podstrčila Lauren?

„Ale nevěděla jsem, jestli už Sára nemá nějaké jiné plány,“ poznamenala Lauren.

„Nemá,“ zdůraznila Melanie. „Ale hlavně nemá ráda Kylea.“

Melanie na mě zahlížela s vystrčenou bradou, jen ať se opovážím to popřít. Chtělo se mi jí říct přesně to,co si myslím: Není pro tebe dost dobrý a rozhodně není dost dobrý na to aby hrál na mé svatbě.Napočítala jsem ale do deseti, párkrát jsem se zhluboka nadechla a řekla: „Promyslím si to, oukej?“

„To udělej,“ utrousila jízlivě Melanie.

„Uděláš to, viď, Sáro?“ Lauren se na mě prosebně dívala v obavách, že dojde k hádce. A byla by pořádně

velká, kdybych tam odtud rychle nevypadla.

„Dobře. Už bych měla jít.“ Vstala jsem.

„Nemůžeš se zdržet na kafe?“ tázala se Lauren. Věděla jsem, že chce, abych tam zůstala a mohly jsmevšechno probrat, nebo aspoň předstírat, že se nic nestalo, ale jestli uslyším ještě slovo od Melanie, takvybuchnu. Přinutila jsem se k úsměvu.

„Je mi líto, musím vyzvednout Ally. Příště, dobře?“

Na Melanii jsem se nepodívala, když jsem kráčela ven.

Tu noc jsem se převalovala sem a tam. Nakonec jsem vstala a napsala si poznámky – to je jediný způsob,

jak se dokážu uklidnit. První úkol zněl zavolat ráno Lauren a omluvit se, že jsem tak zhurta odešla.Potom jsem napsala dopis Melanii a pověděla jí všechno, co jsem jí chtěla říct už dřív, ale neudělala jsemto. Čtyři roky terapie a konečně jsem se naučila, jak zvládat svůj hněv – počítat do deseti, psát dopisy,dát si čas na vychladnutí – jenže Melanie mě dokáže rozpálit rychleji než kdokoli jiný. Vadí mi, jakýmfofrem mě dokáže přivést k tomu, že se přestanu ovládat. Jak hrozně mimo kontrolu si připadám, když se

to stane. Většinou jsem z toho ale smutná. Když byla malá, měla jsem ji moc ráda, líbilo se mi, jak kemně vzhlíží a všude za mnou chodí. Pak jsem ji ztratila v nákupním středisku, když jí byly čtyři.

Byli jsme na vánočních nákupech a táta mi nařídil, ať ji na chvilku ohlídám, než si zajde do obchodu.Melanie se chtěla procházet, ale já jsem věděla, že by táta zuřil, kdybych se pohnula jen o metr, a takjsem ji držela za zadek kabátu. Čím pevněji jsem ji svírala, tím usilovněji se mnou bojovala, škubala sebou

a drápala, dokud se mi nevytrhla a neodběhla do davu nakupujících. Příštích dvacet minut bylonejděsivějších v mém životě. Horečně jsem volala její jméno. Táta vyběhl z obchodu. V obličeji byl celýbílý. Když jsme ji konečně našli – hrála si na mechanickém poníkovi – táta mě odtáhl na parkoviště a zaautem mi natřískal na zadek. Pořád si pamatuju, jak jsem se mu snažila vysmeknout, křičela jsem, ažjsem pomalu nemohla dýchat, ale jeho ruka dopadala znova a znova.

Většina mých nejhorších vzpomínek z dětství je spojená s tím, že jsem se kvůli Melanii dostala do potíží. O

jednom halloweenu jsme se s Lauren převlékly za roztleskávačky. Melanie chtěla stejný kostým, jenžejsme měly jenom dva, tak jsem jí řekla, že může jít za princeznu. Popadla mé střapce třásní a vyběhla zpokoje s křikem, že je hodí do ohně. Vystartovala jsem za ní, uklouzla v chodbě, srazila lampu a rozbilajejí stínítko. Když jsem to řekla tátovi, zuřil – ne kvůli lampě, ale protože jsem nevyhověla Melanii.Nesměla jsem si vzít svůj kostým, dostala ho Melanie. Nejhorší na tom bylo, že jsem je museladoprovázet od domu k domu. Pořád si vybavuju, jak jsem sledovala Melanii spěchající ke dveřím vkostýmu, na jehož výrobě jsem strávila týdny. Jak jí při každém kroku nadskakovala sukýnka. Lámalo misrdce, když jí lidi říkali, jak roztomile vypadá.

Když jsme dosáhly dvacítky a ani jedna z nás už nežila doma, začaly jsme spolu vycházet líp. Po narozeníAlly občas Melanie přišla a chvíli se zdržela, dívala se se mnou na filmy, jedly jsme popcorn a smály se.Bylo to báječné, jako bychom konečně byly sestry. Pořád jsme se čas od času dohadovaly, ale opravdujsme se hádaly jenom tehdy, když jsem se jí snažila poradit ve věci jejích přátel nebo kluků, s kterými sescházela. Když začala chodit s Kýlem, řekla jsem jí, že mi dělá starost, že by ji mohl využívat kvůli tomu,že dělá v baru. Vyletěla a nějakou dobu jsme spolu nemluvily. Potom jsem se seznámila s Evanem a tátanás začal zvát na večeře – volal, jenom když byl Evan doma – a pořádat rodinné obědy anebo barbecue.

Melanie většinu večeří zmeškala, protože pracovala, ale když nějakou večeři stihla, začala se do měobouvat, zvlášť pokud tam byl její přítel. Nevěděla jsem, jestli ji štve to, že táta má radši Evana nežKylea, nebo to, že já ho taky nemám ráda, ale byla pevně odhodlaná postarat se, abych vypadala jako tazlá. A když jsem se rozčílila, táta po mně tvrdě vyrukoval, ale Melanii neusadil. Čím víc jsem se snažilanereagovat, tím usilovněji do mě šila. Kdykoli teď mluvíme o svatbě, je to jako scéna připravená prorvačku.

Lauren vždycky zůstávala někde uprostřed mezi námi a věděla jsem, že se cítí hrozně kvůli tomu, co sestalo, a z toho jsem se zase hrozně cítila já. Svědomí mě ale hryzalo z jiného důvodu. Poznamenala jsemsi, že jí musím připomenout, aby nikomu neříkala o mém biologickém otci.

Následující ráno jsem zaspala a nakonec jsem Ally vypravovala do školy ve velkém chvatu. Potom volal

jeden zákazník a potřeboval naléhavou opravu stojanu na kabáty, než ho dá do starožitnictví. Nestihlajsem Lauren zavolat. Padla jsem do postele a přísahala si, že to udělám nazítří. Jenže jsem to neudělala,a jak se dny přeměnily v týden, upadla jsem zpátky do deprese.

I ten nejjednodušší úkol se stával neproveditelným a celé tělo mě bolelo. Dokonce i pomyšlení na terapiimě vyčerpávalo. Tak jsem moc spala, moc jedla a trávila jsem odpoledne na gauči a koukala na filmy.Musela jsem se přinutit, abych vyvenčila Losa. Z jeho oblíbených cestiček v lese jsem ho převedla dobezpečnějšího nedalekého zalidněného parku. Většinou ho ráda pozoruju, jak honí králíky jako o pouti,mám ráda ve vzduchu zemitou vůni sena a zvířat. Jenže teď mi budovy připadaly staré a opuštěné, nohyjsem jen tak tak vláčela loužemi.

Jinak jsem se donutila vytáhnout paty ven jenom kvůli

Ally. Veškerou zbývající energii jsem využívala k tomu, abych skryla, jak se cítím. Moc se mi to ale

nevedlo. Jednou jsme jely domů v lijáku, jaký v březnu a vlastně v kterémkoli měsíci na pobřeží není nicvýjimečného, jenže k mé už tak mizerné náladě to nijak nepřispělo. Zastavily jsme na červenou a já jsemvykukovala přes okno.

„Proč jsi smutná, maminko?“ zeptala se Ally.

„Mamince není moc dobře, zlato.“

„Já se o tebe postarám,“ prohlásila. Ten večer byla přímo sladká, pokoušela se mi udělat polívku avykládala Losovi, že musí být potichu. Taky noc strávila u mě v posteli. Schoulily jsme se k sobě, když mičetla pohádky, půjčila mi pro útěchu svoji oblíbenou barbínu a déšť zatím bubnoval na okno. Další ránojsem konečně zavolala Lauren, abych se omluvila, že jsem tak náhle odešla, ale ona mě přebila.

„Je mi líto, že jsem Melanii vůbec něco říkala o tom, že by Kýle mohl hrát na tvé svatbě, Sáro. Jenže vydvě spolu pořád bojujete a je hrozně těžké kterékoli z vás něco říct.“

„Melanie mě přivádí k šílenství.“

„Přála bych si, abyste jedna na druhou tak nežárlily.“

„Já na ni nežárlím, jen mi vadí, že jí všechno projde.“

„Víš, táta je na ni stejně přísný.“

Zasmála jsem se. „Jo, to určitě.“

„Ale je – jen ty to nevidíš. Pořád po ní jde kvůli její práci, vykládá jí, jak dobře si v podnikání vedeš ty a

jak velký máte dům a jak úspěšný je Evan. Občas si říkám, že vy dvě jste pořád v klínci, protože jste tak

stejné.“

„Já vůbec nejsem jako Melanie.“ „Obě jste opravdu silné osobnosti a“

„A nic, Lauren.“

Mlčela.

Vzdychla jsem si. „Omlouvám se. Prostě procházím těžkým obdobím.“

Její hlas byl milý. „Já vím, zlato. Zavolej mi vždycky, když si budeš chtít popovídat.“ Ale neudělala jsemto, protože přesto, že svoji sestru mám moc ráda, jsou věci, se kterými mi nemůže pomoct, a taky věci,které nás vždycky budou rozdělovat. Ona ví, kam patří.

Když uplynul další týden a já byla pořád jako tělo bez duše, rozhodla jsem se, že je načase udělat párzměn. Přestala jsem desetkrát denně googlovat Táborového vraha, přestala jsem číst o genetice adeviantním chování, což vede leda k nočním můrám, a nakoupila jsem materiál na ptačí budku – Ally ji už dávno chtěla postavit. Když jsme na ní společně pracovaly, užily jsme si spoustu legrace, Ally sechichotala, zatímco ji natírala barvou, mávala štětcem kolem sebe a zapadala si barvou prsty i stůl.Temnota pomalu začala odplývat. S Evanem se nám dokonce o jednom víkendu podařilo strávitpříjemnou večeři u Lauren a Grega. Teda bylo to příjemné až do chvíle, kdy se objevil táta, že si musí sGregem probrat nějaké pracovní záležitosti.

Cítila jsem se za Grega příšerně, když jsem poslouchala, jak ho táta dole hubuje, a přitom musí vědět, žeho z kuchyně slyšíme. Bylo to zvlášť zlé vzhledem k tomu, že potom táta přišel a každému vykládal, žezrovna najal nového předáka. Greg už roky čeká, až ho táta povýší. Táta zůstal na jedno pivo a celou tudobu strávil tím, že si s Evanem povídal o rybaření. Znechucovalo mě, že hraje hru na favority, a taky mě

znechucovalo, jak jsem hrdá na to, že má rád mého snoubence.

První týden v dubnu jsem konečně cítila, že je deprese za mnou. V noci jsem spala a ve dně zůstávalabdělá. Trávila jsem zase hodiny v dílně a doháněla své projekty. Cítila jsem se tak dobře, že jsem tohleráno dokonce vstala hodně brzy a jela na nákup pro Ally. Vydala jsem tuny peněz za všelijaké řemeslnénástroje a netbook a říkala si, že jí to pomůže při učení. Hrozně ráda pro ni nakupuju – kostýmy, knihy,hry, barvy, oblečení, vycpaná zvířátka. Když je šťastná Ally, jsem šťastná i já. Když jsem při návratu šla

se všemi taškami k domu, zazvonil telefon.

„Radši bys měla večer přijít.“ Volal táta. A jeho tón mi napovídal, že mám problém – velký problém.

„Co jsem udělala špatně?“

„Měl jsem telefon…“

Táta na mučivou minutu zmlkl. Zadržela jsem dech. „Prý se na internetu píše, že tvůj otec je Táborovývrah.“ Hlas měl přiškrcený hněvem, žádalvysvětlení. Snažila jsem se vyznat v tom, co právě řekl, ale jakoby ze mě někdo vypustil vzduch.

„Věděla jsi o tom? Je to pravda?“ Jeho slova do mě bušila a rozeběhla mi pulz do závratných výšek. Tohle

je to poslední, co jsem si přála, aby se dozvěděli. Pomyslela jsem na mamku, a jak ji to raní. Svezla jsem

se na lavici v hale, zavřela oči a pustila se do toho.

„Před několika měsíci jsem našla svoji biologickou matku.“ Zhluboka jsem se nadechla a vyplivla tenzbytek. „A vypadá to, že můj biologický otec je pravděpodobně Táborový vrah.“

Táta mlčel.

„Kdo ti to zavolal?“

„Velký Mike.“

Tátův vrchní předák? Jak se o tom mohl dozvědět? Vždyť ten chlap je pomalu negramotný Táta za mě naty otázky odpověděl.

„Říká, že se to jeho dcera dočetla na Nanaimských horkých novinkách.“

„Myslíš tu drbavou webovou stránku?“ Už jsem utíkala nahoru ke svému počítači.

Tátův hlas zněl tvrdě. „Ty jsi našla svoji biologickou matku před dvěma měsíci, ale nic jsi o tom neřekla.Proč jsi nám nepověděla, že ji hledáš?“

„Chtěla jsem, ale… Vydrž, tati.“

Naklepala jsem adresu webové stránky a našla ten článek. Karen Christiansonová nalezena ve Victorii…

„Ach ne.“

Pokoušela jsem se přečíst ten článek, jenže šok nadělal ze slov galimatyáš. Vnímala jsem jen útržky.Karen Christiansonová… Jediná přeživší obéť Táborového vraha… Julia Larocheová… Profesorka nauniverzité ve Victorii. Třiatřicetiletá dcera Sára Gallagherová… Rodinný podnik Gallaghe– rova dřevařská společnost v Nanaimu…

Je to venku, všechno je venku.

„Jak se dozvěděli, že je to tvoje matka?“ tázal se táta. „Nemám ponětí.“ Zírala jsem na obrazovku ahlavou se mi řítily panické myšlenky. Kolik lidí ten článek vidělo?

„Zavolám Melanii a Lauren,“ prohlásil táta. „Chci vás tady všechny v šest. Promluvíme si.“

„Okamžitě pošlu na tu stránku e-mail a napíšu jim…“

„Už jsem zavolal svého právníka. Jestli ten článek okamžitě nestáhnou, tak je poženeme před soud.“

„Tati, já si s tím poradím.“

„Já se o to postarám.“ Jeho tón jasně naznačoval, že si nemyslí, že bych si s něčím poradila.

Když zavěsil, uvědomila jsem si, co řekl: „Tvůj otec je Táborový vrah.“ Ne tvůj biologický otec, prostě

jenom otec.

Teď víte, Nadine, proč jsem tak vystresovaná. Po telefonátu s tátou jsem si přečetla zbytek článku a

celou dobu mi bylo na zvracení. Byla tam tuna fotek Karen Christiansonové

– dokonce tam pověsili její služební fotku z univerzity. Nemohla jsem uvěřit, kolik je tam podrobností i omně, čím se živím, věci o Evanově srubu. Nezmínili jedině, že mám dceru – zaplať pánbůh.

Přestože táta zavolal svého právníka, poslala jsem e-mail požadující, aby ten článek stáhli, a telefonovalana každou linku, uvedenou na jejich stránkách, ale nikdo se neozval. Už zase jsem si připadala jako idiot,který není schopný udělat cokoli správně. Zkusila jsem zavolat Evana, ale byl venku na jednom ze člunůse skupinou a vrátí se až po večeři. Lauren nebrala telefon, a to je přitom maminka, která se drží doma.Nejspíš se skrývá někde na zahradě. Jsem si jistá, že se večerního setkání bojí stejně jako já – Lauren

nesnáší, když jsou lidi rozrušení.

Napadlo mě, jestli nás nemohla slyšet Melanie, když jsme si s Lauren povídaly. Ale ať je Melanie jakáchce mr– cha, neumím si představit, že by udělala něco tak sprostého. Jasně, jestli to řekla Kyleovi… tenvypadá na chlápka, který by prodal sestřino dítě, kdyby si myslel, že ho to postrčí vzhůru. V žádnémpřípadě to nemohli prozradit Lauren nebo ten detektiv.

Takhle vyděšená z rodinného setkání jsem nebyla od té doby, kdy jsem rodičům musela oznámit, že jsem

těhotná. Táta v půli té řeči vstal a odešel z místnosti. Vzala jsem Losa na procházku a doufala, že sezbavím vší té nervózní energie, která mi hučela v těle, ale skončila jsem tím, že jsem pospíchala zpátkydomů k počítači. Článek tam byl ještě v době, kdy jsem musela odejít na naši schůzku. Snažím se uklidnita připomínám si, že když nic nepotvrdím, nikam se nedostanou. Tátův právník pracuje v jedné zešpičkových firem v Nanaimu. Do konce dne určitě stažení toho článku dosáhne. Lidi budou chvíli drbat,ale pak je zaujme něco jiného. Musím prostě počkat a přestát to.

Jenže mám pocit, že mě čeká ještě něco horšího.

ČTVRTÉ SEZENÍ

Díkybohu, že mě můžete vzít – vím, že jsem tu byla včera, ale když takhle zpanikařím, tak se mi všechnov hlavě jen motá kolem dokola. Byla jsem schopná myslet jedině na to, že sem musím jít. Musíte mipomoct se uklidnit, protože jestli mě dneska potká ještě něco, tak už to prostě nezvládnu.

Než jsem vyrazila z domu na rodinný potlach, byla jsem v ještě horší náladě. Nijak mi nepomohlo, žejsem absolvovala vzrušenou debatu s šestiletou dcerou, která nemá ráda změny plánu.

„Slíbila jsi, že si k večeři uděláme lívance. Jiného tvaru než dělá Evan.“ Její hlas zněl úzkostlivě. Ally vsobě má metodický rys a veškerá rozhodnutí vyžadují mnoho uvažování, což je rozkošné, když vystrkujejazýček z pusinky a hloubá nad tím, co má koupit Losovi za peníze, které dostala k narozeninám, ale je to

naprostá noční můra, když potřebujeme něco udělat ve spěchu.

„Dneska večer nemám čas, Ally, zlatíčko. Dáme si kuřecí polívku.“

Zapřela si zaťaté pěstičky v bok. „Slíbilas to.“ Další součástí Allyiny pořádkumilovné povahy je její potřeba

znát plán na každý den a vědět, co má v které situaci očekávat. Když se odchýlím od kurzu, anebo nedejbože přeskočím některý krok postupu, hned ji to rozhodí.

„Já vím. Je mi to líto, ale dneska to nejde.“

„Slíbilas to. „Z jejího zakvílení jsem skřípala zuby. Prudce jsem se otočila. „Dneska ne.“

Utekla k sobě do pokoje, tmavé kudrnky jí poskakovaly kolem hlavy. Zabouchla za sebou dveře. Zaslechla

jsem, jak do nich něco udeřilo. Losík seděl přede dveřmi a vyčítavě na mě koukal. Neslyšela jsem jibrečet, jenže Ally zřídka pláče – než by uronila slzu, tak spíš něčím hodí. Jednou jsem ji viděla, jak sinarazila palec, načež se otočila a kopla do té zlé nohy od stolu.

Zkusila jsem kliku. Povolila, ale něco bylo zapřené za dveře. Aha. Evan ji naučil, aby si zapřela pod klikužidli, kdyby se objevil vetřelec.

„Ally, pojď prosím ven, ráda bych si o tom promluvila.“ Ticho.

Zhluboka jsem se nadechla. „Když vylezeš, můžeme vybrat jiný večer v tomhle týdnu, kdy si udělámelívance– naučím tě, i jak se připravuje těsto. Ale než napočítám do tří, musíš vyjít z pokoje.“

Ticho. „Jedna… dva…“ Nic.

„Ally, jestli okamžitě nevyjdeš, tak se celý týden nebudeš dívat na seriál Hannah Montana.“

Otevřela dveře, se zkříženýma rukama prošla kolem mě a přes rameno na mě vrhla smutný pohled.

„Evan na mě nikdy neřve.“

U rodičů to nešlo o nic líp. Když jsem zastavila před jejich dřevěným domem na okraji Nanaima, Melaniino

auto a Laurenin SUV už stály na příjezdové cestě. Ally se okamžitě vyhrnula z cherokee s Losem vpatách. Rázovala jsem ke vchodu, v duchu si nasazovala brnění, i když jsem věděla, že mi to k ničemunebude.

Všichni byli v obýváku. Melanie se na mě nepodívala, ale Lauren mi věnovala nesmělý úsměv. Tátůvobličej působil jak železná maska. Seděl v křesle uprostřed místnosti, oblečený do obvyklého černéhotrička s límečkem, červených džínů s řemenem a pracovních bot s kovovou špičkou jako každý správnýdřevař. Mohutný a svalnatý, na hlavě sněhobílou korunu hustých vlasů, s manželkou a dcerami po boku

vypadal jako král. „Babi!“

Ally utíkala k mamce, objala jí nohy a růžový prošívaný kabátek se jí omotal kolem uší.

Na okamžik jsem zatoužila, abych taky mohla běžet k mamce a obejmout ji. Všechno na ní je hebké – jejítmavé vlasy nyní prokvetlé stříbrem, pudrový parfém, kterým se voní, její hlas, její pleť. Hledala jsem jíve tváři hněv, ale viděla jsem jen únavu. Podívala jsem se na ni prosebnýma očima.

Moc mě to mrzí, mami. Nechtěla jsem ti ublížit.

„Půjdeme do kuchyně, Ally,“ řekla. „Mám pro tebe skořicový bochánek. Chlapci už jsou vzadu.“ Vzala Ally

za ruku a odvedla ji.

Když kolem mě procházely, vyhrkla jsem: „Ahoj, mami.“ Dotkla se mé ruky a pokusila se o uklidňujícíúsměv. Chtěla jsem jí povědět, jak moc ji mám ráda, že na ni to nemá žádný vliv, ale než jsem sevzmohla na slovo, byla pryč.

Mrskla jsem sebou do křesla proti tátovi a vystrčila bradu. Upřeli jsme na sebe pohled. Já uhnula jako

první.

„Měla sis s námi promluvit dřív, než začneš hledat svoje biologické rodiče,“ prohlásil nakonec.

Léta práce na slunci mu zvýraznila hluboké rýhy kolem úst, která nyní pevně svíral. I když je mu přesšedesát, bylo to poprvé, kdy jsem viděla, že táta vypadá staře, a polila mě hanba. Má pravdu. Měla jsemjim o tom říct. Snažila jsem se vyhnout tomu, že bych zranila jejich city, a taky tomuhle rozhovoru. Jenže

jsem tím všechno jenom zhoršila.

„Já vím. Mrzí mě to, tati. V tu chvíli mi to přišlo rozumné.“

Povytáhl levé obočí způsobem, který ve mně vždycky vyvolával pocit totální nuly. Ani tentokrát to nebylo

jiné.

„Chci vědět, jak se na tom webu dostali k té informaci.“

„To bych já taky ráda věděla.“ Zadívala jsem se na Melanii.

„Co na mě koukáš?“ ohradila se. „Já jsem o tom ani nevěděla, dokud mi to táta neřekl.“

„Jasně ze nevěděla.

Melanie si poklepala ukazováčkem na spánek a neslyšně vyslovila: Blázen.

Krev se mi nahrnula do hlavy v návalu vzteku. „Víš, Melanie, ty dokážeš být…“

„Tak dost“zaburácel tátův hlas.

Všichni jsme zmlkli. Setkala jsem se s Laureniným pohledem. Podle jejího výrazu – zčásti provinilého,zčásti ustrašeného – jsem poznala, že tátovi už o mých biologických rodičích pověděla všechno, co se odemě dozvěděla.

Otočila jsem se k tátovi. „Jediný, kdo o tom ještě ví, je Evan a soukromý detektiv, kterého jsem si najala

– ale je to bývalý policista.“

„Ověřila sis jeho doklady?“

„Dal mi svoji vizitku a…“

„Co o něm víš?

„Už jsem říkala, že je to policista ve výslužbě.“

„Zavolala jsi na policii a ověřila si to?“

„Ne, ale…“

„Neprověřila sis ho.“ Táta zavrtěl hlavou a mně se rozhořel obličej. „Dej mi jeho číslo.“

Chtěla jsem mu říct, že není jediný člověk, který je schopný něco udělat, ale jako obvykle mě přivedl kpochybnostem o sobě samé.

„Pošlu ti je e-mailem.“

Koutkem oka jsem zaznamenala mamku, jak stojí ve dveřích s talířem.

„Chce někdo skořicový bochánek?“

Posadila se na gauč a talíř s ubrousky položila na stolek. Nikdo se po bochánku nenatáhl. Táta se tvrdě

podíval na Melanii a Lauren. Obě si vzaly. Já jsem je následovala, i když bylo úplně vyloučené, že bychněco dokázala polknout. Mamka se usmála, ale oči měla zarudlé – plakala. Sakra.

„Sáro, chápeme, že jsi chtěla najít svoji biologickou rodinu,“ řekla, „Jenom nás zklamalo, že jsi nám o tomnepověděla. Muselo pro tebe být hodně těžké a rozčilující, když jsi zjistila, kdo je tvůj skutečný otec.“ Jejíbledé líce mi napověděly, že je z toho sama pořádně rozčilená.

„Je mi to líto, mami. Bylo to prostě něco, co jsem potřebovala udělat kvůli sobě. Snažila jsem se to

nejdřív nějak zpracovat, než o tom někomu povím.“

„Tvoje matka – v tom článku se říká, že je profesorka?“ váhavě se otázala mamka.

„Jo. Nechce se mnou mít nic společného.“ Odvrátila jsem pohled a prudce zamrkala.

„To není osobní, Sáro.“ Mamčin hlas zněl hladivě. „Každá matka by byla hrdá na dceru, jako jsi ty.“

Oči se mi zalily slzami. „Je mi to opravdu moc líto, mami. Měla jsem ti to říct, ale nechtěla jsem, aby sis

myslela, že jsem nevděčná nebo něco. Jsi úžasná matka.“ To nebylo žádné mazání medu. Mamka s

potěšením vítala každý umělecký projekt, který jsme přitáhly domů, každý kostým, který nám musela

vyrobit na poslední chvíli, každé roztrhané oblíbené džínsy, které jen ona dokázala vyspravit. Mamka byla

ráda matkou. Nikdy jsem se jí na to nezeptala, ale jsem si jistá, že to ona chtěla adoptovat dítě. Klidně se

vsadím, že táta to udělal jenom kvůli ní.

„Vždycky jste byli mí opravdoví rodiče – vychovali jste mě. Jenom jsem byla zvědavá na svou minulost,“

vysvětlovala jsem. „Jenže když jsem se dozvěděla o svém biologickém otci, myslela jsem, že byste to asi

radši nechtěli vědět.“ Podívala jsem se na tátu a pak zpátky na mamku. „Nechtěla jsem vás rozrušit.“

„Máme o tebe starost a strach, ale nikdy to nic nezmění na tom, jaký k tobě máme vztah,“ ujistila mě

mamka. Znova jsem se podívala na tátu. Přikývl, ale měl v obličeji odtažitý výraz.

„Evan je venku na člunu, ale hned jak přijede domů, povím mu, že je to na internetu,“ řekla jsem.

„Ten článek už stáhli, ale stejně ty zmetky budeme žalovat,“ prohlásil táta.

Podepřela jsem si hlavu o opěradlo křesla a vydechla. Bude to v pořádku. Na chvíli jsem si připadala

chráněnátáta se za mě vlastně postavil, jenže pak řekl: „Ti hajzlové neměli právo použít jméno mojí

společnosti.“ Hned jsem věděla, co vlastně chrání.

Ucítila jsem další bodnutí viny, když jsem si všimla, jak si mamka přitiskla ruku na žaludek a stáhl se jí

obličej. Táta to taky zaznamenal a vpálil se mi pohledem do očí. Nemusel nic říkat. Už to vyslovil mockrát

a mnoha způsoby. Jenže ta němá slova bolela o to víc. Podívej, co jsi matce udělala.

Mamka začala mluvit o svatbě, ale rozhovor zněl nuceně. Melanie a já jsme se vytrvale ignorovaly.

„Měla bych odvézt Ally domů do postele,“ řekla jsem nakonec. Když jsem vyšla ven, abych ji zavolala,

Lauren šla za mnou a zavřela za námi dveře.

„Omlouvám se, že jsem to tátovi řekla, ale ptal se mě, jestli jsem o tom věděla, a nechtěla jsem mu lhát.“

„To nevadí. Zlobil se na tebe, že jsi to držela v tajnosti?“ Zavrtěla hlavou. „Myslím, že si jen dělal starosti.“

„Proto jsi mi dneska nevzala telefon?“

„Nechtěla jsem mezi vámi uvíznout.“ Tvářila se zoufale. „Omlouvám se.“

Ani já jsem nechtěla, aby mezi námi uvízla. Chtěla jsem, aby stála na mé straně, jenže to se nikdynestane. Když jsme byly malé a táta se do mě kvůli něčemu pustil, Lauren se ukryla u sebe v pokoji.Později vylezla a pomohla mi s prací, ale nějak jsem se kvůli tomu cítila ještě osamělejší.

„Neřekla jsi Melanii o mém biologickém otci, viď?“

„Samozřejmě že ne!“

Tak to Melanie prostě zaslechla a zřejmě o tom pověděla Kyleovi a ten to pak řekl bůhvíkomu. S tím užteď nic nenadělám.

Cestou domů jsem se cítila trochu klidnější, ale pořád mě znepokojovalo, kolik lidí asi vidělo ten článek,než ho smazali. Potom jsem si vybavila, jak mamka říkala, že si o mě dělají starosti a mají o mě strach.Zastavila jsem na červenou a soustředila se na ten okamžik. Tátův napjatý výraz, obavy v mamčinýchočích, něco, co si oba mysleli, ale neřekli to. Co mi uniklo? Pak mi to došlo.

Táborový vrah si mohl ten článek přečíst.

Vůbec jsem si neuvědomila, že pořád ještě stojím na světlech, dokud auto za mnou nezatroubilo a Allynezavolala: „Mami, jeď!“ Zbytek cesty jsem ujela jako omámená. Byla jsem tolik zaujatá tím, že se musím

hájit, a tak vyděšená, že se táta bude zlobit, až mi úplně uniklo, čeho bych se měla bát nejvíc. JestliTáborový vrah našel ten článek, tak ví nejenom to, že žiju v Nanaimu, ale zná i moje jméno.

Hned jak jsme dojely domů, Ally se vykoupala a potom jsem jí přečetla pohádku, ale zakopávala jsempřitom o slova a několikrát jsem ztratila místo, kam jsem dočetla. Potřebovala jsem si promluvit sEvanem. Když Ally usnula, zkoušela jsem mu zavolat, ale nebral mobil. Zabalila jsem se do deky na gauči,

bezmyšlenkovitě jsem koukala na televizi a čekala, až Evan zavolá zpátky. Když už jsem to chtěla vzdát a

jít do postele, telefon zazvonil. Než mi stačil položit otázku, co jsem dělala, zeptala jsem se ho, jaký mělden.

„Narazili jsme na hejno gorbuší, tak byla skupina spokojená.“ Evan svůj lovecký srub vybudoval naodlehlém západním pobřeží ostrova, a tak nabízí vedené výpravy na kajaku a pozorování velryb v jejichpřirozeném prostředí, nejenom rybaření.

„To je skvělé.

„Stejně už se ale těším, až přijedu na víkend domů…“ Zamručel a já se k němu chtěla přidat, ale nešlo toze mě.

Tak jsem se nadechla a vychrlila jsem to na něj. Nejdřív jsem mu pověděla, že jsem nechala Julii vzkaz na

záznamníku a jaké to bylo hrozné, když mi zavolala zpátky, potom že jsem to řekla Lauren a nakonec o

té ráně na internetu. Vzal to líp, než jsem čekala, daleko líp, než bych to na jeho místě brala já – což není

zas takové překvapení.

„Z toho nic nebude,“ utrousil.

„Ale lidi jsou posedlí sériovými vrahy – polovina knížek a filmů je o nich. Jestli přijdou na to, že jsem jeho

dcera…“

„Víš, kde je pistole a kde má pojistku..

„Pistole!“

„Budeš v pohodě. Ta stránka nemá moc čtenářů.“

„Co když si to přečte on?“

„Táborový vrah?“ Na chvilku se odmlčel. „Ne, ten nanaimský blog určitě nečte.“

„Vážně si myslíš, že to bude v pořádku?“

„Jo, myslím. Nech tátova právníka, ať se o to postará.“

„Mám prostě děsný strach.“

Hlas mu změkl. „Brzy budu doma.“

Než jsem se včera večer uložila do postele, neodolala jsem a nakoukla na tu webovku. Byla jsem celášťastná, že tam ten článek nevrátili. Taky jsem rychle projela Google, ale nic se neobjevilo. Šla jsem spátpřesvědčená, že má Evan pravdu – nic z toho nebude. Vlastně je dobře, že se to stalo, protože to vyšlonajevo uvnitř rodiny – nemám zrovna talent držet věci pod pokličkou.

Dneska ráno Ally mezi sousty chleba s arašídovým máslem zpívala Losíkovi písničku. Ally i já jsme velkými

fanynkami arašídového másla, neumíte si představit, kolik sklenic ho spořádáme. Když jsem ji vysadila ve

škole, popadla jsem kafe a zamířila do dílny, abych se vrhla na novou skříň. Během pár minut jsem se do

toho ponořila a ani jsem si nedala pauzu na oběd. Odpoledne jsem se nakonec rozhodla něco sníst adolít si kafe. Než jsem se vypravila zpátky do dílny, zaběhla jsem nahoru, abych znova nakoukla nastránku Na– naimských horkých novinek. Článek tam pořád nebyl. Pro klid duše jsem ještě projela Google

a hledala jméno Karen Christiansonová. Tentokrát na mě vyskočil další paklík.

Odložila jsem hrnek tak prudce, až kafe vyšplouchlo přes okraj, a honem jsem klikla na první odkaz. Byl

to link na klub lidí ve Státech, co se zajímají o sériové vrahy. Na jejich fóru kdosi pod jménem

„Dahmersdinner“ uváděl, že se Karen Christiansonová skrývá ve Victorii a používá jméno Julia

Larocheová. Její dcera, žena jménem Sára Gallagherová, žije v Nanaimu. Zírala jsem na obrazovku a

srdce mi hlasitě tlouklo v uších. Nemůžu s tím vůbec nic dělat, není způsob, jak to vymazat. Potom jsemsi všimla, že jsou tam k tomu komentáře – spousta komentářů. Klikla jsem na tabulku a stránku rozbalila.Nejdřív se to neslo v duchu „zajímalo by mě, jestli je to pravda“ a „dovedete si představit, jak vypadájeho dítě?“ Pak se do toho ale vložili další členové.

Kdosi šel na stránky univerzity a našel si úřední informace o Julii. Potom se napojili na články, které

napsala, a na webovky, na kterých jsou fotky Karen Christianso– nové. Jeden komentátor dokonce upravilve fotošopu její obrázek tak, že to vypadalo, že za ní stojí Táborový vrah se zakrvaveným provazem v

jedné ruce a se svým penisem v druhé. Vykládali si o tom, jak Julia vypadá, a blahopřáli Táborovémuvrahovi k jeho vkusu. Jeden blbec psal, že by ho zajímalo, jestli jsem taky tak vyšinutá jako můj otec.Další mě srovnával s dcerou Teda Bundyho a prohlašoval, že tyhle „děvky“ by se měly zlikvidovat dřív,než stačí rozšířit nákazu. Pročetla jsem každý hnusný komentář a dělalo se mi zle hanbou a strachem.Připadala jsem si rozervaná a vystavená světu.

Klikala jsem z adresy na adresu, jak rychle jsem stíhala

– většina zásahů přicházela z kriminálních blogů a pár we– bových stránek, věnovaných sériovým vrahům

včetně té, kterou jsem našla o Táborovém vrahovi. Čím legitimnější stránky byly, tím byly opatrnější auváděly pouze, že Karen „údajně“ má dceru. To anonymní komentátoři dodávali moje jméno a informaci,že žiju v Nanaimu. Pak jsem si všimla, že jeden z odkazů je na univerzitní studentské fórum ve Victorii.Zauzloval se mi žaludek. Klikla jsem na ten odkaz, ale bez studentského identifikačního čísla jsem se tamnedostala.

Zalila mě vlna paniky. Co teď budu dělat? Jak to zastavím? Bezdrátový telefon vedle mě zazvonil a jánadskočila.

„Musím ti něco říct,“ ozvala se Lauren.

„Týká se to toho internetového bzukotu?“

„Ty jsi on-line?“

Zírala jsem na monitor. „Je to úplné všude“

Lauren chvíli mlčela a pak se zeptala: „Co budeš dělat?“

„Nemám ponětí. Ale asi bych si měla promluvit s Julií.“

„Vázně chceš…

„Jestli se o tom ještě nedoslechla, měla bych ji varovat. A jestli ano, bude si myslet, že jsem to kdekomupověděla já. Ale když jí zavolám, abych jí to vysvětlila, tak mi nejspíš praští s telefonem.“ Zaúpěla jsem.„Musím končit. Potřebuju si promyslet, co mám dělat.“

„Dobře, zlato,“ pronesla Lauren měkce. „Zavolej, kdybys mě potřebovala.“

Když jsem zavěsila, sesula jsem se na gauč. Losík se ke mně připojil, vrčel a ňuchal mi do krku. Mysl semi rozbíhala do milionu zpanikařených směrů. Celý svět se dozví pravdu o mém otci. Táborový vrah bymohl najít Julii – a mě. Mohlo by to zničit Evanův byznys. Mohlo by to zničit můj byznys. Ally se budou ve

škole posmívat.

Zazvonil telefon. Podívala jsem se na číslo na displeji. Soukromé.

Že by Julia?

Odpověděla jsem po třetím zazvonění.

„Haló?“

Ozval se mužský hlas: „Je to Sára Gallagherová?“

„Kdo volá?“

„Jsem tvůj otec.“

„Kdo to je?“

„Jsem tvůj pravý otec.“ Jeho hlas spěchal. „Četl jsem to na internetu.“

Projelo mnou bodnutí strachu. Potom jsem si uvědomila, že ten hlas je moc mladý.

„Nevím, kdo doopravdy jste nebo co jste četl, ale…“

„Jsi taky tak nadržená jako tvoje máma?“ V pozadí jsem zaslechla smích a další mladý hlas zavolal:„Zeptej se jí, jestli to má taky ráda drsný.“

„Poslouchej, ty mrňavej…“

Zavěsil.

Hned jsem zavolala Evanovi, ale padla jsem rovnou do hlasové schránky jeho mobilu. Napadlo mě, že

bych zatelefonovala Lauren, jenže by kvůli mně byla vyděšená – sakra, já jsem vyděšená, a to mě jenještě víc štvalo. Nějací teenageři mi ze srandy volají a předstírají, že jsou můj otec. Co kdyby telefonzvedla Ally? Rázovala jsem sem a tam a pěnila, když telefon zazvonil znova. Doufala jsem, že je to Evan,ale volala Allyina učitelka.

„Sáro, máte čas si promluvit, až dnes přijedete vyzvednout Ally?“

„Co se děje?“

„Ally měla… neshodu se spolužačkou, která se pokusila použít její barvičky, a já bych to s vámi ráda

probrala.“ Skvěle, to je přesně to, co teď potřebuju.

„Promluvím si s ní o tom, že se musí s ostatními dělit, ale snad bychom se mohly vidět někdy jindy…“

„Ally do té holčičky strčila – tak tvrdě, až upadla.“

No a to jsem vám zavolala. Nemůžu se setkat s Allyinou učitelkou, dokud nebudu mluvit s vámi. Potřebuju

si nějak dostat z hlavy, že všechno vybuchlo. Nedokážu setřást ty odporné komentáře, ten hrozný

telefonát. A vím, že učitelka bude navrhovat, aby se Ally zase setkala se školním poradcem a naučila se,jak si má ve svých záležitostech počínat. Měla problémy už dřív – křičela na ostatní děti, hádala se sučitelkou – jenže k tomu dochází, jenom když má pocit, že se na ni spěchá. Její učitelka taky řekla, že Ally

dělá potíže přejít od jednoho tématu k dalšímu, a to se stává, když je hodně vystresovaná. Pokoušelajsem se vysvětlit, že je s ní všechno v pořádku, jenom nemá ráda změny. Ale její učitelka se neustálevyptávala, jestli nemáme doma nějaké problémy. Jenom doufám, že se nedoslechla, že Táborový vrah jemůj otec.

Nesnáším, když jsem takhle rozhozená, nenávidím způsob, jakým moje tělo reaguje. Hrdlo a hruď se mitak sevřou, že skoro nemůžu dýchat, srdce mi bije jako o závod, v obličeji cítím horko, začnu se potit alýtka mě bolí nespotřebovaným adrenalinem. Je to, jako kdyby mi v hlavě vybuchla bomba a myšlenky semi rozletěly do všech stran. Už jsme spolu mluvily o tom, že moji úzkost vyvolává to, že jsem bylaadoptovaná a mám odměřeného otce, moje podvědomí se bojí, že budu zase opuštěná, tak si nikdynepřipadám v bezpečí. Jenže já si myslím, že je v tom něco víc. Když jsem byla těhotná s Ally, četla jsem,

že člověk musí být klidný, jinak jeho dítě přebere negativní energii. Já jsem strávila devět měsíců uvnitřženy, která byla trvale vyděšená. Její úzkost se přelila do mé krve, do mých buněk. Narodila jsem se vestrachu.

PÁTÉ SEZENÍ

Když jsem začínala s terapií a snažila jsem se vyhnout hovoru o svém dětství, tak jste řekla: ‚Abyste sivybudovala budoucnost, musíte znát svoji minulost.“ Potom jste mi pověděla, že je to citát Otto Franka,otce Anne Frankové, a že jste navštívila její dům v Amsterodamu. Pamatuju si, jak jsem tu seděla – vyjste nám zrovna šla pro kávu – a rozhlížela jsem se kolem, prohlížela si fotky na stěně, umělecképředměty, které jste si přivezla z cest, řezby a sošky, které sbíráte, knihy, které jste napsala, a říkala jsem

si, že jste ta nejskvělejší ženská, jakou znám.

Nikoho jako vy jsem předtím nepotkala. Způsob, jakým se oblékáte, ta nápaditá elegance, jakésiintelektuální bohémství, pletená šála přehozená přes ramena, vlasy ostříhané do těch výstředníchšedivých chomáčů, jako byste nejenom brala svůj věk, ale jako kdybyste na něj byla hrdá. Způsob, jakým

jste odstrkovala skleničky, když jste se naklonila, abyste se mě na něco zeptala, vás prst poklepávající na

šišatý hrnek – který jste si vyrobila v keramickém kurzu, protože jste se nudila, a jak jste mi říkala, jedůležité nikdy se nepřestat učit. Studovala jsem každý váš pohyb, všechno jsem to do sebe vpíjela amyslela jsem si: Tahle žena se nikdy ničeho nezalekne. Taková chci být.

Proto mě hrozně překvapilo, když jste mi pověděla, že jste taky z dysfunkční rodiny a že váš otec bylalkoholik. Nejvíc jsem na vás obdivovala, že necítíte žádné výčitky nebo hněv – poradila jste si s tím

bahnem, vyrovnala se s ním a šla dál. Vybudovala jste si budoucnost. Ten den jsem odtud odcházela s

pocitem obrovské naděje, jako kdyby cokoli bylo možné. Jenže později jsem se zamyslela nad tím, co jste

říkala – o poznání své minulosti – a došlo mi, že já si nikdy nebudu schopná vybudovat opravdovoubudoucnost, protože neznám svou skutečnou minulost. Je to jako stavět dům bez základů. Mohl by třeba i

chvíli stát, ale nakonec by se začal hroutit.

Když jsem dorazila domů, Losík funěl a skákal kolem mě, jako kdybych byla pryč milion let. Pustila jsemho ven, aby se vyčural – chudáček, pustil to hned za dveřmi – a pak mě napadlo, že bych mohla zavolatpolicajtům a ohlásit jim ten nechutný telefonát, ale nakonec jsem se rozhodla, že počkám a nejdřív toproberu s Evanem. Když jsem listovala příchozími hovory na displeji, abych zjistila, jestli mi netelefonoval,

zatímco jsem byla pryč, všimla jsem si dvou soukromých čísel. Zkontrolovala jsem si hlasovou schránku a

ukázalo se, že jsou to novináři.

Následující hodinu jsem chodila kolem domu s bezdrátovým telefonem pevně sevřeným v ruce a modlilase, aby Evan zavolal brzy. Najednou mi telefon v ruce zazvonil, až jsem nadskočila, ale byl to jen dalšíreportér. Po nějaké chvíli jsem se donutila sama zavolat tátu a pověděla jsem mu, co jsem našla na

internetu a o tom volání.

„Neber telefon,“ nabádal mě, „pokud číslo volajícího neznáš. Když se tě někdo bude vyptávat naTáborového vraha, všechno popři. Byla jsi adoptovaná, ale tvoje biologická matka nebyla Karen

Christiansonová.“

„Chceš říct, že mám lhát?“

„To si piš. Řeknu Melanii a Lauren to samé. A jestli ti zas nějaký syčák zavolá, tak prostě zavěs.“

„Mám jít na policii?“

„Policie s tím nemůže nic dělat. Já se o to postarám. Pošli mi ty odkazy.“ „Většinou jde jen o fóra.“

„Pošli mi to.“

Udělala jsem, co mi řekl, a potom jsem se znova mučila čtením komentářů. Byly tam nové, ještěnechutnější než ty předtím. Prošla jsem i další webové stránky. Komentáře tam byly zrovna tak hnusné.Šokovalo mě, že lidi můžou být tak sprostí vůči někomu, koho neznají – a děsilo mě, že se dozvěděli méjméno. Chtěla jsem hlídat všechny adresy, chtěla jsem bránit sebe a Julii, jenže bylo načase, abych sesešla s Allyinou učitelkou.

Nebylo to tak strašné, jak jsem čekala. Ukázalo se, že ta druhá holčička už nějaký čas na Ally dorážela –dělala jí nepořádek na lavici, brala jí barvy, když Ally malovala

– a Ally se nakonec rozzlobila. Samozřejmě jsem řekla, že jí vysvětlím, že strkat do někoho není způsob,jak vyřešit neshodu, že by měla povědět dospělým, jaký má problém, jenže bych řekla cokoli, jen abychuž byla odtamtud pryč. To, co Ally provedla, bylo špatné a taky jsem si s ní o tom promluvila, ale upřímně

řečeno ve srovnání s tím, že jsem právě zničila život Julii, o mém vlastním nemluvě, mi to nepřipadalojako nějak významná záležitost. Zatáhli do toho celou moji rodinu. Právě to mě na tom nejvíc trápilo. Telefon konečně zazvonil v osm hodin. Jakmile jsem viděla, že je to číslo Evanova mobilu, vrhla jsem se kněmu. „Musíme si promluvit.“

„Co se děje?“

„Ta webová stránka – nějak se to rozšířilo, zřejmě nevyčistili Google. Jenže teď už je to na kdejakém

blogu. Většinou o Julii, ale jsou tam hrozně nechutné komentáře – a některé z nich zmiňují moje jméno.

Pak mi volal nějaký výrostek a tvrdil, že je můj otec. Volají mi reportéři, ale já to neberu a táta říkal –“

„Sáro, zpomal – nerozumím půlce toho, co říkáš.“ Zhluboka jsem se nadechla a začala znova. Nakonec

Evan snad minutu mlčel a pak řekl: „Zavolala jsi poldy?“

„Táta říkal, že nemůžou nic dělat.“

„Stejně bys jim měla povědět, co se děje.“

„Já nevím… on říkal, že se o to postará.“ Ani trochu se mi nechtělo, aby na mě byl táta naštvaný, že

jednám proti jeho vůli.

„Tak ať to udělá on, ale musí se to dostat na záznam.“

„Jenže on má pravdu. Nemůžou nic dělat s někým, kdo si dělá legraci.“

„Ptala ses mě na radu. Zavolej ráno policii a na žádném z těch blogů se nevyjadřuj.“

„Dobře, dobře.“

Když jsem zavěsila, vlezla jsem si do postele a sledovala pozdní vysílání televize, až jsem upadla do

neklidného spánku. Brzy ráno zvonil telefon. Ani jsem se nepodívala na displej, natáhla jsem se a vzalato.

„Haló?“

Mužský hlas řekl: „Dobrý den. Vyrozuměl jsem, že restaurujete nábytek.“

Posadila jsem se. „Ano. S čím vám můžu pomoct?“

„Mám několik kousků, stůl, pár židlí. Nemyslím, že mají moc velkou cenu, ale patřily matce a rád bych to

dal svojí dceři.“

„Cena neznamená vždycky to, za kolik můžete prodat – záleží na tom, jaký význam to má pro vás.“

„Ten stůl pro mě znamená hodně. Strávil jsem u něj dost času – rád jím.“ Zasmál se a já taky.

„Kuchyňské stoly vyprávějí historii rodiny. Někdy po mně lidi chtějí, jen abych je vyčistila a trochu

zahladila stopy, které tam zanechaly jejich děti, prostě takové věci.“

„Kolik si obvykle počítáte?“

„Nejlepší by bylo, kdybych se na to podívala a pak vám dala odhad.“ Vylezla jsem z postele, hodila na

sebe župan a zamířila do kanceláře pro pero. „Můžu k vám zajet, jinak mi hodně klientů posílá fotografie

e-mailem.“

„Vy jezdíte domů k cizím lidem?“ Zarazila jsem se v půli cesty.

„Jezdíte sama?“ zeptal se.

Dobře, tak tenhle kšeft v žádném případě nevezmu. Hlas mi zploštěl, zledovatěl. „Promiňte,

nezaznamenala jsem vaše jméno.“

Chvíli byl zticha a potom řekl: „Jsem tvůj otec.“

Tím se to vysvětluje, zase nějaký další vtipkující grázl.

„Kdo že jste?“

„Už jsem to říkal – tvůj otec.“

„Já mám otce a rozhodně si nepřeju…“

„On není tvůj otec.“ Jeho hlas zhořkl. „Já bych svoje dítě pryč nedal.“ Odmlčel se a já slyšela v pozadí

hluk provozu. Měla jsem chuť zavěsit, ale byla jsem úplně jako šílená.

„Nevím, co si od takových nechutných žertů slibujete…“

„To není žert. Viděl jsem Kareninu fotku a poznal jsem ji. Byla moje třetí.“

„Všichni vědí, že Karen byla jeho třetí obětí.“

„Ale já mám pořád její náušnice.“

Žaludek mi vyšplhal do krku. Co za člověka může prohlašovat, že je vrah?

„Myslíte si, že je to legrační? Zavolat někoho a děsit ho? Takhle se bavíte?“

„Já tě nechci vyděsit.“

„Tak co teda chcete?“

„Poznat tě.“

Zavěsila jsem. Telefon okamžitě znova zazvonil. Displej ukazoval volací kód Britské Kolumbie, ale předčíslíjsem nepoznala. Konečně zvonění přestalo, aby vzápětí zase začalo. Když jsem telefon vypínala, třásly se

mi ruce.

Uháněla jsem chodbou, vzbudila Ally, řekla jí, ať se nachystá do školy, a vletěla jsem do sprchy. Běhemminutky jsem jí pak připravila chleba s arašídovým máslem, zatímco si čistila zuby, a když jedla, splácalajsem jí něco k obědu a vypálila z domu.

Když jsem nakráčela na policejní stanici, recepci vládli dva starší muži v civilu. Zamířila jsem k nim, vtomale vyšla ze dveří za pultem policistka a vzala si ze stolu jakousi složku. Podle vysokých lícních kostí,kávové pleti, velkých hnědých očí a hustých rovných vlasů, stažených do pevného uzlu, jsem ji tipovala na

původní obyvatelku.

U pultu jsem řekla: „Chtěla bych s někým mluvit o telefonátech, které mi chodí.“

Jeden z mužů se otázal: „O jaký druh telefonátů se jedná?“

Policistka prohlásila: „Já si to vezmu.“ Zavedla mě ke dveřím s kovovou cedulkou „Hovorna“ a mávla, aťjdu dovnitř. Bylo to tam holé, jen s výjimkou dlouhého stolu a dvou tvrdých plastových židlí. Na stole ležel

blok papíru, telefonní seznam a telefon.

Posadila se na židli a opřela se. Když teď byla proti mně čelem, viděla jsem na visačce její jméno: S.

Taylorová.

„Co pro vás můžu udělat?“

Napadlo mě, že to, co se chystám říct, bude znít naprosto bláznivě. Musím jí prostě jen vylíčit fakta adoufat, že mi bude věřit.

„Jmenuju se Sára Gallagherová. Jsem adoptovaná a nedávno jsem ve Victorii našla svoji biologickoumatku. Potom jsem si najala soukromého detektiva a ten zjistil, že je to Karen Christiansonová…“

Bezvýrazně se na mě dívala.

„Víte, ta jediná oběť Táborového vraha, která přežila.“

Narovnala se.

„Soukromý detektiv si myslí, že Táborový vrah je pravděpodobně můj otec. Potom se té informace nějakzmocnila webová stránka Nanaimské horké novinky a rozšířilo se to po celém internetu. Včera mi zlegrace volal nějaký párek výrostků. Tvrdili, že volá můj otec. Potom dneska ráno zase telefonoval jakýsimuž a taky prohlašoval, že je můj otec. Jenže tenhle řekl, že má její náušnice.“

„Poznala jste ten hlas?“

Zavrtěla jsem hlavou.

„Co telefonní číslo?“

„Volal z oblasti s kódem 250, ale předvolba byla 374 nebo 376, či tak nějak. Všechno jsem si to

poznamenala, ale zapomněla jsem ten papír a…“

„Řekl vám, proč vás volá?“

„Říkal, že mě chce líp poznat.“ Ušklíbla jsem se. „Vím, že je to nejspíš žert, ale mám dceru…“

„Potvrdila vaše biologická matka, že jste byla počata v průběhu sexuálního napadení?“

„Ne takhle doslova, ale ano.“

„Ráda bych zaznamenala vaši výpověď.“

„Aha, dobře. Jistě.“

Vstala. „Hned se vrátím.“

Zatímco jsem na ni čekala, rozhlížela jsem se po hovorně a hrála si s mobilem.

Dveře se rozletěly. Ta žena se posadila, na stůl přede mnou postavila malý záznamník a přitáhla si židliblíž. Uvedla svoje jméno, moje jméno a datum a potom mě požádala, abych zopakovala celé své jméno aadresu. V ústech mi vyschlo a obličej mě pálil.

„Chtěla bych, abyste vlastními slovy vylíčila, proč si myslíte, že Táborový vrah je váš biologický otec, apopsala nedávné telefonické hovory, které jste přijala.“ Její vážný tón mě ještě víc znervóznil a srdce se

mi rozbušilo.

„Tak prosím,“ vyzvala mě.

Dělala jsem, co jsem mohla, ale občas jsem se samozřejmě zamotala a ona mě vrátila k tématu rychlouotázkou: „A co říkal potom?“ Dokonce chtěla znát Juliinu adresu a všechny informace, které o ní mám.Připadala jsem si přitom divně, protože jsem ty informace v zásadě získala tak, že jsem ji sledovala avetřela se k ní. Taky jsem jí pověděla, že jsem se zkoušela spojit s tím soukromým detektivem a že je tobývalý policista. Její neutrální výraz se ani trochu nezměnil.

Když jsme s tím skončily, zeptala jsem se: „Co se stane teď?“

„Podíváme se na to.“

„Ale nemyslíte si, že doopravdy volal Táborový vrah?“

„Až budeme mít víc informací, dáme vám vědět. Někdo se s vámi brzy spojí.“ „Co když zase zavolá? Mám si změnit číslo?“

„Máte displej a hlasovou schránku?“ „Jo, ale mám malý podnik a –“

„Neodpovídejte na žádná volání z neznámého čísla a nechte hovor spadnout do hlasové schránky.Poznamenejte si to číslo a čas volání a potom nás OKAMŽITĚ uvědomte.“ Podala mi svoji vizitku apostavila se vedle dveří. Jako omámená jsem ji následovala chodbou.

Optala jsem se jejích zad: „Myslíte, že mě jen někdo chce vyděsit? A vy to berete vážně kvůli spojitosti s

Táborovým vrahem?“

Ohlédla se přes rameno. „Dokud se na to nepodíváme, tak vám těžko dokážu odpovědět, ale buďteopatrná. A díky, že jste přišla. Když budete mít nějaké otázky, zavolejte mi.“

Venku na parkovišti jsem sedla do cherokee a koukala na vizitku ve své ruce. Telo se mi třáslo. Doufalajsem, že mi policie řekne, ať si nedělám starosti, ale konstábl Taylorová se mě vůbec nepokoušelauklidnit. Teď jsem byla vyděšená, že mi opravdu volal Táborový vrah.

Bude policie mluvit s Julií? Jak dlouho bude trvat, než se se mnou spojí? Jak v nevědomosti přežiju dalších

pár dní? Přemýšlela jsem o tom, co ten muž říkal o Kareniných náušnicích. Není to nejrychlejší cesta, jakdokázat, že je lhář? Jenže kdybych zavolala Julii, tak mi zavěsí, než se jí na něco stačím optat.

Mrkla jsem na hodiny. Bylo teprve devět ráno – dost času dostat se do Victorie a vrátit se včas, abych

vyzvedla Ally ze školy.

Jelikož byl pátek a ještě nebyla doba oběda, myslela jsem si, že by Julia mohla být na univerzitě, tak jsemzamířila přímo do kampusu. Celou cestu jsem strávila nacvičováním způsobů, jak jí povědět, co se děje,ale nejdřív ji prostě musím přimět, aby se mnou vůbec mluvila. Doufala jsem, že když se objevím u ní v

práci, bude to znamenat, že mi nemůže prásknout dveřmi před nosem. Ale když jsem z automatu zavolalajejí kancelář, asistentka mi řekla, že profesorka dnes nemá žádné přednášky. Že neví, kdy se vrátí.

Budu muset zajet do jejího domu.

Když jsem jela dolů po Dallas Road, začala jsem o svém báječném plánu pochybovat. Je to šílenost. Juliase uzavře už jen při pohledu na mě. Měla bych to nechat na policii. Nicméně už jsem parkovala předvchodem do Juliina domu a koukala na přední dveře.

Musím ji seznámit s tím, co se děje. Ona je jediná osoba, která ví o náušnicích. Musím podstoupit riziko azeptat se – závisí na tom bezpečí mé rodiny. Závisí na tom i její

Když jsem klepala na dveře, srdce mi hrozně rychle bušilo a hrdlo se mi svíralo. Neotvírala, ale její autostálo na příjezdové cestě. Viděla mě jít k domu? Co řeknu, jestli bude doma Katharine? Tohle byl špatný

nápad. Potom jsem zaslechla hlasy vzadu za domem.

Když jsem obešla roh, uviděla jsem u přízemního okna na vzdálené straně domu stát Julii s nějakýmstarším mužem. Nesl jakousi tabuli a Julia, v obličeji bledá a napjatá, ukazovala na okno. Zastavila jsemse a uvažovala, jestli nemám odejít. Zachytila jsem útržek rozhovoru, něco o ocelových mřížích. Vtomjsem si vzpomněla, že jsem v ulici viděla stát dodávku bezpečnostní služby. Muž cosi říkal a stiskl Juliiruku, ale ta se tvářila roztržitě. Pořád se dívala na okno. Muž mezitím s pokývnutím prošel kolem mě.Počkala jsem, dokud nedojde na konec příjezdové cesty, a pak jsem si odkašlala. Juliina hlava sebou trhla

mým směrem.

„Dobrý den, potřebuju si promluvit o..“

„Tak dost. Volám policii.“ Zamířila k zadní verandě.

„Proto jsem tady – týká se to policie.“

To ji zastavilo. Otočila se zpátky.

„Co tím myslíte?“ „Volali mi z novin a…“

„Jaký myslíte, že je můj život?“ Obličej jí hněvivě zrudl. „Musela jsem dneska zrušit přednášky, protožereportéři obtěžovali moje studenty a číhali na parkovišti. Číslo mého telefonu a moje adresa nejsou vadresáři, ale nebude jim trvat dlouho, než to zjistí. Nebo jste jim už stihla povědět i tohle všechno?“

„Já jsem nikdy…“

„Snažíte se z toho vytřískat penízň Proto jste tady?“ Začala trhaně rázovat různými směry, jako by chtělautéct, jen nevěděla, kam vyrazit.

„Nemám nic společného s tím, že se to dostalo ven. To je to poslední, co bych si přála. Pověděla jsem tojenom jednomu soukromému detektivovi a potom sestře, protože byla rozrušená, ale nevím, jak to uniklo

ven.“

„Vy jste si najala soukromého detektiva.“ Zavrtěla hlavou a pevně zavřela oči. Když je zase otevřela, měla

v nich výraz zoufalství. „Co chcete?“ „Nechci nic.“ Jenže to nebyla pravda. A ona mi teď už nikdy nedá to, co bych si doopravdy přála. „Víte, jak dlouho mi trvalo, než jsem si tady vybudovala život?“ povzdechla si. „Všechnojste zničila.“ Její slova se do mě zabořila a já jsem málem před tou ránou ucouvla. Měla pravdu, všechno jsem zničila.

A bude to ještě horší. Ta další část ji vyděsí ještě víc, ale musí to být vyřčeno. Vzmužila jsem se.

„Přijela jsem, protože jsem si myslela, že byste měla vědět, že mi dneska ráno volal jeden muž. Řekl…řekl, že je můj pravý otec. Poznal vaši fotku a tvrdil, že má vaše náušnice.“

Zůstala úplně nehybná, jen panenky v očích se jí rozšířily. Potom se roztřásla, jak jí z koutků očí vytryskly

slzy.

„Byl to dárek od mých rodičů. Perlové. Růžové se stříbrnými lístečky, k ukončení školy.“ Hlas se jí zadrhl a

ztěžka polkla. „Měla jsem strach si je vzít na táboření, ale moje matka říkala, že hezkými věcmi se máčlověk těšit.“

Vzal jí ty náušnice. Vybavila jsem si mužův hlas a způsob, jakým mluvil o své dceři. Krev mi šuměla vuších, když jsem se na ni dívala a snažila se přijít na to, co mám říct, a zároveň nemyslet na to, co to

znamená.

Konečně jsem našla slova. „Já… je mi líto, že vám je vzal.“

Setkala se s mým pohledem „Řekl: ‚Děkuju‘“ Odvrátila pohled. „Policie nikdy veřejnosti neprozradila, že mi

vzal náušnice. Tvrdili mi, že ho chytí.“ Zavrtěla hlavou. „Potom jsem zjistila, že jsem těhotná. Alenemohla jsem to zabít. Tak jsem si změnila jméno a odstěhovala se. Jen jsem chtěla zapomenout, že seto kdy stalo. Jenže pokaždé, když někoho zavraždí, policie si mě najde. Jeden z nich mi vykládal, že jsemta šťastná.“ Hořce se zasmála a podívala se zpátky na mě.

„Třicet pět let jsem žila v hrůze, že mě najde. Jedinou noc jsem nespala, abych se nevzbudila ze snu, vekterém mě pořád honí.“ Hlas se jí chvěl. „Vy jste mě našla, on mě taky může najít.“

Pro jednou nekontrolovala svůj vyraz, a tak jsem viděla v jejích očích syrovou bolest. Viděla jsem ji. Každý

rozbitý kousek. Tahle chudák žena žila ve strachu tak dlouho – a teď bude kvůli mně žít v ještě většíhrůze.

Přistoupila jsem blíž. „Já vážně…“

„Měla byste jít.“ Její obličej se už zase uzavřel.

„Dobře, jistě. Chcete moje číslo?“

„Mám je,“ odpověděla. Dveře patia se za ní zavřely s hlasitým cvaknutím.

Ten večer se Evan vrátil domů a já jsem mu pověděla, že si musíme promluvit, ale neměli jsme příležitost,dokud Ally a Los nebyli v posteli. Sesunuli jsme se na gauč. Evan si dal nohy na kávový stolek a já si

sedla na druhý konec a obe– jmula jsem si kolena. Evana rozrušil druhý telefonát, ale byl rád, že jsem šla

rovnou na policii. Když jsem mu pověděla, že jsem taky zajela za Julií, jen zavrtěl hlavou. Opravdu alenebyl rád, když uslyšel o těch náušnicích.

„Jestli zase zavolá – neber to.“

„To říkali na policii taky.“

„Nelíbí se mi, že se to stalo a já přitom musím v pondělí odjet. Možná bych měl požádat některého zprůvodců, aby tu skupinu převzal.“

„Já myslela, že jsou všichni pryč.“

Promnul si bradu. „Frank by to mohl zvládnout, ale byl venku s vlastní skupinou teprve jednou, a tohle jevelká skupina. Vracejí se každý rok.“

Evan léta pracoval na tom, aby si vybudoval takovou pověst, že má loveckou chatu každé léto plnou.Stačila by ale jedna nevydařená výprava s nezkušeným průvodcem, nebo ještě hůř – nehoda, a s jeho

byznysem by byl konec. „Musíš je vzít sám.“

„Co kdybys zůstala u rodičů nebo u Lauren?“

Chvíli jsem o tom návrhu uvažovala, ale pak jsem ho zavrhla. „Nechci o tom volání tátovi zatím říkat. Ne,dokud nebudeme vědět víc. Jen by chtěl všechno řídit a vy– stresoval by mě. A Lauren taky nechciznepokojovat. Greg je v dřevorubeckém táboře, tak bych tam stejně nebyla ve větším bezpečí. A Laurenmusí myslet na svoje děti.“

Evan se tvářil nejistě, ale řekl: „Dobře, tak ti dám pušku pod postel a baseballovou pálku za dveře.Zkontroluj vždycky večer, že jsi zamkla, a ber si mobil, i když jdeš na procházku…“

„Můj milý, nejsem pitomá. Budu opatrná, dokud policie nepřijde na to, co se děje.“

Přejel mi teplou rukou po stehně. „Dneska večer jsem tady, abych tě ochránil…“

Povytáhla jsem obočí. „Snažíš se mě rozptýlit?“

„Možná.“ Usmál se.

Zavrtěla jsem se. „Teď zrovna mám všeho moc plnou hlavu.“

Evan po mně hmátl a zamručel mi na šíji. „S tím si poradíme.“ Když se mě pokusil políbit, uhnula jsemobličejem do strany, ale přidržel mi hlavu zezadu za vlasy a šimral mě svými rty na ústech. Mé myšlenkyse začaly usazovat a tělo uvolňovat. Soustředila jsem se na dotyk jeho ramenních svalů, které sepoddávaly mé ruce. Na naše otevřená ústa a hru jazyků. Rozepnula jsem mu zip u džínů a nohou jsem

mu je stáhla. Smáli jsme se, když se mu zachytily za kotníky, které si musel uvolnit kopnutím. Vzal za

spodek mého pyžama a sloupl je ze mě, načež mě rychle plácl přes holý zadek a vysloužil si ode měpředstírané vyjeknutí. Zlehka jsem ho bouchla do ramene. Několik minut jsme se líbali.

Potom zazvonil telefon.

Evan mi do krku zamumlal: „Nech to.“ Poslechla jsem, ale když jsem mu sála ušní lalůček a hladila ho pozadku, mozek mi jen letěl. Byl to Táborový vrah? Policie? Nevolala Julia? Evan mě přestal líbat na klíčníkosti a na chvíli se o mě opřel. Cítila jsem, jak mu rychle bije srdce. Opřel se o loket, pomalu mě políbil apak řekl: „Jdi se podívat, kdo to volal.“ Bručela jsem, že nepůjdu, ale podíval se na mě, posadil se a sáhlpo kalhotách. „Vím, že tě to dere.“

Věnovala jsem mu rozpačitý úsměv a uháněla do kuchyně.

Byla to jen Lauren, chtěla si popovídat o chlapcích, stejně jsme ale oba po celý zbytek víkendunadskakovali, kdykoli telefon zazvonil. Evan odjel v pondělí ráno, nejdřív mi ovšem znova udělalpřednášku o dodržování bezpečnosti. To odpoledne někdo volal ze soukromého čísla. S napjatým tělemjsem čekala, až to volání spadne do hlasové schránky. Seržant Dubois mě žádal, abych se mu co nejdříve

ozvala.

Ukázalo se, že seržant Mark Dubois je mimořádně vysoký

– nejméně sto devadesát pět centimetrů – a vlídný, navzdory té hrozivé výšce a hlubokému hlasu.

„Ahoj, Sáro. Díky, že jste přišla.“ Seděl za obrovským stolem ve tvaru L a mávnutím ukázal na židli protisobě. „Měla jste nějaké další divné telefonáty?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Ale v pátek jsem viděla svoji biologickou matku a ta říkala, že náušnice, které jí

Táborový vrah vzal, byly perlové.“

„Hmm…,“ zamručel seržant a potom mlaskl jazykem o zuby. „Rádi bychom vás vyslechli, ale tentokrát to

nahrajeme na audio i videozáznam. Nevadí vám to?“

„Snad ne.“

Seržant mě zavedl chodbou do další místnosti. Ta působila přátelštěji, byla tu čalouněná pohovka a lampa

a na stěně obraz s motivem moře. V horním rohu visela kamera. Usadila jsem se na jednom koncipohovky a seržant se posadil na druhý, přičemž si dlouhou paži natáhl na zadní opěradlo.

Otázky se v podstatě nelišily od toho, nač se mě v pátek vyptávala ta policistka, ale jeho tón byl milý –konverzační – a já se stále víc otevírala. Dokonce jsem mu pověděla o své poslední návštěvě u Julie a její

emocionální reakci.

„Dobrá práce, Sáro,“ ocenil mě s úsměvem, když jsem domluvila. „Tohle nám hodně pomůže.“ Zatvářil sevážně. „Obávám se ale, že vám budeme muset napíchnout telefon a…“

„Takže si přece jen myslíte, že to byl on?“ Otřásla jsem se nad zoufalým tónem svého hlasu.

„To ještě nevíme, ale Táborový vrah je případ vysoké priority a každé možné vodítko musíme brátnaprosto vážně. Dokud se neprokáže, že šlo jen o hloupý vtip, je naší hlavní starostí vaše bezpečí. Conejrychleji vám domů nainstalujeme DSZPN.“

„Co prosím?“

„Domácí systém zabezpečení proti násilí. Je to poplachové zařízení, které používáme, když si myslíme, žeoběti hrozí riziko.“

Takže teď jsem oběť.

„Soukromý detektiv, kterého jste si najala, je bývalý policista, ale zatím se nám ještě nepodařilo se s nímspojit, abychom ho vyslechli. Budeme raději, když s ním ve věci tohoto případu nebudete navazovatžádný kontakt. V několika příštích dnech přijedou z Vancouveru na ostrov dva členové útvaru provyšetřování závažných zločinů, aby si s vámi promluvili.“

„Proč se s tím nemůže vypořádat Nanaimo?“

„Útvar pro vyšetřování závažných zločinů má víc členů a větší zdroje. Podezřelý je potenciálnězodpovědný za několik strašlivých zločinů. Jestli vám volá tenhle člověk, pak bychom ho samozřejmě rádidopadli, ale musíme mít jistotu, že přitom neohrozíme vás nebo vaši rodinu.“ Nohy mi roztřásl strach.„Nemám poslat dceru někam pryč?

„Žádné přímé hrozby nevyslovil a my se snažíme nerozdělovat rodiny, ale navrhoval bych, abyste s nídodržovala určitá základní pravidla bezpečnosti. Váš manžel je v tuhle chvíli pryč?“

„Snoubenec – budeme se brát v září. Už o tom volání ví, ale mám to povědět i své rodině?“

„Je velice důležité, abyste o tom s nikým nemluvila – včetně vaší rodiny – a váš snoubenec si to taky musí

nechat pro sebe. Nemůžeme riskovat, že by to uniklo do médií a podezřelý by se o vyšetřovánídozvěděl.“

„Ale co když hrozí nebezpečí i mé rodině?“

„V tuto chvíli nijak nenaznačil, že by se chystal někomu ublížit. Pokud se hrozba objeví, přijmemeodpovídající opatření. Zítra ráno se někdo dostaví do vašeho domu, aby vám zařídil odposlech na telefon,a někdo z ADT vám natáhne dráty na alarm. Do té doby, pokud zavolá, tak neodpovídejte a okamžitě měkontaktujte.“ Podal mi vizitku. „Máte nějaké otázky?“

„Asi ne. Je to prostě jen… takové surrealistické.“

Vstal a letmo mi stiskl rameno.

„Udělala jste správnou věc, když jste se na nás obrátila.“

Přikývla jsem, jako bych mu věřila.

Ten večer, zatímco si Ally hrála venku s Losem, jsem na ni při škrábání mrkve pořád koukala přesskleněné posuvné dveře a poslouchala televizi za svými zády. Když začaly místní zprávy, skoro jsem sepořezala. Jejich hlavní historkou samozřejmě byla Karen Christiansonová. Ukázali záběry z univerzity–králíčky okusující trávu na trávníku před budovou, hlučné studenty v kafeterii, dveře do posluchárny –

zatímco hlasatel vykládal, že jedna profesorka byla identifikovaná jako Karen Christiansonová, jediná

přeživší oběť Táborového vraha. Moje jméno neuvedli, jen řekli, že Karen má údajně dceru, která žije vNanaimu, a nepodařilo se od ní získat vyjádření. Závěrečnou větu pronesl hlasatel chmurným hlasem.„Jak se postupně otepluje, nemůžeme si nepoložit otázku, kde je Táborový vrah teď a kde bude toto

léto.“ V tom okamžiku jsem televizi vypnula.

Když se Ally vrátila dovnitř, řekla jsem jí, že budeme hrát hru „co kdyby“, a probraly jsme spolu pravidlabezpečnosti. Evan i já jsme to s ní dělali už dřív, ale tentokrát hrála roli každá sebemenší podrobnost. Ally

ta hra brzy unavila, ale donutila jsem ji projít všechno dvakrát. Naše heslo je Los. Že nesmí nikam jít sžádným dospělým, který je nezná. Která číslice na telefonu je naprogramovaná na vytočení 911, na jakévěci se může operátor ptát, zvlášť pokud jde o naši adresu. A nové pravidlo – nesmí brát žádný telefonani otevírat dveře, dokud se nejdřív nepodívá někdo dospělý. Srdce mi vynechávalo pokaždé, kdy něcozapomněla.

Když jsem jí vyhubovala, že o dvacet minut později zvedla telefon – volala Lauren, zavřela se do pokoje aodmítala se mnou mluvit. Udělala jsem k večeři lívance a z borůvek na ně napsala: Omlouvám se. Nějakse přes to přenesla, ale stejně jsem si připadala špatně, když jsem ji dnes ráno vysadila ve škole.

Když jsem se dostala domů, policie mi instalovala na pevnou linku odposlech a z ADT přišli brzy nato anatáhli dráty poplachového zařízení. Ukázali mi taky, jak používat malý osobní alarm, který mám nosit nakrku. Nechtěla jsem, aby se Ally vyptávala, tak ho nosím v kabelce. Když všichni odešli, koukala jsem naalarm a napíchnutý telefon a snažila se nepropadnout panice. Jak dlouho to bude trvat? Teď už ani

nebudu mít soukromí, abych si popovídala s Evanem…

Telefon zazvonil.

Jen se podívej. Nejspíš to ani není on.

Další zazvonění.

Mohla by to být policie.

Číslo Evanova mobilu. Prudce jsem vydechla.

„Ahoj, zlato, já…“ najednou zmlkl. Na lince bylo mrtvo. Zavolala jsem mu zpátky, ale padla jsem do

hlasové schránky. Paráda, další zmeškaný hovor. Třískla jsem sluchátkem. Když telefon znovu zazvonil,málem jsem ho hned popadla, ale v poslední chvíli jsem mrkla na displej. Byl to veřejný placený telefon.Zadržela jsem dech a čekala, až zvonění ustane. Volal pětkrát.

Tentokrát jsem policii zavolala rovnou, Nadine, ale ten chlap nenechal žádný vzkaz, tak jsme se nikam dál

nedostali. Seržant Dubois řekl, že zatím nemám odpovídat, dokud si nepromluvím s lidmi z útvaru prozávažné zločiny. Ti se dostanou na ostrov teprve zítra. Chtějí, abych se hned dostavila a poskytla jimvzorek na určení DNA. Proto jsem si naše sezení přehodila na dnešní odpoledne. Kvůli tomu, a protoženedokážu rozumně uvažovat.

Vyzkoušela jsem ty techniky, které jste mi navrhla – jít si zaběhat, psát si deník, meditovat, broukat sinějakou melodii, aby mi povolilo sevření hrdla – dokonce jsem si broukala i při meditování. Nejhorší natom všem je, že o tom nesmím mluvit s rodinou, nemůžu mluvit s Lauren. Znáte mě – nejdřív všechnopohnojím, a pak přemýšlím, co dělat. Díky Bohu za Evana. Mluvili jsme spolu včera večer a byl miohromnou oporou, ale hrozně mi chybí, že tu není. Když ho mám nablízku, cítím se soustředěnější,klidnější, jako že všechno bude v pořádku.

Dneska Juliin právník vydal prohlášení, že Julia není Karen Christiansonová a nikdy nedala dítě k adopci.Pokud by kdokoli tvrdil něco jiného, vystavuje se tak právnímu postihu. Když jsem ráno odvezla Ally doškoly, čekal na mě na příjezdové cestě reportér s kameramanem. Vzala jsem si k srdci tátovu radu ařekla, že to prohlášení je pravdivé, mojí biologickou matkou není ani Julia Larocheová ani KarenChristiansonová a budu je žalovat, jestli otisknou cokoli o mně nebo o mé rodině. Pak jsem jim zabouchladveře před nosem.

Chápu, proč Julia lhala – snaží se sama sebe ochránit. Pokud jde o mě, já se snažím ochránit Ally, alestejně to bylo divné, když jsem si přečetla, jak Julia popírá, že mě měla. Vyvolalo to ve mně pocit, žesnad vůbec neexistuj u, nebo co. V tuhle chvíli to ale není zas tak špatná věc. Netěším se na testy DNA.

Jestli budou souhlasit s DNA, kterou mají ve složce případu z místa činu, pak se tohle všechno staneskutečností. Pořád doufám, že souhlasit nebudou. Třeba se nějak popletly záznamy o adopci a nakonecnejsem Juliina dcera. Jen jestli budu mít tolik štěstí.

ŠESTÉ SEZENÍ

Ani si nemůžu vzpomenout, kdy jsem naposledy vzala nářadí do ruky. Tuhle jsem se obořila na Lauren, apřitom se mě jen zeptala, jestli už jsem rozeslala pozvánky. Jenže stačí, abych jen začala přemýšlet osestavení seznamu hostů, a okamžitě mám v hlavě prázdno.

Když jsem o tom zkusila mluvit s Evanem, poznamenal, že bychom třeba mohli uvažovat o odloženísvatby do doby, až se všechno usadí. Umíte si představit, jak dobře to proběhlo. I když něco na tom je –to načasování je jako noční můra, jenže jsem celý život čekala, až budu cítit to, co cítím, když jsem sEvanem. Nevěděla jsem, že vůbec existují muži jako on. Je tak starostlivý, nosí mi jídlo, když jsem vdílně, připraví mi koupel, když mě bolí hlava, a přitom je dostatečně silný, aby unesl moji přepjatost. Aoba jsme domácky založení, radši se díváme na filmy na našem gauči, než abychom večer někam šli. Jenzřídka se přeme, ale když už k tomu dojde, rychle to pomine. Je moc hodný a laskavý a na mě to působí

tak, že chci být taky taková.

Nemůžu vystát představu, že bych měla ještě čekat, než se za něj provdám. Jenže zase když vezmu, cose poslední dobou děje, tak nevím. Možná nebudu mít na výběr.

Minulou středu ráno jsem zamířila rovnou na policejní stanici. Rukama jsem křečovitě svírala volant,zatímco jsem několik minut zůstala sedět na parkovišti. Bude to v pořádku,ať už zjisti cokoli, vyrovnám se

s tím.

Vevnitř jsem dala trochu krve na vzorek DNA a potom mě seržant Dubois zavedl zase do té místnosti spohovkou, abych tam počkala na lidi ze závažných zločinů. Jen jsem si sedla, už se ozvalo zaklepání nadveře a vešli muž a žena.

Čekala jsem utahaně vypadající postarší muže v tmavých oblecích a se slunečními brýlemi, ale té ženěbylo něco přes čtyřicet a na sobě měla volné námořnické kalhoty, obyčejnou bílou blůzu a hnědoukoženou bundu střiženou jako sako. Krátké, špinavě blond vlasy měla vyšisované od sluníčka a pleťopálenou. Muž byl mladší, možná na konci třicítky, oblečený do značkových černých kalhot a černé košiles vyhrnutými rukávy, které na obou předloktích odhalovaly vytetované asijské symboly. Olivová pleť,vyholená hlava a přimhouřené oči mu dodávaly středomořský vzhled. Když nasadil přátelský úsměv,všimla jsem si dolíčku na tváři a získala dojem, že u žen nepochybně vyvolává pozornost.

Seržant Dubois mi oznámil: „Sáro, přenechám vás tady seržantovi a desátníkovi z Vancouveru.“ Načežopustil místnost. Žena se posadila na druhý konec pohovky, zatímco muž si přitáhl židli proti mně.

„Takže vy jste z útvaru pro vyšetřování závažných zločinů ve Vancouveru?“ ujišťovala jsem se.

Přikývl. „Přijeli jsme včera večer.“ Nedokázala jsem si zařadit jeho přízvuk, možná byl odněkud zvýchodního pobřeží. Podal mi vizitku. Viděla jsem, že je to desátník B. Reynolds. Takže ta žena je seržant.

Udělalo to na mě patřičný dojem.

I ona mi podala svoji vizitku se jménem McBrideová. „Můžete mi říkat Sandy.“ Kývla k desátníkovi. „A

tohle je Billy.“

„Bill,“ opravil ji desátník a zahrozil jí pěstí.

Zasmála se. „Já jsem starší a rozumnější, tak ti můžu říkat, jak chci.“ Usmála jsem se a jejich škádlení mětrochu rozveselilo. Sandy se ke mně otočila. „Nechtěla byste kávu nebo vodu, Sáro?“

„Není třeba. Jen bych pořád musela chodit čůrat.“ Sandy zavrtěla hlavou a poznamenala: „No není tootrava? Já jsem cestou sem musela Billyho dvakrát požádat, aby zastavil.“ Desátník přikývl a obrátil oči ke

stropu.

„Zhoršilo se mi to po narození dcery,“ utrousila jsem. „Máte děti?“

„Jenom psa.“

Billy zavrčel. „Tyson není pes. Je to člověk v rotvajleří kůži.

Sandy se zasmála. „Je to kvítko.“ Setkala se s mýma očima. „Ally vás určitě taky pořádně zaměstnává.“Na okamžik jsem byla překvapená, že znají Allyino jméno, ale vzápětí jsem si uvědomila, že o mně nejspíšvědí všechno. Má bublina praskla. Tohle není společenská návštěva. Ti lidé jsou tu proto, aby chytili

sériového vraha.

Billy držel v ruce tlustou složku a začal v ní listovat. Upustil ji a já se pohnula, abych mu pomohla posbíratpapíry, ale ucukla jsem, když jsem uviděla fotku bledé a poraněné ženské tváře.

„Ach, můj Bože, je to…“ Koukla jsem na Sandy. Stála vedle mě a dívala se, ale nic neříkala. Pohlédla jsemzpátky na Billyho, který nevzrušeně ukládal fotky do složky.

„Omlouvám se,“ prohodil. Posadila jsem se zpátky a tvrdě se na něj zadívala. Napadlo mě, jestli toneupustil schválně, ale tvářil se opravdu omluvně.

„Musí to pro vás být dost zdrcující,“ poznamenala San– dy‘ „ –.

„Je to šílené.“ Oba mě teď pozorovali, tak jsem ještě dodala: „Není to zrovna situace, v jakou jsem

doufala, když jsem se rozhodla hledat svoji biologickou matku.“

V Sandyiných očích jsem četla sympatie, ale její prsty poklepávaly o koleno.

„Ozval se vám zase?“ otázal se Billy. Naklonil se dopředu, a jak se opřel loktem o židli, biceps se munadul. Lampa v rohu vrhala slabou záři na pravou stranu jeho obličeje a v tom tlumeném světle vypadalyjeho oči skoro černé. Zabořila jsem se hlouběji do pohovky a hrála si se zásnubním prstýnkem.

Sandy si odkašlala.

„Bylo to jen to volání v pondělí večer,“ vypravila jsem ze sebe. „Už jsem to pověděla seržantovi Duboisovi

– dala jsem mu ta telefonní čísla.“

Billy se podíval na Sandy a potom zpátky na složku ve své ruce. Znervózňovalo mě to, což mě štvalo.

„Nezvedla jsem telefon,“ pustila jsem se do vysvětlování, „protože seržant Dubois povídal, že vy měpoučíte, co mám říkat, ale to číslo je pořád ještě na displeji, jestli si to chcete ověřit.“

„Zvládla jste to výborně,“ pronesla Sandy klidným hlasem. „Až příště zavolá, tak budeme chtít, abysteodpověděla. Nechte ho mluvit, ale pokud se nabídne vhodná narážka, pokuste se, jestli by vám nedalnějakou informaci o těch náušnicích, o obětech, odkud volá a podobné věci. I malinky detail nám můžepomoct určit, jestli je to skutečně Táborový vrah. Kdyby se ale začal rozčilovat, tak změňte téma.

„Co když je to doopravdy on?“

Sandy odpověděla: „Pak byste mohla být schopná s ním navázat vztah a…“

„Vy po mně chcete, abych s ním dál mluvila?“ Hlas mi panicky stoupl.

„Budeme postupovat po jednotlivých krocích,“ zasáhl Billy. „Nebudeme vás nutit dělat nic, co byste

nechtěla.“

„Správně,“ přikývla Sandy, „teď jen potřebujeme vědět, kdo ta osoba je a proč volá.“

Mé tělo se pomaloučku uvolnilo. „Máte nějakou představu, kde může být?“

„To volání přišlo z Kamplooské oblasti,“ vysvětloval Billy, „ale veřejné telefony, které použil, jsou vodlehlých končinách a otřené, takže je opatrný.“ Ulevilo se mi, když jsem slyšela, že je hodinu a půl cestypřívozem a několik dalších hodin jízdy autem od mého domova.

„Billy a já zůstáváme ve městě,“ oznámila mi Sandy. „Dáme vám čísla svých mobilů, takže nám můžetezavolat okamžitě, jak se ozve – v kteroukoli denní i noční dobu.“ Všichni jsme chvíli mlčeli. Potom jsemzastřeným hlasem řekla: „Blíží se léto. Myslíte, že je pořád, víte… aktivní?“

„Nikdy netušíme, kdy udeří,“ odpověděla Sandy, „ale dokud je na svobodě, ta možnost tady pořád je.Proto je ta stopa tak důležitá.“

„Vy máte stopu?“ Zadívali se na mě. „Aha, vy myslíte mě.“ Tváře mi začaly hořet.

„Profily ukazují na někoho, kdo je v lesích jako doma,“ vykládal Billy. „Je mazaný a řídí se vlastnímrozumem, pravděpodobně je samotář. Někdo, kdo tráví hodně času lovem.“ Otřásla jsem se, jak mihlavou bleskla představa vyděšené ženy, prchající lesem. Billy pokračoval: „Popis, který jsme včera získali

od Julie…“

„Vy jste viděli Julii?“

„Vyslechli jsme ji ve Victorii,“ objasnila Sandy. „Na základě jejího původního popisu se podezřelý v doběnapadení pravděpodobně blížil dvaceti rokům, nebo mu bylo něco málo přes. Dnes mu bude zhrubapětapadesát. V posledních letech metody pokročily, tak jsme ji znova posadili s policejním kreslířem zoddělení behaviorálních studií.“ Billy mi podal list papíru. „Tohle je sestavený náčrt, jak by mohl podezřelý

dnes vypadat.“

Zadržela jsem dech. Není divu, že se Julia při pohledu na mě vyděsila. Přes ten hrubý náčrtek jsemzaznamenala podobnost – stejné kočičí oči, levé obočí, jehož oblouk je vyšší než u pravého, nordická

stavba kostí.

Zírala jsem na tu kresbu. „Jeho vlasy…“

„Julia popsala jejich barvu jako červenohnědou… a jsou vlnité,“ řekla Sandy. Vzhlédla jsem právě vokamžiku, kdy mrkla na moji hlavu. Žaludek se mi zauz– loval. Billy si ode mě kresbu vzal a Sandydodala: „Julia byla napadena v polovině července, ale další ženu zabil v Prince Rupert později toho roku vsrpnu. To bylo jedinkrát, kdy udeřil dvakrát během jednoho léta, takže to bylo patrně kvůli tomu, ženeuspěl s Julií. Je velice opatrný a nenechává vůbec žádné stopy. Proto potřebujeme, abyste u tohovolajícího hrála s námi a my mohli zjistit, zda jde skutečně o Táborového vraha. V tuhle chvíli je to jediné,

co máme.“

Koukala jsem z Billyho na Sandy a zpátky. Oni mi pohled vytrvale opláceli. Zhluboka jsem se nadechla a

potom zdráhavé přikývla.

„Dobře, já to zkusím.“

Jen jsem vyšla z policejní stanice, zavolala jsem Evanovi. Nebral mobil, tak jsem mu nechala vzkaz chybíš

mi-potře– buju-tě. Nebyla jsem připravená jít domů a čelit možnosti, že zase zavolá můj údajný otec, takjsem si koupila vanilkové latté a procházela se po pobřeží. Zuřivě jsem hloubala nad vším, co Sandy aBilly povídali. Výsledky testů DNA dostaneme teprve tak za tři až šest týdnů, získala jsem ale dojem, že

policie si je jistá, že jsem dcera Táborového vraha.

Než jsem odešla, zeptala jsem se jich na ostatní případy, jaké stopy a důkazy mají, ale nechtěli miprozradit žádné podrobnosti. Dokonce ani o Julii ne. Tvrdili, že je lepší, když toho moc nevím a nemůžemi tak náhodně něco uniknout. Taky mi řekli, abych jim rovnou zavolala, kdybych viděla někoho, kdovypadá podezřele. Problém ovšem byl, že tak mi teď připadali všichni.

Když jdu na procházku, obvykle se s každým zastavím a pohovořím, ale tentokrát jsem se vyhýbalaočnímu kontaktu a ostražitě si všímala mužů středního věku. Je to on? A co tamten vysoký muž podstromem? Nebo je to ten chlap na lavičce, co na mě zírá?

Bylo pro změnu slunečno, ale na polovinu dubna pořád ještě chladno a vítr od oceánu štípal. Když jsem prošla dvakrát po břehu, tváře mě pálily a ruce jsem měla jako kus ledu. Evan ještě zpátky nevolal, alenávrat domů už nemůžu dál odkládat – Los potřebuje vyvenčit a mám ještě tunu věcí na práci, nežpojedu vyzvednout Ally ze školy. Zhluboka jsem se nadechla a zamířila ke svému cherokee. Jestli tenchlap zavolá, tak si s tím budu muset nějak poradit.

Po zbytek týdne se však nic nestalo. V pátek večer jsem si začala klást otázku, jestli ten telefonát nakonec

přece jenom nebyl pitomý žert. Sandy a Billy mě každý den kontrolovali a jejich hlasy zněly v telefonupokaždé víc a víc falešně nad věcí, až jsem si začala říkat, jestli mě nepodezírají, že jsem si to vymyslela.Počáteční záplava telefonátů od reportérů odumřela, a když jsem se podívala na počítač, na žádném zblogů už se nové komentáře neobjevily. Pár lidí se na to optalo Evana a Lauren. Řekli jim, že jsou to jenpověsti. Mě se nikdo zeptat neodvážil. Zachytila jsem ovšem pár divných pohledů od rodičů ve škole, když

jsem přivezla Ally. Jsem přesvědčená, že lidi dál drbou, což mě přivádí k šílenství, ale pokud se tonedostane k Ally, nějak se s tím vyrovnám. Mluvila jsem s tátou, a ten soukromý detektiv se mu takyneozval. Táta pořád vykládal o tom, že bude žalovat tu webovou stránku, ale začínalo to vypadat, žeztrácí zájem s tím, jak všechno pomalu opadá, a když navíc dostal účet od svého právníka.

Všechno to uplývalo do dáli. Nikdy jsem necítila větší úlevu.

V sobotu ráno už mi Evan příšerně chyběl a nemohla jsem se dočkat, až v pondělí přijede domů. Zatímcosi Ally hrála u své kamarádky Meghan, vrhla jsem se na pár hodin do dílny a udělala toho víc než za celýtýden. Pořád ještě v povznesené náladě nad tím, kolik jsem toho stihla, jsem se rychle vysprchovala a

chystala se jet vyzvednout Ally.

Když jsem si splachovala šampon z vlasů, dělala jsem v duchu plány na zbytek dne. Třeba bychom mohlyobatikovat pár triček a potom jít do kina. Už nějakou dobu jsme si neudělaly holčičí večírek. Když jsembyla singl, tak jsme se každý víkend nastrojily a někam si spolu vyšly. Ačkoli svůj současný život vážněmiluju, tyhle naše zvláštní chvilky postrádám. Až Ally usne, mohla bych připravit hrubý seznam hostů, aby

si ho Evan prošel. Jak už je to dlouho, kdy jsme spolu podnikli něco zvláštního? Když jsem si natáhladžíny a jedno z Evanových triček, zarazila jsem se, abych nasála přetrvávající zbyteček jeho vůně, azasnila jsem se nad představou pikniku se svíčkami, potom bublinkové lázně pro dva, následované…

Ozval se zvonek u dveří.

Vykoukla jsem přes postranní okenice a zaznamenala doručovací dodávku. Jméno na boku označovalojednu místní společnost, ale přesto jsem sevřela baseballovou pálku, kterou Evan nachystal do rohu, apootevřela jsem dveře.

Menší muž s černými vlasy a povislými tvářemi stál na schůdkách, v jedné ruce třímal malou krabici a ve

druhé podložku s papírem.

„Sára Gallagherová?“ Přikývla jsem. Napřáhl podložku s papírem ke mně. „Tady dole se podepište.“

Opřela jsem baseballovou pálku o stěnu za dveřmi, podepsala převzetí a přebrala si krabici. Zatímco jsemsledovala, jak muž odchází po příjezdové cestě, mrkla jsem na zpáteční adresu.

Starožitnosti Jeníček a Mařenka 4589 Lonesome Way Williams Lake BC

Adresováno to bylo na moji firmu „Lepší než dřív, úpravy nábytku a restaurování starožitností“, ale tendruhý obchod jsem neznala. V kuchyni jsem přeřízla provázek uprostřed balíčku. Jak jsem sepřehrabovala v pěnové výstelce, dotkly se mé prsty čehosi hranatého. Vytáhla jsem modrou sametovoukrabičku a otevřela ji. Na saténovém podkladu spočíval nádherný pár…

… perlových náušnic. Byly to růžové perlové náušnice. Krabička mi vypadla z rukou.

Sandy odpověděla po prvním zazvonění.

„Myslím, že mi právě poslal její náušnice…“ Bojovala jsem o dech. „Ale není tu žádný dopis nebo…“

„On vám něco poslal?“ Sandy hlasitě vykřikla, pak se ale vzpamatovala a ubrala. „Nechte všechno tak, jak

to je

– ničeho se nedotýkejte, jsme na cestě.“

Zírala jsem na krabici na kuchyňském pultu a celé tělo se mi třáslo.

„Na adrese je, že to posílají Starožitnosti Jeníček a Mařenka.

„Znáte tu společnost?“

„Ne, ale Jeníček a Mařenka“ je jedna z Allyiných oblíbených pohádek.“ Hlavu mi znova naplnil obraz ženy

běžící o život. „Ty děti se ztratily v lese.“

Sandy se na chvíli odmlčela a pak řekla: „Vydržte, Sáro, hned vyrážíme. Jste doma sama?“

„Měla jsem zajet pro Ally. Je u kamarádky a já jsem zrovna chtěla…“

„Zavolejte tam a domluvte se, že u nich ještě chvíli zůstane, my jsme u vás za pár minut.“

Za deset minut zaskřípaly na štěrku pneumatiky. Vykoukla jsem předním oknem – číhala jsem v obývacím

pokoji co nejdál od té krabice – a sledovala, jak přijíždí černý Black Tahoe s Billym za volantem. Ještě pomalu ani nezastavil, a Sandy už vystupovala. I když bylo zataženo, měli oba na nose sluneční brýle.

Rozevřela jsem dveře. „Musíte odtud tu krabici odnést.“

„Pospíšíme si, co to půjde,“ odpověděl Billy.

Uvnitř domu si natáhli rukavice a zkoumali krabici a náušnice, zatímco já jsem seděla u stolu. Los se mi usadil na nohách a tlumeně na policisty vrčel.

Na stole zazvonil můj mobil. Sandy a Billy se ohlédli a zadívali se na mě.

„To bude asi Evan.“ Vzala jsem telefon a podívala se na displej. Vtom jsem nadskočila. „Myslím, že je to on“ Natáhla jsem k nim přístroj, jako kdybych doufala, že se ho jeden z nich chopí.

„Je to stejné číslo jako předtím?“ otázala se úsečně Sandy.

„To si nemyslím. Ale předčíslí vypadá stejně – nevím, jak se dostal k číslu mého mobilu.“

Zvonění přestalo.

„Co bu…“ začala jsem se ptát.

Sandy mi vytrhla telefon z ruky a podívala se na displej.

„Tužka?“

„V zásuvce za vámi.“

Škubla zásuvkou, našla tužku a papír a něco si načmárala. Podala Billymu můj mobil a potom se svýmtelefonem odešla do druhého pokoje. Mluvila rychle a slovům jsem nerozuměla. Jen jsem viděla, jak prudce máchá rukou. Žuchla jsem zpátky na židli a zírala na Billyho. „Je to on. Já to vím.“

Číslo na displeji mého mobilu teď zkoumal Billy. „Prostě počkáme, jestli ještě zavolá.“

„Co když vycítí, že jste tady, a zaklapne to a…“

„Vždycky jen jeden krok. Vypadá to, že tentokrát možná zavolal z mobilu, takže Sandy právě teď

kontaktuje službu poskytovatele. Doufejme, že dokážou ten hovor zaměřit.“

„Zaměřit?“

„Jestli se nachází v zalidněné oblasti blízko velkého počtu telefonních vysílačů, můžeme jeho výskyt určit v

poloměru dvou set metrů, což je zhruba délka dvou fotbalových hřišť. Pokud je ale v nějaké odlehléoblasti, kde je jen jeden vysílač, nebo pokud se pohybuje, může ta zóna představovat řadu kilometrů.Jestli ještě zavolá, tak se zhluboka nadechněte, tvařte se, že tu nejsme, a nechte ho mluvit. Půjde todobře. S tím si poradíte, Sáro.“

Sandy zašla dál do místnosti. Její hlas zněl rozhněvaně. „To jsou Juliiny náušnice,“ připomněla jsem. „Vzaljí je, když…“ Přitiskla jsem si ruku na ústa. „Jste v pořádku, Sáro?“ staral se Billy.

Zavrtěla jsem hlavou.

„Nadechněte se párkrát opravdu zhluboka nosem, zkuste si představit, jak vám vzduch proudí do plic, a potom ho všechen vydechněte ústy.“

„Já vím, jak se dýchá, Billy. Co když je na těch náušnicích krev a…“

„Zhluboka se nadechněte.“ Jeho hlas zněl naléhavě. Rychle jsem se nadechla. „Jen jsem chtěla říct, že jí je třeba serval a…“

„Vaše tělo se právě chystá zapojit proti stresu reflex »bojovat nebo utécť. Potřebujete se uklidnit, jinak

nedokážete vnímat, co vám povím. Položte si ruku na hrudník a soustřeďte se na to, jak se vám ponadechnutí zvedá. Nemyslete na nic jiného než na svoji ruku. Pomůže to, Sáro.“ „Fajn.“ Udělala jsem, co navrhoval, a sledovala jeho pohled, zatímco se mi hrudník zvedal. Mé oči k němuvysílaly vzkaz: Dělám to jenom proto, že mě k tomu nutíte.

Usmál se a pokynul mi, ať to zopakuju. Konečně řekl: »Měl jsem pravdu, viďte?“

Skutečně jsem se cítila o hodně líp, ale požádala jsem ho: „Dejte mi minutku.“ V koupelně v přízemí jsem si opláchla obličej studenou vodou. Potom jsem se v zrcadle zadívala na uslzené oči, rozpálený obličej a své vlasy. Jeho vlasy. Měla jsem chuť si je ostříhat dohola.

Sandy a Billy čekali v kuchyni. Sandy chodila sem a tam, Billy se s Losem v náručí opíral o pracovní pult.

Losík se při pohledu na mě zavrtěl a Billy ho pustil s výrokem: „No jo, dobře.“

Sandy se usmála. „Už se cítíte líp?“ Jenže jí ten úsměv nedospěl až k očím a z jejího těla vyzařovalo napětí.

Náušnice ležely v plastikovém sáčku na pultu vedle Billyho. Stejně tak krabice.

Důkazy.

Billy vzal z odkapávače sklenici a napustil mi trochu vody. Když mi ji podal, vypravila jsem ze sebe:

„Děkuju.“

Přikývl, založil si ruce na prsou a opřel se o pult. Sandy zazvonil telefon. Hned ho vzala.

Objala jsem si trup pažemi a opřela jsem se o pult poblíž Billyho.

„Nemůžu uvěřit, že se to děje.“

„Je toho hodně najednou,“ pokývl Billy.

„Jo, myslíte?“

Sandy po nás střelila pohledem a vytratila se do obýváku.

Billy ztlumil hlas a řekl: „Prověříme si i to místo, odkud balíček poslal. Když teď víme, že má číslo vašehomobilu, tak na něj taky nasadíme odposlech. Někdo bude dvacet čtyři hodiny denně sledovat všechny hovory na vaši pevnou linku i na mobil.“

Jak mě Billy poučoval o postupu a uváděl spoustu podrobností a skutečností, začala se má mysl usazovat a cítila jsem, že se mi vrací sebedůvěra. Billy má pravdu, však to zvládnu. Potom zazvonil můj mobil.

Billy hmátl po přístroji a Sandy zaklapla ten svůj a přiběhla.

„Stejné číslo,“ oznámil Billy. Sandy přikývla a Billy mi telefon podal.

Sandy mě vybídla: „Tak dobře, Sáro, můžete to vzít.“ Jenže jsem nemohla.

Telefon vyzváněl. Koukali na mě.

„Vezmete ten hovor,“ zesílila Sandy hlas.

„To je v pořádku, Sáro,“ uklidňoval mě Billy. „Bude to přesně, jak jsme o tom mluvili. Máte to v paži, dejte se do toho.“

Podívala jsem se na telefon ve své ruce. Každé zazvonění mi zadunělo v hlavě. Musím to jen zvednout.

Zvednout. Zvednout…

Zvonění přestalo.

„Do háje! Ztratili jsme ho!“ vykřikla Sandy.

Billy se k ní otočil. „Sandy, dáme jí chviličku na vydechnutí, dobře? On ještě zavolá.“

„Jestli ne, tak jsme přišli o jedinou šanci, jak ho zastavit.“

„Je mi to líto. Prostě jsem – zpanikařila.“

Sandy vypadala, že se vší silou nutí k trpělivosti. „To je v pořádku, Sáro, nejspíš ještě zavolá.“ Pokusila se

o úsměv, ale já jsem si byla jistá, že by mi nejradši dala facku. Natáhla ruku po telefonu. „Až zavolá,budu předstírat, že jsem vy.“

„Myslíš, že je to dobrý nápad, Sandy?“ zapochyboval Billy. „On už její hlas slyšel.“ Sandy po něm vrhlanaštvaný pohled, ale on jen dodal: „Neboj se, dostaneš svoji příležitost, abys ho rozčtvrtila. Až hochytíme, nechám tě s ním v místnosti několik hodin o samotě.“

K mému překvapení se Sandy rozesmála, potom se zatvářila, jako že chce po Billym hodit telefon, a mě totaky rozesmálo. Napětí se z pokoje vytratilo a já jsem se znova opřela o pult. Bude to v pořádku. Když seještě dokážeme smát, tak je to v pořádku.

Billy se ke mně otočil. „Sáro, vím, že se bojíte. Ale taky vím, že to dokážete, jinak bychom to po vásnechtěli. Musíte jenom překonat ten počáteční strach – jakmile začnete mluvit, půjde to báječně. Máte tu kafe?“

Zrovna když jsem ukázala na plechovku na pultu za ním, mobil se znovu ozval. Prudce se obrátili.

„Pamatujte si, že to dokážete.“ Billyho hlas byl tichý a pevný a zněl přesvědčivě.

Zhluboka jsem se nadechla a vzala hovor od svého otce. „Haló?“

„Ahoj, Sáro. Jak se máš?“ Znělo to vzrušeně – dychtivě.

„Proč mi pořád voláte?“ Tělo se mi rozvibrovalo. Posadila jsem se ke kuchyňskému stolu. Sandy a Billy si udělali pohodlí na židlích proti mně.

„Protože jsem tvůj táta.“

„Já mám tátu.“

Mlčel. Sandy zaťala na stole ruku v pěst, jako by do toho pohybu vložila veškeré úsilí, aby mi nevytrhla telefon z ruky.

„Můžeš mi zatím říkat Johne.“

Nic jsem na to neřekla.

„Dostala jsi můj dárek?“ zeptal se.

„Ano. Kde jste získal tohle číslo?“

„Bylo na internetu.“ No ovšem, můj podnik je uvedený v seznamu na webu. Tak mě zřejmě vůbec našel.

Je pozdě připomínat si Evanovo varování – Jseš si jistá, že tam chceš mít i číslo mobilu?

„Líbí se ti ty náušnice?“

„Jak jste k nim přišel?“ Uvědomovala jsem si, že mluvím rozzlobeně, ale nemohla jsem zabránit tomu, abymi do hlasu nepronikly emoce. Koukla jsem na Billyho. Pokračujte, naznačoval němě. Na Sandy jsem se nepodívala.

„Dala mi je Karen,“ odpověděl John. Zavřela jsem oči před obrazem, který ta slova přivolala. Řekl ještěněco, ale zaniklo to v hluku projíždějícího vozidla.

„Omlouvám se za ten rámus,“ řekl. „Jsem ve svém kamionu.“

„Kde jste?“

Na chvíli se odmlčel a potom prohlásil: „Takhle to nepůjde, Sáro. Vím, že jsi nejspíš zavolala poldy a máš napíchnutou pevnou linku. Ale já neprozradím nic, co by mohli použít. I kdyby se pokoušeli vystopovat tenhle hovor, znám vnitrozemí jako svoje boty. Nikdy mě nenajdou.“

Zírala jsem na dva policisty sedící se mnou u stolu. To on opravdu ví, že jsem je zavolala, anebo jen blufuje? Pulz mi hlasitě tepal v uchu. Musím rychle odpovědět. „Nikomu jsem nic neřekla. Myslela jsem si, že je to jenom vtip.“

Chvíli mlčel a pak řekl: „Počítám, že ti asi pár takových vtipálků volalo. Tvoje rodina z toho musí mít oči navrch hlavy. Proto jsi novinám řekla, že Karen Christiansonová ve skutečnosti není tvoje matka?“ Při tom důvěrném tónu jeho hlasu a nenuceném způsobu, jakým mluvil o mé rodině, mi svaly na břišesevřela křeč. Pak mě napadlo, že jsem našla únikovou cestu.

„Ona není moje matka. To byly jen nějaké řeči, které kdosi rozšířil. Už jsem vám řekla…“

„Viděl jsem tvoji fotku na Facebooku. Jsi moje dcera.“

Moje fotka na Facebooku. Kolik dalších z nich ještě viděl? Ví o Ally? Mozek se mi div nezavařil, jak jsem si pokoušela vybavit uspořádání svého profilu.

„A viděl jsem Juliinu fotku v novinách,“ dodal. „Vím, že je to Karen Christiansonová. Uhodila mě do

hlavy.“ Poslední větu vyslovil s nabručeným respektem.

„A kvůli tomu to děláte? Pokoušíte se ji najít?“

„Ta mě už nezajímá.“

„Tak co vlastně chcete?“

„Potřebuju s tebou mluvit vždycky, když na mě přijde nutkání. Je to jediný způsob, jak to dokážu

zastavit.“

„Co… co dokážete zastavit?“

„Abych ublížil lidem.“

Zalapala jsem po dechu a myšlenky se mi rozutekly. „Už musím končit,“ řekl. „Příště si popovídáme víc –měj telefon pořád u sebe.“

„Nemůžu vždycky vzít telefon, když vy zrovna…“

„Budeš to muset vzít.“

„Ale já třeba nebudu moct. Někdy mám moc práce a.. „Když to nevezmeš, tak budu muset něco udělat.“

„Jak to myslíte?“

„Budu si muset někoho najít.“

„Ne! Ne, to nedělejte. Budu mít telefon…“

„Já nejsem zlý, Sáro. To uvidíš.“ Zavěsil.

Od té doby nezavolal. Vím, že bych měla být ráda – žádné zprávy, dobré zprávy, že? Jenže se pohybujuve stavu permanentní úzkosti. Jako první věc jsem zkontrolovala Facebook. Mohl na něm díkybohu vidětjenom moji profilovou fotku, protože ty ostatní jsou vedené jako soukromé, ale stejně jsem všechno radši odstranila. Billy a Sandy u mě zůstali, dokud jsem se neuklidnila, nebo teda aspoň natolik, jak se mipovedlo po tom, co se stalo. Prošli jsme si pokyny, co mám dělat, když znovu zavolá. Chtěli po mně,abych dál popírala, že jsem se svěřila policii. Billy prohlásil, že čím sebevědomější John bude, tím spíš sedopustí nějaké chyby. Jenže já si myslím, že má dobrý důvod cítit sebevědomí.

Policii se nepodařilo ten hovor zaměřit, protože přicházel odkudsi západně od Williams Lake a tam signáljde jen z jednoho vysílače. Místním policistům trvalo skoro hodinu, než se tam dostali, a v té době užmohl být kdekoli. Nezbývalo jim nic jiného než hlídkovat na hlavní silnici i zapadlých silničkách, zastavovat vozy a ptát se obyvatel, jestli neviděli v oblasti nějaké cizí lidi. Jenže bez popisu vozidla se neměli moc oco opřít. Navíc použil kradený telefon, což je vyslalo na zbytečný hon, když se snažili vypátrat majitele.

Procestovala jsem Britskou Kolumbii a vím, že města s větším počtem obyvatel leží v jižní části vnitrozemí, v Okanaganském kraji, ale když jste v centrálním nebo severním vnitrozemí, většinou se tam nacházejíjenom malá městečka. Navíc jsou od sebe hodiny vzdálená a obklopují je jen hory a údolí. Člověk nemusíjezdit daleko, aby zmizel v divočině. Jako kdyby odlehlost terénu nebyla sama o sobě dost špatná, Billyřekl, že navíc může docházet ke zdržení v předávání informací od poskytovatele a občas signál dokonceoznačí nepravý vysílač. Zeptala jsem se na GPS, ale prý se to dá jednoduše vypnout.

Billy si myslí, že John ví přesně, jak dlouho by policii trvalo dostat se do jeho oblasti. I veřejné placenételefonní stanice, odkud mi volal, byly všechny v odlehlých místech jako stará tábořiště nebo odpočinkové stanice, což znamená žádné svědky a kamery. Policie si taky myslí, že si John dává pozor, aby do místa,odkud volá, vždycky vedlo několik cest a měl tak možnost úniku. Pořád jsou ale přesvědčení, že honajdou, já o tom mám nicméně vážné pochybnosti. Oni si myslí, že si neuvědomuje, že můžouodposlouchávat i můj mobil, jenže to řekl sám – nezáleží na tom, co jsem jim pověděla nebo jestlivypátrají ten hovor, on zná vnitrozemí jako své boty. Vždyť mu to prochází už přes třicet let. Co ho teďzastaví?

Když jsem Evanovi pověděla, co se odehrálo, rozběsnil se a chtěl, abych zavolala policajty a řekla jim, žeto dělat nebudu. Říkala jsem mu, že tvrdili, že jsem jejich jedinou nadějí, jak ho najít, a když se jim tonepovede, mohl by dál zabíjet. Nakonec jsme se dohodli, že nebudu dělat žádné plány a uvidím, copřijde. Vrátil se domů v pondělí – Bože, jak ráda jsem ho viděla! Přesto jsem se nedokázala uvolnit.Posléze jsme se posadili a dávali dohromady seznam hostů, ale vtom se zastavil Billy, aby se podíval, jakse mi daří. Odešla jsem od stolu, abych si s ním mohla promluvit v dílně, a když jsem se vrátila, Evanprohodil: „Jeden z tvých milenců?“

„Ha, ha. Byl to ten policajt. Promiň, že to trvalo tak dlouho – mluvili jsme o Johnovi.“

„Nedělej si starosti.“

Jenže já jsem si starosti dělala. Nemohla jsem přestat myslet na to, co řeknu, až John příště zavolá. Tenvečer jsme šli na dlouhou procházku s Ally a Losem a dívali se na komedii, ale vůbec bych nedokázalaříct, o co v tom filmu šlo.

Evan prohlásil, že mu hrozně vadí, když mě vidí tak vystrašenou a rozčilenou, jenže já si nemůžu pomoct.

Když vařím večeři pro Ally, když ji ukládám na noc, když si ráno čistíme zuby, myslím pořád jen na to,jestli policie chytí Johna dřív, než někoho zabije.

Přečetla jsem všechny články o jeho obětech. Vím o Samantě, hezké devatenáctileté blondýnce, kterátábořila se svým přítelem v provinciálním parku. Přítel byl střelen do zad, když se pokoušel utéct.Samantino tělo našli o několik kilometrů dál v hloubi parku. Paži měla natřikrát zlomenou po pádu, a kdyžprchala lesem, cosi jí probodlo tvář. Táborový vrah zakryl její obličej tričkem Nike, pak ji znásilnil a uškrtil.

Mívala jsem stejné tričko.

Vím o Erin, tmavovlasé hráčce softballu, která se rozhodla jet tábořit sama, a o dva týdny později ji naselčísi pes – přinesl její ruku k ohni, kde si jeho majitelé opékali marshmallows. Policie musela použítdentální záznamy, aby mohla identifikovat to, co z ní zvěř zanechala.

Spánek se pro mě stával noční pomstou. Bloumala jsem po domě nebo sledovala noční vysílání televize,zatímco hodiny odtikávaly. Dávám si koupel, sprchu, piju teplé mléko, ležím na Allyině posteli a hladím jipo kudrnách, zatímco spí. Když je Evan doma, tak se k němu přitisknu, snažím se s ním sladit svůj dech a představuju si, jak krásná bude naše svatba. Nic nepomáhá.

Když si nečtu na internetu o Johnovi, zkoumám sériové vrahy – Eda Kempera, Teda Bundyho. AlbertaFishe, vraha od Zelené řeky, zabijáka BTK, Škrtiče z kopců, vraha Zodiaka, kanadské Roberta Picktona aClifforda Olsona a spoustu dalších. Studuju jejich vzorce, co je u nich spouštěčem, jejich oběti, každýdetail jejich hrůzných zločinů. To všechno navíc ke knihám, co napsali psychologové a odborníci na profily od FBI.

Porovnávám teorie a argumenty – psychopat, mentální defekt, chemická nerovnováha, dysfunkčnídětství? Dělám si stránky a stránky poznámek, a když konečně upadnu do vyčerpaného spánku,pronásledují mě noční můry o ženách, které seskakují ze skokanských prken na beton nebo utíkají polemrozbitého skla. Slyším jejich křik. Slyším je prosit. Prosí mě, abych je přestala honit. V těch snech prchajípřede mnou.

SEDMÉ SEZENÍ

V pátek jsem měla narozeniny, ale nebyla jsem v náladě na oslavy. Evan se mě usilovně snažil rozveselit.Zjevně vzal Ally na nákupy – dostala jsem od ní krásný zelený kašmírový svetr – a daroval mi nové horské kolo. Dala jsem si záležet, abych nad jejich dárky projevila nadšení, přinutila jsem se spolykat tři kouskypizzy, kterou upekli, a smála jsem se na všech správných místech filmu, který jsme si vypůjčili. Hlavujsem ale měla plnou myšlenek na Julii.

Když jsem vyrůstala, často jsem si o narozeninách kladla otázku, co dělá moje skutečná matka, jestli sivůbec to datum pamatuje. Teď by mě zajímalo, jestli se celá ta léta, kdy já slavím, Julia nemučívzpomínkami na to, jak si razím cestu z jejího těla ven a jak si naopak John průnik do jejího těla vynutil.

Když jsem poprvé držela Ally v náručí poté, co se narodila, neuměla jsem si vůbec představit, že bych jidala z ruky. Měla jsem strach, že nebudu dobrá matka, že něco pokazím, ale jakmile mi sevřela prsty svojí malou ručičkou, cítila jsem se v sedmém nebi. Taky se ze mě stala divě ochranářská osoba, bedlivě jsemsledovala každého, kdo ji držel, a hned si ji brala zpátky, když jen nepatrně zneklidněla. Bylo těžké býtosamělou matkou – peněz nebylo nazbyt a Ally jsem si brala do nosítka na zádech, když jsem pracovala v dílně, ale milovala jsem to, protože jsme prostě byly ona a já proti celému světu. Než se mi narodila Ally, nikdy jsem neměla pocit, že mám nějaké kořeny, a v období černých depresí jsem si myslela, že by byloúplně jedno, kdybych umřela, nikdo by mě nepostrádal. Ale když jsem měla ji, konečně jsem mělaněkoho, kdo mě bezvýhradně miluje, kdo mě potřebuje.

Ally roste strašně rychle – pryč jsou dny, kdy se mnou hrála kouzelné vymyšlené hry jako tajemnéschovávačky a na kytičky. Nechci přijít ani o okamžik jejího života. Nechci, aby mě něco rušilo, když mivypráví o své učitelce, paní Hollyové, kterou zbožňuje, protože má světlé vlasy a umí stepovat, nebo obroukovi, kterého právě spolkl Los, nebo když zpívá všechny písničky ze seriálu Hannah Montana. Nechcina ni spěchat večer, když jde do postele, ani ráno, když se vypravuje z domu. Ale mám příšerný strach,že zavolá John a někde v pozadí ji uslyší.

Šíření zpráv v médiích se nám podařilo zastavit, protože jsme nic nepotvrdili, vlastně jsme všechnopopřeli, ale všelijaké řeči dál kolují. Doufejme, že ty pověsti vyšumí dřív, než se dostanou k Ally nebojejím kamarádům. Začala jsem se nenápadně ptát, jak to jde ve škole. Zdá se, že se nic nezměnilo. Ale co když to vyjde najevo později, třeba až se dostane do puberty? A pokud ta pravda někdy vyjde na povrch, jak budou lidi s Ally jednat, až budou vědět, kdo byl její děda? Budou se jí bát?

Pozoruju ji, jak si hraje s ostatními dětmi nebo řádí v domě s Losem, a všechno, co mi dřív připadalo jakosoučást její osobnosti, mě najednou děsí. Občas se tak rozzlobí, že jí zrudnou tvářičky a ruce svírá v pěsti.

Případně kope, ohání se, nebo kouše, když je něčím frustrovaná či příliš unavená. Je to součást jejípovahy, normální způsob, jakým se šestiletý človíček učí vyrovnávat se svými emocemi, nebo je to něcovážnějšího?

Přistihnu se kolikrát, jak se koukám do zrcadla, zkoumám své rysy a myslím na muže, který je se mnousdílí. A kladu si otázku, co ještě sdílíme. Dneska ráno jsem si najednou uvědomila, proč se mi zdává oženách, které přede mnou utíkají, proč ve mně studování sériových vrahů vyvolává takovou hrůzu. Když si o nich čtu, vidím své rysy. Sérioví vrazi mají přebujelou fantazii – celý můj život sestává ze snění afantazírování. Jsou obsesivní a kompul– zivní – když se do něčeho ponořím, zbytek světa jako by pro mězmizel. Jsou výbušní a podléhají změnám nálad, depresím – stejně jako já. Také mají sklon k samotářstvía já jsem vždycky byla samotář, radši se soustředím na Ally a na práci. Nikdy jsem nechtěla nikoho zabít,a pokud vím, vraždění není dědičné, ale občas, když se opravdu naštvu, rozbíjím věci, strkám do lidí,něčím házím, mám chuť najet autem přímo do zdi nebo si ublížit. Co by se stalo, kdyby ten vztek vyvřelven?

Pro mě je samozřejmě snadné zbavit se zodpovědnosti za své záporné vlastnosti a všechny je svést nagenetiku a na Johna. Jenže jak jste právě upozornila, nemůžu vědět, jestli tyhle rysy nejsou důsledkemtoho, že jsem vyrůstala jako adoptovaná, anebo nepocházejí přímo od Julie? To se pravděpodobně nikdynedozvím, protože ona si mě nepřipustí tak blízko, abych to mohla zjistit. Billy říkal, že potvrdila, ženáušnice byly její. Jelikož vím, jak moc mě rozrušil pohled na ně, dokážu si představit, jak se asi cítí. Přála bych si, abych s ní mohla mluvit. Dokonce jsem už jednou zvedla telefon, ale tentokrát jsem ho zasepoložila.

Evan odjel v sobotu ráno. Byl rozčilený, protože mu přijíždí velká rybářská skupina ze Států, ale zároveň si taky dělal starosti, že mě tu takhle nechává. Nařídil mi, ať přestanu číst knihy o sériových vrazích, jenžejá to nedokážu přestat zkoumat. Musím najít něco, nějaký klíč k tomu, co by mohlo Johna zastavit.

Poslední dobou se ale cítím hlavně unavená. Ne ospalá, nýbrž unavená napětím. Většinu večerů jenchodím od okna k oknu a čekám, až telefon zazvoní. Právě tak to bylo, když John v pondělí konečnězavolal – stála jsem nahoře u okna své ložnice, sledovala, jak se Los a Ally honí dole na dvorku, říkala si,jak šťastně vypadají, a vzpomínala, jak šťastná jsem bývala i já.

Mobil mi zazvonil v kapse. Nepoznala jsem to číslo, ale věděla jsem, že je to on.

„Ahoj, Sáro.“ Jeho hlas zněl vesele.

„Johne.“ V ústech mi vyschlo a hrdlo se mi sevřelo. Policie má teď můj mobil napíchnutý, ale stejně jsemse necítila o nic bezpečněji.

Oba jsme chvíli mlčeli. Potom řekl: „Tak…“ Odkašlal si. „To tvoje podnikání, děláš nábytek?“

„Opravuju nábytek, nedělám ho.“ Sandy mě nabádala, abych byla přátelštější, až příště zavolá, ale mněpůsobilo potíže být aspoň zdvořilá. Tělo mi ztuhlo, když jsem uslyšela Ally dole v kuchyni.

Prosím, prosím, zůstaň tam.

„Vsadím se, že bys to dokázala, kdybys chtěla,“ řekl.

Ally šla nahoru po schodech a brebentila něco k Losovi.

Popošla jsem ke dveřím. „Mně se líbí to, co dělám.“

Ally došla ke vchodu do mého pokoje. „Mami, Losík chce svoje jídlo a..Mávla jsem na ni, ať je zticha.

„Co na tom máš nejradši?“ dotazoval se John.

„Můžeme jít spolu něco vyrábět?“ Přísně jsem se na Ally podívala, ukázala jí dolů po schodech a neslyšnějí naznačila: Telefonuju.

„Ale ty jsi slíbila.. „ Zavřela jsem dveře a zamkla je. Na druhé straně do nich Ally bušila pěstičkami a kvílela: „Mamííí!“

Zakryla jsem mluvítko telefonu a sprintovala na druhou stranu pokoje.

„Co je to za rámus?“ zajímal se John.

Kruci, kruci, kruci.

„Chtěla jsem ztlumit televizi, a místo toho jsem ji omylem zesílila.“

Ally znovu zabouchala na dveře. Zadržela jsem dech. Oba najednou ztichli.

„Ptal jsem se tě, co na tom máš nejradši,“ ozval se nakonec John.

„Nevím. Prostě ráda pracuju rukama.“ Na práci se dřevem je spousta věcí, které mám ráda, ale s ním se o

to dělit nebudu.

„Já mám taky šikovný ruce. Ráda jsi něco vyráběla, když jsi vyrůstala?“ Z haly se neozýval žádný zvuk.

Kde je Ally?

„Asi ano. Brala jsem tátovi nářadí.“

Oba byli zticha. Znovu jsem zadržela dech a natahovala uši. Nakonec bouchla dvířka od skříňky v kuchyni.

Je dole. Vydechla jsem a opřela si čelo o kolena.

„Já bych ti byl nářadí dal,“ prohlásil. „Není správný, že jsem nevěděl, že mám dítě.“

Vzplál ve mně hněv. „Řekla bych, že okolnosti mého početí tuto možnost jaksi vyloučily.“

Mlčel.

„Proč to děláte? Proč těm lidem ubližujete?“

Žádná odpověď.

Krev mi hučela v uších a varovala mě, že zacházím příliš daleko, ale nedokázala jsem se zastavit.

„Zlobíte se? Připomínají vám někoho, nebo…“ Odpověděl sevřeným hlasem: „Musím to udělat.“

„Nikdo nemusí zabíjet…“

„Tohle se mi nelíbí.“ Zrychleně dýchal do telefonu. Couvni, OKAMŽITĚ couvni.

„Dobře, já jen…“

„Zavolám ti zítra.“ A byl pryč.

Hned jsem telefonovala Billymu. Zatímco jsme spolu mluvili, rychle jsem dala dohromady něco k večeři

pro Ally a nasypala Losovi žrádlo do misky. John tentokrát volal odkudsi severně od Williams Lake a policiitrvalo čtyřicet minut, než se tam dostala. Znova hlídkovali v oblasti, zastavovali vozy, mluvili s místními,ukazovali náčrt Johnovy podoby u pump a v obchodech, ale nikdo nic neviděl. Zeptala jsem se Billyho, jak chtějí Johna dopadnout, když pořád volá z odlehlých venkovských míst, a on řekl, že prostě budoupokračovat v tom, co dělají, a doufat, že najdou nějaké vodítko. S tím soukromým detektivem se nemohlispojit, protože je s manželkou na okružní plavbě po Karibiku.

Když jsem zavěsila, šla jsem hledat dceru. Usídlila se před televizí. Cítila jsem se hrozně špatně, že jsem si jí nevšímala, tak jsem jí řekla, že tu noc může spát u mě v posteli, což představuje odměnu, která jiobvykle vede k nadšeným výkřikům. Jenže zůstala zticha, když jsem ji tam ukládala a četla jí Charlottinupavučinku – Ally zajímají pouze knížky, ve kterých je nějaké zvíře. Když cosi zašeptala do ucha Losovi,přestala jsem číst.

„Copak se děje, Ally, kočičko?“

Pošeptala Losovi ještě něco. Pejsek plácl svýma netopýříma ušima a koukl na mě kulatýma zavlhlýmaočima.

„Mám to dostat z Losíka?“ Natáhla jsem ruku a předstírala, že po něm sahám.

„Nech ho!“ Její kočičí oči plály.

„Tak mi to teda asi budeš muset povědět sama.“

Usmála jsem se a udělala obličej, ale nepodívala se na mě.

„Zavřela jsi dveře.“

„To je pravda. Udělala jsem to.“ Jak jí tohle vysvětlím? „Nebylo to od maminky zrovna pěkné. Ale mámnového klienta a je moc důležitý. Bude asi ještě hodněkrát volat a já mu musím věnovat pozornost, takžena to potřebuju opravdu klid, rozumíš?“

Nakrčila obočí a tvářičky jí zrudly. Jednou nožičkou začala kopat pod dekou.

„Řekla jsi, že spolu můžeme něco vyrábět.“

„Já vím, zlato. Je mi to líto.“ Vzdychla jsem si a cítila se mizerně, že jsem ji zase zklamala, a nenávidělajsem skutečnost, že tím důvodem je John. „Jenže je to, jako když pracuju v dílně nebo Evan odjíždí naloveckou chatu. Máme tě pořád moc a moc rádi, víc než všechno ostatní, ale musíme se taky občas starat o dospělé věci.“ To už kopala oběma nohama. Los vstal a odsunul se na druhý konec postele. Ally do něj pod dekou kopla. Projel mnou vztek.

Přidržela jsem jí rukou nohu na místě. „Ally, přestaň.“

Zaječela mi do obličeje: „Ne!“

„To by stačilo. Nebudeš takhle mluvit…“

Zase začala kopat. Los vykvíkl, spadl z postele a se žuchnutím přistál na podlaze.

„Ally!“ Vyskočila jsem z postele.

Los zavrčel a připlazil se ke mně, když jsem si klekla na zem. Pohladila jsem ho po uších a otočila se k

Ally.

„To se nedělá. V tomhle domě zvířatům neubližujeme.“

Ally na mě zlobně pokukovala.

Vstala jsem. „Zpátky k sobě do postele – hned „ Ukázala jsem k jejímu pokoji. Popadla svoji knihu a

držela ji tak, jako kdyby se ji chystala hodit na Losíka. „Neopovažuj se, Ally!“

V obličeji se jí objevil výraz, jaký jsem nikdy předtím neviděla – nenávist.

„Ally, jestli tu knihu hodíš, tak budeš mít velké potíže.“

Upřeně jsme se na sebe dívaly. Losík kňučel. Koukla na něj a potom zpátky na mě. Obličej měla celý rudýa oči téměř jako štěrbiny. „Myslím to vážně, Ally, jestli…“

Mrskla knihu vší silou. Los uhnul a kniha plácla o stěnu.

Krev mi vzkypěla vzteky, když jsem ji popadla za zápěstí a vytáhla ji ze své postele. Sevřela jsem jí rukou ramínko a zakřičela jí do obličeje.

„Už nikdy, vůbec nikdy nebudeš ubližovat žádnému zvířeti! Slyšíš mž?

Vzdorně na mě koukala se spodním rtem ohrnutým.

Stále jsem ji držela za zápěstí a odtáhla jsem ji ke dveřím a chodbou k jejímu pokoji. Tam jsem ji pustila a

ukázala na postel. „Nechci už od tebe slyšet nic dalšího, ledaže by to byla omluva.“

Vpochodovala do svého pokoje a zabouchla za sebou dveře.

Chtěla jsem jít dovnitř, chtěla jsem jí to vysvětlit, chtěla jsem všechno napravit, chtěla jsem jí pořádněvyčinit, ale nevěděla jsem co říct. Poprvé jsem měla ze své dcery strach. Poprvé jsem měla strach, jakhrozně jsem se na ni rozzlobila.

Los zůstal se mnou v posteli. Nemohla jsem uvěřit, že se do něj Ally takhle pustila. Vždycky ji dokázaluklidnit rychleji než já. Když jsem si ho pořídila, žila jsem sama a chtěla jsem společnost, když je Ally veškolce. Vnesl do mých dnů smích a v noci pocit ochrany, nejlepší ze všeho ale bylo, že ta malá koulemasa měla uklidňující vliv na Ally. Když se bála udělat něco nového, řekla jsem, že Losovi by se to líbilo.Když jsem potřebovala, aby se na něco soustředila nebo mě poslouchala, mohla jsem Losíka použít jakoodměnu nebo úplatek, a když jí opravdu nebylo dobře nebo byla nemocná, tak jako útěchu. Jenže tenvečer jsem útěchu potřebovala já. Vtáhla jsem Losíka pod pokrývku a zabořila si jeho velkou hlavu do krku.

Další ráno si Ally nad cereáliemi prozpěvovala a dělala bublinky do džusu, jako by se nic nestalo. Dokonce mi svými pastelkami nakreslila obrázek nějakých kytiček, objala mě a řekla: „Mám tě ráda, mami.“Obvykle s ní všechno proberu, když máme nějaký konflikt. Poté, co jsem vyrůstala v domě, kde jeden zrodičů křičel, zatímco druhý zůstával v ložnici, jsem si přísahala, že si se svými dětmi vždycky všechnovysvětlím. Jenže tentokrát jsem byla prostě jen šťastná, že ta zlá noc pominula.

Když jsem Ally vyložila ve škole, vrátila jsem se domů, abych namořila čelo postele, se kterým jsem setrápila a chtěla ho dokončit, ale pořád jsem čekala, že mi každou minutou zazvoní mobil. Nakonec jsem tovzdala a udělala si přestávku na kafe. Zrovna jsem si je nalévala do hrnku, když jsem slyšela zaťukání.

Los se vrhl ke vchodovým dveřím a štěkal a vrčel. Žaludek mi vyskočil do krku. Prošla jsem halou a tisklase přitom tělem ke zdi. Popadla jsem baseballovou pálku, co mi ji Evan nechal za dveřmi, a vykouklapostranním oknem, ale neviděla jsem žádné auto.

„Kdo je to?“ zaječela jsem.

„Zatraceně, ženská, to trénujete na vstup k mariňá– kům? u Billy.

Otevřela jsem dveře a Los vyletěl ven jako raketa, kompaktní, vrtící se a čmuchající koule. Billy se zasmál a zvedl ho. „Nazdar, lumpe.“

„Co se děje, Billy? Proč jste tady? Zabil někoho?“

„Ne, pokud nevíte víc než my. Jen jsem se přijel podívat, jak na tom jste po tom posledním hovoru.“

„Pojďte dál. Kde je Sandy?“

„Věnuje se koordinování činnosti s ostatními odděleními, která jsou zapojená do vyšetřování.“

„A vy máte na starosti mě?“

Uculil se. „Tak nějak.“ Šel za mnou do kuchyně a nasával vzduch. „Cítím kafe?“

„Mám vám nalít?“

„Sedněte si, já se obsloužím.“

Sesunula jsem se ke kuchyňskému stolu. Billy si přehodil sako přes opěradlo židle a choval se v mékuchyni jako doma. Vzal si ze skříňky hrnek, otevřel ledničku a sáhl pro mléko. Pak se zarazil a koukal.

„Copak?“

„Vaše lednička je na tom stejně bídně jako moje. To v ní nemáte nic k jídlu?“

„Chystal jste se mi ji vyplenit?“

„Pokusil jsem se, ale zdá se, že marně. Okamžitě potřebujete jet na nákup.“

„Mám hlavu plnou jiných věcí.“

Billy zavřel ledničku a začal si mazat toasty arašídovým máslem. „Chcete taky jeden?“

Zavrtěla jsem hlavou, ale on stejně vytáhl další dva plátky.

„Jak jste to myslel s tou ledničkou, že je na tom stejně bídně jako vaše? To nejste ženatý?“ zeptala jsem

se.

„Neé, paninko. Jsem rozvedený. Moje bejvalka je zpátky v Halifaxu.“ To vysvětlovalo přízvuk z východníhopobřeží, který jsem u něj zaznamenala.

Pustil Losa ven a posadil se ke stolu. Podal mi jeden sendvič a sám se do svého mohutně zakousl.Zakoulel očima.

„Páni, to ale bodlo.“ Zhluboka se napil kávy a pozoroval mě, jak oždibuju svůj sendvič. „Vypadáte

zoufale.“

„Mockrát děkuj u.“

Uculil se, ale vzápětí se zatvářil vážně.

„Jak to zvládáte? Je to všechno pořádná kláda.“

„Zvládám. Ale věnuju dost času sezením se svou psychiatrickou. Můžu Královské kanadské jízdní policii

poslat účet?“ Usmála jsem se.

„Jsou nějaké zdroje, kam si můžete podat žádost na základě zákona o obětech zločinu. Seženu vám

formuláře. Ale jsem rád, že s někým mluvíte, Sáro. Máte toho hodně, s čím se musíte vypořádat.“

„Mám prostě pocit, že to všechno leží na mně, víte? Chci pomoct, ale ze všeho nejvíc chci, aby to všechnozmizelo – chci zpátky svůj život.“ „Čím dřív ho chytíme, tím dřív se to stane. Včera večer jste byla skvělá.“ „No já nevím, Billy, měla jsem pocit, že jsem zašla moc daleko.“ „Couvla jste ve správný okamžik. »Obklíčenému nepříteli musíte nechat nějakou možnost úniku.“

„Cože?“

„To je z Umění války, napsal to Sun-C‘.“

Rozesmála jsem se. „Není to jako z toho filmu s Michaelem Douglasem?“

Zavrtěl hlavou. „ Wall Street. Já vím, já vím, je to takové policajtské klišé.“ Usmál se. „Sandy mi kvůlitomu dává kapky. Na svoji obranu ale musím říct, že je to nejpovedenější kniha o vojenské strategii, jaká kdy byla napsaná.“ „Já nejsem voják!“

Smál se. „Ani nemusíte být. Je to prostě o strategii a dá se to aplikovat na spoustu věcí v životě. Bezvýtisku té knihy se nikam nehnu. Měla byste se do ní podívat. Pomohlo by vám to v jednání s Johnem.“

„Je to stejně divné.“

„Co je divné?“

„Mluvit s ním. V tom rozhovoru se mě vyptával na moji práci víc, než to kdy dělal můj táta.“ Zarazila jsem se. „Teda on je asi můj skutečný táta – měla jsem na mysli mého adoptivního tátu.“

Billy odložil sendvič a s upřeným pohledem se naklonil dopředu.

„Většina vrahů nevypadá jako vrahové, Sáro. Proto jsou tak nebezpeční. Musíte být opatrná, abyste ne…“

Zaklepání na posuvné skleněné dveře způsobilo, že jsme sebou oba na židlích trhli. Prudce jsem se

otočila. Za dveřmi stála Melanie s Losem v náručí. Musela přijít postranní brankou. Billy už stál a sahal po

pistoli.

„To je moje sestra.“

Spustil ruku. Melanie odsunula dveře a nakráčela dovnitř.

„Zastihla jsem tě nevhod?“ Její úšklebek mluvil za všechno. Věděla jsem, že jsem rudá v obličeji, ale

podívala jsem se po ní jakoby nic. „Melanie, tohle je Billy. Je…“

Billy mi skočil do řeči. „Sára mi bude restaurovat nějaký nábytek.“

„Chápu.“ Opřela se o pult a natáhla se po nádobce s arašídovým máslem. Strčila dovnitř prst a pak si ho

olízla. „A co ta pistole, Billy?“ optala se.

Billy se jen pousmál. „Jsem důstojník Královské kanadské jízdní policie, tak byste na mě radši měla být hodná.“

Melaniin obličej říkal, že na něj moc ráda bude hodná.

„Zrovna jsme končili,“ poznamenala jsem. „Doprovodím vás ven, Billy. Melanie, posluž si kávou.“ Přikývla,ale očima dál sledovala Billyho.

Venku jsem řekla: „Omlouvám se, moje sestra…“ Zavrtěla jsem hlavou. „Moc spolu nevycházíme – vlastněskoro vůbec.“

Ušklíbl se a pokrčil rameny. „Nic se neděje. Jen se hezky držte toho krytí a všechno bude fajn.“ Potomzvážněl. „Až John zase zavolá, nezapomeňte, že mu na vás doopravdy nezáleží, Sáro. Je to člověk, kterýsi vezme to, co chce, a on si myslí, že mu patříte.“

Melanie čekala u předních dveří. „Ví Evan, že se scházíš s nažhaveným poldou?“

„Ví o všech mých klientech. Co tady děláš, Melanie?“

„To ani nesmím navštívit svoji velkou sestru?“

Odloudala se do obýváku a natáhla se na gauč. Los se na ni vrhl a olizoval jí obličej, zatímco ho drbala na hlavě. Zrádce jeden. „Musím se vrátit k práci. Co se děje?“ Vzpomněla jsem si, že můj mobil leží na kuchyňském stole. Prosím,jen ať nezavolá John.

„Táta s námi chce mluvit před Brandonovou narozeninovou oslavou v sobotu. Říkal, že se mámedomluvit. Mamka se necítí dobře.“ Brada jí zlobně trčela dopředu. S tím vším, co se dělo, jsem úplnězapomněla, že Lauren pořádá pro Brandona oslavu, a hrozně nerada jsem slyšela, že mamce je zasešpatně, ale ani s jedním jsem se nehodlala svěřovat.

Čekala jsem, co z ní vyleze.

„Víš, já jsem těm webovkám neřekla, že tvůj skutečný otec je sériový vrah,“ prohlásila.

„Já jsem si doopravdy nemyslela, že jsi to udělala – jen jsem byla rozčilená.“

„Jo, jasně.“

Vzdychla jsem si. „Vážně ne, Melanie.“ Měla kamenný výraz v obličeji a mně bylo jasné, že se jí nemůžu

zeptat, jestli to pověděla svému příteli – utrhla by mi hlavu. „Prostě pověz tátovi, že jsme se na všem

shodly.“

„Jasně. Jestli to chceš hrát takhle.“

„Já nic nehraju.“ Přála jsem si, aby co nejrychleji vypadla z mého domu. „Věřím ti. Opravdu. Stačí? Je mi líto, že jsem reagovala přehnaně.“

Přivřela oči.

„Jak se má Kýle?“ zeptala jsem se.

Pozorovala mě. Přinutila jsem se udržet si pohled vyjadřující zájem. „Má teď pravidelná vystoupení v hospodě.“

„To je prima.“

„Jo.“

Koukaly jsme jedna na druhou.

„Takže… poslyš,“ spustila jsem, „neměla jsem zatím příležitost promluvit si s Evanem o tom, že Kýle bude hrát na naší svatbě, ale udělám to, až se vrátí domů.“

Melanie se na gauči posadila. „Co to má znamenat?“

„Prostě se snažím s tebou vycházet, jasné?“

„Proč?“

„Protože jsme sestry.“

„Nikdy jsi nebyla takhle milá. Bojíš se, že povím Evanovi o tom poldovi?“

Zůstala jsem na ni zírat. Ruce mě svědily touhou vymazat jí ten úšklebek z obličeje.

Neskákej na tu návnadu, neskákej jí na to.

„Vážně bych se měla vrátit do dílny,“ řekla jsem jen. Vstala. „Neměj strach, já už jdu. Jo a kdy že tomáme jít na nákup družičkovských šatů?“

Lauren a Melanie jsou moje družičky a Evanovi dva mladší bratři jeho družbové. S Lauren jsme již předčasem mluvily o tom, že se vydáme na nákupy, ale odložila jsem to kvůli Johnovi a protože jsem se bála,že budu muset čelit Melaniiným náladám. Každé vlákno mého těla toužilo jí říct, že už s ní na svatběnepočítám, ale věděla jsem, že přesně o to jí jde.

„Ještě nevím,“ řekla jsem. „Povím ti to co nejdřív.“

„Kdy budeš chtít.“

Vstala jsem a vyšla za ní z obýváku, ale zastavila jsem se u dveří do garáže. Melanie už byla skoro zkuchyně venku, na prahu posuvných skleněných dveří, kde si nechala boty, když vtom zazvonil můj mobil na stole. Zastavila a ohlédla se.

Vrhla jsem se k telefonu, až jsem málem převrhla židli. Číslo jsem nepoznávala. To bude určitě John.

Melanie na mě koukala s povytaženým obočím.

„Čekám na telefon od jednoho zákazníka, ale je to jen nějaké z těch pitomých čísel, co začínají 800.“

Pokrčila jsem rameny.

Věnovala mi zvláštní pohled. „Dobře…“

Přinutila jsem se tvářit neutrálně.

Pomalu otevírala posuvné dveře. Telefon dál zvonil. Srdce se mi chvělo v hrudi. Melanie se ohlédla přes

rameno. Usmála jsem se a zamávala jí. Pořád na mě koukala. Jdi pryč\ jdi pryč. Konečně se obrátila k

odchodu.

Když obešla okno, v bezdechém spěchu jsem zvedla telefon. „Haló?“

„Proč ti to tak dlouho trvalo?“ Jeho hlas zněl podrážděně.“

„Byla jsem v koupelně.“

„Řekl jsem ti, že potřebuju, abys měla telefon pořád u sebe.“

„Dělám, co můžu, Johne.“

Vzdychl si. „Promiň, měl jsem náročný den.“

„To je nepříjemné.“ Málem mě zabilo, jak jsem se snažila, aby v mém hlasu nezazněl sarkasmus, ale

stejně to nakonec vyznělo dost příkře. Přešla jsem k přednímu oknu a sledovala, jak Melanie odjíždí. Naokamžik mě napadlo, co by asi dělala v mé situaci. Pravděpodobně by Johnovi prostě řekla, ať se jde vycpat.

„Některý lidi, co s nima pracuju, si myslí, že jsou lepší než já.“

„Kde pracujete?“

„To ti nemůžu říct.“

„A můžete mi říct, co děláte?“

Odmlčel se. „Zatím ne. A co ty ráda děláš pro zábavu?“ Tělo mi ztuhlo. „Proč?“

„Jen se snažím tě líp poznat.“ Do hlasu se mu vkrádal ostřejší tón. „Já jsem rád venku.“

„Jo? Potrpíte si třeba na táboření a podobně?“ Nemohla jsem se přinutit, abych se ho zeptala, jestli má

rád lov. Myslela jsem si, že se bude cítit dotčený nedostatkem mého upřímného zájmu, ale odpověděl mi

vesele.

„Tábořím všude možně – na místech, kam by se většina lidí ani neodvážila. Není moc míst v BritskýKolumbii, který bych neznal. Mohla bys mě vysadit na vršku hory, a stejně bych našel cestu. Ale mám rádpevnou půdu pod nohama.“ Týrala jsem si mozek, co mám říct. „Pročpak?“ „Neumím plavat.“ Zasmál se. „Táboříš ráda?“ „Někdy.“

John se bezvýrazně otázal: „Jezdíš tábořit se svým přítelem?“

Chvíli jsem váhala. Je lepší, aby věděl o Evanovi? Dozvěděl by se, že se mnou žije někdo, kdo mi

poskytuje ochranu. „Je to můj snoubenec.“

„Jak se jmenuje?“

Zase jsem váhala. Nelíbilo se mi, že by znal Evanovo jméno, ale co když už se je dozvěděl? „Evan.“

„Kdy se budete brát?“ V jeho hlase se cosi ozvalo.

Čas běžel, jak jsem se pokoušela vymyslet, co mám odpovědět.

„Hm, ještě přesně nevíme, teprve to všechno musíme dát dohromady…“

„Musím končit.“ Zavěsil.

Rovnou jsem zavolala Billymu. Tentokrát byl John někde mezi Prince George a Quesnelem, což je ještědál než Williams Lake. Jakmile se mnou domluvil, vypnul telefon a doslova zmizel. Mohl by stát přímonějakému policistovi za zády, a stejně by nebyli schopní zaměřit přesné místo, jen obecně oblast. Billy mě ujišťoval, že John brzy uklouzne, ale když to zase opakoval, položila jsem si otázku, koho se vlastně snažípřesvědčit.

Nijak nepomáhá, že nevíme, jakým kamionem jezdí – každý ve vnitrozemí má nějaký kamion – ani zda sizměnil vzhled. Zeptala jsem se na zátarasy na silnicích, ale Billy říkal, že by to bylo mrhání prostředky,pokud se jim nepodaří zpřesnit jeho polohu. Jejich největší nadějí je ukazování podobizny kolem dokola arozhovory s místními lidmi. Vždyť ve venkovských oblastech zpravidla každý každého zná. Policie takyspolupracuje se strážci parků, takže můžou zastavovat lovce a všechny, kdo se pohybují po cestách Lesníslužby. Doufejme, že brzy najdou nějakou stopu, protože si nejsem jistá, kolik toho ještě vydržím.

Zajímalo by mě, co dělá po tom, kdy se mnou domluví. Jede domů a udělá si dobrou večeři, pak se usadípřed televizi a směje se u sitkomů, zatímco si čistí pušky? Třeba se zastaví v nějaké hospodě, objedná sihamburger a pivo a jako typický otec se číšnici chlubí se svou dcerou. Přehrává si naše telefonickérozhovory pořád dokola, jako to dělám já, anebo na všechno zapomene, jak bych si přála, aby se dařilomně?

OSMÉ SEZENÍ

Snažím se uklidnit. Ale nevím, kde začít. Je mi obavami nanic. Nehledě na to, že jsem unavená a hladová, mám toho zrovna teď tolik, že bych tu ani neměla být, ale nechtěla jsem to zase zrušit. Vímy že mluvímmoc rychle, krevní cukr mi vyletěl, proto se nutím sníst tu hnusnou mušli tyčinku, kterou jsem našla vpřihrádce na rukavice. Dobře, tak já zpomalím a začnu od začátku.

Po našem posledním sezení jsem zkoušela tu techniku, kterou jste mě učila, abych se držela přítomnosti.Sedla jsem si na gauč, zavřela oči a používala všechny smysly, abych se soustředila na jemnou tkaninupod rukama, hučení sušičky v pozadí, na chladivé dřevo pod bosýma nohama, ale moje mysl se pořádvracela k Johnovi. Nevolal tři dny a já jsem opravdu tvrdě pracovala na tom, abych si pořád připomínala,že mám nulovou kontrolu nad tím, co dělá. Nemohla jsem ale přestat myslet na to, jak zprudka zavěsil.Hloubala jsem, jestli to bylo kvůli zmínce o Evanovi, nebo jestli vycítil, že mu lžu, když jsem mu řekla, žeještě nemáme datum svatby, dohadovala jsem se, co by mohl udělat.

Evan díkybohu přijel na víkend domů. I když příšerně šílím, obvykle se mu podaří mě přivést do jakéhosizdání klidu, nebo aspoň do stavu, kdy nehyperventiluju. Než jsme se vypravili k Lauren na Brandonovynarozeniny, domlouvali jsme se, jak to zařídit, kdyby zavolal John, a já se v celé té věci najednou cítila líp.

Dokonce jsem se na tu oslavu svým způsobem těšila. Vždycky jsem pro Brandona měla slabost anechtělo se mi věřit, že už mu bude deset. Vždyť jsem se na něm učila vyměňovat plínky. Ne že by mipokusy a omyly s ním až tak pomohly, když si musím poradit s umíněnou holčičkou.

Už jenom výprava s Ally na nákup dárku byla šílená. Nejdřív si musela projít tam a zpátky každou uličku.Nakonec jsme se usnesly na Nintendu, ale nepřestávala pokukovat po zboží vystaveném na policích.„Třeba by se mu víc líbil hokej, mami.“ Řekla jsem, že Brandon bude spokojený s kteroukoli hračkou, aleona je začala zase jednu po druhé přebírat. Když jsem nakonec vypěnila a popadla to, co vybrala, dala sedo křiku: „To není ta správná, mami!“ Jako kdyby na tom závisel život. Potom se postavila doprostředuličky s rukama zkříženýma před sebou a odmítala se hnout, ať jsem říkala cokoli. Když už jsem byla snervy u konce, prohlásila jsem: „Fajn, tak si tu klidně zůstaň třeba celý den.“ A vykročila jsem pryč. Pochvíli mě následovala, ramínka měla svěšená a rty pevně stisknuté, jak se snažila neplakat.

Po několik kilometrů pořád jen koukala z okna spolujezdce. Když jsem se trochu uklidnila, cítila jsem sebídně kvůli tomu, že jsem na ni tlačila. „Brandon bude nadšený, až uvidí tvůj dárek,“ prohodila jsem.Pořád se na mě nepodívala, tak jsem si začala prozpěvovat s rádiem a vymýšlela jsem si vlastní slova.„Cukříčku, Ally, kočičko, miluju tě.

Nemůžu si pomoct, ale mám tě ráda, a nikoho jiného, jen Evana a Losíka a babičku a tetičku Lauren a –“

Zhluboka jsem nasála vzduch. Ally zacukal koutek pusinky, jak se snažila nerozesmát. Pustila jsem se do hlasitějšího zpěvu. Než jsme vyzvedly Evana, už si taky zpívala – mezi chichotáním, což zase rozesmávalomě. Potom naklonila hlavu ke straně, usmála se na mě a prohlásila: „Jsi moc hezká, mami.“ Bože, jak játo dítě miluju!

Pořád ještě jsme se skvěle bavili, když jsem zajížděla na příjezdovou cestu Laurenina a Gregova domu.Letos měla oslava za téma Transformery, tak jsem věděla, že celý dům bude odzdola až nahoruvyzdobený a budou tam všechny možné hry pro děti. Zřejmě bych si to byla báječně užila, kdyby mi to oba mí otcové nepokazili.

Když jsem vystupovala z cherokee, táta vykládal bednu piva ze své dodávky. Ally běžela napřed s Losemnajít kluky a já jsem následovala otce a Evana do zadního dvora. Povídali si o rybaření. Greg se suvázanou zástěrou tyčil nad plynovým grilem. Když nás uviděl, usmál se. Ten velký medvěd si přitáhl měa potom Evana do drsného objetí. Jen co nás pustil, otevřel chladničku u svých nohou a podal Evanovipivo. Podle Gregových zrůžovělých lící jsem usoudila, že už jich sám taky pár vypil.

„Dáš si něco, Sáro?“

„Opatřím si vevnitř nějaké kafe, díky.“

V kuchyni sypala Lauren chipsy do mísy, zatímco mamka umývala talíře. Lauren má myčku, ale tu mamka

nepoužívá. Nevěří, že by z ní nádobí bylo dostatečně čisté. „Můžu vám s něčím pomoct?“ nabízela jsem se. Lauren se s úsměvem otočila a odfoukla si světlý pramínek vlasů z obličeje. „Myslím, že teď není nic potřeba.“ Políbila jsem mamku na tvář a všimla si, že od té doby, kdy jsem ji viděla naposledy, vypadá ještě křehčí.

Usmála se, ale oči měla unavené a rozhodně pohubla. Nalila jsem si hrnek kafe a cítila, jak se má dobrá nálada vytrácí.

Po prvním loku kávy jsem zaznamenala, že kolem domu přichází Melanie s Kýlem. Táta Kylea, oblečenéhodo upnutých černých džínů a stejně upnutého černého trička, zaznamenal letmým pohledem a hned se vrátil k rozhovoru s Evanem.

Lauren ke mně zezadu přistoupila a opřela si bradu o mé rameno. Chvíli jsme muže sledovaly. Gregvyprávěl jakousi historku – pivo v jedné ruce a grilovací kleště ve druhé. Evan a Melanie se zasmáli, kdyždomluvil. Greg očima zabloudil k tátovi, aby se ujistil, jestli se taky směje – nesmál se.

„Pivo a dřevařina, Gregova dvě oblíbená témata,“ prohodila jsem.

„Buď hodná,“ dloubla mě Lauren do zad.

Děti se vrhly na jídlo u svého stolu a dospělí se usadili kolem roubeného piknikového pultu, který vyrobil

Greg. Právě jsem se zakusovala do svého karbanátku, když mi v kapse zazvonil mobil. Vytáhla jsem ho a

zběžně mrkla na displej. Další neznámé číslo. Určitě to bude John.

Telefon znovu zazvonil. Vstala jsem a všichni kolem našeho stolu přestali mluvit. Jediné zvuky se ozývaly od dětí.

„Omluvte mě na chviličku,“ požádala jsem. Táta se tvářil jako bouřkový mrak. Dala jsem si záležet, abych se nerozběhla, odešla jsem za roh z dohledu ostatních a ohlásila se. „Haló?“

„Potřeboval jsem slyšet tvůj hlas.“

Z jeho slov mi naskočila husí kůže, ale zeptala jsem se: „Je všechno v pořádku?“ Jak jen se ho co

nejrychleji zbavím?

„Jsem rád, že jsem tě našel.“ Hlas měl ochraptělý, jako by pro něj bylo obtížné vyslovovat. „Když vím…když vím, že tě mám… to pomáhá.“ Slyšela jsem v pozadí jakýsi hluk, ale nedokázala jsem poznat, co to je.

„Co je to za zvuky? Odkud mi voláte?“

„Ještě není pozdě.“ „Na co není pozdě?“

„Pro nás.“

Chvíli jsem nic neříkala a snažila se soustředit na ty zvuky v pozadí. Jsou zvířecí, nebo lidské?

„Řekni mi, že ještě není pozdě.“

„Ne, ne, jistěže ne.“

Vydechl do telefonu. Znělo to namáhavě, jako kdyby dýchal přes zaťaté zuby.

„Musím končit,“ řekl.

Když jsem zaklapla telefon, pokusila jsem se vzpamatovat. Krk se mi tak svíral, až jsem měla pocit, že mě někdo škrtí. Vidění se mi rozostřilo. Vtiskla jsem si klouby na rukou do spánků a zavřela oči. Jak si stímhle poradím? Nemůžu dovolit, aby mě rodina viděla takhle rozhozenou. Toužila jsem zavolat Billymu,ale jestli budu dlouho pryč, tak se všichni budou divit. Nemysli na Johnay prostě ho vytěsni a soustřeď se.

Seber se, Sáro. Když jsem se vracela ke stolu, zachytila jsem Evanův pohled a lehounce jsem přikývla.

„Byl to ten zákazník, na kterého jsi čekala?“ prohodil, když jsem si sedala.

Díky miláčku.

„Jo.“ Vyhnula jsem se tátovu upřenému pohledu na druhé straně stolu a chopila se znova svého

karbanátku. „Omlouvám se, lidi. Tenhle klient vyžaduje velikou péči.“

„Mohlo to počkat,“ zabručel táta.

„Má málo času, tak jsem musela…“

Táta už obrátil pozornost zpátky k Evanovi. Na druhé straně stolu se Kýle rýpal ve svém jídle. Nehty měl

nabarvené na černo.

Melanie si všimla, že se na něj dívám. „Byl to ten fešák policajt?“

Evanovo tělo vedle mě ztuhlo.

Zavrtěla jsem hlavou. „Ne, jiný klient.“

„Jak že se to jmenuje? Bill?“ nedala si pokoj Melanie. Přikývla jsem a přinutila se k dalšímu soustu. „Ty

karbanátky jsou skvělé, Gregu.“

„Nevypadá na týpka, co sbírá starožitnosti,“ pokračovala Melanie. To už se na mě všichni koukali.

Mamka se tvářila zmateně. „Ty ses setkala s jedním ze Sářiných zákazníků?“

„Jo,“ přikývla Melanie. „Když jsem se u ní tuhle zastavila, zrovna obědvali.“

Drž hubu, Melanie.

Evan přestal jíst a zadíval se na mě.

„Přišel se podívat do dílny a já jsem si zrovna dělala sendvič, tak jsem mu taky jeden nabídla.“ Nebylo topřesně tak, ale skoro.

„A co pro něj teda děláš?“ vyptávala se Melanie. Měla jsem chuť plácnout jí svůj karbanátek do tohoposměšného obličeje.

Mysli, mysli

„Jeho matka nedávno zemřela a měla sklep plný starého nábytku. Snažím se to pro něj nějak vytřídit avyčistit jednotlivé kusy, aby je mohl prodat. Má tam pár zajímavých kousků.“ Zahřívala jsem se rozvíjenímté lži. „Bude to chtít nějaký čas.“ Koukla jsem na Evana. Zíral do svého talíře. Než jsem mohla ještě něco říct, zase mi zazvonil mobil. Táta odložil svůj karbanátek na talíř a zatvářil se znechuceně. Mrkla jsem na displej. Zase John. Pulz se mi rozletěl. Zaúpěla jsem a zvedla se. „Omlouvám se.“ „Sedni si,“ nařídil táta.

„Je to zase ten můj klient…“

„Sedni si. „ Táta vedle talíře svíral ruce v pěst.

„Promiň, ale musím to vzít.“

Když jsem odcházela od stolu, táta zavrtěl hlavou a řekl něco mamce. Mrkla jsem přes rameno a snažila

se zachytit Evanův pohled, ale pořád ještě koukal dolů.

Za rohem domu jsem se zeptala: „Co se stalo?“

„Ten hluk.“ Zaúpěl do telefonu. Slyšela jsem něco bouchnout. „Jste zraněný?“

„Musíš se mnou mluvit – musíš mi pomoct.“

Hluk dopravního ruchu.

„Jedete autem?“

Skřípání pneumatik. Troubení vozu. Jsou tohle ty zvuky, které ho rozčilují?

„Možná byste měl zastavit a…“ Zpoza rohu domu vyšla Ally. A sakra. Proč ji Evan nezastavil?

Zakryla jsem mluvítko rukou právě v okamžiku, kdy mi oznamovala: „Děda říká, že si máš hned přijít sníst

koláč.“

„Dobře, zlato. Jsem tam za minutku. Běž napřed.“

Když odbíhala, zeptala jsem se: „Johne? Jste tam ještě?“ Slyšela jsem jen lomoz dopravy.

Už jsem se chystala zavěsit, když ze sebe konečně zoufalým hlasem vypravil: „Potřebuju, abys na mě

mluvila.“

„O čem chcete mluvit?“

„Pověz mi – jaký máš oblíbený jídlo.“

Otřela jsem si pot z čela. Já tady zmeškávám synovcovy narozeniny, protože on chce slyšet, co ráda jím?

„Nemohl byste mi prostě povědět, co je v nepořádku? Jsem na rodinné sešlosti a lidi jsou…“

„Já jsem myslel, že jsi říkala, že jsi o mně nikomu nepověděla.“

Jeho hlas zněl najednou tvrdě.

„Nepověděla! Ale začne to vypadat divně, že pořád telefonuju, a lidi mi budou klást otázky a já ne..

Zavěsil.

Po zbytek oslavy mi každé nervové zakončení v těle vibrovalo nezodpovězenými otázkami. Co to bylo za

zvuky v pozadí? Proč mluvil o hluku? Co udělá teď? Celý můj tělesný systém jel na rychloběh – tváře mihořely, podpaží jsem měla promočené potem, nohy křičely, ať jdu pryč, domů, mluvit s Billym, s kýmkoli, kdo by dokázal ty hrozné pocity zahnat. Pokoušela jsem se sledovat konverzaci kolem sebe, ale

neorientovala jsem se v jednotlivých tématech. Každý dětský hlas mě drásal, každý výkřik mnou projeljako žhavý blesk. Neustále jsem pokukovala na hodinky a telefon pevně svírala v ruce.

Nijak mi nepomohlo, když mi táta děsně vynadal před Ally za to, že jsem vzala ten telefon, a nazval měsobeckou a hrubou. Omluvila jsem se jako vždycky, ale on mě dál stíhal zlobným pohledem, když jsme sevrátili ke společnosti. Mamčin úsměv blikal a zhasínal, jak se na nás dívala z jednoho na druhého. S

Melanií jsme se navzájem jednoduše vyhýbaly. Aspoň Lauren nevypadala, že se zlobí, ale rozhodně bylaroztržitá. Kdykoli jsem se na ni podívala, pozorovala Grega. Jednou jsem zachytila, že na něj zle koukla,když si šel pro další pivo – ovšem ne že by ho to zastavilo. Já jsem měla svoje vlastní vztahové problémy.

Evan se smál a s každým žertoval, položil mi ruku kolem ramen, když si Brandon rozbaloval dárek, ale za celou dobu se mi nepodíval do očí. Nakonec nadešel čas jít domů. Mé loučení bylo krátké a vysloužilo siustaraný pohled od mamky, jenže já se soustředila hlavně na to, abych dostala Ally a Losíka do cherokee.V podstatě jsem Ally odtáhla po příjezdové cestě a jen ji okřikla, když se vzpírala. Evan mlčel.

Právě jsme couvali ven, když můj mobil zacvrlikal a upozornil mě, že mi přišla textovka.

Billy: Jaká byla oslava? Zavolejte, až dojedete domů.

„Kdo ti píše?“ zeptal se Evan.

„Policie chce probrat Johnovo volání.“ Už jsem vytáčela Billyho číslo, ale padla jsem do hlasové schránky.„Sakra, zřejmě je mimo signál.“

Evan upřeně koukal na silnici před sebou.

Zbytek cesty jsme ujeli mlčky. Když jsme se konečně dostali domů, Ally se vrhla před televizi a dívala sena svůj oblíbený seriál Hannah Montana. Zkusila jsem znova zavolat Billyho a tentokrát jsem mu nechalavzkaz. Po deseti minutách, kdy jsem umyla nádobí od snídaně, jsem se vydala hledat Evana. Uklízel na zadním dvorku Losova hovínka. „Vím, co si myslíš,“ oslovila jsem ho, „ale není to tak.“

„Myslím si, že bys měla po svém psovi uklízet.“

Po mém psovi? To mě naštvalo.

„Snažím se všechno zvládat, Evane, ale když jsi pryč, musím se o všechno starat sama.“

„Zabere to sotva pět minut.“

„Víš přece, kolik toho poslední dobou mám.“

„Jo, ani ti nezbývá čas, abys mi řekla, že obědváš s jinými chlápky.“

„To nic nebylo. Melanie se jen pokoušela dělat zle.“ Krátkými, roztřesenými pohyby bouchal lopatkou o

zem. „No, tak se jí to výborně povedlo. Greg po mně celé odpoledne divně koukal.“

„Co jsem měla říct? Víš dobře, že o tom nesmím mluvit.“

„Proč jsi mi neřekla, že byl tady?“

„Než jsme si mohli promluvit, John zase volal a já byla strachy bez sebe. Dokonce mě ani nenapadlo ti

říkat, že sem Billy přišel, protože mi nepřipadalo, že na tom vůbec nějak záleží. Možná sem bude muset chodit celkem často a…“

„Tak teď už je to Billy?“ Evan přestal máchat lopatkou a zadíval se na mě.

„Ach Bože, Evane, tak mu prostě říká Sandy. Ani to není můj typ, chápeš? Dává si až moc záležet na

oblečení a má tetování a…“

„A tohle mě má uklidnit?“

Chtělo se mi vyrvat mu tu lopatku z ruky a třísknout ho s ní po hlavě.

„Víš co? Tohle nemám zapotřebí. Jestli Billy dokáže najít toho chlapa, tak s ním klidně budu mluvit každý

den, protože to chci dostat ze svého života – a ty bys to měl chtít taky. Myslela bych si, že budeš rád, že je někdo, kdo mě ohlídá, když jsi pryč. Jestli mi nevěříš, tak možná nemá smysl se brát.“ Otočila jsem se na patě a vletěla zpátky do domu.

Když jsem míjela obývací pokoj, nakoukla jsem, co dělá Ally. Byla zabalená v dece na gauči, Losíka mělana klíně a ospale se dívala na televizi.

„Měla bys jít brzy do postele, Ally.“

„Nééé..Unavená neustálým dohadováním jsem ji nechala být a zamířila nahoru do pracovny.

Ve snaze trochu se uklidnit jsem si zapsala všechno, co jsem si pamatovala z těch telefonických hovorů,přičemž jsem si poznamenala, že se mám Billyho zeptat, jestli mají nějakou technologii, která by izolovalaty zvuky v pozadí. Zavřela jsem oči a usilovně se soustředila. Co to bylo za zvuky? Prudce jsem očiotevřela – co když unesl nějakou ženu? Možná ji vezl v tom svém kamionu či dodávce a já jsem slyšela, jak se ta žena snaží dostat ven!

Právě když jsem sahala po bezdrátovém telefonu, abych znova zavolala Billyho, slyšela jsem, jak se dole otevírají posuvné skleněné dveře, a potom kroky. Evan byl v kuchyni.

Na chvíli jsem zaváhala. Možná bych měla počkat do rána. Jenže tohle je důležité.

Billy odpověděl po prvním zazvonění.

„Napadlo mě,“ vyhrkla jsem, „že ty zvuky v pozadí mohla vydávat nějaká žena. Třeba ji někam veze a

chystá se –“

„Prr, prr, počkejte. Tohle není jeho modus operandi a nemáme žádné hlášení o nezvěstných ženách.“

„Tak co to bylo za zvuky?“

„Ještě pracujeme na jejich izolování, ale zatím nemáme nic použitelného.“

„Možná potřebujete mít v operační skupině víc lidí.“

„Už máme každého volného člena ze závažných zločinů ve Vancouveru a některé lidi z Nanaima…“

„Nemohli byste povolat i síly z Toronta?“

„Takhle to nefunguje, Sáro. Většina případů je stará a už se vyšetřovaly. Máme přístup ke spoustě zdrojůa tohle má vrcholnou prioritu, ale dokud John něco nepodnikne nebo někdo něco neuvidí, tak moc dělatnemůžeme.“

„Nezdá se, že by se vůbec něco dělalo.“

„Určitě to tak může vypadat, ale sledujeme jednotlivá vodítka, koordinujeme práci s laborkou a ostatnímiodděleními. Právě teď se snažíme vypátrat, kdo vlastní mobil, který používá.“

Uvědomovala jsem si, že to zní potrhle, když jsem se zeptala: „A víte aspoň, odkud volal?“

Jenže Billy jen řekl: „Posunul se na západ od Prince George, pravděpodobně někam poblíž Burns Lake. Jemožné, že směřuje k Prince Rupert, tak jsme upozornili tamní jednotku. Nechají kolovat náčrt jehopodoby na odpočívadlech kamionů, na benzinových pumpách a dalších místech, kde by se cestou mohl zastavit.“

To trochu uhasilo zápal v mém hlasu. „Co myslíte, že s ním bylo? Stěžoval si na nějaký hluk?“

„Doufáme, že až s ním budete příště mluvit, přivedete ho k tomu, aby to nějak rozvedl.“

„Já nechci, aby bylo nějaké příště. Je mi z toho zle.“

„Uděláte, co vám bude připadat správné, Sáro. Ale nebudu vám lhát – opravdu potřebujeme vaši pomoc.

Jste naší jedinou pravděpodobnou šancí, jak ho najít.“ Zavřela jsem před Billyho slovy oči a opřela si čelo

o psací stůl.

„Vím, že to působí,“ pokračoval, „jako kdyby ten člověk měl veškerou moc, ale chce mít spojení s vámi.Proto vám opakovaně volá. Nikdo neví, jak daleko to můžeme tlačit. Ale jak řekl Sun-C‘: Příležitost porazitnepřítele poskytuje nepřítel sám. Nakonec nám dá něco, čeho se budeme moct chytit.“

Evan přicházel po schodech.

„Už musím končit.“

„Dobře, zůstaneme ve spojení. Odpočiňte si.“

Právě když jsem položila bezdrátový telefon, Evan vešel a sesunul se do svého křesla. Otočila jsem se.

„Volal Bill?“ zeptal se.

Bože, čte ve mně jako v knize. „Propána, musela jsem podat hlášení, Evane.“ Tvářil se bezvýrazně. Část ve mně se chtěla hádat a bránit, vybuchnout spravedlivým hněvem. Obličej měpálil a byla jsem na hraně, kdy ztratím nervy. Stáhni se. Výbuch ten problém nevyřeší.

Nadechla jsem se. „Omlouvám se, že jsem tolik vyváděla. Když ono je to tak náročné, opravdu tě

potřebuju na své straně.“

„Já jsem na tvé straně.“

„Jenže to tak nevypadá. Nesnáším, když se na mě zlobíš.“ Evan si povzdechl, potom mě vzal za nohu a

přitáhl si ji do klína. Zatímco mi ji masíroval, řekl: „Nezlobím se na tebe, ale na tu situaci. Je to noční můra.“

„Nemyslíš, že to vím? Bože, mohl zrovna zabít nějakou ženu – a já s tím nemůžu nic dělat.“

„Jestli někoho zabije, není to tvoje vina. Je vrah, tak zabíjí.“

„Ale bude to moje vina, protože jsem ho nezastavila.“ Vzpomněla jsem si na Billyho slova. „Jsem pro

policajty zřejmě jedinou šancí, jak ho můžou chytit.“

„Policajti tě používají jako návnadu! Hele, nemusíš s ním mluvit. Myslím, že bys z toho měla vycouvat.“

„Nemůžu tady sedět a nic nedělat, když je tam někde venku a hledá si další oběť.“

„Sáro, jsi pořád vystresovaná a tvoje emoce jen tečou.“ Zvedl ruku. „Máš veškeré důvody být rozrušená.

Ale já mám starost o tebe.“

„Máš starost o mě, nebo kvůli Billymu?“

Zadíval se na mě. „Je mi líto, že jsem byl tak žárlivý trouba, jasný? Když říkáš, že nemám proč si dělatstarosti, tak ti věřím. Jen mě prostě vzteká, že tě chrání nějaký jiný chlap. Jsi moje holka.“

Přesunula jsem se Evanovi do klína a objala ho kolem ramen. Zabořila jsem mu nos do ucha azamumlala: „Miláčku, nedá se s tebou vůbec srovnávat. A zrovna teď si on musí poradit s mými paranoidními kolapsy. Takže na tebe vychází to lepší.“

„Hmm… jen pokračuj.“

Přejela jsem mu rty po klíční kosti, cucala mu ušní lalůček a zašeptala do teplé kůže na krku: „Co Ally?“

„Usnula na gauči s Losem. Později ji odnesu nahoru. Ale můžu pro ni dojít hned, jestli…“

Přiblížila jsem se k jeho obličeji a uchopila ho zezadu za vlasy. Povytáhl obočí. Přitiskla jsem se k němu rty a dlouze jsem ho líbala, jemně a potom tvrději – až se naše rty o sebe dřely, pak jsem mu vklouzlajazykem do úst. Začal mi ho sát, ale já jsem se odtáhla a usmála se na něj. Popadl mě za vlasy a omotalsi je kolem zápěstí, pak si přitáhl mou hlavu a tvrdě mě políbil. Vstala jsem a prstem mu naznačila, ať jde za mnou, přičemž jsem přeháněla sexy vlnivý krok.

Zasmál se a následoval mě do naší ložnice. Vklouzla jsem do postele, přehodila si vlasy přes rameno azpustlým jižanským přízvukem jsem ho vyzvala: „Teda páni, námořníku, byl jsi na moři tak dlouho, že siuž ani nepamatuju, co mám dělat…“

Evan svojí verzí sexy kroku přistoupil k posteli a jednou rukou – způsobem, který tak miluju – si přetáhlkošili přes hlavu. Houpal s ní zavěšenou na jednom prstu a pak ji upustil na podlahu a nakrčil obočí.

Usmála jsem se. „Myslím, že už se mi to vybavuje.“ Zasmál se a vlezl si do postele vedle mě. Chvíli jsmese líbali, nás hněv už dávno odplynul. Otíral si neoholené líce o moje tváře a smál se, když jsem sistěžovala.

Na okamžik mi přišpendlil ruce k prostěradlu. Hlavou mi bleskl John. Udělal něco takového Julii? Jak držíty ženy, když je znásilňuje? Zahnala jsem ten násilný obraz. Nyní se nade mnou tyčil Evan. Já jsem vidělaJohna, jak se tyčí nad jinou ženou.

Evan mi pohlédl do obličeje. „Něco je špatně?“

„Nic.“ Přitáhla jsem si ho k sobě a skryla si obličej u něj na krku. A příští okamžiky jsem tomu skoro věřila.

Příští ráno po snídani jsme vzali Ally a Losa na procházku k Neck Point pozorovat lachtany, potom si Allyšla hrát k Meghan. Já jsem usilovně pracovala na tom, abych si Johna udržela mimo hlavu, ale Evan sesnažil ještě víc. Prohodila jsem něco o případu a Evan mi dal pusu, zmínila jsem něco jiného a masírovalmi krk, a když jsem ho zkusila odstrčit, okusoval mi ucho. Pokusila jsem se vykroutit, a nějak mi přitom sklouzla podprsenka.

Pak jsme s Evanem lenivě leželi v posteli a dělali plány, co by se mělo podávat k našemu svatebnímuobědu. Když jsem si konečně dovolila se na chvíli uvolnit, začala jsem se zase na tu velkou událost těšit.Taky mi to ale připomnělo, že musím zařídit ty nákupy s děvčaty. Při představě, že budu muset hodinyvydržet s Melanií, jsem málem skřípala zuby, ale prostě se tomu nedá vyhnout.

Probírali jsme s Evanem výzdobu a já jsem se nadchla myšlenkou žároviček natažených mezi jedlemi,

když mi v pracovně zazvonil telefon.

Podívala jsem se na Evana. „Jen běž,“ řekl.

S přikrývkou omotanou kolem nahého těla jsem sprintovala chodbou a popadla telefon z psacího stolu.

Bylo to číslo, ze kterého volal John naposledy.

Jen jsem to zvedla, řekl: „Užíváš si pěkný den?“ V jeho hlasu znělo něco, co jsem tam dosud neslyšela –

chlad.

„Docela to jde. A co vy?“ Snažila jsem se mluvit vesele, ale byla jsem ještě naštvanější než obvykle,protože mi svým zavoláním zničil hezké odpoledne.

„Je tam Evan?“

Stále jsem si nebyla jistá, co jeho tón znamená. „Je tady… ale ne v téhle místnosti, jestli…“

„Bylas ke mně upřímná, Sáro?“

Žaludek mi udělal kotrmelec. „Jistě.“

„Bylas-ke-mně-upřímná?“

Posadila jsem se na židli. Ví, že jsem mluvila s policií? Ach Bože, nedozvěděl se snad o Ally?

„O co jde?“

„Viděl jsem webovou stránku.“

Zuřivě jsem přemýšlela. Objevil se nějaký další článek?

„Já nevím, co…“

„Všechno to tam je.“ O čem to mluví? Rozhodla jsem se počkat.

Po chvíli řekl: „Máte datum svatby – pokoušíš se mě oklamat.“

„Já nevím, o čem to…“ Pak jsem si vzpomněla, že Evan před několika týdny udělal svatební webovou

stránku. Jak jen se z toho vykroutím?

„Měli jsme domluvené datum. Ale poslední dobou jsme uvažovali, že je změníme. Proto jsem říkala, že to ještě nevíme jistě. Nelhala jsem vám. To bych neudělala.“ Zadržela jsem dech.

Zavěsil.

Dřepěla jsem tam ještě po pár minutách, kdy vešel Evan a sedl si ke svému stolu.

„Byl to on?“ zeptal se.

Přikývla jsem.

Evan mě otočil na židli čelem k sobě. „Jsi v pořádku?“

„Objevil naši svatební webovou stránku. Řekla jsem mu předtím, že ještě nevím datum svatby. Vypadalo

to, že docela šílí.“ „Vyhrožoval ti?“

„Ne, bylo to… prostě v jeho hlasu.“

„Okamžitě na tu stránku dám heslo. Měla bys zavolat Billovi.“

„To je hrůza, Evane.“

„Bude to v pořádku. Kvůli webové stránce nikoho nezabije.“ Už se mezitím logoval na svůj počítač.

Tu noc jsem se neustále převalovala, zatímco Evan vedle mě dřímal – nebo se o to pokoušel. Když jsemdo něj snad už posté vrazila, zamumlal: „Spi, Sáro.“ Přinutila jsem své tělo, aby se nehýbalo, ale mysl semi točila ve vysokých obrátkách, posílala mi hrůzné obrázky Johna strhávajícího šaty z jakési ženy,rukama svírajícího její krk, její výkřik, když do ní vnikal.

Hned jak Evan ráno odjel, sešla jsem se s Billym a Sandy na stanici. Trpěla jsem kocovinou z nevyspáni, v ruce jsem svírala hrnek kafe a drmolila o sto šest. Trochu uklidňovat jsem se začala, teprve když Billyřekl, že jsem hovor s Johnem zvládla výborně a že člověk musí „vědět, kdy bojovat, a kdy nebojovat“.Sandy se usmála a přikývla, ale přesto jsem měla neodbytný pocit, že je otrávená. Já sama jsem takyzrovna šťastná nebyla. Doufala jsem, že když John použil stejný telefon, mohlo by nám to nějak pomoct,ale řekli mi, že jde o přístroj s předplacenou kartou, co si koupil za hotovost. Takže mu jenom stačí, aby si kupoval simky s potřebnými minutami.

Volání přišlo z míst poblíž Vanderhoofu, takže zase směřuje na východ, a to znamená, že by mohl být nacestě ke křižovatce v Prince George. Mojí první myšlenkou bylo, že by se mohl vydat na ostrov – jestli jelcelou noc, tak už může být ve Vancouveru. Zeptala jsem se jich, jestli mi hrozí nebezpečí, a Billy řekl, žesi to nemyslí, ale pro jistotu k našemu domu pošlou několikrát denně hlídku.

Přes všechna ta ujišťování a Billyho textovku, kterou mi o něco později poslal se slovy: vydržte, jde vámto skvěle, mi trvalo několik hodin, než jsem přestala nadskakovat při každém zvuku. Když v úterý večerJohn pořád ještě nevolal, zadoufala jsem, že už mi dá pokoj. Nemohla jsem se ale zbavit pocitu, že sespíš jen připravuje.

Když jsem včera vyložila Ally ve škole, vrátila jsem se domů a pustila Losa do dvorku. Jelikož jsem se cítila o něco klidnější než ostatní dny poslední dobou, rozhodla jsem se vypustit před naším odpolednímsezením trochu páry v dílně. Úplně jsem se ponořila do opravy třešňového stolku, a než jsem sevzpamatovala, ulétlo několik hodin. Vzpomněla jsem si, že je Los pořád ještě venku na dvorku. Čekalajsem, že bude stát u posuvných skleněných dveří, na kterých budou šmouhy od jeho vlhkého čumáku, ale nebyl tam. Otevřela jsem dveře a zahvízdala. Nic.

„Losíku?“ Jelikož pořád nepřibíhal, vyšla jsem ze dvorku ven. Že by se ten syčák zase schovával vhromadě dříví? Ale ani tam jsem ho nenašla.

Možná dělá paseku na kompostu. Vydala jsem se po nášlapných kamenech podél domu. Ani tam nebyl.Popošla jsem k brance a zkontrolovala ji. Nebyla zamčená.

Vyletěla jsem na příjezdovou cestu a ječela z plných plic: „Losi!“ Zaštěkal pes a já zadržela dech. Znovuse ozvalo zaštěkání – na Losa moc hluboké. Běžela jsem až na konec příjezdové cesty, kde mámepoštovní schránku. Prosím, ach prosím, buď tam. Jenže nebyl.

Nebyl ani u žádného ze sousedních domů. Proto jsem naše sezení zrušila. Po telefonu s vámi jsem strávila odpoledne tím, že jsem obvolávala útulky, společnost proti týrání zvířat, veterináře – kdekoho. Nikdo honeviděl. Téměř hystericky jsem zavolala Evana – byla jsem protivná a obvinila ho, že nechal otevřenouzávoru u branky, když uklízel na dvorku. Jenom stále hlasitěji opakoval: „Sáro, uklidni se na minutu. Sáro, zaraž!“ Teprve když jsem zavřela pusu na tak dlouho, aby se dostal ke slovu, řekl, že si je jistý, žebranku zastrčil.

Když jsme hovor ukončili, zavolala jsem Billymu, protože jsem došla k přesvědčení, že Losa odnesl John,aby se mi pomstil. Billy si to okamžitě ověřil u hlídkového vozu, který má můj dům pod dohledem.Policista mu sdělil, že neviděl nic podezřelého, když dopoledne projížděl kolem, ale Billy stejně přijel aporozhlédl se okolo domu. Ne že by tam bylo moc k vidění. Branka by se zvenku dala těžko otevřít, alevysoký člověk by se mohl natáhnout vrchem a závoru odstrčit.

Když Billy skončil s obhlídkou, nařídil mi, abych se posadila a sepsala seznam, koho je potřeba ještězavolat, kam dát výzvy, na které webové stránky umístit upozornění. Nejdřív jsem se cukala, chtěla jsemjít ven a hledat svého pejska, ale Billy prohlásil, že nám to ušetří čas a že „když budu pobíhat kolem jakobezhlavá slepice“, nijak to Losovi nepomůže. Nakonec jsem prostě popadla blok a do toho seznamu sepustila. S každým dalším řádkem, který jsem připsala, se můj srdeční tep o něco zpomalil.

Billy navrhl, že bych mohla zavolat Johnovi, abychom zjistili, jestli je na ostrově. Nevěděli jsme, zda pořád používá stejný telefon, ale řekla jsem si, že to zkusím. Dočkala jsem se nahrávky „volaný je momentálněnedostupný“. Billy tvrdil, že pokud Losa odnesl John, tak pravděpodobně brzy zatelefonuje. Policiezaparkuje v ulici hlídkový vůz, dokud nezjistí, jestli je John na ostrově. Když Billy odešel zpátky na stanici,zavolala jsem Lauren. Okamžitě přijela a vyráběly jsme cedule a pak je všude rozmístily. Ale nikdo seneozval.

Když přišel čas vyzvednout Ally ze školy, nevěděla jsem, co jí řeknu. Nechci jí lhát, ale když nám předčasem Los utekl v parku, úplně šílela a kousla Evana, který se ji pokoušel zastavit, aby za ním nevletělado ulice. Proti veškerým nadějím jsem doufala, že Losíka najdu dřív, než jí budu muset povědět pravdu.Jestli se nevrátí domů… Ne tímhle směrem vůbec nesmím přemýšlet. Nevím, jestli jsem udělala dobře –nikdy nevím, jestli dělám dobře, zkrátka jsem Ally řekla, že Los musel na vyšetření a zůstane chvíli uveterináře. Chtěla ho jet navštívit, ale rozmluvila jsem jí to a celý večer jsem ji zabavovala filmy a hrami.

Ally bez problému usnula, ale já zůstala hodiny vzhůru a dělala jsem si starosti, kde může Los být, děsilajsem se, že by mohl být s ním. A proč.

DEVÁTÉ SEZENÍ

Dneska mám hroznou depresi, ale doufám, že mi pomůže, když si s vámi popovídám. Krom Evana nebo

Billyho jste jediná osoba, se kterou můžu v tyhle dny mluvit, teda o věcech, na kterých opravdu záleží.Celé dopoledne jsem posedávala po domě a čekala na naši schůzku. Nepůsobí na mě dobře, když nevímco s časem.

Neubráním se pak, abych si nevlezla na webovku o Johnovi a neprohlížela si všechny ty obrázky jeho

obětí a jejich rodin. Pak o nich přemýšlím, kladu si otázku, jaký je jejich život a jaký mohl být. Upínám sena drobné detaily jako mušličkový náhrdelník jedné dívky, který se nikdy nenašel. Zajímalo by mě, jestliho má John. Její přítel, kterého John zastřelil zezadu do hlavy, zrovna dostal k promoci nové horské kolo.Ten kluk dokázal opravit kdeco, moc rád restauroval stará auta. Jeho táta má pořád auto, na kterémpracoval, než byl zavražděn. Ten táta ho nechce dodělat a dál ho má v garáži s nářadím rozloženýmkolem, jak je tam jeho syn zanechal. Při té představě, jak auto stojí na špalkách a rodina se už nikdynesejde, jsem brečela a brečela.

Myslím na chvíli, kdy rodinám sdělili tu novinku. Potom se mučím úvahami, že by se něco strašnéhomohlo stát Evanovi nebo Ally. Vím jistě, že ta bolest by mě zabila. Jak můžou rodiče těch obětí každý denvůbec ráno vstát z postele? Jak dokážou dál žít?

Všude, kam se hnu, vidím smrt – vedlejší účinek neustálé četby o sériových vrazích. Nejvíc mě alepronásleduje, jak rychle se to těm lidem přihodilo. Nemám na mysli jen Johnovy oběti. Mluvím o všechzavražděných, o kterých jsem četla. Prostě si žili svůj život, spali, řídili auto, běhali nebo jen zastavili, abypomohli cizímu člověku, a pak byl najednou jejich život pryč. Nebo někdy taky nebyl, občas ještě několikdní žili. A některé ty věci, co jim vrah udělal… nemůžu přestat myslet na poslední chvíle obětí. Jakvyděšené musely být, kolik bolesti vytrpěly.

Dřív jsem se ráda dívala na kriminální příběhy. „Byl horký letní den ve Skalistých horách, když se mladáplavovlasá reportérka rozhodla, že si půjde zaběhat…“ Líbilo se mi to lechtání strachu na zádech, a jakjsem během dramatických scén seděla na okraji křesla, tělo ztuhlé napětím, a objímala polštář. Bylo to fascinující, tenhle pohled na temnou stránku lidské povahy.

Evan se mě neustále snaží přimět, abych uvažovala pozitivněji, nebo aspoň racionálněji, což znamená, žese nejdřív musím uklidnit – a to je vždycky výzva, a já na tom vážně tvrdě pracuju. Jenže když se v autěozve nějaký divný zvuk, hned automaticky předpokládám, že selžou brzdy, když Ally nastydne, hned mě napadne zápal plic, a když Los zmizel…

Hned jak jsem se vrátila domů z našeho posledního sezení, obvolala jsem znova všechna ta místa –útulek, společnost proti týrání zvířat, každého veterináře ve městě, ale po Losovi nebylo ani stopy. Billy mi přišel na pomoc a přinesl mastný pytlík burgerů a hranolků, které jsem hladově spolykala. Zabručel, žejsem nejspíš celý den nic nejedla. Měl pravdu. Jezdili jsme po okolí a vylepovali v mé čtvrti plakátky ubenzinových pump a nákupních středisek. Náš dům leží blízko úpatí Mount Benson, tak jsme dokonce jelikus nahoru tím směrem, několikrát se zastavili, vystoupili a volali Losíka.

Bylo pěkné mít společnost, zvlášť když jsem se začala propadat do spirály záchvatů strachu, kdo můžeLose mít. Billy mi jen položil nějakou otázku nebo mi dal úkol, který mě nutil se soustředit. V jedenmoment jsem začala mluvit tak rychle, že jsem skoro hyperventilovala, a on řekl: „Kdykoli cítíte, že se vás zmocňuje panika, prostě se nadechněte, přeskupte síly a soustřeďte se na svou strategii.“ Pak měpřinutil podívat se na seznam míst, kam jsem chtěla vyvěsit plakátky, a povědět mu, která už jsemodškrtla, přičemž mě opravil, když jsem něco přeskočila. Bylo to děsně frustrující, ale pevný krunýř kolemmého hrudníku jako by začal trochu povolovat.

Když se Billy musel vrátit na stanici, pokračovala jsem sama a ještě hodinu jezdila kolem. Už jsem bylaskoro zpátky u našeho domu, když jsem při projíždění ostré zatáčky málem najela do několika krkavcůuprostřed silnice, kteří se rvali nad čímsi, co vypadalo jako vnitřnosti. Pak jsem si všimla stopy rezavězbarvené krve, vedoucí k příkopu, kde jeden krkavec klofal do jakési černé hromádky. V očích mě zaštípaly slzy.

Bože, prosím, ať to není Los.

Krkavci se rozletěli, když jsem se přiblížila, a krákorali číhavě na drátech elektrického vedení. S očimaupřenýma na krvavou stopu jsem na roztřesených nohou udělala posledních pár kroků a podívala se dopříkopu na rozdrcené tělo.

Byl to mýval.

Vrátila jsem se ke svému cherokee a rozjela se dál silnicí, zatímco krkavci se snesli zpátky na svůj poklad.Otřásla jsem se nad tím, jak do něj znovu a znovu klovou zobáky, bylo mi líto toho mývala, ale hrozně se mi ulevilo, že to není Los.

Byla jsem skoro doma, když mi zacvrlikal mobil a došla textová zpráva od Billyho, abych mu zavolala.

Přišly mé testy DNA.

Teprve když jsem vešla do domu – působil tak prázdně bez Losova funění a vrčení, nalila si kávu a

zavolala Evana, sebrala jsem dostatek odvahy, abych zatelefonovala Billymu. Sedla jsem si do svého

oblíbeného křesla v obýváku, zabalila se do Allyiny deky s Barbie a naťukala číslo Billyho mobilu. Při svétypické smůle jsem padla na Sandy.

„Díky, že voláte, Sáro. Billy zrovna mluví na druhé lince, ale můžu vám to povědět já.“

„Máte výsledky?“

„Přišly před hodinou.“ Snažila se mluvit neutrálně, ale přesto jí v hlasu vibrovalo vzrušení. „Vaše DNAjednoznačně souhlasí se vzorky, které máme ve složce případu.“

Táborový vrah je teda můj otec. Už je to skutečnost. Čekala jsem, že mě zachvátí emoce, že mi potečouslzy. Ale nestalo se. Měla jsem skoro pocit, jako kdyby mi Sandy jen přeříkala moje vlastní telefonní číslo.Koukala jsem z okna na naši třešeň. Zrovna kvetla.

Sandy dál mluvila. „Nepodařilo se nám najít biologické vzorky na každém místě činu, ale když došlo natestování DNA, tak jsme ho nezvratně spojili s většinou obětí.“

„Jak víte, že je zodpovědný i za ty ostatní vraždy?“

„Odpovídá modus operandi.“

„Co ženy, které jsou stále nezvěstné?“

Nutila se mluvit trpělivě. „Táborový vrah je aktivní jenom v létě a nesnaží se ukrývat mrtvoly, takže u ostatních zmizení není považovaný za podezřelého.“

„Není ale neobvyklé, že útočí jen v létě? Vím, že mezi vraždami mají vrahové období útlumu, ale u něj…“

„Vyskytli se sérioví vrazi, kteří měli dlouhá období útlumu. Jakmile je jejich potřeba uspokojena, dokážou

se nějaký čas udržet a prožívají znova a znova předchozí zločin.“

„A proto si odnášejí suvenýry.“

„Někteří ano. John zřejmě využívá šperky, aby na svou oběť zůstal napojený. Především ale pořádnevíme, co je u něj spouštěčem, ani proč jsou jeho vraždy tak ritualizo– vané – tím větší význam vaše rozhovory s ním mají.“

„Já se vážně snažím, Sandy. Netušila jsem, že nasel tu webovou stránku.“

„Jistě, to je zcela pochopitelný omyl.“

Zaskřípala jsem zuby. „To nebyl omyl. Nepřeju si, aby znal podrobnosti o mé rodině a mém životě.“

„Rozhodně bychom nechtěli, abyste dělala cokoli, u čeho byste měla pocit, že se vystavujete riziku.“

Jenže já věděla, že to není pravda. Ona chce dopadnout Johna – přeje si to víc než cokoli jiného. A vadí

jí, že k tomu potřebuje mě. „Musí vám důvěřovat, Sáro.“

„To už jste zmiňovali. Mockrát. Měla bych jít – musím hledat ztraceného psa.“ Zavěsila jsem, než stačila ještě něco říct.

Losa jsem ale nenašla. A když se Ally vrátila ze školy domů, konečně jsem jí přiznala, že se ztratil.

„Ty jsi lhala! Říkala jsi, že je u veterináře!“ Začala mě bouchat do nohou a ječet: „Proč, proč, proč?!“Křičela až do ochraptění. Nezbývalo mi než držet její zuřivé, třesoucí se tělíčko kus od sebe, dokud se neunavila. Nakonec sebou pleskla na podlahu a rozplakala se. Její kvílení mi rvalo srdce. „Co když se domů nevrátí, mami?“ Přísahala jsem, že dělám všechno, abych ho našla, ale nedala se utěšit a vzlykalami v náručí. Já zatím sama potlačovala slzy. Tu noc se vplížila do mé postele a ležely jsme v těsnémobjetí. Zůstala jsem nekonečně dlouho vzhůru a sledovala ciferník hodin.

Příští ráno jsme si s Ally uspořádaly slavnostní snídani. Snad už posté mi zopakovala: „Musíš Losíka najít,mami.“ Slíbila jsem, že to udělám. Jak ale dny míjely, ztrácela jsem naději. Dokonce jsem ještě jednouzkusila zatelefonovat Johnovi a nacvičovala jsem si způsoby, jak se ho zeptat, jestli mi vzal psa. Některébyly výhružné, jiné prosebné, ale stejně jsem se nedovolala.

Když jsem odvezla Ally do školy, prala jsem jednu pračku za druhou a vyluxovala dům odzdola nahoru.Pohled na Losovu hračku – ocásek měla ztuhlý zaschlými slinami – mi málem zlomil srdce. Obvykle mu hračku čistím každý týden, ale nemohla jsem se přimět k tomu,abych vymazala stopy po jeho přítomnosti, tak jsem ji prostě uložila do jeho psího pelíšku.

Právě jsem se chystala, že si dám sprchu, když v kuchyni zazvonil bezdrátový telefon. Vrhla jsem se zeschodů v naději, že volá někdo kvůli Losovi, ale když jsem se podívala na displej, ukázalo se, že je to jenom Billy.

„Mám pro vás dobré zprávy, Sáro.“

„Našli jste Losíka!“ Srdce mi skočilo do krku, když jsem čekala na jeho odpověď.

„Požádal jsem všechny na hlídce, aby se dívali po tom vašem panáčkovi. Jeden z důstojníků zastavil u

nějakých puberťáků ve skateparku, zjišťoval si údaje o jejich autu a vtom si na zadním sedadle všiml

francouzského buldočka. Ověřil si jeho známku a je si jistý, že je to váš pes.“

„Ach díkybohu! Jak k němu přišli?“

„Tvrdili, že ho našli běhat po ulici a chystali se ho co nejdřív vrátit, ale náš důstojník říkal, že přítelkyně

toho kluka brečela, když ho odevzdávala, takže jste ho možná nikdy nemuseli dostat zpátky.“

„Ally bude hrozně šťastná.“

„Pes je tu se mnou na stanici. HNED vám ho dovezu.“

„To by bylo báječné. Moc a moc vám děkuju, Billy.“

„Hele, my vždycky svýho chlápka dostaneme – nebo psa.“ Zasmáli jsme se.

Zavolala jsem k Ally do školy a tam slíbil, že jí to dají vědět. Hned potom jsem zatelefonovala Evanovi –byl nadšený. Vyvinula jsem značné úsilí, abych si odpustila jedovatou poznámku o nezajištěné brance, ale jako obvykle mi viděl až do žaludku.

„Pořád si myslím, že jsem branku zastrčil, ale možná se pletu.“ Byla jsem opravdu šťastná, že se Losnašel, tak jsem to nechala být. Když jsem mu řekla, že Billy rovnou Losa přiveze, ohodnotil to slovy: „Toje od něj hezké.“

„Jo, hodně mi pomáhal,“ vysvětlovala jsem. „Nejenom při hledání Losa. Taky mě učí, jak se mám uklidnita soustředit, když se rozčílím.“

Na druhém konci linky bylo ticho. „Haló?“

„Jak tě to vlastně učí?“

„Já nevím, všelijak. Jako třeba že mi dává úkoly, abych na ně musela nasměrovat svoji energii.“

„Já ti přece říkám totéž.“

Evanův tón mě začínal štvát. „U něj je to jiné. Je polda, ne můj snoubenec. Ty se zlobíš.“

„Já se nezlobím. Jen si prostě myslím, že se občas necháš vytáčet kvůli hloupostem.“

„Ale ty ve mně vyvoláváš pocit, že jsem jen případ stresujícího šílence.“ Věděla jsem, že bych měla brzdit,

věděla jsem, že když ho budu srovnávat s Billym, tak se mi to ošklivě vymstí, ale vztek mi hnal slova z

pusy. „Billy se na mě nedívá jako na nesvéprávného blbce.“

„No, mně se teda moc nelíbí, že se s ním scházíš.“

„Je to polda, co vyšetřuje můj případ!“

„Tak co tě potom má co vozit kolem a hledat s tebou Losa?“

„Nechce se mi věřit, že můžeš být takový…“

Zazvonil zvonek.

„Někdo k tobě jde?“ otázal se Evan.

„Říkala jsem ti, že mi Billy veze Losíka.“

„Tak to bys mu asi měla jít otevřít.“ Zavěsil.

Los se tak zmítal, až ho Billy málem upustil, když mi ho podával. Hned jak jsme se s Losem radostně

přivítali, což z jeho strany zahrnovalo spoustu vrčení a funění, nabídla jsem Billymu, jestli nechce kafe.

„Jasně, dám si jedno rychlý.“

Nalila jsem nám oběma hrnek a mířili jsme do obývacího pokoje, když se Billy zastavil u dveří do garáže.

„Tam máte dílnu?“

„Jo, pořád mluvíme o tom, že vzadu něco přistavíme, jenže já jsem ráda co nejblíž domu.“

„Můžu se podívat?“

„Jasně, ale je tam binec.“ Otevřela jsem dveře.

Ukázala jsem mu nářadí a smála jsem se, když otáčel v ruce brusku a spustil ji. Jako typicky mužský si

musel vyzkoušet všechny Evanovy elektrické nástroje. Když vypnul poslední, přešel k třešňovému stolečku a přejel rukou po jeho povrchu.

„Na tom teď pracujete?“

„Jo, zrovna včera jsem ho brousila.“ Přešla jsem vedle něj a položila na stolek ruku. „Pořád ještě tam zůstávají drsná místa.“

Vzhlédla jsem při zvuku těžkých kroků v kuchyni. Dveře se rozlétly. Oba jsme uskočili. Billy natáhl paži a

strčil mě za sebe.

Ve dveřích se tyčila mohutná postava mého táty. Zaměřil pohled na Billyho a na jeho ochrannou ruku

přede mnou.

„Tati! Vyděsil jsi mě k smrti.“ Chytila jsem se za srdce. Spuštěné nástroje zřejmě přehlušily motor jeho dodávky. „Klepal jsem. Dveře byly otevřené.“ Vešel do dílny.

„To je Billy, tati. Jeden z mých klientů.“

Táta kývl hlavou na pozdrav, ale neusmál se. Přejel Billyho pohledem a otočil se ke mně.

„Lauren říkala, že se ztratil Los, tak jsem se přijel podívat, jestli ti nemůžu nějak pomoct.“

„Díky, tati, ale dneska dopoledne mi ho vrátili.“

Táta zabručel. „Vidím.“ Zaměřil se zpátky na Billyho. „Vy jste u Královské kanadské jízdní policie?“

„Jo, už to bude pomalu patnáct let.“

„Znáte Kena Stafforda?“

„Nezdá se mi…“

„A co Peta Jenkinse?“

„Nemyslím. Teprve mě převeleli na ostrov, tak se postupně s každým seznamuju.“ Udělalo na mě dojem,

jak snadno dokáže Billy lhát.

„No, měl bych už jít,“ prohodil. „Díky za kávu. Pošlete mi mailem tu novou nabídku, až ji budete mít

připravenou, Sáro“.

„Dobře. Mám vás vyprovodit?“

„Ne, trefím sám. Užijte si návštěvu tatínka.“

Táta se nepohnul a donutil tak Billyho, aby ho obešel. Zůstali jsme sami. Ve studené garáži jsem se

najednou zachvěla chladem.

„Viděl jsi ten stolek, na kterém pracuju?“ Táta na něj mrknul a přikývl. „Chceš trochu kávy?“ Nikdy neměl ve zvyku sedět a pít kávu, ale překvapil mě.

„Jestli máš čerstvou.“

Zastavil se u posuvných skleněných dveří a díval se do dvorku, když jsem mu podávala hrnek. Přikývl a otázal se: „Nepotřebujete dřevo?“

„Myslím, že máme dost. Otepluje se.“

„Zeptej se Evana, až příště zavolá. Jestli něco potřebuje, ať mi dá vědět.“ No jistě, musím se zeptat Evana – nedej– bože aby ženská něco věděla sama.

Táta si lokl kafe. Pořád koukal do dvorku a pronesl: „Evan je dobrý chlap.“

„Proto se za něj vdávám, tati.“

Něco zabručel a ještě upil. „Měla by ses chovat rozumně, Sáro, jinak o všechno přijdeš.“

V očích mě zaštípaly slzy. „Já se chovám rozumně. Je to kvůli tomu, co Melanie vykládala o Billym? Říkala jsem ti, že je to jen můj zákazník. Evan ho zná a –“

„Musím se vrátit do dřevařského tábora.“ Otočil se a postavil hrnek na pult. U dveří ještě poznamenal:

„Nevypadá to dobře, Sáro, když tady máš cizího chlapa, zatímco je Evan pryč.“

„Nevypadá to dobře? Pro koho?“ Jenže už kráčel ke své dodávce. Šla jsem za ním. „Tati, nemůžeš si jen tak přijít, říkat takové věci, a pak odejít.“

Když nastupoval do dodávky, utrousil: „Řekni Evanovi, že potřebujete vyčistit okapy, zdá se, že ten levý je

ucpaný.“ Než jsem mohla něco říct, zavřel dvířka a vycouval po příjezdové cestě. Dívala jsem se za ním, dokud zvuk jeho dieselového motoru nezanikl v dálce.

Když jsem došla zpátky do kuchyně, zazvonil mi mobil. Podívala jsem se na displej. Byl to John. Zuřípořád kvůli datu mé svatby? Co jestli zjistí, že jsem mu lhala ještě v něčem? Dost. Uklidni se. Prostě tovezmi, nebo se opravdu naštve. Ztěžka jsem polkla a párkrát se nadechla.

„Haló?“

„Už mi nesmíš nikdy lhát.“

„Já jsem ne…“ Nepři se. „Máte pravdu, omlouvám se.“ Oba jsme se odmlčeli. „Je ti něco?“ zeptal se po

chvíli. „Jsem v pořádku.“ Bojovala jsem s nutkáním rozbrečet se.

„Moc spokojeně to nezní.“ Měl ustaraný hlas.

„Jsou to jen nějaké záležitosti v práci,“ vypravila jsem ze sebe.

„Na čem pracuješ?“

„Teď zrovna na takovém stolku na lampu.“

„Z jakého je dřeva?“

„Tenhle je z třešňového.“

„Třešeň je nádherná. Má sytý tóny.“

Překvapilo mě jeho porozumění. „Ano, to opravdu má.“

„Jaký druh nástrojů používáš?“

„Většinou drobné nástroje, hoblíky, stahováky na smirkování, vrtáky. Ale tuhle práci většinou dělám

kartáči.“ Podívala jsem se na svůj kartáč. „Budu si brzy muset koupit novy. Už začíná řídnout, a taky chci nový truhlářský hoblík.“

„Evan by ti měl pořídit, co potřebuješ.“

„Já si můžu ty věci koupit sama. Jen jsem na to neměla čas.“

„Viděl jsem jeho webovou stránku – je jeden z těch průvodců, tak je pořád pryč. Manžela bys měla mít

doma.“ No skvěle, jeden otec si myslí, že je pro mě můj snoubenec moc dobrý, a druhý zas, že je k

ničemu.

„Často jezdí domů.“ Až na příštích pár týdnů, kdy má jednu rezervaci za druhou.

„Je teď doma?“

Zalétla jsem pohledem ke dveřím. Zamkla jsem je, když táta odešel?

„Brzy přijde.“ Sprintovala jsem k alarmu a ujistila se, že je zapnutý. „A můj švagr se tu každou chvíli

zastaví.“ Greg se nestavil ani jednou.

„Ale Evan tě nechává samotnou a bez ochrany?“

Zatajila jsem dech. „Potřebuju ochranu?“

„Teď už ne. Musím končit, ale brzy zavolám.“

Když Evan ten večer telefonoval, omlouval se, že byl předtím protivný, a prohlásil, že je rád, že mi Billy

pomáhá. Uvědomovala jsem si, že to říká jen proto, abychom mohli pokračovat, ale byla jsem tomu víc

než ráda. Nepověděla jsem mu, že jsem zrovna domluvila s Billym, který mi sdělil, že John volal odněkudmezi Prince George a Mackenzie. Zase se tam nedostali včas, ale já se zaradovala, že aspoň míří opačnýmsměrem ode mě.

Později, když už jsem ležela v posteli, jsem přemýšlela o rozhovoru s Johnem, jak ustaraně mluvil, když simyslel, že jsem rozrušená. Pak jsem si uvědomila, že takový tón jsem v hlasu svého táty nikdy neslyšela.Ani jednou. Kdyby John nebyl Táborový vrah, byla bych patrně ráda, že mám konečně otce. Nevěděla jsem, která ta myšlenka je horší, obě mě přiváděly k slzám.

V pondělí došel další balíček – stejná dodávka, stejná adresa. Jak jsem uviděla, že to přišlo od Jeníčka aMařenky, okamžitě jsem zavolala Billymu. Byl se Sandy ve Vancouveru na schůzce se zbytkem operačníhotýmu a nařídil mi, ať to neotevírám. Pořád ještě jsem seděla u svého pultu, když později odpoledne zavolal John.

„Dostala jsi můj dárek?“

„Ještě jsem ho nestihla otevřít.“ Balíček byl větší a těžší než posledně, ale stejně jsem se zeptala: „Je to zase nějaký šperk?“

Jeho hlas zněl vzrušeně. „Rozbal to.“

„Teď hned?“

„Chtěl bych vidět tvůj obličej.“

To bylo to poslední, co bych si přála. „Počkejte, já to teda rozbalím.“

S Johnem stále na telefonu jsem si natáhla zahradní rukavice z dílny a vzala nůž na pečeť. Cítila jsem se

provinile, že nečekám na Billyho.

John se dotazoval: „Už to máš otevřené?“

„Právě sundávám papír.“ Ať už to je cokoli, zabalil to velice pečlivě. Vytáhla jsem ten předmět ven a

uvolnila bublinkový obal.

Byl to úplně nový truhlářský hoblík.

„Je nádherný.“ A taky byl. Rukojeť byla z tvrdého dřeva a nabarvená na tmavě čokoládovo, ocelové břityse jen leskly. Svrběly mě prsty, jak se mi chtělo ho vyzkoušet, ale jen jsem ho zvedla, abych cítila jehovyvážení. Představila jsem si, jak klouže po dřevě a na podlahu padají hobliny, jak odstraňuje léty… a dost. Dej to zpátky do krabice.

„Opravdu se ti líbí? Mohl bych ti sehnat jinačí…“

„Je dokonalý. To od vás bylo pozorné.“ Vzpomněla jsem si, jak táta o Vánocích pozoroval Lauren aMelanii, jak se usmíval, když rozbalovaly své dárky, a jak odcházel z pokoje dolít si kávu, když přišla řadana mě.

Oba jsme mlčeli.

„Johne, působíte jako milý chlapík…“ Když zrovna nevraždíš lidi nebo mi nevyhrožuješ. Odhodlávala jsemse k pokračování. „Jen nechápu, proč ubližujete těm lidem.“ Žádná odpověď. Ničilo mě, když jsem slyšelajeho dech. Zuří? Odlehčila jsem to.

„Nemusíte mi to říkat dneska. Ale byla bych ráda, kdybyste ke mně byl upřímný.“

„Já jsem upřímný,“ pronesl chladně.

„Já vím, jistě. Jen jsem měla na mysli to, že kdybych vám porozuměla, pomohlo by mi to porozumětsama sobě. Někdy…“ Představila jsem si Sandy a Billyho, jak poslouchají. Zaplašila jsem to pomyšlení.„Občas mívám hrozné myšlenky.“

„Jako co?“

„Jsem hodně vznětlivá. Bojuju s tím, ale je to těžké.“ Odmlčela jsem se, jenže na to nic neřekl, tak jsempokračovala. „Cítím, jak mě zahaluje temnota, a říkám hrozné věci nebo dělám strašné hlouposti. Teď, když jsem starší, lepší se to, ale nemám tuhle stránku svého já ráda. Když jsem byla mladší, dokonce

jsem na čas zkoušela drogy a alkohol, jen abych to zablokovala. A udělala jsem některé věci, kterýchopravdu lituju, tak jsem začala chodit k psychiatrovi.“.

„Ještě k němu chodíš?“ Bude si myslet, že je to špatně, anebo ho to povzbudí, aby vyhledal pomoc?Protože jsem váhala s odpovědí, připomenul se: „Sáro?“

„Občas.“

„Vykládáš o mně?“

Tón jeho hlasu mi napověděl, co říct: „Ne, to bych neudělala, pokud byste nesouhlasil, že je to vpořádku.“

„To není.

„Nevadí.“ Snažila jsem se udržet věcný tón. „Můžete mi teda povědět něco o svých rodičích? Když člověkvyrůstá jako adoptovaný, tak nezná svou minulost.“ Všichni mí prarodiče už zemřeli, ale pořád sipamatuju mamčina nabručeného německého otce, i jak její matka skoro neuměla anglicky, jen pořádpobíhala po kuchyni, jako by se bála zastavit. Tátovi rodiče pracovali manuálně, jeho otec byl tesař amatka hospodyně. Byli na mě hodní, jenže až moc hodní. Moc se snažili, abych se cítila jako součástrodiny, a tím ve mně vyvolali pocit, že se nějak liším. Babička mě vždycky pozorovala ustaranýma očima a u dveří mi věnovala další objetí a políbení navíc.

„Co chceš vědět?“ zeptal se John.

„Jaký byl váš táta?“

„Byl Skot. Když mluvil, tak se muselo poslouchat.“ Představila jsem si rozložitého muže s rusými vlasy, jaks těžkým přízvukem křičí na Johna. „Ale naučil jsem se, jak přežít.“

„Přežít?“ Nijak to nerozvedl, tak jsem pokračovala ve vyptávání. „Čím se živil?“

„Pracoval na těžbě dřeva, kácel stromy až do dne, kdy umřel. Dostal infarkt, ale stejně ještě porazilpětačtyřiceti– metrovou jedli.“ Zasmál se a dodal: „Byl to kruťas a hajzl.“ Zase se zasmál a mě napadlo,jestli to nedělá vždycky, když je mu něco nepříjemné.

„Co vaše matka? Jaká byla?“

„Byla to dobrá ženská. Neměla to snadný.“

„Takže jsou oba po smrti?“

„Ano. Jaký filmy se ti líbí?“ Ta náhlá změna tématu způsobila, že mi chvíli trvalo, než jsem odpověděla.

„Filmy… Líbí se mi různé. Musí mít spád – snadno se začnu nudit.“

„Já taky.“ Pár vteřin mlčel a pak řekl. „Užij si zbytek dne, Sáro. Brzy si zase promluvíme.“

Okamžitě jsem telefonovala Billymu, ale mohl se mi ozvat až za deset minut, které jsem strávilarázováním sem a tam. Pověděl mi, že John je teď někde kolem Mackenzie, což je severovýchodně od Prince George. Ta oblast je samý provinciální park a horské pásmo, takže zase zmizel, ale Billy

prohlašoval, že jsem ten rozhovor vedla výtečně a že se zdá, že se na mě John navazuje. Ani minevynadal, že jsem balíček otevřela dřív, jen poznamenal, že chápe, že mě John zaskočil. Prý si balíčekbrzy přijedou vyzvednout. Domnívají se, že byl poslaný z Prince George. To dává smysl, je to největšíměsto na severu, takže je tam víc skladišť a menší šance, že by si ho někdo zapamatoval. Potom mi Billy připomněl, abych hned zavolala, kdyby mi John zase něco poslal. Později mi v e-mailu poslal strohý citát:

Poznej nepřítele, poznej sebe, a vítězství je nepochybné i ve stovce bitev.

Zřejmě seděl u svého počítače, protože když jsem mu odpověděla a ptala se, co to má sakra znamenat,

napsal během několika málo vteřin. Znamená to, že jste udělala skvělou práci, holka. A teď jděte spát!

Zasmála jsem se a poslala mu rychlé Vy taky! Pak jsem vypnula počítač. Když jsem mířila do postele,

pevná linka znova zazvonila. Myslela jsem si, že volá Evan, aby mi popřál dobrou noc, ale byl to John.

„Zdravím, Johne. Je všechno v pořádku?“

„Jen jsem chtěl slyšet tvůj hlas, než to na noc zabalím.“ Otřásla jsem se, ale řekla jsem: „To je od vás

hezké.“

„Moc se mi líbilo, jak jsme spolu dneska mluvili.“

„Mně taky. Líbilo se mi, když jste mi vyprávěl o své rodině.“

„Proč jako?“

„No…“ Nečekala jsem, že se bude vyptávat na podrobnosti. „Ostatní děti ve škole a přátelé, s kterými

jsem vyrůstala, ti všichni věděli, odkud pocházejí. Ale moje minulost byla jen černá díra. Připadala jsem sikvůli tomu odříznutá od běžných lidí, jako kdybych byla jiná nebo divná. Takže si myslím, že si připadámnormálnější, když jsem se dozvěděla něco o své minulosti.“ „Je fajn tě poznávat.“ Na chvíli zmlkl a pak dodal: „Při večeři jsem myslel na to, cos mi předtím řekla.“ „Na kterou část?“ „Jak jsi vznětlivá… já taky snadno vybuchnu.“ A je to tady. „Jaký druh věcí vás naštve?“

„To se těžko vysvětluje. Asi bys tomu nerozuměla.“

„Ráda bych to zkusila. Já vás taky chci líp poznat.“ Myslela jsem to vážně. Nejenom proto, že by mohl prozradit něco, co by poldům pomohlo ho chytit, ale taky jsem chtěla vědět, jak moc máme společného.

Hned nic neřekl, tak jsem pokračovala.

„Když jste tuhle volal, znělo to, jako kdyby vás něco bolelo?“

„Jsem v pořádku. Řekl jsem ti, že když jsem byl kluk, měli jsme ranč?“

Frustrovalo mě, že zase změnil téma. Nadechla jsem se a řekla: „Ne, ale muselo být skvělé vyrůstat na

ranči. Kolik půdy jste měli?“ Doufala jsem, že by mohl zmínit, odkud je.

„Měli jsme kolem desíti akrů pod horama,“ vykládal vzrušeně. „Sousedi mámě pořád nosili nemocný

zvířata. Používala jenom přírodní medicíny, kostival na kašel a takový věci. Balila kuřata a koťata do svý košile, aby je udržela v teple, a dokázala skoro mrtvý přivýst zpátky k životu.“ Šťastně se zasmál. „Měli jsme spoustu psů, když jsem vyrůstal, a ty pokaždý měli štěňata. Nejmenší, Angel, byla moje. Napůl

husky a napůl vlk – krmil jsem ji z láhve. Všude se mnou chodila…“ Hlas měl najednou nevýrazný. „Jenže utekla. Moje matka řekla, že to má v nátuře. Zkoušel jsem ji hledat, ale nepodařilo se mi to.“

„Já… to je mi líto.“

„Jsem rád, že jsem našel tebe, Sáro. Dobrou noc.“ Hodiny a hodiny jsem nemohla usnout.

Doufala jsem, že po rozmluvě s vámi se budu cítit líp. Jenže si začínám myslet, že už to nic nedokáže.Taky ve mně sílí přesvědčení, že Johna nikdy nedopadnou. Druhý hovor přišel severně od Mackenzie,poblíž Chetwyndu na úpatí Skalistých hor. Policie si myslela, že něco má, když jim místní rančer hlásil dodávku na okraji silnice, ale ukázalo se, že je to jenom párek lovců. Označila jsem si na mapě všechnamísta, odkud John telefonoval, přičemž se ukázalo, že každé ho ode mě fyzicky vzdaluje, zato se mi pořád hlouběji zažírá do mysli, překrucuje moje vnímání, jako kdyby mě někdo natočil do strany a zapříčinil, ževšechno vypadá a působí jinak.

Vám podle mě určitě připadá vcelku normální, že jsem vzhledem ke všem okolnostem vykolejená, jenžeono to zasahuje hlouběji. Jako otřesy magmatu. Jako ty vulkány, které roky pobublávají, a pak jednohodne prostě vybuchnou. Netvrdím, že vybuchnu, i když je to možné, jen že mám pocit, jako kdyby se vemně něco vařilo. Možná proto, že jsem byla tolik let zvyklá, že mám skutečné rodiče někde tam ve světě,a utěšovala jsem se tím vždycky, když se mi na mé rodině něco nelíbilo.

Je to, jako když si myslíte, že vám byl dán nesprávný život a stačí, abyste našla ten pravý a všechno bude v pořádku, ale nakonec zjistíte, že nic takového jako pravý život neexistuje. Nebo ten pravý byl nakonecprávě ten nesprávný, nebo – to je jedno, však víte, co myslím. Pak ale přemýšlím o své výbušnosti, o svéchuti zasáhnout lidi jazykem nebo pěstí, přemýšlím o Allyiných záchvatech vzteku, o té hranici, kterouobčas obě překračujeme, když nad sebou ztratíme kontrolu, a kladu si otázku, jestli nepatříme do tohodruhého života, do té druhé rodiny.

Když jsem vám poprvé vykládala, že jsem našla svoji matku, řekla jsem, že je to jako stát na praskajícímledu. Zato tohle je jako padnout rovnou do ledové vody. Probojováváte se zpátky k hladině, plíce vás pálí, všechno se soustředí na tu skvrnu světla nad vámi. A když se tam konečně dostanete, ta díra mezitímzamrzla.

DESATÉ SEZENÍ

Nikdy v životě jsem nebyla tak vyděšená. Pořád nemůžu uvěřit, že jsem si skutečně myslela, že s Johnemmám řízení v rukou. Jsem takový idioti Vy jste mě varovala, abych nepropadla přehnanému sebevědomí.Vážně jsem si jen kvůli tomu, že se mě vyptával na moje nářadí a práci a protože mi pověděl o svémpsovi, mohla myslet, že ho nějak ovládám? On má všechnu moc. A víte, proč to tak je? Protože z něj mám strach a on to ví.

Den po našem posledním sezení došla další zásilka. Věděla jsem, že bych měla počkat, dokud ji Sandy aBilly neotevřou, jenže jsem chtěla vědět, jestli mi poslal ještě nějaké nářadí. Chvíli jsem hloubala nad tím,proč by na tom mělo záležet, ale pak jsem tu myšlenku zahnala. Tahle krabice byla menší a lehčí než ta struhlářským hoblíkem. Trochu jsem s ní zatřepala, nic jsem však neslyšela. Nejdřív jsem si našla rukavicea potom jsem opatrně balíček otevřela a vytáhla zevnitř menší krabičku. Co když jsou to šperky nějakédalší oběti? Půl vteřiny jsem uvažovala, že přece jen zavolám Billymu. Pak jsem zvedla víko krabičky.

Malá primitivní kovová panenka, asi deset centimetrů vysoká a pár centimetrů široká v ramenou, leželazaklíněná ve vatě. Telo vypadalo jako vyrobené z nějakého tmavého, těžkého kovu, jako třeba železonebo ocel. Její paže a nohy byly silné a rovné jako u kovové figurky vojáčka. Chodidla a rucepředstavovaly jen kovové kuličky. Panenka na sobě měla denimovou sukýnku a žluté tričko. Šatičky bylydokonalé s drobounkými stehy. I hlava panenky byla jako kovová kulička. Neměla tvář. Neměla ústa anioči.

K hlavičce byly připevněné dlouhé rovné hnědé vlásky, rozdělené na pěšinku. Mezi jejich pramínky zůstaly patrné slabé stopy lepidla, ale člověk se musel podívat hodně zblízka. Proč John tohle poslal? Podívalajsem se znova do vnější krabice, jestli tam není něco napsané, ale nic jsem nenašla. Zadívala jsem sezpátky na panenku. Obdivovala jsem její šatičky a vlasy.

Vlasy.

Položila jsem panenku zpátky do krabice a zavolala Billyho. O dvacet minut později dorazil i se Sandy kmému domu – já jsem čekala na příjezdové cestě, s Losem v náručí jsem chodila sem a tam. Billyvystoupil na straně řidiče z SUV.

„Je to v kuchyni,“ vyhrkla jsem.

„Jste v pořádku?“ „Jsem vyděšená“

„Odvezeme to odtud co nejrychleji.“ Letmo mi stiskl rameno a poškrábal Losíka za ušima.

Sandyina první slova, když vylezla z auta, zněla: „Já myslela, že jsme se dohodli, že až příště přijde nějaký balíček, nebudete ho otvírat.“

„Rozmyslela jsem si to.“ Zamířila jsem k domu.

„Sáro, tohle je vyšetřování.“ Byla mi v patách, když jsme došly ke schodům před vchodem.

„Já vím, co to je.“ Když jsem vcházela do domu, za– bojovala jsem s nutkáním přibouchnout jí dveře před

nosem.

„Mohla jste poničit důkazy.“

Prudce jsem se otočila. „Měla jsem rukavice.“

„To pořád neznamená –“

„No tak, Sandy,“ vložil se do toho Billy. „Pojď se podívat.“ Prosmýkla se kolem mě a zamířila rovnou do

kuchyně. Billy na mě za jejími zády káravě zahrozil prstem. S výrazem nemohlajsem-si-pomoct jsem

pokrčila rameny. Usmál se a soustředil se na zásilku.

Sandy položila na kuchyňský pult měkkou aktovku, vytáhla rukavice a jeden pár podala Billymu. Při

zkoumání krabice ke mně byli otočení zády. Uplynula minuta a pak Sandy opatrně zvedla víčko

klenotnické krabičky.

„Jsou to právě vlasy, že?“ ujišťovala jsem se. „Myslíte, že pocházejí od některé z obětí?“

Ani jeden z nich se neotočil. Sandy jen zvedla ruku. „Pšš…“

Kdyby mi už předtím nebyla protivná, tohle by to nepochybně zpečetilo.

Konečně po chvíli, která mi připadala jako věčnost, něco pošeptala Billymu. Přikývl. Sandy klenotnickou

krabičku smetla do plastikového sáčku, zatímco Billy balil větší krabici.

Sandy se obrátila a oznámila: „Odvezeme to na stanici.“

„Takže jsou to vlasy jedné z těch dívek?“

„Nic průkazného nebudeme vědět, dokud laborka neprovede testy.“ Prošla kolem mě se sáčkem nadůkazy. „Zůstaneme ve spojení.“ Zastavila se s rukou na klice předních dveří a zamračila se na Billyho,který se ještě zdržoval v kuchyni. „Tak pojď, Billy.“

„Hned jsem za tebou.“

Vrhla na něj další znechucený pohled a vyšla ven. Obrátila jsem se k Billymu. „Co má za problém?“

„Je frustrovaná, protože žádná stopa nikam nevede.“ „Vy nevypadáte frustrovaný.“

„Mám taky chvíle, ale zůstávám soustředěný. Buduju případ cihlu po cihle. Když jedna vypadne, přejdu kdalší. Ale hledám správnou cihlu – kdybych je sestavil dohromady a nedával pozor, jestli k sobě pasujou,pak by se mi ta stavba zhroutila. I když Johna chytíme, pořád ještě nás čeká soud. Proto je tak důležitébýt trpělivý.“ Věnoval mi přísný pohled. „Nemůžeme riskovat, že bychom přišli o nějaký důkaz nebo hokontaminovali vláknem z vašich šatů. Stačí jedna chyba a navždycky unikne. Věřte mi, takové případy se už staly.“

„Chápu. Neměla jsem tu krabici rozbalovat.“

Přikývl. „Vím, že jste byla opatrná a vzala si rukavice, ale je to jeden z předpisů, od kterých se nemůžeme odchýlit. Nezapomínejte, že jsem na vaší straně. Oba máme stejný cíl – dostat Johna za mříže. Chce tosprávný důkaz, a máme ho.“

„Co ty krabice? Viděl ho někdo, jak je posílá?“

„Jeden úředník v Prince George si myslí, že si vybavuje osobu, která podala první balíček, ale popis zní –muž s tmavým vousem, slunečními brýlemi a do čela staženou baseballovou čapkou. Zřejmě maskování.Hned se budeme věnovat téhle zásilce, ale pokud poštovní podatelna nemá kameru nebo někdo neviděl auto, moc daleko se nedostaneme.“

„Co ten hoblík – nemůžete zjistit, kde ho koupil?“

„Upozornili jsme všechny obchody ve vnitrozemí, které je prodávají, jenže jsou jich doslova stovky.“

„To je na houby a chápu, že jste otrávení, ale stejně bych si přála, aby Sandy změnila svoje chování.“

„Sandy si se spoustou rodin obětí vytvořila přátelský vztah, a tak pokaždé, když nám ten zmetekproklouzne mezi prsty, připadá si, jako že je zradila. Ona to napětí hlasitě ventiluje, ale s vámi to nijaknesouvisí – vedete si skvěle. Ten rozhovor včera večer byl perfektní.“

„Pořád mám pocit, že toho z něj nedostávám dost.“

„Pamatujte, cihlu po cihle. Všechno, co prozradí, je víc, než jsme zatím věděli. »Nepronásleduj nepřítele,který předstírá ústup. Kdybyste zatlačila příliš, mohl by začít být podezíravý.“

„Já nevím, možná… Občas to na mě působí, jako kdyby byl mentálně trochu vyšinutý, víte? Nejenomnásilnický, ale tak nějak odtržený od reality. Nezdá se, že by měl nějaké obavy.“

„Věří si a je arogantní. To ho ale nedělá míň nebezpečným. To si pamatujte.“ Venku zatroubilo auto. Billyse usmál. „Radši bych měl jít, než mi ujede a nechá mě tu.“ Když jsem ho vyprovázela ke dveřím,prohodila jsem: „Četla jsem nedávno jeden článek o tom, jak si někteří vrazi schovávají trofeje asuvenýry. O těch náušnicích jste prohlásili, že byly jeho suvenýrem. Co teda představuje ta panenka?“

„To právě potřebujeme zjistit. Ale klidně mi pošlete e-mailem jakýkoli článek, který vás na něco přivede –a taky otázky, co vás napadnou. I kdyby šlo o nahodilé poznámky. Jsme zvyklí dívat se na věci z našíperspektivy, ale vy byste mohla mít neotřelý pohled.“

„Budu to mít na mysli. Hodně jsem si o tom četla a pátrala. Ovšem ne že by mi to nějak moc pomáhalo.Jen mě to vždycky vystraší, a pak hodiny nemůžu spát.“

„Opatřila jste si výtisk Umění války?“

„Pořád na to zapomínám. Ale zkusím nějaký sehnat tenhle týden.“

„Pomůže vám. Já jsem většinou dlouho vzhůru, když si procházím poznámky a probírám se případem, tak

kdybyste si potřebovala pročistit hlavu, klidně mi kdykoli zavolejte.“ Zadíval se mi do očí. „My ho chytíme, Sáro. Dělám všechno, co můžu, jasný?“

„Díky, Billy. To jsem opravdu potřebovala slyšet.“

Později ten večer zavolal John. Ally už naštěstí byla v posteli, ale zůstala jsem dole, abych měla jistotu, žemě neuslyší. „Dostala jsi můj dárek?“

„Je opravdu moc hezký, děkuju. To jste vyrobil sám?“ Když jsem mu děkovala, uvědomila jsem si, že je topoprvé, kdy něco takového dělám.

„Ano.“

„Ty detaily jsou neuvěřitelné. Jak jste se to naučil?“

„Matka mě naučila šít. Taky mě naučila, jak pracovat s kůží.“

„To je vážně senzační. Musela to být šikovná žena. Ještě jste mi neřekl, z jakého byla prostředí.“

„Byla z národa Haida, z Ostrovů královny Charlotty.“

„Takže já mám v sobě krev původních obyvatel?“

Jeho hlas zněl nyní hrdě. „Národ Haida věří, že jejich příběhy přecházejí z generace na generaci, a já se o ně teď můžu podělit s tebou. Mám pár hodně dobrých loveckých příběhů. Mohl bych napsat knihu.“Uchechtl se. „Věděla jsi, že medvěd bez kůže se podobá člověku? Zvlášť ruce a nohy. Až na to, že nohymá dozadu a palec na vnější straně.

„Ne, to jsem nevěděla.“ A taky jsem to vědět nechtěla. „Lovíte medvědy?“ Vložila jsem do svého hlasuzájem, ale ve skutečnosti jsem se pokoušela zabarikádovat si hlavu před skutečností, že moje babičkapatřila k původním obyvatelům.

„Losy, jeleny wapiti, medvědy,“ prohlásil.

Vzpomněla jsem si, že Sandy chtěla, abych zkusila zjistit co nejvíc o jeho zbraních. „Máte nějakou

oblíbenou pušku?“ zeptala jsem se.

„Mám jich několik, ale moje oblíbená je Remington .223. Poprvé jsem střílel, když mi byly čtyři.“ Znělo topotěšeně. „Prvního jelena jsem složil už v pěti letech.“

„Se svým otcem?“

„Jsem lepší střelec, než byl on.“ Jeho hlas zvážněl. „A taky budu lepší otec.“ Než jsem se mohla zeptat, cotím myslí, otázal se: „Jakou zmrzlinu jsi měla nejradši, když jsi byla malá?“

Po zbytek rozhovoru mi kladl další podobné otázky. Jakou limonádu jsem měla ráda? Jaké sušenky,čokoládové s arašídovým máslem, nebo obyčejné? Otázky létaly tak rychle, že jsem neměla čas sivymýšlet lži. Začínala jsem mít pocit, že si velice potrpí na nezdravé jídlo. Jenže jediné, co na sebekonkrétně prozradil, bylo, že miluje McDonalda – zejména Big Mac. Zajímalo by mě, jestli ta drobnostSandy potěší, anebo bude otrávená, že nemůže v každé prodejně McDonald s číhat sama.

Strávili jsme na telefonu pouhých deset minut, ale já jsem byla vyčerpaná, vysátá jeho dotazy i námahouodhadování jeho reakcí na každou moji odpověď. Nutila jsem se mluvit zdvořile, abych neztratila jiždobyté pozice, a tak jsem řekla: „Johne, je to báječné si s vámi povídat, ale já už vážně musím jít do postele.“

Povzdechl si. „Tak si odpočiň, brzy si zase popovídáme.“

Billy volal o pár minut později a pověděl mi, že John cestuje na jih po dálnici Yellowhead. Domnívají se, že byl v McBride, městečku mezi Skalistými horami a Cariboo. Obyvatel je tam méně než tisíc, ale nikdo sinevšiml nikoho, kdo by odpovídal Johnovu popisu. Policie začala uvažovat o tom, že ta území už dřívnavštívil. Nemusí nikomu připadat jako cizinec, protože ho znají. V naději, že bude pokračovat na jih postejné dálnici, se postarali, aby všechny pumpy, zastávky náklaďáků a obchody měly jeho popis. Kdyžjsme konečně zavěsili, šla jsem si rovnou lehnout, ale nemohla jsem spát. Koukala jsem do stropu apřemýšlela, jestli je John právě teď na dálnici, jestli se s každou uplynulou minutou nepřibližuje.

Příští den jsem dostala další krabici. Tentokrát jsem hned zavolala Sandy a Billyho. Myslela jsem si, žezásilku jenom popadnou a půjdou, ale otevřeli ji v mé přítomnosti, abych věděla, co je uvnitř, kdyby zavolal John.

Tahle panenka byla světlovlasá.

Chtělo se mi brečet nad hebkými kudrnami, nad puntíkatým tričkem bez rukávů a bílými šortkami a kladlajsem si otázku, které ženě ty vlasy patřily, jestli byly její pýchou a radostí.

Policie se domnívala, že balíček byl odeslaný z Prince George, a chystala se prověřit všechny poštovnístanice v oblasti, zároveň si však uvědomovala, že ten člověk je dostatečně chytrý na to, aby se nějak maskoval. Po odchodu Sandy a Billyho jsem šla nahoru a zase si prohlédla webovku o Táborovém

vrahovi. Obrázky jeho první oběti ukazovaly ženu s tmavými vlasy. Potom jsem si otevřela fotografie tédalší. Suzanne Atkinsonová měla rovné hnědé vlasy – uprostřed rozdělené pěšinkou. Jeho třetí oběť,Heather Dawsonová, kterou zabil poté, co mu unikla Julia, se na fotce široce usmívala a její srdčitý obličej rámovaly lesklé blond kadeře. Určitě na ně byla pyšná. Naposledy byla viděna v puntíkované blůze. Hned jsem zavolala Billymu. „Vy jste věděli, že si schovával kousky jejich oblečení a vlasy.“ Nejdřív mlčel, ale pak řekl: „Věděli jsme to, ale netušili jsme, co s tím dělá.“ „Co ještě mi tajíte?“ „Snažíme se vás informovat, jak jen to jde, aniž bychom ohrozili vyšetřování.“ „A co když ohrozíte mě? Neměla bych –“ „My vás chráníme, Sáro. Ten člověk umí v lidech číst. Čím méně víte, tím líp. Kdybyste bezděčně prozradila něco, co ví jenom policie, mohlo by se stát, že ho ztratíme

– nebo ještě něco horšího.“

Zhluboka jsem se nadechla a pomalu zase vydechla. Ať se mi to líbí nebo ne, na tom, co říká, rozhodně

něco je. „Nesnáším, když musím tápat ve tmě. Nenávidím to.“ Zasmál se. „Vůbec vám to nevyčítám.

Slibuju, že vám povíme všechno, co potřebujete vědět, hned jak se to dozvíme. Platí?“

„Můžete mi říct, proč nechává ty obličeje prázdné?“

„Já odhaduju, že je odosobňuje. Ze stejného důvodu přetahuje oběti přes hlavu košili – nedokáže se jim

dívat do obličeje.“

„Přesně to mě taky napadlo. Myslíte, že cítí hanbu?“

„Kdybyste se ho zeptala, řekl by vám, že ano. Je to psychopat – ví, jak předstírat emoce. Ale nevěřte, že

je třeba jen na minutu doopravdy cítí.“

John volal znova ten večer a mně se podařilo mu poděkovat za panenku. „Můžete mi povědět o té dívce?“

„Proč?“ Takže nehodlá popírat, že to souvisí s jednou z jeho obětí.

„Nevím, jen jsem zvědavá. Jaká byla?“

„Hezky se usmívala.“ V hlavě mi vytanula její podoba. Myslela jsem na to, jak se jí John dotýká. Myslela

jsem na její hezká ústa, která ho prosí, aby přestal. Zavřela jsem oči. „Proto jste ji zabil?“

Neodpověděl. Ani jsem nedýchala.

Po chvíli řekl: „Zabil jsem ji, protože jsem musel. Už jsem ti říkal, Sáro, že nejsem zlý.“

„Já vím, ale právě proto nechápu, proč jste ji musel zabít.“

Otráveně mě odrazil: „To ti zatím nemůžu říct.“

„A můžete mi povědět, proč jste vyrobil panenku s jejím oblečením? Mě opravdu zajímá vás…“ Jak jen to

mám nazvat? „Vás postup.“

„Pak se mnou zůstane dýl.“

„A to je důležité? Aby s vámi zůstala?“

„Pomáhá to.“

„V čem to pomáhá?“

„Prostě to pomáhá, jasný? Víc si o tom popovídáme někdy jindy. Věděla jsi, že lýkohubové dělají modrý

dřevo?“ Neměla jsem dojem, že by změnil směr proto, aby se vyhnul tématu. Spíš ho prostě něco

napadlo, a tak k tomu přešel. Štvalo mě, jak moc mi to připomíná mě samotnou.

„Četla jsem o tom, ale nikdy jsem s tím nepracovala.“

„Stromy nezabíjí brouk, ale ta houba, kterou přenáší.“ Odmlčel se, ale já nepřišla na to, co říct, a on už

mezitím pokračoval. „Četl jsem o různým dříví a nástrojích, abysme si měli o čem povídat. Chci o tobě vědět všechno.“

Otřásla jsem se. „Já jsem na tom stejně. Takže co vy? Vyrábíte krom panenek ještě jiné věci?“

„Rád pracuj u s nejrůznějším materiálem.“

„Ale zjevně máte talent pro práci s kovem. Jste svářeč?“

„Umím spoustu věcí.“ Neodpověděl mi přímo, tak jsem se chystala otázku zopakovat, když dodal: „Musím

už jít, ale mám pro tebe otázku.“

„Dobře. Jistě.“

„Jak nazveš grizzlyho bez kožichu?“ „Hm… Já nevím.“

„Nahatý medvěd!“

Volal z Kamloopsu, jednoho z velkých měst ve vnitrozemí a asi pět hodin od posledního zaměření.Skutečnost, že se nacházel v zalidněnější oblasti, se pro nás neukázala jako výhoda – konalo se tamtřídenní rodeo a on volal někde zprostřed davu. Billy se tvářil povzneseně, když mi říkal, že hledali mezilidmi, ale z jeho úsečného tónu a krátkých vět jsem vyčetla vztek.

Příští ráno volal John třikrát. Nejdřív se ptal, kde panenky mám a co s nimi dělám. Hlas měl napjatý, takjsem rychle vykládala: „Vyrobila jsem si pro ně v dílně zvláštní poličku – tam totiž trávím většinu času.“

„Fajn, to je dobře.“ Potom však dodal: „Víš jistě, že jsou tam v bezpečí? Co piliny? Nebo chemikálie?

Pracuješ s chemikáliema?“

Vyhrkla jsem první, co mě napadlo. „Je to zamčená skříňka, takže je chrání sklo.“ John nic neříkal, aleslyšela jsem hluk dopravy. Zeptala jsem se: „Chtěl byste je zpátky? Pochopila bych, kdybyste…“

„Ne. Musím končit.“

O dvacet minut později opět volal a zase se ptal, jestli se mi panenky líbí. Po dalších deseti minutáchznova. S každým zavoláním zněl jeho hlas úzkostněji. Nakonec prohlásil, že musí skončit, protože se necítídobře.

Já jsem se taky necítila slavně. Od té doby, co mi začal posílat věci, jsem sotva spala. A když už jsemusnula, ve snech mě strašily křičící ženy, pronásledované kovovými figurkami. Doufala jsem, že se to ráno vyspím, protože je sobota a nemusím vézt Ally do školy, ale po Johnových telefonátech na to nebyla

žádná naděje. Billy mi vzápětí telefonoval, aby mi pověděl, že poslední volání přišlo z okraje Kamloopsu akaždý dostupný policista v oblasti hlídkuje na silnicích. S Ally jsem bojovala celé dopoledne – přísahala bych, že vycítí, kdy jsem nejmíň trpělivá, a vybere si právě tu chvíli, aby se u všeho co nejvíc loudala. Čím víc se ji pokouším pohánět, tím víc je rozrušená. Dokonce mi vytrhla mobil z ruky a hodila ho přesobývák. Díkybohu dopadl na gauč. Jenže jsem ve všem měla zmatek – skoro jsem zapomněla, že má toodpoledne jít na narozeninovou oslavu, tak jsme se rychle musely zastavit v obchodě pro nějaký dárek.

Pro chlapečka, který slavil narozeniny, chtěla Ally Spidermanovy vysílačky, ale v tom obchodě už bylyvyprodané a my neměly čas jet jinam. Ujistila jsem ji, že Jakeovi se bude moc líbit souprava maléhovědce, a přitom jsem si připadala jako nejhorší matka na světě, když jsem viděla, jak je zklamaná. Poté,co jsem Ally odvezla na oslavu a vrátila se domů, jsem měla v plánu udělat nějakou práci. Jenže mi zavolala Julia.

Nepoznala jsem číslo, které se ukázalo na bezdrátovém telefonu, ale kód oblasti patřil Victorii a mohl tobýt nějaký zákazník.

První slova, která Julia vypustila z úst, zněla: „Zase vám volal?“

„Ehm…“ Policie mě varovala, abych to nikomu neříkala, ale ona je na stejné lodi jako já. Nemá právo tovědět?

„Volal, ano.“

„Poslal vám moje náušnice – musela jsem je identifikovat;“

Neměla jsem na to žádnou odpověď, ale zato pocit, že ona stejně o žádnou nestojí.

„Říkal něco o mně?“ zeptala se.

Johnův hlas mi zněl v hlavě. Viděl jsem Juliinu fotku v novinách.

„Nic.“

„Chtěla bych se přestěhovat, ale Katharine si myslí, že bych měla zůstat. Nemohu spát.“ Její tón bylhořký. Žalující.

„Oni ho chytí…“

„To říká Sandy taky, jenže mi to tvrdili už mockrát…“

„Vy jste mluvila se Sandy?“

„Policie mě informuje.“ Jak hezké. „Musím jít.“

„Chcete, abych vám zavolala, kdyby…“ Kdyby co?

Jenže už mezitím zavěsila a nechala mě hloubat, proč mi vlastně telefonovala. Pak jsem si položila otázku,zda to vůbec sama ví.

Naťukala jsem číslo Sandyina mobilu a hned, jak to vzala, jsem na ni vypálila: „Právě jsem mluvila s Julií.“

„Vy jste jí zase volala?“

Proč předpokládá, že jsem já volala Julii, a ne naopak? Zrudla jsem rozčilením.

„Zavolala ona mne“

„Doufám, že jste s ní nediskutovala o případu.“

„Ptala se mě, jestli mi znova volal, a já jsem to potvrdila. To je všechno.“

„Sáro, musíte být opatrná…“

„Ona už věděla, že volal, a ví, že mi poslal její náušnice. Kdybych všechno popřela, začala by nad tím víchloubat. Tvrdila, že ji stejně informujete.“

Sandy nic neříkala, tak jsem se na ni vrhla se svými otázkami.

„Co jste zjistili o těch panenkách? Jsou to vlasy obětí, že?“

„Pořád ještě čekáme na výsledky testů DNA.“

„Uvědomili jste jejich rodiny?“

„V tuto chvíli zatím ne. Musíme být opatrní ve způsobu, jakým k tomu přistoupíme – oni nevědí, žeTáborový vrah je s někým v kontaktu.“

„Prosím vás, řekněte mi, že po všech těch dnešních hovorech máte nějaké vodítko.“

„Zatím ne.“ Její hlas zněl úsečně. „Hovory přišly z okolí Cache Creek a posouvaly se západně odKamloopsu. V té oblasti je hodně provinciálních parků, takže patrně cestuje po vedlejších silnicích.“

„Třeba směřuje zpátky na sever?“

„Snažte se nespekulovat, Sáro.“ Její učitelský tón ve mně všechno rozbouřil.

„Nespočívá právě v tom policejní práce?“

Byla jsem na své odseknutí hrdá, dokud neřekla: „Ne, je to pečlivá analýza údajů a skutečností a k závěruse dochází na základě jasných důkazů.“

„No dobře. Máte nějaké údaje nebo skutečnosti, které by nám napověděly, čím se živí? Zdá se, že trávíhodně času na silnici, tak mě napadlo, že by mohl být řidič kamionu nebo doručovatel anebo…“

„Všechno je možné. Právě mi začíná jednání. Můžu říct Billymu, aby se vám ozval a prodiskutoval to s

vámi?“

„Ne, není potřeba.“ Zamračeně jsem zavěsila. Co jsem té ženské udělala?

Pracovala jsem v dílně až do chvíle, kdy byl čas vyzvednout Ally. Pořád jsem se pokoušela dodělat ten třešňový stolek na lampu, ale nešlo mi to od srdce. Nijak mi nepomáhaly Johnovy komentáře o „bohatýchtónech“, které mě strašily v hlavě. Jistěže se mu to dřevo líbí – zřejmě mu připomíná krev. Otřásla jsemse nad tou strašidelnou myšlenkou. Byla jsem zvyklá být na dlouhá období daleko od Evana, zvlášť v létě, ale nikdy to nebylo snadné. Dneska jsem ho hrozně moc postrádala, přála jsem si, abych mu mohlazavolat, jenže trávil celý den na člunu.

Každý večer jsme spolu mluvili – vedli jsme dlouhý hovor poté, co jsem zjistila, že v sobě mám krev

původních obyvatel. Evan usoudil, že je to báječné. Přišlo mi ale nepříjemné, že Sandy nebo Billy, anebo i bůhvíkdo další nás může poslouchat, kdy se mu zachce. Taky bylo těžké, když jsem po telefonu mluvila s Lauren, protože občas řekla něco osobního, přičemž já vím, že na telefonu je odposlech, zatímco ona otom nemá tušení. Obvykle jsem se snažila držet tématu našich dětí nebo svatby. Ničilo mě ale, že jínemůžu povědět, co se doopravdy děje.

Konečně jsme se domluvily, že v neděli půjdeme nakupovat šaty. Všechny se sejdeme u mě a pojedemedo Victorie mojí dodávkou. Lauren už něco napekla a věděla jsem, že přinese termosku s kafem. Melanie,no ta si s sebou vezme ty své nálady. Bláhově jsem doufala, že to bude jeden z těch dnů, kdy se mi John neozve.

Zbytek odpoledne proběhl v klidu a já jsem vyzvedla na oslavě Ally, která byla natolik utahaná, že hnedpo koupeli padla do postele. Když jsem ji ukládala, sdělila mi, že Jake už má dvě sady malého vědce.Cítila jsem se kvůli tomu tak mizerně, že jsem jí slíbila, že ji a její kamarády brzy vezmu na odpolednípředstavení, ale odpověděla: „Stejně zapomeneš, mami.“ Přísahala jsem, že ne, a srdce mi tlouklo nadtím, jak o mně pochybuje. Když jsem ji políbila na dobrou noc a pošeptala jí, že ji mám ráda, neoplatilami to. Přesvědčovala jsem se, že je jen unavená. Později zavolal Evan a užili jsme si hezké povídání až do chvíle, kdy jsem uslyšela zvonit svůj mobil. „Vydrž, miláčku.“ Podívala jsem se na displej. „To je John.“

„Tak mi potom zavolej.“

Vzala jsem mobil. „Haló?“

„Sáro…“ Následovala dlouhá odmlka.

„Jste tam ještě?“ ujišťovala jsem se.

„Líbily se ti panenky?“ Poslední slova zamumlal a mě napadlo, že pil. V pozadí jsem slyšela hluk provozu.

„Řídíte?“

„Na něco jsem se tě ptal.“

Tuhle větu často používal táta, když jsem vyrůstala, a vždycky na mě působila tak, že se mi nechtělo

vůbec odpovídat, ale přesto jsem řekla: „Jo, líbí se mi. Už jsem vám to říkala.“

„Nevěděl jsem jistě… nevěděl jsem jistě, jestli se ti budou líbit.“ Zase mumlal.

Co s tím provedu? Vyčkávala jsem.

„Tak je to správně. Otec a dcera… si povídaj.“

„Jistě.“

Slyšela jsem jen dech.

Pokračovala jsem: „Hodně to pro mě znamenalo, když jste mi poslal ty panenky. Vím, že jsou pro vásdůležité.“ Odmlčela jsem se, ale byl pořád zticha. „A ráda si s vámi povídám. Jste zajímavý chlapík.“ Ničilomě vykládat mu, že se mi na něm něco zamlouvá.

„Jo?“

„Rozhodně. Některé vaše příběhy jsou úžasné.“

„Připomeň mi, abych ti vyprávěl o tý době… zastřelil jsem medvěda jen svou dvaadvacítkou – jen jedním výstřelem. Ten zmetek mě sledoval… Věděla jsi, že grizzlyové stopujou a zabíjejí jiný medvědy?“

Chystala jsem se odpovědět, když na jeho konci linky zatroubilo auto.

„Brzy si povíme víc.“ Zavěsil.

Zavolala jsem Evana a pověděla mu, co se právě odehrálo.

„To je zvláštní.“

„Není to žádná sranda. Holky se mnou zítra jedou do Victorie a nevím, co budu dělat, jestli zavolá.“ „Jednej s ním, jako kdyby byl normální osoba – pověz mu, že nemáš čas.“

„Jenže on není normální.“

„Pojď mluvit o něčem jiném. Jaká byla narozeninová oslava, co na ní dneska Ally byla?“

„Málem jsme ji zmeškaly, protože ráno telefonoval John třikrát – byl to děs. A zapomněla jsem na dárek pro Jakea, tak jsme něco musely koupit cestou. Ally z toho byla rozčilená.“

„Chudinka Ally. Připadá si přehlížená.“

„Promiň? Chceš říct, že přehlížím svoji dceru?“

„Nemyslel jsem to tak, jak jsi to vzala. Nechme toho.“

„Ty ses do toho pustil, Evane. Připadám si špatná i bez toho, že do mě vandruješ.“

„Je mi líto, že jsem něco řekl. Vím, že prožíváš těžkou dobu.“

Oba jsme chvíli mlčeli. Představila jsem si Sandy v nějaké místnosti a se sluchátky na uších, jak s tímsvým shovívavým úsměvem naslouchá mým vztahovým problémům.

„Já si cením toho, že o mě máš starost…“

„To mám.“

„Já vím, ale umím se o sebe postarat sama.“

Zasmál se.

„Hele! Léta mi to šlo docela dobře.“

Škádlivě pravil: „Ale měla bys připustit, že než ses do mě zamilovala, bylo to s tebou na draka.“ Tentokrát jsem se zasmála já a bylo mi fuk, jestli Sandy poslouchá.

Příští ráno přijely holky kolem půl desáté, krátce po tom, co jsem vyložila Ally u Meghan. Vzaly jsme mojecherokee a Lauren donesla čerstvě upečené koláčky a termosky plné kafe. Cesta do Victorie bylazábavná, všechny jsme mluvily najednou a Lauren dávala k dobrému vtipy o uprchlých nevěstách.Dokonce i Melanie měla dobrou náladu, byť jsme se málem chytly, když mě požádala, jestli může použítmůj mobil, že si svůj zapomněla. Když jsem zaváhala, vytrvale na mě koukala, tak jsem ho vylovila zkabelky a podala jí ho. Bála jsem se, že John zavolá právě v tu chvíli, ale jen rychle brnkla Kyleovi.

Prolézaly jsme obchody ve městě a dopoledne brzy uteklo. S Evanem plánujeme, že svatbu budeme mítvenku, a tak se chceme držet přírodního ladění. Narazily jsme na odpolední Sifonové šaty bez ramínek vnádherné stříbřitě zelené barvě, skoro šedozelené jako spodní strana jedlových jehlic. Oběma děvčatůmmoc slušely. Když jsme si je objednaly, daly jsme si pozdní oběd v irské hospodě nad vnitřním přístavem.Bylo hezké prožívat den, kdy se jen smějete a vykládáte si o rodinných každodenních záležitostech. Oobyčejných věcech. Jenže jsem zapomněla, že můj život je všechno jiné, jen ne obyčejný.

Když si zpátky u mě holky přesedly do svých aut, vyzvedla jsem Ally. Jen co jsme vešly do domu,vyhrabala jsem mobil z kabelky a dala ho na nabíječku.

Dvacet zmeškaných hovorů.

Projížděla jsem seznam čísel. Všechno to bylo od Johna a Billyho. Zkontrolovala jsem svou hlasovouschránku, ale byl v ní jen jeden vzkaz od Billyho, ať OKAMŽITĚ zavolám, a pět zavěšení. Proč jsemneslyšela zvonění?

Popadla jsem bezdrátový telefon a zavolala na svůj mobil. Zavibroval mi v ruce. Po straně je tlačítko,které mění hlasité zvonění na vibrační, ale já jsem se toho telefonu od rána nedotkla. Zřejmě se to nějakzmáčklo v kabelce, když jsem do ní házela peněženku.

Hned jsem zavolala Johnovi, ale jeho mobil byl vypnutý. Potom jsem telefonovala Billymu a padla dohlasové schránky. Nechala jsem vzkaz.

Po příští hodinu jsem rázovala po domě, vrhala pohledy na telefon, přála jsem si, aby zazvonil, a dělala sistarosti, proč ještě Billy nevolá, přitom jsem se celou tu dobu usilovně snažila zůstat v klidu, aby Allynevycítila, že něco není v pořádku. Konečně, když jsem ji uložila ke spánku, zavolal John.

Jen jsem ten hovor vzala, vyhrkla jsem: „Hrozně moc se omlouvám, že jsem zmeškala vaše volání. Mělajsem telefon na vibrační zvonění a nevím, jak se to mohlo..

„Ignorovala jsi mě.“

„To se vám právě pokouším vysvětlit. Neignorovala jsem vás, ale měla jsem telefon v kabelce a nevědělajsem, že je zapnuty na vibrace. Byl úplně na dně – nevěřil byste, kolik krámů v kabelce tahám – a kolemmě byla spousta hluku.“ To není žádná lež. Tři vzrušené ženské nadělají pěkný rámus. Odmlčela jsem se a zadržela dech.

„Nevěřím ti, Sáro. Lžeš.“

„Nelžu. Přísahám. To bych neudělala…“

Jenže už mezitím zavěsil.

A tak to zatím zůstalo. Příští hovor byl od Billyho, kterého jsem ještě neslyšela mluvit způsobem tak blízkým naštvání. „Jak k tomu došlo, Sáro?“

Po nějaké minutě vysvětlování už se jeho tón změnil. Říkal, že se tím nemám týrat – byla to náhoda.

Jsem si ovšem jistá, že Sandy s tím nesouhlasí. Telefonovala, sotva jsem zavěsila po rozhovoru s Billym, a kladla mi stejné otázky. Pověděla jsem jí, že jsem Johna neignorovala schválně, a myslím, že mi nakonec uvěřila, ale poznala jsem, že je pořád hodně naštvaná. Řekla, že Johnův mobil se pokaždé napojil nasignál kamloopských vysílačů, když se mi snažil dovolat, a že zůstává v oblastech s velkým provozem.Zastavili řadu vozidel, prováděli kontroly každého, kdo vypadal podezřele, ale pořád nikoho nemají.

Sandy mě upozornila, že před mým domem parkuje hlídkový vůz pro případ, že by se John rozhodlnaskočit na přívoz a promluvit si se mnou osobně. Když jsem se zeptala, jestli si skutečně myslí, že něcoprovede, odpověděla mi svým skoupým způsobem: „To brzy zjistíme, ale jestli je natolik hloupý, aby něco zkusil, dostaneme ho.“

Jenže od té doby jsem o Johnovi neslyšela. Ani jednou. Přála bych si, aby mě to mohlo těšit.

JEDENÁCTÉ SEZENÍ

Nejsem teď schopná si ani sednout. Musím se hýbat, musím chodit kolem. V nohách mě pálí neklid, tanesnesitelná agónie čekání. Musí vám asi jít pěkně na nervy, jak vám tu pobíhám po ordinaci. Měla bystemě vidět doma – lítám od okna k oknu, výtahuju rolety a zase je spouštím. Zametu, a pak nechám zpolazaplněnou lopatku v rohu. Nandám polovinu nádobí do myčky, a spustím pračku. Nacpu si plnou pusuarašídových sušenek a uháním nahoru ke Googlu, na něco narazím a pak to sleduju z jedné stránky nadruhou, dokud nezačnu vidět rozmazaně.

Pak zavolám Evana, který mi radí, abych dělala jógu, šla do tělocvičny, vzala Losa na procházku, ale já se s ním místo toho hádám o hloupostech – protože mi to dává víc smyslu.

Dělám si poznámky, grafy. Mám grafy svých grafu. Psací stůl mám posetý lepíky s nápady rychlenačmáranými roztřesenou rukou. Nepomáhá to. Nevšímám si pracovních e-mailů, nebo na ně sotvaodpovídám. Snažím se udělat si čas na některé své projekty, snažím se toho všeho držet, ale všechno se mi vymyká z rukou.

Hned, jak jsem se vrátila domů z našeho posledního sezení, zastavili na mé příjezdové cestě Billy a Sandy.Když jsem otevřela přední dveře a viděla jejich vážné tváře, žaludek se mi sevřel.

„Co se stalo?“

„Pojďme dovnitř,“ vyzval mě Billy.

„Nejdřív mi povězte, co se děje.“ Zkoumala jsem jeho oči. „Je Ally…“

„Ta je v pořádku.“

„Evan…“

„Celá vaše rodina je v pořádku. Pojďte dovnitř. Máte kávu?“

Když jsem jim podala šálky, opřela jsem se o pracovní pult. Jeho ostrá hrana mě tlačila do zad a

zpocenýma rukama jsem svírala teplý hrnek. Billy si lokl kafe, zato Sandy se svého ani nedotkla. Měla něčím pobryndanou bílou košili a vlasy rozcuchané. Pod očima se jí černaly kruhy.

„Zabil někoho?“ zeptala jsem se.

Sandy na mě tvrdě pohlédla. „Dnes ráno se v provinciálním parku Greenstone Mountain poblíž Kamloopsu

ztratila jedna tábořící. Její přítel byl na místě nalezen mrtvý.“

Upustila jsem hrnek s kávou. Rozbil se a já se jen dívala, jak hnědá tekutina cákla Sandy na džínsy. Ona ale dolů ani nesklopila oči, jen zírala na mě. Nikdo z nás se nepohnul, aby to uklidil.

Zakryla jsem si obličej rukama. „Ach Bože! Jste si jistí? Možná…“

„Je hlavní podezřelý,“ prohlásila Sandy. „Nábojnice nalezené na místě činu odpovídají.“

„Je to moje vina.“

„Ne, není, Sáro,“ ujišťoval mě Billy. „To on se tak rozhodl.“ Sandy však neříkala nic.

„Co teď budeme dělat? Co ta dívka?“

Pár vteřin mlčel. „Právě prohledáváme okolní oblast a pátráme po ženské oběti.“

„Myslíte, že je mrtvá?“

Ani jeden neodpověděl.

„Jak se jmenuje?“

Billy váhal. „Zatím jsme to ještě neuvolnili pro média…“

„Já nejsem média. Povězte mi její jméno.“

Pohlédl na Sandy. Ta se ke mně otočila a řekla: „Danielle Sylvanová. Její chlapec byl Alec Pan tone.“

Hlavu mi zaplavily představy mladé ženy, prchající křovím. John s puškou v ruce se hnal za ní. Napadlo

mě, kdy asi dostanu její panenku.

Zírala jsem dolů na rozbitý hrnek a loužičku kávy. „Jakou má barvu vlasů?“

Oba byli zticha. Vzhlédla jsem. Zmocnilo se mě zděšení. „Jakou má barvu vlasůT

Billy si odkašlal, ale než stačil něco říct, promluvila Sandy. „Kaštanové – dlouhé a vlnité.“

Místnost se se mnou zatočila. Rukama jsem se zachytila pultu. Billy vstal, jediným dlouhým krokem se

ocitl vedle mě a popadl mě za ramena.

„Jste v pořádku, Sáro?“

Zavrtěla jsem hlavou.

„Nechcete jít na chvíli na čerstvý vzduch?“

„Ne.“ Párkrát jsem se nadechla. „Já… to přejde.“

Billy se opřel o pult vedle mě. Ruce měl zkřížené na prsou a přes černou větrovku si masíroval bicepsy. Ze Sandy na druhé straně stolu sálaly záštiplné vlny.

Otočila jsem se k ní. „Vy si myslíte, že je to moje vina.“

„Není to ničí chyba,“ zavrtěla hlavou. „Je vrah, nikdy nevíme, co ho podnítí k dalšímu činu.“

„Ale ještě nikdy nezabíjel takhle časně – nikdy v květnu.

Koukala na mě. Oči měla podlité krví a zorničky rozšířené, až jejich studeně modrá barva skoro zčernala.

Pleť vypadala jako ošlehaná větrem.

„Vy si myslíte, že kvůli tomu, že jsem neodpovídala na jeho volání, vyrazil někoho zabít,“ řekla jsem.

„Nevíme, co…“

„Jen to řekněte, Sandy– přiznejte, že si myslíte, že za to můžu já.“

Pevně se na mě zadívala. „Ano, myslím si, že to, že jste mu nebrala telefon, ho vyprovokovalo, aby si našel nějakou oběť. A ne, nemyslím si, že je to vaše vina.“

Na okamžik jsem měla pocit vítězství – přinutila jsem ji, aby přiznala, co si doopravdy myslí – potom mě

znovu zaplavila hrůznost celé situace.

Otočila jsem se k Billymu. „Kolik jim bylo let?“

„Alecovi čtyřiadvacet a Danielle dvacet jedna.“ Dvacet jedna. Pomyslela jsem na jejich rodiče, až se

dozvědí tu zprávu, a vší silou jsem si přitiskla hřbety rukou na oči.

Vytěsni to. Vytěsni to.

„Co bude teď?“

Billy odpověděl: „Nemáme signál z jeho mobilu, ale přesto bychom pro každý případ chtěli, abyste mu

zkusila zavolat.“ Vytáhl můj mobil z nabíječky na pultu a podal mi ho.

Než jsem začala vytáčet, zeptala jsem se: „Jak se mám chovat?“

„Dobrá otázka,“ prohodil Billy. „Měla byste mít plán, než…“

Zasáhla Sandy. „Prostě začněte tím, že vyjádříte, jak vás to mrzí, dejte najevo výčitky svědomí, a pak

číhejte na jeho reakci. Počkejte, jestli s něčím přijde, ale o té ženě se nezmiňujte. Ve zprávách se to

objeví teprve večer.“

Podívala jsem se na Billyho, zda souhlasí. Přikývl, ale zrudl na krku. Na Sandy se nepodíval a já si kladla otázku, jestli ho tolik naštvalo, že ho přerušila.

Když jsem vytáčela Johnovo číslo, Sandy sevřela na stole ruku v pěst. Nehty měla okousané do živého masa. Johnův telefon byl vypnutý.

Zavrtěla jsem hlavou.

Sandy vstala. „Odpoledne letíme do Kamloopsu. Zkoušejte ho dostihnout. Zavoláme vám, pokud se na místě činu dozvíme něco dalšího.“

Doprovodila jsem je ke dveřím. „Bude ještě živá?“

Billy měl napjatý obličej. „Určitě. A my uděláme všechno, abychom ji našli.“ Viděla jsem jim to ale na

očích – jedou do Kamloopsu najít její mrtvé tělo.

Tu noc jsem se hodiny převalovala sem a tam a přemílala v duchu všechno, co Sandy říkala. Můj pocitviny se měnil ve vztek, když jsem pomyslela na policii – proč pořádně nehlídají všechny parky? Vždyťvědí, že je v té oblasti. Když jsem ale vylezla z postele a sedla si ke Googlu, dozvěděla jsem se, že parkmá rozlohu sto dvacet čtyři hektary. Jak ji v něm najdou? Jak najdou jeho7.

Několikrát jsem Johna zavolala, ale ani jednou neměl telefon zapnutý. Přemýšlela jsem, co řeknu, kdyby to vzal.

Proč jste to udělal? Umřela rychle? Právě ta druhá otázka mě nejvíc pronásledovala. Přímo jsem cítilaDaniellin strach. Užírala jsem se tím, až mě kůže pálila a svaly bolely, a v hlavě mi zněl výkřik: Ty jsi tozpůsobila!

Ten večer Evan volal, když už byla Ally v posteli, a já jsem celý hovor probrečela. Moc jsem se snažila,aby to neznělo jako výčitka, ale stejně jsem se neudržela a poznamenala: „Pořád jsi mi vytýkal, že seneustále dívám na telefon, tak jsem se snažila trochu uvolnit a užít si zábavu, jak jsi říkal, a.. „Nevěděl jsem, že..

„Já jsem ti to říkala, jenže ty jsi pořád opakoval, že si dělám přehnané starosti, a teď jsou dva lidi mrtví.“

„Sáro, jen jsem se ti snažil pomoct – jsi pro mě na prvním místě, ne on. Je hrůza, co provedl, ale není to tvoje vina. To přece vidíš, ne?“

„Kdybych ten telefon vzala, tak jsou ještě naživu.“

„A kdyby ses vrátila léta zpátky a zabila Hitlera, tak by miliony…“

„To není totéž. Nemám žádnou možnost ovlivnit, co se stalo tenkrát, ale tohle jsem mohla zastavit.“

„Ani tohle nemáš žádnou možnost ovlivnit, ale ty si to stejně budeš věčně vyčítat.

„Přála bych si, abys pochopil, proč jsem tak rozrušená.“

„Já to chápu – je skutečně hrůza, co se stalo, a ty si to bereš o to víc, že jsi do toho všeho zapojená.

Jenže mě rozčiluje, když se tím necháváš takhle válcovat. Musíš se pokusit získat trošičku odstup.“

„To se snadno řekne, Evane. Neumím jen tak přede vším zavřít oči jako ty.“ Zalekla jsem se svého drsného tónu. Pak jsem čekala, až pomine následné ticho. Nakonec se Evan ozval.

„Já nejsem ten zloduch.“

Zaúpěla jsem. „Promiň. Je to všechno takový děs a chybíš mi.“ „Ty mně taky chybíš – přijedu na víkend domů, ano?“

„Já myslela, že tam máš velkou skupinu.“

„Povolám Jasona. Teď mě potřebuješ ty.“

„Ach jo, Evane. Chtěla bych ti říct, ať tam zůstaneš, ale vážně tě potřebuju.“ Utřela jsem si nos dorukávu. „Pořád vidím její obličej, víš, vidím, jak se baví se svým klukem. Pak je tam najednou John – spuškou. A ona se dívá, jak zastřelí jejího přítele, a pak utíká pryč a…“ Už zase jsem brečela, až jsem se zalykala.

„Zlato…“ vyjel na mě Evan bezmocně. „Musíš se na to přestat takhle dívat, prosím.“

„Nemůžu si pomoct. Napadá mě, co kdybys to byl ty, a potom prostě…“

„Mami?“ ozval se nahoře na schodech Allyin hlásek. Odkašlala jsem si a snažila se mluvit klidně.

„Copak se děje, kočičko?“

„Nemůžu spát.“

„Za minutku jsem nahoře u tebe.“

Rozloučili jsme se s Evanem a já si umyla obličej studenou vodou v naději, že si Ally nevšimne mýchoteklých očí. Když jsem se k ní v posteli schoulila s Losíkem u nohou, hladila jsem jí vlasy a jemně jiškrábala na zádíčkách. Pak mi prolétlo hlavou, jak se jiná matka právě dozvěděla, že její dcera jenezvěstná. Zajímalo by mě, co dělala, aby ji uspala, když byla malá. Byla bych ráda věděla, co by si tažena myslela, kdyby věděla, že její dcera je pryč proto, že jsem měla mobil na vibrační zvonění.

Když Ally usnula, vyklouzla jsem z její postele. Los zvedl hlavu, ale ukázala jsem mu, aby zůstal, tak sezase spustil na Allyinu deku s Barbie. V pracovně jsem najela na Google a naťukala „Danielle Sylvanová“.Doufala jsem, že tam nic nebude, ale našla jsem článek v novinách, kde se přihlásila jako dobrovolník doliterárního programu. Pohled na fotku s její rozesmátou tváří a náručí plnou knih, které podává dětem, mě div neporazil. Sytě kaštanové vlasy kontrastovaly s její bledou pletí. Představila jsem si tu pleť ještěbledší ve smrti a žaludek se mi sevřel. Přeposlala jsem ten článek Billymu, protože jsem věděla, že má usebe Black Berry a hned ho dostane. Do zprávy jsem napsala: Našli jste ji? Čekala jsem a čekala – každou vteřinu jsem pořád kontrolovala, jestli mi přišla odpověď. Konečně po deseti minutách jsem se dočkala.

Zatím ne.

Vypnula jsem počítač a zalezla do postele, s mobilem na nočním stolku. Hodiny a hodiny jsem sepřevalovala.

Je to tvoje vina, všechno tvoje vina. Tvoje vina.

Příští ráno byla Ally rozmrzelá. „Nechci si brát pláštěnku.“

„Chci modrý ponožky, ne, radši žlutý.“ „Kdy bude Evan doma?“

„Proč nemůže Los se mnou?“

„Už mám dost cereálií.“ Nakonec se mi podařilo ji obléknout a vydaly jsme se na cestu. Byly jsme asipůldruhého kilometru od školy, když mi v kabelce zazvonil mobil. Ally, která si na sedadle prozpěvovala akývala hlavou podle pohybu stěračů, se dala do hlasitějšího zpěvu. Natáhla jsem se a popadla telefon. Jen jsem uviděla Johnovo číslo, zpanikařila jsem.

„Ally, kočičko, tohle je důležitý klient, tak musíš být hezky zticha, ano?“

Dál si zpívala.

Když telefon znovu zazvonil, přidala jsem na důrazu. „Ally, tak dost.“

Podívala se na mě. „Nemáš brát telefon, když řídíš auto, mami – je to nebezpečný.“

„Máš naprosto pravdu, a proto maminka zastaví.“ Rychle jsem s cherokee zabočila na okraj silnice a

zabrzdila. „Ten zákazník opravdu potřebuje moji pomoc, tak musíš být vážně pěkně potichu, ano?“ Déšť

se lil jako z konve, zatímco Ally koukala ven a do vysrážené páry na oknech si malovala obrazce. Byla na mě naštvaná, ale aspoň mlčela.

Chvatně jsem hovor přijala: „Haló?“

„Sáro.“ Jeho hlas byl hluboký a chraptivý. Jako by předtím dlouho křičel.

„Je mi vážně líto, co se stalo,“ spustila jsem. „Udělala jsem chybu, ale už se to nestane, dobře? Slibuju.“

Zadržela jsem dech a připravila se na odpor, ale mlčel.

Aby mě Ally neslyšela, otočila jsem se k oknu a ztlumila hlas. „Johne, včera večer bylo ve zprávách něco o

nezvěstné ženě?“

Pořád mlčel. V pozadí jsem slyšela hluk dopravy, ale ozýval se tam ještě další zvuk – vytrvalé bouchání.Nastražila jsem uši. Vedle mě začala Ally kopat nohama. Při čekání na Johnovu odpověď jsem otevřelapřihrádku na rukavice a našla blok a tužku. Když jsem je Ally podávala, naznačila jsem jí, ať mi něconamaluje. Nevšímala si bloku a zkřížila si před sebou ruce. Varovně jsem se na ni podívala a ona sezahleděla z okna.

„Jste tam ještě?“ zeptala jsem se. Bouchání v pozadí zesílilo.

„Neměla jsi mě ignorovat. Potřeboval jsem tě.“

„Je mi to líto. Ale teď jsem tady. Můžete mi povědět, kde je?“

Jeho hlas zněl ploše. „Je se mnou.“

Vzedmula se ve mně naděje – dokud jsem si neuvědomila, že neřekl, že je naživu.

„Je v pořádku?“

Ally vedle mě kopala do palubní desky. Popadla jsem ji za nohu a opět se na ni varovně zadívala. Vytáhla

mi nožku z ruky a začala se kymácet na sedadle. Zakryla jsem mluvítko telefonu rukou. „Ally, okamžitěpřestaň, nebo – nebo v neděli nebudeš spát u Meghan.“ Ally ublíženě lapla po dechu a opřela se na sedadle.

V telefonu se ozval John: „Nevím, co mám dělat.“ Musím rychle něco vymyslet. Přemýšlej, Sáro,přemýšlej. On je odosobňuje. Nechce na ně myslet jako na lidi. Udělej z ní skutečného člověka.

„Ve zprávách říkali, že se jmenuje Danielle. Má blízké, kterým na ní opravdu záleží, Johne. Její rodiče jichtějí zpátky doma a…“

„Já jsem chtěl tebe. Ten kravál byl čím dál horší – nic nefungovalo. Už jsem nemohl čekat.“

Mrkla jsem po Ally. Už zase si malovala na okno.

„No, tak teď se mnou můžete mluvit a ji můžete poslat domů, ano?“

Ploše odpověděl: „To se snadno řekne.“ Zachvěla jsem se, když jsem si vzpomněla, že jsem totéž řekla

Evanovi.

„Ale jde to – můžete to udělat. Já vím, že můžete. Prostě jen musíte ustoupit o krok zpátky a chviličku

popřemýšlet.“ Bouchání v pozadí ustalo. Byla to Danielle? Ztratila vědomí?

Déšť zeslábl. Ally si pořád kreslila na okno. Přikryla jsem telefon rukou a řekla: „Na chviličku vystoupím, zlato.“ Oči se jí rozšířily. „Mami, ne. Nikam nechoď –“

„Budu tady vedle.“ Otevřela jsem dvířka a postavila se na okraj silnice. Usmívala jsem se na Ally přes okno, zatímco jsem Johnovi říkala: „Můžete jí zavázat oči, pak někam zajet a nechat ji u silnice.“ Ally v autě se tvářila zaraženě. Nakreslila jsem na okno pár obličejíků. Rozepnula si bezpečnostní pás a přelezla na mé sedadlo. Začala se usmívat, když mým smajlíkům přikreslovala zuby.

„To nepůjde,“ namítl John.

Déšť už zase sílil. Jak kolem mě projížděla auta, začínala jsem být promočená.

„Ale půjde. Než ji někdo najde, budete dávno pryč. Nikdy vás nechytí.“

„Tak se to nemělo stát.“ Ozvala se silná rána, jako kdyby uhodil pěstí do zdi.

„Není vám něco?“ Slyšela jsem jen těžký dech. Zkusila jsem jinou taktiku. „Vím, že Danielle nechcete

doopravdy ublížit. Viděla jsem v televizi její fotografii a vypadá přesně jako já. Je to něčí dcera – musíte ji

pustit.“

Ticho.

„Johne?“

Cvaknutí a hluchý tón.

Vylezla jsem zpátky do cherokee a pustila naplno topení. Pozorovala jsem, jak kmitají stěrače. Mobil mižhnul v ruce. Ally vedle mě něco říkala, ale vůbec jsem nebyla schopná vnímat. Zabíjí ji právě v tuhlechvíli? Řekla jsem něco špatně? Měla jsem…

„Mami! Přijdu pozdě do školy.“

Telefon už zase zvonil. „Já vím, zlato, mrzí mě to. Maminka to prostě musí vzít, a potom pojedeme,dobře?“ Zaúpěla. Usmála jsem se na ni, ale srdce se mi při pohledu na telefon rozběhlo jako splašené. Bylto jen Billy. Vydechla jsem úlevou. Ally opět kopala do palubní desky a zase zpívala, ale tentokrát jsem ji nenapomenula. „Billy, díkybohu!“

„Zachytili jsme dobrý signál toho hovoru.“ Mluvil úsečně. „Je v Kamloopsu a my oblast pročesáváme –každý dostupný policista je na silnicích. Nechci vám ale dávat nějak moc nadějí.“

„Je živá – já to vím“

V pozadí jsem slyšela další hlasy a pak se v telefonu ozvala Sandy.

„Jestli vám zase zavolá, snažte se ho co nejdéle udržet na lince. Nechte ho mluvit. Pokud ji náhodou ještěnezabil, chceme, aby to tak zůstalo.“

„Ale co mu mám vykládat? Mám strach, že řeknu něco špatně a on…“

„Prostě postupujte opatrně.“

„Co to znamená? Mám se na ni vyptávat, nebo ne?“ Sandy si povzdechla. „Jen zůstaňte v klidu, když sním mluvíte. On potřebuje slyšet, že vám na něm záleží, že se o něj zajímáte, že je vám to líto. Zřejmě sipřipadal odvržený, když jste ignorovala jeho volání…“

„Já jsem je neignorovala…“

„Sáro, chcete se dohadovat o slovíčkách? Na příštím volání závisí život té ženy. Co teď zrovna děláte?“ Skřípala jsem zuby, jak se mi chtělo ji odrazit, ale jen jsem jí oznámila: „Musím odvézt Ally do školy.“

„Ona je s vámi?“ Hlas jí stoupl.

„Vezla jsem ji do školy, ale neslyšel ji.“

„Jestli zjistí, že jste mu nepověděla, že máte dítě…“

„Já si to taky nepřeju, Sandy – ona je moje absolutní priorita. A právě teď přijde pozdě do školy.“

„Odvezte ji a zavolejte nám.“

„Dobře,“ odsekla jsem.

Když jsem vyjela zpátky na silnici, Ally se optala: „Je ta paní v pořádku, mami?“

Pořád jsem se v duchu zabývala rozhovorem se Sandy a zeptala jsem se: „Jaká paní, zlato?“

„Ta, co jsi o ní mluvila s tím tvým zákazníkem. Říkala jsi, že je nezvěstná.“

Sakra, sakra, sakra.

Přehrávala jsem si v hlavě, co mohla slyšet. „Ona jen cestou domů trochu zabloudila. Ale policie ji brzy najde.“

„Nemám ráda, když pořád tolik telefonuješ.“

„Já vím, zlato. A opravdu tě chválím, jak hodná jsi byla.“ Zadívala se z okna.

Před školou jsem vystoupila, objala Ally a políbila ji. Ramínka měla svěšená a obličej zaražený. Odstoupila

jsem a podívala se jí do očí.

„Ally, kočičko, vím, že jsem poslední dobou nebyla nejlepší maminka, ale slibuju, že se budu víc snažit,

ano?

O víkendu přijede domů Evan a podnikneme něco jako rodina.“

„I s Losem?“

„Samozřejmě!“ Ulevilo se mi, že se konečně trochu usmála. Rozběhla se ke školním dveřím, ale vzápětí seještě zastavila a otočila. „Doufám, že policie najde tu paní, co se ztratila, mami.“

Já taky.

Jen co jsem dojela domů, zavolala jsem Billymu. „Co chcete, abych udělala?“

„Jestli znova zavolá, tak si prostě vzpomeňte, co říkala Sandy. Zůstaňte v klidu a nechte ho mluvit.Nezapomínejte, že vám volá, protože potřebuje kontakt. Je ve vysoce napjatém emočním stavu a vy jstezřejmě jediná osoba, u které má pocit, že mu může pomoct. Pravděpodobně se brzy ozve.“

Jenže se neozval. Rázovala jsem po domě, potom jsem se pokoušela pracovat v dílně, ale nedokázalajsem se soustředit. Vypila jsem nespočetné hrnky kafe – což mi zrovna nepomohlo obrousit hrany – astrávila hodiny googlováním sériových vrahů a vyjednávání o rukojmích, a celou dobu jsem myslela na to, co se zrovna může dít Danielle. Jednu webovou stránku za druhou jsem posílala e-mailem Billymu.Pokaždé, když jsem něco poslala a on mi odpověděl, cítila jsem se klidnější, i když to byla jen kratičkázpráva: Dobrá práce, posílejte dál. Potom jsem myslela na Johna, jak říkal, že už nemohl čekat, jak tlaksílil, a on musel něco udělat. Náhlé vědomí, že přesně rozumím tomu, jak se cítil, mě krajně vyděsilo.

Později ten večer jsme s Ally právě seděly u večeře, když mi zazvonil mobil. Byl to John.

Ally udělala obličej, když jsem vstala od stolu.

„Bude to jen minutka, zlato. Když si dojíš večeři, můžeme se potom spolu dívat na film, ano? Musíš ale slíbit, že budeš tiše jako myška.“

Vzdychla si, ale přikývla a nabrala si lžíci bramborové kaše.

Uháněla jsem do vedlejšího pokoje a přijala hovor.

„Johne, jsem hrozně ráda, že voláte. Dělala jsem si starosti.“ Pořád si dělám starosti. Nevěděla jsem,

jestli volá o pomoc, nebo aby mi řekl, že už je pozdě.

Neodpovídal.

„Je Danielle v pořádku?“

„Pořád křičí.“ Frustrace v jeho hlase mě vyděsila.

„Ještě není pozdě. Nechte ji jít. Kvůli mně, prosím. Neudělala nic špatného. To já jsem všechno pokazila.“

Zadržela jsem dech.

Zůstal zticha.

„Můžu s ní mluvit?“ zeptala jsem se.

„To by pro tebe nebylo dobry,“ promluvil otcovským tónem. Otec, který dceři sděluje, že už si nemůže

vzít další sušenku.

„Co budete dělat?“

„Nevím.“ Už zase to znělo zoufale.

„Nemusíte nic udělat hned. Chcete si chvilku povídat? Ptal jste se mě tuhle, co ráda jím. Já bych zase

chtěla vědět, co máte rád vy. Máte na něco alergii?“

„Ne, ale nemám rád olivy?“ Jeho hlas na konci tázavě stoupl.

„Já o ně taky zrovna moc nestojím – ani o játra.“ Zhnuseně si odfrkl. „Játra jsou filtrační systém těla.“

„Přesně.“ Zasmála jsem se, ale znělo to hluše. „Johne, minule jste říkal, že ten kravál byl čím dál horší. Co

jste tím myslel? Je to teď taky zlé?“ Kdybych dokázala přijít na to, v čem je problém, třeba bych to mohla

použít, aby Danielle pustil. „Nechci se o tom bavit.“

„Dobře, to nevadí. Jen mě zajímalo, jestli to není něco, s čím by se vám dalo pomoct.“

„Já žádnou pomoc nepotřebuju.“

„Tak jsem to nemyslela. Jen mě napadlo, že kdybyste mi o tom pověděl, třeba bych vám mohla pomoct

já.“

„Tenhle hovor nikam nevede,“ prohlásil zoufale. „Zavolám jindy.“

„Počkejte, co Danielle…“

Ale už byl pryč.

Hodila jsem mobil na gauč a sevřela si hlavu rukama.

O minutu později telefon znovu zazvonil. Podívala jsem se na displej. Volal Billy.

„Dobrá práce, Sáro. Je pořád v Kamloopsu, ale máme přesnější polohu, tak jsme na hlavní silnici umístili

pár zátarasů.“

„Ale když uvidí zátarasy hned po tom, co se mnou mluvil, nebude mu to podezřelé?“

„Máme výjezdová auta postavená tak, že to vypadá, jako když jdeme po opilých řidičích. Myslím, že jsme

blízko, Sáro. Neřekl bych, že jí chce ublížit, ale taky neví, co si s ní má počít. Je šance, že ho přesvědčíte,

aby ji pustil.“

„Opravdu si to myslíte, Billy? Pustí je vůbec někdy?“

„Záleží na tom, za jak velké riziko ji považuje. Ale šance se přiklánějí na naši stranu. Musíme jenomprozkoumat nepřítelovo rozpoložení, abychom dosáhli vítězství.“

„Co má tohle sakra znamenat?“

„Musíte mu lichotit, přesvědčit ho, že si o něm myslíte, že je fajn chlápek. Že víte, že udělá správnou věc.Chce být váš otec. Tak s ním tak jednejte.“ Žaludek se mi sevřel a střeva zauzlovala.

„Pokusím se. Musím končit…“ Stihla jsem to do koupelny na poslední chvíli.

Ten večer se už ale John neozval. Později se ohlásil Billy a pověděl mi, že zátarasy krom několikanezpůsobilých řidičů nic neodhalily. Příští dopoledne, byla sobota, přijel Evan domů. Jen prošel dveřmi,objala jsem ho tak silně, až mě ze sebe musel pomalu odlepit. Když si vybaloval, chodila jsem za ním zpokoje do pokoje a líčila mu všechno, co se stalo, i každý rozhovor, který jsem za tu dobu vedla s Billymnebo se Sandy. Byla jsem celá našponovaná, nadskakovala jsem při každém zvuku a slova se ze mě jenřinula, nicméně vědomí, že je doma a může odpoutat Allyinu pozornost, kdyby John zase zavolal, pro měpředstavovalo velikou úlevu.

Ally nezapomněla na můj slib, že o víkendu podnikneme něco jako rodina, a dala si záležet, aby tovšechno vypověděla Evanovi, zatímco nám opékal sýrové sendviče a chystal tomatovou omáčku. Hned jak se Ally probudila, ujišťovala jsem ji, že později půjdeme do parku, ale koukala po mně s pochybnostmi.Nijak taky nepomohla skutečnost, že jsem celé dopoledne až do chvíle, kdy Evan dorazil, strávila natelefonu. Nejdřív s Billym, potom volala Lauren. Od té doby, co jsme jely nakupovat, jsem s ní nemluvila,tak jsem si s ní musela trochu popovídat, jinak by to vypadalo divně. Jenže než jsem zavěsila, snahachovat se do telefonu jakoby nic ze mě vysála hrozně moc energie.

Po obědě jsme zamířili k pobřežní hrázi a parku Maffeo Sutton – Ally má ráda tamní hřiště a většinou jivezmeme na zmrzlinu do cukrárny na promenádě. Moc jsem se snažila užít si tu trochu vzácného času srodinou, ale neustále jsem tahala telefon z kapsy a ujišťovala se, že není nastavený na vibrační zvonění.

Když jsme se dostali do cukrárny, objednali jsme si horkou čokoládu a mističku zmrzliny pro Ally, kterátrvala i na misce pro Losíka. Posadili jsme se u venkovního stolku poblíž kotviště jachet a pozorovali, jakse lidi procházejí s dětskými kočárky a se psy po širokém chodníku, když mi zazvonil mobil. Evan ztuhl amně se sevřel žaludek, ale když jsem uviděla, kdo volá, naznačila jsem Evanovi: Billy. Evan přikývl azamířil na toaletu.

Billy mi pověděl, že prohledávají tábořiště a motely a ve všech obchodech a na pumpách ukazují obrázekJohnovy podoby a prověřují bezpečnostní kamery. Zavěsili jsme v okamžiku, kdy si Ally vylila horkoučokoládu na kabátek. Vykročila jsem k obchodu pro ubrousek, když jsem uslyšela zvonit svůj telefon,který zůstal ležet na stole.

Bleskově jsem se otočila.

Ally už si zvedala mobil k uchu.

„Ally, ne! Neber to!“

Sprintovala jsem ke stolu. Už jsem tam skoro byla – mé ruce se natahovaly po telefonu.

Zpěvavým hláskem pronesla: „Maminka teď nemůže telefonovat, protože tráví čas se mnou“ A zavěsila.

Podala mi telefon a vrátila se ke konzumování zmrzliny. Popadla jsem ji za ramena a otočila si ji sobě.Upustila lžičku.

„Ally, víš, že se mého telefonu nesmíš ani dotknout.“

Oči se jí naplnily slzami. „Ale ty do něj pořád mluvíš.“ Žena u vedlejšího stolku po mně vrhla pohoršenýpohled a cosi pošeptala svému příteli. Pustila jsem Ally a otevřela telefon.

Evan vyběhl z obchodu. „Slyšel jsem nějaký křik, co se děje?“

Projížděla jsem přijaté hovory. Prosím, prosím, prosím, ai to byl Billy.

Poslední volající bylo Johnovo číslo.

„Sáro, co se stalo?“ ptal se Evan.

Pokusila jsem se o odpověď, ale byla jsem jako zkamenělá.

Ally fňukala. „Řekla jsem, že maminka nemá čas.“

Evan zbledl a podíval se na mě. Zakryla jsem si ústa rukou a přikývla. Zkusil mě obejmout, ale vyvlékla jsem se mu.

„Musím přemýšlet.“

Dost. Dýchej. Třeba si hned mobil nevypnul. Třeba je stejně šokovaný jako já.

Poodešla jsem pár kroků od Evana a Ally a navolila Johnovo číslo. Nedařilo se mi to a musela jsem začít

několikrát znova.

Odpověděl po prvním zazvonění.

„Johne, omlouvám se, ale…“

„Lhala jsi,“ řekl a zavěsil.

Otočila jsem se a podívala se na Evana. Seděl vedle Ally a držel ji kolem ramen. Naše oči se potkaly a jázavrtěla hlavou. Vstal, začal sklízet ze stolu a něco přitom vykládal Ally. Přešli za mnou k zábradlí, o kteréjsem se opírala s rukou zaťatou kolem studeného kovu. Ally se na mě nepodívala.

„Vrátíme se do auta, Ally. Maminka už je modrá zimou,“ pronesl Evan.

Usmála jsem se a předstírala, že si kvůli chladu třu ruce a celé paže. Ally se na mě pořád nechtělapodívat. Když jsme šli k parkovišti, Evan mě vzal za ruku a pevně ji stiskl. Chvíli jsme se na sebe dívali,zatímco Ally šla před námi s Losem na vodítku. Jediné, nač jsem dokázala myslet, byla Danielle.Odsoudila jsem ji právě k smrti?

Spustila jsem: „Billy a Sandy pravděpodobně…“

Mobil mi zazvonil a mně se zastavilo srdce. Popadla jsem přístroj, podívala se na displej a vydechla.

„To je Billy.“

Evan navrhl: „Půjdu s Ally napřed.“ Dohonil ji a vzal ji za ruku. Šla jsem za nimi a přijala hovor.

„Proboha, Billy, co budeme dělat?“

Byla to Sandy. „Billy hovoří na druhé lince. Co se stalo? Jak se Ally dostala k telefonu?“

„Ležel na stole, jen jsem se na vteřinku otočila.“

„Sáro, tohle už jsme probírali. Věděla jste, že pokud vás přistihne při lži, pravděpodobně Danielle zabije.“

„Netušila jsem, že Ally odpoví – nesmí telefon brát, ale já poslední dobou trávím tolik času telefonováním,

že prostě…“

„Neměla jste telefon ani na vteřinu dát z ruky.“

Hlas mi stoupl. „Zavěsím, jestli se mnou budete dál takhle mluvit, Sandy.“

Chvilku mlčela, a když se znovu ozvala, měla klidný hlas. „Volání přišlo z Clearwateru, což je severně od

Kamloopsu, ale zítra postavíme do vaší ulice hlídkový vůz a necháme vás sledovat, když půjdete ven.“

„Vy si myslíte, že jede sem?“ „Nevíme, kam jede.“

Srdce v hrudi se mi úplně splašilo. „Co Ally? Má školu a…“

„Promluvte s jejími učiteli, povězte, že se jedná o opatrovnickou záležitost. Zajistěte, aby s nikýmneodešla. Doprovázejte ji až do třídy a povězte jí, aby počkala se svojí učitelkou, dokud si ji nevyzvednete. Nepouštějte ji z očí.“

„Nemyslíte si – neublížil by Ally, že ne?“

„Víme jen, že je velice rozčilený a ta žena kvůli tomu zřejmě zemřela.“

„Přestaňte mi to vyčítat, Sandy. Možná kdybyste dělali svoji práci, vůbec by nevolal. Proč na tom

nepracuje víc lidí?“

„V tuto chvíli je nasazený každý příslušník závažných zločinů, ale ten proces…“

„No, ten proces nefunguje.“

To už jsem hovor ukončila a plná spravedlivého hněvu se potácela k autu. Jenže pak jsem si vzpomnělana Danielle, hlavu mi naplnily obrazy jejího umírání na lesní půdě, jak se zachytává hlíny a prosí o život. A pravda mě v těle pálila jako kyselina. Je to moje vina.

Cesta domů proběhla mlčky. Evan měl napjatý výraz ve tváři, když se ke mně natáhl a podržel mě za ruku. Vděčná za to teplo jsem koukala z okna a potlačovala slzy.

„Myslíš, že bys o tom měla promluvit se svojí rodinou?“ otázal se Evan.

Zavrtěla jsem hlavou. „Sandy by zařídila dohled, ale ani tak do toho nechci nikoho dalšího zatahovat.“

„Mohli by se začít ptát, proč jsi tak roztěkaná.“

„Oni jsou zvyklí, že bývám něčím posedlá. Prostě řeknu, že mám moc práce s přípravou svatby, nebo že

jsem pozadu s nějakou zakázkou, což jsem.“ Zalila mě další vlna úzkosti, když jsem pomyslela na všechny

ty e-maily, které jsem ignorovala.

„Možná bys měla přemýšlet, že si uděláš trochu volno.“

„Strávila jsem budováním svého byznysu roky – nemůžu všeho jen tak nechat.“

„Vybudovala by sis ho znova.“

„Mám jenom menší zpoždění – s tím si poradím.“ Bylo to podstatně víc než pouhé menší zpoždění.

„Tak byste třeba mohly s Ally na čas přijet do srubu.“

„Ally už i tak bojuje s učením. Teď ji z vyučování vzít nemůžu. A srub je hodně odlehlý. Kdyby se tamněco stalo.. Moc ráda jsem jezdila do Evanova srubu a pobývala v Tofinu. Užívala jsem si hipíkovskéhoživotního stylu západního pobřeží i směsici pětihvězdičkových resortů, biokaváren s jejich konopnýmikoláčky, venkovských uměleckých galerií a obchodů s kajaky. Teď jsem však myslela jen na maličkoupolicejní stanici, hodiny jízdy po klikatých horských silnicích a chybějící pokrytí signálem mobilního volání.

„Tak si vezmu volno.“

Zadívala jsem se na něj. „A jak to uděláš? Zrovna včera jsi mi vykládal, že máš chatu zarezervovanou až do konce léta.“

Zamručel. „Vadí mi, že tu nejsem, abych ti pomáhal. Měl bych se o tebe a Ally postarat.“

I když Ally vzadu poslouchala Evanův iPod, ztlumila jsem hlas.

„Zvládneme to. Policie sleduje dům a máme alarm. Navíc teď budeš několik dní doma. Nedovedu si ho ale

představit, jak přijíždí na ostrov – když je naštvaný, tak si mě vždycky přestane všímat.“

„Chci, abys byla mimořádně opatrná.“

„To se spolehni.“

Zmlkli jsme.

Po chvíli jsem prohodila: „Třeba už ji pustil. Víš, předtím, než zavolal.“ „Možná.“ Evan mi stiskl ruku, ale do očí se mi nepodíval.

Proto jsem s návštěvou u vás nechtěla čekat až do středy. Nemohla jsem čekat. Poslední dobou nedělámnic jiného, než že čekám. Celý víkend jsme s Evanem přímo rituálně sledovali zprávy. Pokaždé, kdyžzazvonil telefon, jsme div nevyskočili z kůže, ale můj mobil se neozval s výjimkou Billyho, který nakoneczavolal a vykládal mi stejné věci jako Sandy, ovšem bez té části, kdy ve mně Sandy vyvolala pocit, žejsem právě Danielle podepsala rozsudek smrti. Když jsem se mu zmínila, že mám dojem, jako by sevšechno vymykalo z ruky, zase mě nabádal, ať si seženu výtisk té knihy, ze které pořád cituje. „Je tojediné, co mi pomáhá, když si dělám starosti s pátráním. Projdu si případy a soustředím se na strategie,“vysvětloval. „Obratný válečník nespoléhá na to, že se nepřítel neukáže, spoléhá naopak na svoupřipravenost.“ Promýšlím každý možný scénář nebo směr, který by případ mohl nabrat, a pak sepřipravím na každou eventualitu.“

„Páni, a kdy spíte?“ popíchla jsem ho.

Zasmál se. „Nespím.“ Překvapilo mě to, protože jsem ho měla za ten typ, co upadne do peřin a stejnějako Evan je do minuty v limbu. Bylo pěkné vědět, že nejsem jediný posedlík, který nemůže spát.

Když jsem mu sdělila, že Evan je na víkend doma, zdálo se, že se mu ulevilo, a nařídil mi, ať se držímstranou. Zeptala jsem se ho, kdy se vrací na ostrov, a on mi řekl, že v pondělí, což je dneska, tak se miurčitě brzy ozve. Sandy tam zůstává. Počítám, že do té doby, než najdou Danielle…

Evan zůstal doma, jak nejdéle mohl, dokonce i v neděli večer, kdy normálně odjíždí. Musel chudák vstávatve čtyři ráno, aby se stihl včas vrátit do srubu. Dlouze jsme se u dveří pevně objímali. Když odjel, vlezla jsem si do postele k Ally a choulila se vedle ní, dokud nemusela vstávat do školy.

Několikrát jsem v televizi viděla Danielliny rodiče. Evan mi nařizoval, ať se na to přestanu koukat, alenedokázala jsem to. Její máma vypadá dost mladě. Třeba měla Danielle, když byla stejně mladá jako já,když jsem čekala Ally. Zajímalo by mě, jestli dceru varovala, aby byla opatrná, když odjížděla na tentábornický výlet, anebo jestli jí řekla, ať se dobře baví.

DVANÁCTÉ SEZENÍ

Děkuju, že jste mě vzala. Uslyšíte o tom dneska večer ve zprávách, ale chtěla jsem vám to povědět sama.

Teda jestli to dokážu. Celou cestu sem jsem si zkoušela vyslovit to nahlas, ale… je to příšerně těžké.Ještě jsem to ani neřekla Evanovi – je venku na člunu. Ale někomu to říct musím. Potřebuju to ze sebedostat ven. Připadám si jako lady Mackbeth, co si pokouší smýt krev z rukou.

Dneska ráno se u nás přede dveřmi objevil Billy, v ruce pevně svíral BlackBerry a v očích měl pohled, po kterém mi srdce spadlo do kalhot.

„Je mrtvá, že?“

„Promluvíme si.“

Šli jsme do obývacího pokoje. I když venku svítilo sluníčko, celé tělo se mi roztřáslo. Jakmile se Billy usadil do křesla vedle gauče, Los mu skočil do klína. Tentokrát ho Billy jen rychle poplácal a položil ho zpátkyna podlahu. Podíval se mi do očí a tvářil se vážně.

„Dnes ráno našli její tělo.“

Pokoušela jsem se zpracovat, co mi právě řekl, ale mozek jako by mi zamrzl.

„Kde?“

„V parku Wells Gray. Ten leží nejblíž Clearwateru, tak jsme ho prohledali nejdřív, ale má přes pět set tisíchektarů. Mohlo se stát, že ji ani nenajdeme, ale pár turistů sešlo z cesty. Vypadá to, že Danielle zabilběhem několika málo hodin od posledního volání.“

Vyslovení Daniellina jména udělalo její smrt brutálně skutečnou. Myslela jsem na to, jak si John obětiodosobňuje – kéž bych tak dokázala udělat totéž.

„Byla…“

„Nebyla znásilněná, ale uškrtil ji.“ Billy mluvil pevným hlasem, neustále však v ruce otáčel sem a tam svůj telefon BlackBerry.

Zamračila jsem se. „To je neobvyklý způsob…“

„Nevíme, co ho vedlo k tomu, že se odchýlil od svého postupu – třeba mu vztah s vámi zabránildotáhnout rituál – jsme si ale jistí, že to byl on. Pořád ještě pátráme na místě činu. Zdá se, že ji pustil na okraji silnice a pak ji honil lesem.“

Projela mnou vlna nevolnosti. „Propánaboha! Říkala jsem mu, ať ji vyloží na okraji silnice.“

„Třeba se právě o to pokoušel. Ona se ale dala do běhu a to ho vzrušilo, nebo ho podnítilo něco jiného.“

„Nicméně ji neznásilnil.“

„To může souviset s tím, že jste ji polidštila – anebo z podobnosti mezi vámi dvěma.“

„Máte na mysli to, že máme stejné vlasy?“

„Vybral si ji pravděpodobně kvůli tomu, že je vám podobná, takže tenhle útok nebyl sexuálně motivovaný.

Byl to pokus, jak s vámi navázat spojení.“

„A teď je mrtvá.“

Z očí mi tekly slzy. Billy se natáhl a vzal mě za rameno. „No tak, přestaňte. Není to vaše vina.“

„Ale je, vážně. A jsem si jistá, že Sandy si to myslí.“ Pustil mé rameno. „Sandy ví, že vám nemůžeme nic

vyčítat.“

„Kde je?“

„Mluví s tou rodinou.“

Úzkost mě šimrala v hrudníku. „Dozvědí se, co se skutečně stalo?“

„Budou vědět, že Táborový vrah je hlavní podezřelý a že děláme všechno, abychom ho dopadli.“

Zakryla jsem si ústa rukou a pokusila se potlačit vzlyk. Billy položil telefon vedle na stolek a naklonil se

blíž ke mně.

„Jak je?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Je to hrůza. Chtěla jsem jen najít svoji biologickou matku, a teď jsou kvůli mně mrtví dva lidé.“

„Jsou mrtví kvůli němu. A až ho chytíme, pomůžete tím zachránit bůhvíkolik dalších žen, Sáro.“ „Jenže teď už ho patrně nechytíte. Už nezavolá.“

„Je naopak docela velká šance, že zavolá. Po vraždě vstupuje vrah do stavu klidu, je to úleva – někteříten pocit popisují jako euforický. S nikým jiným o tom nemůže mluvit, tak by se mohl pokusit to sdílet s vámi.“

„Už mi nedůvěřuje.“

„Zlobí se, že jste mu něco zatajila, ale věříme, že u něj zvítězí jeho zvědavost a touha po rodině. Bude se chtít dozvědět víc o svém vnoučeti.“

„Co mám říct, jestli zase zavolá?“

„Jenom se omluvte. Nechceme, aby vytušil další lež, tak se přiznejte a poproste o prominutí. To mu dá

pocit, že nad vámi má opět kontrolu.“

„On má kontrolu.“

„Můžete toho kdykoli nechat, Sáro. Nikdo si o vás nebude myslet nic špatného, pokud to uděláte.Jednoho dne ho dostaneme – nakonec musí udělat chybu.“

Nabízela se mi šance. Mohla jsem z té noční můry vycouvat a pokračovat ve svém životě. Hlavou se mihonily obrazy toho, jaký ten život byl před pár měsíci, uvolněný, snadný, plný zábavy a smíchu. Všechnove mně toužilo se do té doby vrátit, chtěla jsem se zbavit toho obrovského břemene, těch zoufalýchpolapených pocitů. Stačilo říct ano, jediné prosté slovo, a bylo by to skončené.

Pro mě.

„Sáro?“

Bylo pozdě. Už jsem zašla příliš daleko.

„Ne. Musíme ho chytit – nechci, aby ještě někomu ublížil.“

Několikrát přikývl a zvedl svůj telefon.

„Postaráme se, aby se mu to nepovedlo.“

Roztřeseně jsem se na něj usmála. „Jste si jistý, že chcete mít v týmu takovou vystresovanou ženskou?“

„Nejste zas tak špatná.“ Usmál se a vstal. „Radši se ale vrátím na stanici.“

Šla jsem s ním ke dveřím. „Viděl ho někdo v té oblasti?“

„Nemáme žádné svědky, ale pořád pátráme, kde koupil ten hoblík, a pokoušíme se dozvědět co nejvíc o

panenkách.“ „A DNA…“

„Vzorky vlasů odpovídají dvěma obětem, ano.“ Zhluboka jsem se nadechla. „Myslíte si, že mi hrozínebezpečí?“

„Chceme mít jistotu, že budete v bezpečí – proto je v ulici hlídkový vůz – ale pokaždé, když vyhrožoval,zaměřil se na jiné lidi, nikdy na vás. Pokud by šel po vás nebo vaší rodině, dialog skončí.“

Venku na schodech jsem vyhrkla: „Nemůžu uvěřit, že je mrtvá. Je to příšerné.“ Potlačila jsem slzy.

„Je mi to líto, Sáro. Vím, jak moc jste si pro Danielle přála šťastný konec. Veřte mi, já jsem si ho přáltaky.“ Hlas měl napjatý a znechucený. Oběma rukama mi spočinul na ramenou a podíval se mi přímo doočí. „Musíte se z toho otřepat a soustředit se na to, jak ho zastavíme. To je jediné, co teď pro Daniellemůžeme udělat.“

Billy mě stále ještě jednou rukou držel za rameno, když jsme uslyšeli, jak po příjezdové cestě skřípe auto a řve v něm rádio.

Jen co jsem auto uviděla, upozornila jsem ho: „To je moje sestra.“

Melanie se posměšně ušklebovala přes okýnko, když parkovala před vchodem.

Billy vykročil ke svému SUV. Jak procházel kolem, Melanie ho oslovila: „Nazdar, důstojníku. Kam ten

spěch?“

Věnoval jí široký úsměv a mrknutí. „No, víte, musím chytat zločince. A dělat podobně nudný věci.“

Zastavil se u svého auta a přes jeho kapotu na mě zavolal: „O těch ostatních kusech vám dám vědět

zítra, Sáro.“

„Jistě, bez problému.“

Když s troubením odjížděl, Melanie vyhopsala po schodech a povytáhla obočí. Já jsem zvedla oči k nebi, otočila se a vešla do domu. Tentokrát jsem na její narážky nečekala.

„Proboha, Melanie, já s Billym nic nemám. Je to zákazník a přítel. Miluju Evana a budu si ho brát, jestli si

vzpomínáš.“ Vstoupila jsem do kuchyně s Melanií za patami.

„Já si vzpomínám, ale nejsem si jistá, že na to pamatuje i tvůj přítel Billy. Letí na tebe.“

Nalila jsem si čerstvou kávu, ale jí jsem nenabídla. Doufala jsem, že brzy vypadne.

„Jsi úplně vedle. Viděla jsi ho dvakrát a pokaždé flirtoval s tebou.“

„Jenže já nejsem ta, která se mu líbí.“ Pokrčila rameny. „Hele, já taky nechápu, proč na tebe letí, ale je to

tak.“ Posadila se ke kuchyňskému stolu.

„Moc hezké. A neletí na mě. A vůbec, co tady děláš?“ Opřela jsem se o pult.

„Říkala jsi, že si promluvíš s Evanem o tom, že Kýle bude hrát na vaší svatbě.“

Plácla jsem se do čela. „A sakra. Tenhle víkend nebyla příležitost a

„Takže sis s ním samozřejmě nepromluvila. Proto jsem ti přinesla jedno Kyleovo cédéčko.“ Vyndala je z

kabelky a položila na stůl.

„Pokusím se je poslechnout.“

„Proč se máš pokoušet? Proč nemůžeš prostě říct: Jasně, Melanie, moc ráda‘?“

„Proč se mnou pořád vyhledáváš spory?“

„Protože na mě neustále koukáš svrchu,“ odpověděla.

Zavrtěla jsem hlavou a otevřela pusu, abych jí řekla, ar se kouká vzpamatovat. Pak jsem si vzpomněla na

mrtvou dívku. Dívku, jež měla sestru jménem Anita, která minulý večer v televizi prosila za její návrat.

„Poslechnu si to cédéčko.“ Podívala jsem se ke dveřím dílny. „Ale mám hodně práce, tak…“

„Neboj se, já už jdu.“ Nesnažila jsem se ji zdržet, když se zvedla a zamířila ke dveřím. Jen jsem šla za ní,

zastavila se na schodech a čekala na závěrečnou střelu.

U auta se otočila a řekla: „Měla bys někdy navštívit mamku. Nebo na ni jsi taky zapomněla?“

„Měla jsem opravdu moc práce.“

„Už jsi tam nebyla hodně dlouho.“

Zaplavil mě pocit viny, rychle následovaný vztekem. Melanie nemá ponětí, co se v mém životě odehrává –nikdy neměla.

„Starej se radši o své vztahy, jo?“

Práskla dvířky a zacouvala, až po příjezdové cestě létaly kamínky štěrku.

Když odjela, zašla jsem dovnitř a taky jsem za sebou práskla dveřmi. Zkontrolovala jsem si mobil, alenikdo nevolal. Ani jsem nevěděla, co bych Johnovi řekla, kdyby se ozval.

Chtěla jsem zatelefonovat Lauren a zanadávat si na Melami hlavně proto, že jsem nemohla mluvit o tom,co mě doopravdy trápí, ale pak jsem se rozhodla, že počkám, dokud nebude Greg zpátky v táboře. Vím,že u mě čekání působí překvapivě. Jenže když je Greg doma, mluví se s ní úplně jinak. Lauren se s nímdala dohromady hodně mladá, takže si občas říkám, jestli netrefila vedle. Obvykle ale působí šťastně anestěžuje si na něj, tak zřejmě nezáleží na tom, v jakém věku se potkali. Na druhou stranu Lauren nikdynepřizná, když ji něco trápí, pokud ji k tomu člověk přímo nedonutí, a i pak je to, jako by jí někdo trhal zub.

Jednou jsem se jí zeptala proč, když pro mou povahu je utajování tak cizí, a ona mi odpověděla, že senerada utápí v negativních stránkách života. Byla bych ráda, kdybych mohla říct totéž. Možná bychdokázala zapomenout, že jedna žena je kvůli mně mrtvá. Možná bych si pak dokázala odpustit. Okamžitěbych byla pro zapomínání. Jenže má vina je jako bolavá rána v ústech, do které člověk pořád znova aznova šťouchá jazykem.

TŘINÁCTÉ SEZENÍ

Ráda bych řekla, že to zvládám líp. Hlavně proto, že se mi. líbí vás úsměv, když vám vykládám, že seněco podařilo, nebo že to, co jste mi říkala, pomohlo. Spousta toho, o čem spolu mluvíme, skutečněpomáhá. Jenže poslední dobou se to na mě řítí všechno tak rychle a zuřivě, že ani nemám čas se přenéstpřes jednu věc, a už po hlavě padám do další.

Každý den si googluju Daniellino jméno, abych viděla, jestli se neobjevil nějaký nový článek. Její rodinavytvořila památeční webovou stránku a já si pořád musím prohlížet její fotografie a číst si o drobnostech,které tvořily její život. Letos v létě měla jít za družičku na svatbu své přítelkyni a zrovna byla na zkoušcešatů. Brečela jsem při pomyšlení na ty šaty, co teď někde visí ve skříni. Ptala jste se, jestli se toliknezabývám oběťmi proto, že se snažím vyrovnat se svým nejhorším strachem, že bych přišla o svojidceru, ale nemyslím si, že je to tím. Nevím, proč jsem se vžila do Danielliny bolesti, proč si vyvolávámpalčivé obrazy, jeden horší než druhý Proč nedokážu přestat a chci se dozvědět všechno o jejím životě.

Před lety jste mě učila, že si nemůžeme zvolit, jak se kvůli něčemu budeme cítit, že si můžeme pouzevybrat, jak se s těmi pocity vypořádat. Ovšem občas, i když máte volbu, tak to, mezi čím si vybíráte, jevšechno tak hrozné, že to ani jako nějaká volba nevypadá.

V sobotu dopoledne jsem byla nakupovat s Ally, když mi konečně zazvonil mobil. Číslo jsem nepoznala,ale kód oblasti patřil Britské Kolumbii. Opatrně jsem odpověděla: „Haló?“

„Neřeklas mi, že máš dceru.“

Zastavila jsem se uprostřed uličky a hrudník mi jako kleště sevřel strach. Pár kroků přede mnou tlačila Ally malý vozík a svoji červenou kabelku měla přes rameno. Zastavila se a se stisknutými rty zkoumala sáčeks těstovinami.

„Ne, neřekla,“ přiznala jsem.

„Proč?“

Pomyslela jsem na Danielle. Jestli neřeknu správnou věc, můžu být příští obětí. Tváře jsem měla rozpálené a vidění rozostřené. Přinutila jsem se k nádechu. Musím mluvit klidně – musím ho udržet v klidu.

„Byla jsem opatrná. Ubližujete lidem a…“

„Ale ona je moje vnučka!“

Ally zamířila s vozíčkem zpátky ke mně. Přitiskla jsem si telefon na prsa.

„Zlatíčko, co kdybys zajela tamhle na konec uličky a vybrala nějaké cereálie?“ Moc ráda zkoumá různé

ceny na policích. Vezme jeden balíček, vrátí ho zpátky, vybere si jiný. Obvykle to nesnáším.

„Je teď s tebou?“ zeptal se John.

Sakra. Slyšel mě. „Nakupujeme jídlo.“

„Jak se jmenuje?“

Každičké vlákno mého tělo chtělo lhát, ale co když se to už dozvěděl?

„Ally.“ Vzhlédla. Usmála jsem se na ni a ona se vrátila ke zkoumání nabídky cereálií.

„Jak je stará?“

„Je ji šest.“

„Mělas mi o ní povědět.“

Chtěla jsem mu říct, že nemá žádné právo vědět cokoli o mém životě, ale teď nebyl vhodný okamžik,

abych ho popudila.

„Omlouvám se, máte pravdu. Ale jen jsem chránila svoji dceru. Každá matka by udělala totéž.“

Mlčel. Uličkou šla jakási žena. Ustoupila jsem ke straně a v duchu mě napadlo, co by si asi myslela, kdyby

věděla, s kým mluvím.

„Nevěříš mi,“ stěžoval si John.

„Bojím se vás. Nechápu, proč jste zabil Danielle.“

„Já taky ne.“ Když začal mluvit, zněl jeho hlas rozzlobeně a napjatě, ale teď působil skoro poraženecky.

Můj tep trošku zpomalil.

„Musíte přestat lidem ubližovat.“ Vyznělo to jako úpěnlivá prosba.

Zadržela jsem dech a očekávala odseknutí, ale jako by se bránil, když řekl: „Tak mi už nesmíš nikdy lhát.

A musíš se mnou mluvit, když tě potřebuju.“

„Nebudu lhát, dobře? A vynasnažím se s vámi mluvit, když mi voláte, ale občas mám kolem sebe lidi.

Když to nemůžu vzít, tak mi můžete nechat zprávu a já vám zavolám…“

„Tak to nejde.“

Zajímalo by mě, jestli má podezření, že policie sleduje jeho hovory.

„Když voláte několikrát za sebou, moji přátelé a rodina se začnou vyptávat.“

„Tak jim to pověz.“

„Nebude se jim líbit, že s vámi mluvím a…“

„Chceš říct, že poldové nechtějí, aby věděli, že spolu mluvíme.“ Řekl to jen tak mimochodem, ale ani naminutu mě neoklamal. Zkouší mě.

Pulz mi už zase vyletěl. On má svá podezření, ale podezírat a vědět jsou dvě různé věci. Musím se držet své lži.

„Ne, chci říct, že by to moje rodina nepochopila. A pověděla by o tom policii –“

„Ty už jsi policii zavolala.“

„Nezavolala – už jsem vám to říkala. Nejdřív jsem nevěřila, že jste to vy, a potom jsem měla strach, žebyste pronásledoval moji rodinu. Evan by si dělal starosti a…“

„Tak od Evana odejdi – nepotřebuješ ho.“

Ztuhla jsem. Už zase mluvil rozzlobeně. Uvedla jsem právě Evana do nebezpečí? Ally na konci uličky sivybrala krabici cereálií a s vozíčkem teď dělala vlnovky. Jestli ji brzy nějak nezabavím, co nejdřív něcoporazí. Mávla jsem na ni, ať za mnou jde k zelenině, a úporně jsem přemýšlela co říct, aby se John uklidnil.

„Budu se snažit s vámi mluvit vždycky, když budete chtít. Ale Evana miluju a jsme zasnoubení. Jestli

chcete být součástí mého života, tak to musíte pochopit.“

Zatajila jsem nad svojí troufalostí dech. Jak tohle vezme? „Dobře, ale jestli se bude plíst do…“

„Nebude.“ Vydechla jsem a ochable se opřela o vozík. Ally se snažila upoutat mou pozornost. Podala jsem

jí sáček a ukázala, ať vybere pár jablek.

„Chci mluvit s Ally,“ dožadoval se John.

Narovnala jsem se.

„To není dobrý nápad, Johne.“

„Je to moje vnučka,.“

„Ale mohla by někomu něco zmínit, a to by vyvolalo otázky, jak už jsem vám říkala, a…“

V jeho hlasu zněla frustrace. „Jestli s ní nemůžu mluvit, tak se chci setkat s tebou.“

V uších mi hučela krev. Nikdy mě nenapadlo, že by se chtěl sejít, nevěřila jsem, že by podstoupil takové

riziko. Musím ho nějak odradit – a to rychle.

„Ale co když mě policie sleduje?“

„Tvrdilas, že jsi jim nic nepověděla. Já ti věřím – poznal bych, kdybys lhala.“

Chvíli jsem si kladla otázku, jestli on není ten, kdo lže. Zahnala jsem tu myšlenku. Nemá žádnou možnost se dozvědět, že spolupracuj u s policií.

„Ale to, že jste můj otec, bylo v novinách a v televizi. Co když mě sledujou?“

„Vidělas někoho, že by tě sledoval?“

„Ne, ale to neznamená, že…“ „Zavolám ti zej tra.“

Billy mi okamžitě telefonoval na mobil, jenže Ally mi narážela vozíčkem zezadu do nohou a já věděla, že už je toho na ni moc. Nebyla jediná.

„Dejte mi chvilku, Billy. Zavolám vám hned, jak se dostanu domů.“ Bleskově jsem dokončila zbyteknákupu, potom jsem jí doma rychle uchystala oběd a nechala ji koukat na film.

Billymu jsem zatelefonovala z pevné linky. „Našli jste ho?“

„Použil veřejnou telefonní budku na tábořišti blízko Bridge Lake, západně od Clearwateru.“ Billy sipovzdechl. „Než jsme se tam dostali, byl pryč. Nejspíš měl dole zaparkované auto a zkrátil si cestu lesem.

Psi ztratili stopu.“

„Co budeme dělat? Nechci, aby mluvil s Ally, a samozřejmě se s ním nehodlám setkat.“

„Nechceme, abyste dělala cokoli, co by vás vystavovalo riziku, ale…“

„V žádném případész s ním nesetkám.“

„Nevytýkám vám to.“

„Tak co mám dělat?“

„On bude stupňovat požadavky, takže chceme, abyste se na to připravila.“ Billy mluvil věcně, ale cosi v

tom nehrálo.

Pak mi to došlo. Policie si přeje, abych se s ním sešla, ale nemůžou mě požádat, abych to udělala.

Telefon si vzala Sandy. „Sáro, co kdybyste zašla odpoledne na stanici a probereme to?“

„Dobře.“

Ally jsem znovu odložila u Meghan – vděčná, že její matka ji tam vítá – a zamířila jsem na policejnístanici. Sandy a Billy mě vzali opět do místnosti s pohovkou. Tentokrát se Billy posadil vedle mě a já zboku zkoumala jeho obličej. Má Melanie pravdu? Zajímá se o mě? Natočil se a věnoval mi rychlý úsměv,ale neviděla jsem v něm nic jiného než přátelství. Mám teď jiné, vážnější starosti. Sandy před pohovkou rázovala sem a tam.

„Chcete, abych to udělala, že?“ otázala jsem se. „Nemůžeme po vás žádat, abyste se vystavila

nebezpečí,“ odpověděla Sandy.

„A co kdybych se s ním chtěla setkat?“

Skočila po tom. „Musíte si vybrat místo dřív, než to udělá on, ale nenuceně, aby to v něm nevzbudilo podezření. Poloha je nejzásadnější – musíme vzít v úvahu bezpečí veřejnosti.“

„A co moje bezpečí? Neměli byste se o ně taky starat?“

„Vaše bezpečí je samozřejmě naší prvořadou starostí. Zajistíme…“ zarazila se. „Pokud byste se rozhodla, že to chcete udělat, celou dobu tam budeme.“

„No výborně, aby si vás všiml a pak mě zabil?“

„Nebude mít tušení, že tam jsme. Zvolíme takové místo, kde kolem není příliš mnoho lidí, ale taky nic

odlehlého, a neustále tam budeme mít tajné agenty.“

Billy dodal: „Dáme vám na tělo vysílačku, ale naším plánem je zatknout ho dřív, než se k vám stihne přiblížit.“

„Počkejte chvilku. Vy už máte plán? Ještě jsem na to nepřistoupila, ne?“

Oba na mě koukali.

Nakonec Billy prohlásil: „Nikdo nic neplánuje, jen si povídáme. Ale jestli vy se pro to rozhodnete a my tak budeme moct Johna zatknout, uděláme všechno, abychom vás ochránili. Jak řekla Sandy, vaše bezpečí je naší prvořadou starostí.“

Podívala jsem se na Sandy. „Tím si nejsem tak jistá.“ Sandy si na své straně stolu přitáhla židli, vytáhla fotografii a napřáhla ji ke mně.

„Měla byste se podívat na tohle, Sáro.“

Byl to snímek Danielliny mrtvoly. Obličej měla bledý a krk poraněný. Oči jí lezly z důlků a zčernalý jazyk

trčel z úst.

Trhla jsem sebou dozadu a zavřela oči.

Billy vytrhl fotku Sandy z ruky.

„Co to má sakra znamenat, Sandy?“

„Jdu si pro kafe.“ Postrčila k němu složku a odkráčela z místnosti. Dveře se za ní s bouchnutím zavřely.

„Nemůžu uvěřit, že to udělala.“ Tiskla jsem si ruku na srdce. „Ty její oči a jazyk..

Billy se posadil na pohovku vedle mě. „Je mi to moc líto, Sáro.“

„Nejsou pro takový postup nějaké předpisy? Vždyť je seržantka!“

„Promluvím s ní. Prostě má dneska špatný den. Ztráta Danielle pro ni byla hodně tvrdá. Chce Johna

chytit, než zase někoho zabije – to chceme všichni.“

„Chápu, ale mám dceru. Kdyby se mi něco stalo…“ Hlas se mi zlomil.

Billy se opřel dozadu a zhluboka vydechl.

„A to je další důvod, proč ho potřebujeme brzy dopadnout – abyste mohla přestat žít ve strachu. Pokud

vám to trochu uleví, tak jste přitom zřejmě jediná osoba, které od Johna nebezpečí nehrozí. Udělala jste skvělou práci, jak jste si získala jeho důvěru.“

„Ale věří mi doopravdy? Pořád si dává pozor, aby nezůstal moc dlouho na telefonu. Proč je teda ochotný

riskovat setkání se mnou?“

„Je možné, že připravuje setkání tak, aby měl možnost se přesvědčit, jestli spolupracujete s policií. Je to lovec, takže svou kořist stopuje nebo nadežene. Ale já si skutečně myslím, že vám důvěřuje. Je dost sebevědomý na to, aby byl přesvědčený, že byste ho nezradila.“

Kořist, to je přesně to, co pro Johna představuju. Připadala jsem si ale spíš jako kachní návnada. Žaludek se mi protočil.

„Jenže já mu lžu, a až si to uvědomí…“

„Bude mít na rukou želízka. Možná byste se s ním ale neměla scházet, Sáro. Ne, když jste takhle vyděšená.“

„Pochopitelně jsem vyděšená, ale v tom to není. Já jen… potřebuju si to promyslet.“

„Rozhodně byste si to měla promyslet.“

„A musím se o tom poradit s Evanem.“

„Jistě. Pokud by si dělal nějaké starosti, rád si s ním o tom promluvím.“

To by dopadlo úžasně. Řekla jsem jen: „Dám vám vědět.“

Billy mě doprovodil ze stanice. Po Sandy nebylo nikde ani stopy. Doufala jsem, že ji někde dusí její

nadřízený.

U cherokee Billy poznamenal: „Nebudu vám lhát, Sáro. Setkání s Johnem je riskantní, ale to už víte. Já zase vím, že se nakonec rozhodnete správně.“ Pak za mnou zavřel dvířka vozu.

Vyzvedla jsem Ally a cestou domů jsem se pořád pokoušela dát si dohromady, co se vlastně na staniciodehrálo. Opravdu uvažuju o schůzce s Johnem? Přišla jsem o rozum? Po zbytek odpoledne jsme si s Allyhrály v parku s Losem, ale byla jsem duchem napůl nepřítomná. Mobil naštěstí mlčel, ale hlava se mitočila. Mám to udělat? Jsem špatný člověk, když to neudělám? Co kdyby zabil další ženu? Ale co když zabije mé?

V mysli mi vyvstaly obrazy Ally a Evana, jak pláčou na mém pohřbu, pak Lauren, jak vychovává Ally, aEvana, jak moji dcerku bere na zmrzlinu, když se o víkendu vrátí domů. Potom je vystřídal obraz měsamotné, jak statečně stojím v parku, uvidím Johna a nenápadně mluvím do vysílačky. Vyrojí se zásahová jednotka a povalí ho na zem. Rodiny obětí mi telefonují, se slzami v očích mi děkují a prohlašují, žekonečně našly klid.

Ale ať se mé myšlenky ubíraly kterýmkoli směrem, nemohla jsem z hlavy dostat obrázek Daniellinaobličeje. Nenáviděla jsem Sandy, že použila její fotografii, aby se mnou manipulovala. A vadilo mi, že tona mě zaúčinkovalo.

Později, když byla Ally ve vaně, promluvili jsme si s Evanem po telefonu. Když jsem mu pověděla, že seJohn chce se mnou setkat, jeho první reakcí bylo zvolání: „V žádném případě, Sáro! To nemůžeš udělat.“

„Ale co když je to jediná šance, jak ho chytit?“

„Nemůžeš takhle riskovat svůj život – a co Ally?“

„To jsem taky říkala, ale poldové si myslí, že nejsem ve skutečném nebezpečí…“

„Jistěže jsi v nebezpečí. On je sériový vrah a zrovna jednu ženu zavraždil. Neporušil už svůj vzorec

postupu, nebo jak tomu říkají?“

„Oni tvrdí, že mě můžou ochránit a že ho zatknou ještě dřív, než se mnou vůbec promluví a..

„Tohle není tvoje zodpovědnost.“

„Ale uvažuj o tom, Evane. Mohlo by to takhle konečně nadobro zmizet z našeho života. Kdyby ho dopadli,

měla bych pocit, že jsem něco udělala správně. Neustále žiju v pekelných obavách, co provede příště,kdy zavolá, co bude vykládat. Víš, co to se mnou – s námi dělá. Když ho zatknou, všechno se bude moctvrátit k normálu a my se budeme moct těšit z příprav na svatbu.“

„Já tě chci živou. Jestli tě zabije, tak už na ničem nezáleží.“

„Co kdyby policajti použili jinou dívku jako volavku nebo…“

„Viděl tvoje fotky. Kdyby si uvědomil, že to nejsi ty, mohlo by mu hrábnout a ublížil by spoustě lidí, včetně tebe a Ally. Už jsem ti říkal, že tě policie využívá jako návnadu. Nenechám tě takhle riskovat.“

„Ty mě nenecháš?“

„Víš dobře, jak to myslím. Nic takovýho dělat nebudeš.“ Jedna část mě se chtěla přít, ta část, která nesnáší, když se jí říká, co má dělat, ale větší část pociťovala úlevu, že to rozhodl za mě.

„Chystala jsem se ti říct, že jim to zítra povím, ale oni už nejspíš stejně poslouchají.“

Evan zařval do telefonu: „Neudělá to!“

Po tom rozhovoru jsem si myslela, že se mi Billy nebo Sandy ozvou, ale telefon milosrdně mlčel. Další den

zavolal John.

„Přemýšlelas o schůzce se mnou?“

„Jo, ale pořád si myslím, že to není dobrý nápad. Představuje to moc velké riziko.“

„Tvrdilas, že poldové nic nevědí.“

„Ale taky jsem vás minule upozorňovala, že by mě mohli sledovat.“

„Nemají důkaz, že jsi moje dcera, ani tušení, že spolu mluvíme.“

Bože, ten je ale mazaný. Už mi docházely způsoby, jak říct ne. Vrátila jsem se k omluvě o policii – nic

jiného jsem neměla.

„Stejně by mě mohli pozorovat a…“

„Ty se se mnou nechceš sejít?“

„Jistěže chci. Ale jestli mě policie sleduje, mohla by z toho být pěkná mela.“

„Já tě ochráním.“

Skoro jsem se té ironii zasmála. Policie mě hodlá chránit před ním a on mě zase chce chránit před policií.

„Já vím. Ale mám dceru – nemůžu takhle riskovat život.“

„Co teď Ally dělá?“

„Je v posteli.“

„Čteš jí pohádky?“ „Pořád.“

„Kterou má nejradši?“

Váhala jsem. Policie mě nabádala, ať mu nelžu, ale nemohla jsem vystát pomyšlení, že bude o Ally znátdůvěrné podrobnosti.

„Líbila se jí Max a maxipříserky.“ Nenáviděla ji.

„Jaká je její oblíbená barva?“

„Růžová.“ Ally má ráda jasně červenou. Čím zářivější, tím lepší. „Musím končit. Budu přemejšlet o tý schůzce.“

„Ne, Johne. Nesetkám se s vámi…“ Ale to už jsem mluvila do prázdna.

John se pohyboval zpátky k jihu – směrem ke mně. Jeden řidič náklaďáku se domníval, že viděl někoho utelefonní budky v dobu, kdy John volal, ale nedokázal ho popsat a taky neviděl, jaké měl ten člověk auto.Tu noc jsem skoro nespala, cítila jsem, že se John blíží, už už jsem slyšela jeho pneumatiky na dlažbě.Představovala jsem si, jak po opuštěných silnicích cestuje tmou.

Následující den, v pondělí, došel další balíček. Billy a Sandy dorazili do půl hodiny od chvíle, kdy jsem jimzatelefonovala. Se Sandy jsem nemluvila od té doby, co na mě na policejní stanici udělala ten podraz, takjsem po otevření dveří pozdravila jenom Billyho. Zdálo se, že Sandy si toho nevšimla. Kráčela s aktovkouv ruce rovnou do kuchyně.

Zadržela jsem dech, když opatrně rozřízla krabici a v rukavicích vytáhla bílou krabičku na šperky. K víčku byla přilepená malá žlutá obálka. Sandy položila krabičku na pult a jemně obálku odlepila. Potom použilakapesní nůž na rozříznutí, přičemž se vyhnula slepeným částem. Pinzetou vytáhla z obálky kartičku.

Modrým inkoustem tam bylo tučně napsáno: Pro Ally s láskou od dédy.

Zhrožené jsem ustoupila.

„Jste v pořádku, Sáro?“ ověřoval si Billy.

„To je nechutné‘“ Jak se opovažuje psát mému dítěti! Nejradši bych ho roztrhla vejpůl a tu kartičku na milion kousků.

Billy se na mě účastně usmál.

Podržel otevřenou tašku a Sandy do ní obálku i kartičku pečlivě shrnula. Potom pomalu zvedla víko

krabičky. Oba se nad ní tlačili, takže jsem na obsah neviděla.

Sandy zavrtěla hlavou. „To je ale odporný parchant.“

„Ukažte,“ požádala jsem.

Ustoupili stranou, abych mohla přistoupit. V bílé vatě si hověla panenka v růžovém svetru a modrýchdžínech. Vybavila jsem si Daniellinu sestru plačící v televizi, jak popisovala, co měla Danielle na sobě, kdyžji naposledy viděli živou. Nejtvrději mě ale zasáhl pohled na kaštanové vlasy, přilepené k hlavičce beztváře. Jak jsem se dívala na ten hladký kov, mozek mi na něj promítl její obličej ve smrtelné agónii.

Odvrátila jsem se.

Sandy mě nabádala: „Musíte si to pořádně prohlídnout pro případ, že by se vás na to vyptával.“

„Dejte mi minutku.“ Posadila jsem se ke stolu a několikrát se zhluboka nadechla. „Pořád vidím její obličej

na té fotce.“

„Přemýšlela jste ještě o setkání s ním?“ Sandy se prudce otočila. Krabičku stále držela v ruce.

„Evan mi to nedovolí. Má příliš velké obavy.“

Billy přikývl. „Přeje si, abyste byla v bezpečí.“

„Je to moc riskantní.“ Koukala jsem na krabičku, kterou Sandy drží v rukou. „Ale kdybych to udělala…“

„Zatkneme ho a tohle všechno skončí,“ prohlásil Billy. „Dárky, telefonování…“

„Vraždění žen,“ dodala Sandy.

„Víte, Sandy, pokusy vyvolat ve mně výčitky svědomí nijak nepomáhají. To, co jste mi provedla s tou

fotkou, bylo příšerně.“ Pohlédla na Billyho, který si odkašlal. Čelist jí ztuhla, nicméně připustila: „Máte pravdu, Sáro. Bylo to zahranicí.“ Na okamžik mě tím zaskočila, ale když jsem se setkala s jejíma očima, odvrátila pohled a já jsemvěděla, že v sobě nechová ani špetku lítosti. Zavrtěla jsem hlavou a obrátila se zpátky k Billymu. „Myslela jsem přesně na totéž, Billy, ale jestli to podniknu, Evan se bude opravdu zlobit.“

„Chcete, abych s ním promluvil?“

„Ne, to by všechno jenom zhoršilo, kdyby získal pocit, že na mě tlačíte. Je přesvědčený, že bych vámvůbec neměla pomáhat, že je to příliš nebezpečné. A má pravdu. Vystavu– ju riziku i Ally, zvlášť když o níteď John ví.“

„Nemyslíme si, že by vaší rodině hrozilo nějaké riziko, ale –“ „Ale on od nás něco chce. Sám jste to několikrát říkal – jeho požadavky se stupňují. Co bude dál? Budechtít vidět Ally?“

„To je taky jedna z našich obav. Jestli nebudeme jednat rychle, tak on to vyhrotí.“ „Jenže když se s ním sejdu, tolik by se toho mohlo pokazit.“

Billy přikývl. „Ano, to by mohlo. Proto jsme to po vás nežádali – i když může jít o naši jedinou příležitost, jak ho zastavit.“

„Co kdyby unikl? Věděl by, že jsem vás upozornila.“

„Už jste pro to nabídla dobré vysvětlení – pokrytí v médiích. Varovala jste ho, že vás možná sledujeme.“

„Jenže tomu třeba nebude věřit, a potom buď zase zmizí, nebo se rozhodne mě potrestat.“ Všichni jsme

mlčeli. Po chvíli jsem se zeptala: „Jaké jsou vaše šance, že ho dopadnete nějakým jiným způsobem?“

„Zkoušíme všechno možné, ale…“ Zavrtěl hlavou. „Třeba toho nechá, pomalu stárne.“

Věděla jsem však, jak je to nepravděpodobné, ještě dřív, než Billy připomněl: „Sérioví vrazi toho jen tak

nenechají. Buďto je dopadneme, obvykle za nějaký jiný zločin, nebo zemřou.

Sandy natáhla ruku s krabičkou. „Doufám, že se vám líbí, protože toho budete dostávat ještě spoustu.“

Šlehla jsem po ní pohledem. „Opravdu moc milé.“

„Je to skutečnost.“

„Sandy, nech toho,“ napomenul ji Billy přísně. Očekávala jsem, že se Sandy ohradí, ale ona jen zkoumalasvůj mobil. Billy se ke mně otočil. „Jste připravená se pořádně podívat na tu panenku?“

Zhluboka jsem se nadechla a přikývla. Sandy mi podala rukavice. Když jsem si je navlékla, podala mi ikrabičku. „Držte ji jen za okraj a ničeho jiného se nedotýkejte.“ Při pečlivém zkoumání panenky jsem sesnažila nemyslet na Danielle, jak hezká byla, že její vlasy měly stejnou barvu jako moje, že zemřela s rukama mého otce na svém krku.

John zavolal později toho dne z mobilu, když jsem si připravovala šálek kávy.

„Dostala to?“

„Panenka došla, ano. Díky.“ Posledním slovem jsem se málem zadusila.

„Dalas ji Ally?“

„Ne, je to malá holčička, Johne. Nerozuměla by tomu.. „Nenecháš mě s ní mluvit a teď jí ani nedáš můj dárek? Vyrobil jsem ji pro ni.“

„Schovám jí to, až bude starší. Je ještě malá – měla jsem strach, že by ji ztratila.“

Ztěžka dýchal do telefonu.

„Jste v pořádku?“

Jeho odpověď zněla, jako kdyby promluvil přes zaťaté zuby: „Ne – ten hluk. Zrovna je to příšerný.“

Stála jsem nehybně s rukou ještě na konvici. Jaký hluk? Natáhla jsem uši. Má tam další dívku? Něco jsem

zaslechla. Smích? Potom zvuky sekání. Sekera se zasekává do dřeva? Přinutila jsem se k pomalému,

hlubokému nádechu. „Johne, kde jste?“ Zvuky ustaly.

„Můžete mi prosím povědět, kde jste?“

„Na jednom tábořišti.“

Srdce mi vlétlo do vývrtky. „Proč jste tam?“

Zasyčel do telefonu: „Už jsem ti to říkal – ten hluk“

„Dobře, dobře. Prostě se mnou mluvte. Co děláte na tábořišti?“

„Smějou se“

„Odjeďte. Prosím, já vás moc prosím, prostě odjeďte.“ Ozvalo se otevírání dvířek auta. „Musej přestat…“

„Počkejte! Sejdu se s vámi. Platí? Sejdu se s vámi.“ Bože, pomoz mi!

Tak teď víte, proč jsem se s vámi musela vidět o den dřív. Zabralo mi pár minut, než jsem dostala Johna

zpátky do auta a pryč od tábořiště. Pořád dokola jsem mu vykládala, jak bude báječné se s ním setkat,hlavně aby se soustředil na něco jiného. Nejdřív to bylo těžké – nepřestával si stěžovat na hluk a na to, žese táborníci smějí. Potom jsem řekla něco jako: „Nemůžu uvěřit, že se konečně uvidím se svým tátou.“

Nakonec se uklidnil a oznámil mi, že brzy zavolá, abychom si mohli domluvit to setkání. Až tady u vás skončím, čekají mě Billy a Sandy – chtějí probrat všechno pro případ, že by John chtěl rovnou něcodomluvit. Volal kousek severně od Merrittu, městečka, které leží jen čtyři hodiny od Vancouveru. Jedenaším směrem.

Když jsem o tom včera večer pověděla Evanovi, trval na svém. „Oni s tebou jen manipulujou, Sáro.“

„Kdo oni?“

„Všichni – policajti i John.“

„Nemyslíš, že jsem dost chytrá na to, abych poznala, kdy se mnou někdo manipuluje?“

„Schůzka s Johnem je od tebe nezodpovědnost, když máš dítě. Pomyslela jsi vůbec na ni? Nemáš právosouhlasit s něčím tak závažným, aniž by sis o tom nejdřív promluvila se mnou.“ „Děláš si ze mě legraci? Já kladu Ally na první místo – to dobře víš. A kde jsi přišel na to, že mi budeš vykládat, na co mámprávoT

„Sáro, přestaň křičet, nebo…“

„A ty přestaň být takový pitomec.“

To už zvedl hlas. „Dokud budeš křičet, tak se s tebou nebudu bavit.“

„Tak nemáš říkat takový pitomý nesmysly.“

Mlčel.

„Takže teď už se mnou nebudeš vůbec mluvit? Ale já jsem samozřejmě ta nezralá.“

„Nebudu s tebou o ničem diskutovat, dokud nezařadíš nižší rychlost.“

Zaskřípala jsem zuby a několikrát se pořádně nadechla. Přinutila jsem se ke klidnému tónu: „Evane,

neumíš si představit, jaké bylo s ním mluvit, když jsem věděla, že si vyhlíží další oběť. Kdybych neřeklapřesně správnou věc, někdo umřel. Dokážeš pochopit, jak hrůzně to na mě působilo? Billy říká, že čímrychleji ho chytí, tím dřív zmizí z našeho života. A má pravdu. I jestli mnou policajti ma– nipulujou, nic tona skutečnosti nemění.“

Evan dlouho mlčel. „Do háje, Sáro, nelíbí se mi to,“ prohlásil nakonec.

„Mně taky ne. Ale snad chápeš, že jsem neměla jinou možnost.“

„Měla jsi jinou možnost – jen ses jí nechopila. Rozumím, proč jsi měla pocit, že musíš kývnout, ale stejně se mi to nelíbí a nesouhlasím s tím. Jestli se to má stát, tak chci být doma. Když budu muset, tak srub zavřu, ale chci jet s poldama, až se to bude odehrávat.“

„Jsem přesvědčená, že s tím nebudou mít problém.“ Ještě jsme si chvíli povídali. Omluvil se, že mě nazval nezodpovědnou, já jsem se omluvila, že jsem mu nadávala, a pak jsme si popřáli dobrou noc. Nemyslímsi ale, že by pro některého z nás byla dobrá. Já jsem strávila hodiny koukáním do stropu. Musela jsempořád myslet na táborníky, které John sledoval. Nevěděli, jak blízko smrti se ocitli. Pak jsem přemýšlela otom, jak blízko smrti se nacházím já.

ČTRNÁCTÉ SEZENÍ

Zrovna teď je ze mě úplná troska. Čím víc se mě Evan snaží uklidnit, tím rozčilenější jsem. Pak se za tonenávidím, takže se rozruším ještě víc, a Evan se mě ještě usilovněji snaží uklidnit, případně zvolí přístupalfa-samce, který má všechno pod kontrolou, a ze mě se tím pádem stane zcela iracionální pekelná fúrie.

Když se od něj konečně dočkám reakce, když zrudne a zesílí hlas nebo odejde, tak potom se uklidním.Načež si připomenu, co všechno jsem říkala nebo udělala, a cítím hroznou hanbu, tak to zkusímpřekousnout a nějak si proklestit cestu z toho zmatku, jaký jsem právě způsobila. Evanovi naštěstí netrvánaštvání dlouho a svým typickým způsobem to ze sebe setřese a jde dál, ale já jsem ta, která tohle nedokáže.

Není to poprvé, co mluvíme o mých přehnaných reakcích, a pak o přehnaných reakcích na přehnanéreakce. Je legrační, že s vámi klidně ten termín sama použiju, ale když kdokoli jiný v mém životě něcotakového jen naznačí, tak okamžitě vidím rudě. Vysvětlovala jste mi, že se to netýká bezprostřední situace – že jde jen o spouštěč. Že ten problém vyvolávají proudy mezi lidmi, jež z nich vyzařují. Je třeba sezaměřit na způsob, jakým člověk bojuje, a ne na příčinu toho boje. Kolikrát jste se mi to pokoušela vtlouct do hlavy? Asi si myslíte, že už bych to měla zvládat, jenže když dojde na věc? Přinejmenším ale teď užvím, kde se to ve mně vzalo.

Po Johnově počátečním nadšení z našeho zamýšleného setkání jsem si myslela, že bude chtít rovnou něcodomluvit, ale když zavolal poté, co jsem se vrátila domů z našeho posledního sezení, chtěl mluvit jenom o Ally. Vytrvale jsem se snažila změnit téma, ale když jsem se zmínila o setkání, sdělil mi, že pořádpřemýšlí, jak to co nejlíp zařídit, a hned se zas vrátil k Ally. Příčilo se mi mluvit s ním o své dceři,znepokojovaly mě otázky, co s těmi informacemi asi dělá.

Sandy a Billy, se kterými jsem se vídala každý den od okamžiku, kdy jsem souhlasila se schůzkou sJohnem, taky nechápali, proč otálí, ale souhlasili, že by působilo divně, kdybych na něj začala naléhat, aprohlásili, že musím počkat, až s tím přijde sám. Když už jsem se rozhodla, že se s ním sejdu, nemohlajsem se dočkat, až to budu mít za sebou. Zvlášť proto, že to vypadá, že žádným jiným způsobem ho nedostaneme.

Volal odněkud poblíž Cranbrooku, což nás překvapilo. Policie očekávala, že bude dál mířit k jihu, a nenaopak osm hodin východně. Další volání přišlo z veřejného telefonu ještě dál na východ, takřka od hranic Alberty. Trávila jsem hodiny koukáním do mapy a pokoušela se přijít na to, co si myslí a proč sepohybuje opačným směrem.

Pokaždé, když telefonoval, chtěl toho vědět víc a víc o Ally a já jsem se jak na ostří nože pohybovala mezi lží a pravdou. Neměla jsem tušení, jak zběhlý je v užívání internetu, takže u věcí, o nichž jsem sedomnívala, že by si je mohl ověřit, jako třeba datum narození a školní informace, jsem se pečlivě drželapravdy, zatímco u otázek po tom, co má moje dcera v oblibě a co nemá ráda, jsem lhala, až se mi odpusy prášilo. Ally najednou nesnášela sýr a červené maso, byla klidné dítě, ale stydlivá vůči cizím lidem ahrozně nešikovná na sporty. Musela jsem si začít dělat poznámky, abych nezapomněla podrobnosti o tétonové dceři, kterou jsem stvořila.

Evan byl rád, že John neurčil žádné datum, a doufal, že si to rozmyslel. Na druhou stranu se mu stejnějako mně nelíbilo, že se tolik vyptává na Ally. Znova navrhoval, abychom za ním přijely do srubu, alevysvětlila jsem mu, že by to pro Ally nebylo dobré – hodně zaostala ve škole. Samozřejmě měpřesvědčoval, že to nic neznamená a že si dělám zbytečné starosti. Jenže já svoji dceru znám. Stačí málo, aby se vykolejila. Od té doby, co strčila do té druhé holčičky, mám její učitelku pořád za krkem. Nevím,jestli slyšela nějaké řeči, ale zaznamenala jsem v jejím hlasu zvláštní starostlivou notu, když se mnoumluví o Ally. Nechtěla bych jí poskytnout další potravu.

Konečně v pátek večer John zavolal – tentokrát ze svého mobilu.

„Co v pondělí?“

„Schůzka?“ Srdce se mi rozcválalo. „Dobře.“

„Koukal jsem se na mapu.“

V hlavě mi zaznělo, co zdůrazňovala Sandy. Musíte si vybrat místo. Poloha je nejzásadnžjsí. „Vím o jednom perfektním místu. Je to jeden z mých oblíbených parků a chodívám tam s Ally.“

„Kde to je?“

„V Pipers Lagoon.“ Zadržela jsem dech. Prosím, prosímy řekni ano.

Policie původně vybrala Bowen Park, ale tam se konal festival umění pod otevřeným nebem. Park PipersLagoon je dostatečně vzdálený, aby tam nebyly davy, nanejvýš pár lidí na procházce, zejména v pracovníden. Od parkoviště vede úzká štěrková hráz do parku o dvaceti akrech se skalními srázy, stromy sširokými listy a oregonskými duby. Hráz z obou stran omývá oceán a stojí podél ní lavičky, takže budumoct sedět na otevřeném prostranství a policie na mě uvidí z různých vyhlídkových bodů. Nejlepší na tom ale je, že sem vede jen jedna cesta, a tak budou moct Johnovi zablokovat možnost úniku. „Jasně,“ souhlasil v telefonu, „sejdeme se tam ve dvanáct třicet.“ Snažila jsem se vyrovnat jeho nadšenému tónu. „Výborně!“ Ovšem žaludek mi zatím šplhal do krku. Za tři dny se stanu návnadou pro vraha.

Billy vzápětí zatelefonoval a pověděl mi, že John je pořád poblíž hranic Alberty a že si ráno všechnopodrobně projdeme. Jakmile jsem Evanovi přiznala, že schůzka je domluvená, prohlásil, že v neděli večerpřijede domů. Nemyslím si, že by si Billy skutečně přál, aby s ním Evan jel, ale řekla jsem jim, že když tonedovolí, tak do toho nejdu. Sandy souhlasila, že pokud Evan chápe, že nesmí do ničeho zasahovat, může sedět ve velitelském voze.

John telefonoval další dopoledne, v sobotu. Byl v rozjařené náladě, vykládal, jak moc se těší na setkání semnou, a pak se mě optal, co ten den dělám. Řekla jsem, že později půjdu s Ally na procházku.

„Je hezký, že s ní trávíš hodně času,“ pochválil mě.

„Občas mi do toho život něco připlete, ale snažím se.“ Chvíli mlčel, tak jsem využila jeho dobré nálady.„Trávili s vámi rodiče hodně času?“

„Můj táta měl moc práce, ale máma jo, dokud neodešla.“

„Kam šla?“

„Nevím. Odešla, když mi bylo devět. Chyběli jí její lidi, tak myslím, že se vrátila zpátky do rezervace.“ To bylo zajímavé. Položila jsem si otázku, jestli u něj všechno ne– odstartoval odchod jeho matky.

„To muselo být opravdu těžké – určitě vám moc chyběla. Zkoušel jste ji najít?“

„Párkrát, ale nepodařilo se.“

„To je smutné, Johne.“

„Bylo to těžký. Ale počkala, zmizela jednu noc, teprve když věděla, že už jsem vyrostl natolik, abych se o sebe dokázal postarat.“

„Proč vás nevzala s sebou?“

„Podle mě jí bylo jasný, že kdyby to udělala, tak ji uštve.“

„Bože, neumím si představit, že bych opustila Ally.“

„Můj táta byl tvrďák.“

„Nechala vám dopis nebo něco?“

„Nechala panenku ducha, aby mě chránila.“ Panenky! „Jako ty panenky, co jste mi dal?“

„Podobnou. Jsou na ochranu.“ On vyrábí panenky z žen, co zabil, aby měl ochranu,? Smůla, že ty ženy

neměly ochranu proti němu.

„Před čím vás chrání?“

„Proti démonům.“

Propadl čarodějnictví? V tom to všechno vězí?

„Jde o démony původních národů?“

Jeho hlas nezněl rozzlobeně, pouze znuděně, když odsekl: „Povím ti to někdy jindy.“

„Smím se zeptat na vašeho tátu? Už jste se zmiňoval, že byl přísný.

„Hrozně chlastal. Vyrazil mi přední zuby za to, že jsem řekl vtip.“

„Neměl smysl pro humor, co?“

John se zasmál. „Dalo by se to tak říct. Ale naučil mě všecko, co vím o zbraních. Jenže když jsi v lese,

nemůžeš se spoléhat jen na palebnou sílu – to právě nikdy nepochopil. Zato moje matka jo. Kdyby mě

neučila, zabil by mě první léto.“

„Jak to myslíte?“

„Když mi bylo devět, začal mě brát do lesa a nechával mě tam.“

„Jako na odpoledne?“

„Dokud jsem nenašel cestu domů.“ Zase se zasmál.

„To je hrůza“ Opravdově jsem se zděsila. „Musel jste být vystrašený.“

„Bejt tam venku bylo lepší, než bejt s ním doma.“ Potřetí se zasmál a mně bylo jasné, že se cítí nesvůj.„Nakonec jsem zůstával venku tejdny. Tloukl mě, protože mi trvalo tak dlouho, než jsem našel cestuzpátky, ale mohl jsem bejt doma dřív. Někdy jsem žil přímo na kraji ranče, a on o tom nevěděl. Měl jsem na mušce jeho hlavu a bum“

„Co vás zastavilo?“

„Jak se má dneska Ally?“

Náhlá změna tématu mě nijak nepřekvapila. „Má se skvěle,“ odpověděla jsem.

„Malý holky zřejmě všecky milujou panenky Barbie, tak já jí…“

„Ally nemá barbíny ráda.“ Rozhodně jsem si nepřála, aby jí posílal další panenku. „Víc ji zajímají brouci a

všelijaká věda.“ Ally by moc ráda vlastnila každou Barbie na světě, kdyby mohla, zato kdybych jí dala sadu malého vědce, nejspíš by podpálila dům.

„Radši už skončím,“ rozhodl se. „Musím balit.“ Odmlčel se a pak dodal: „Moc se na to těším.“

„Bude to báječné.“

„Brzy ti zavolám.“ Už jsem se chystala zavěsit, když se ještě ozval: „Počkej, mám pro tebe fór. Ten se ti

bude líbit.“

„Určitě.“

„Jeden chlápek říká druhýmu: ‚Už jsi někdy lovil na– vostro?‘ A ten druhej odpoví: ‚Ne, ale chytal jsemryby v šortkách.“ Hlasitě se rozesmál.

„Ten je povedený,“ řekla jsem a nutila se do smíchu.

„Pověz ho Ally,“ žádal mě vzrušeně. „Bude se jí moc líbit.“

Nemáš nejmenší představu, co se mé dceři může líbit.

„Určitě, pukne smíchy.“

Sandy zavolala hned, jak jsem zavěsila, a její vzrušení vyzařovalo z telefonu tak silně, až jsem měla chuťpodržet si přístroj dál od ucha. Usuzovali, že John cestuje na západ podél hranice – směrem kVancouveru. I když tentokrát mluvil déle, signál se napojil na vysílač ve státě Washington a svedl je zjeho stopy. Chtěli, abychom se sešli v parku Pipers Lagoon, prošli si celou oblast a ujistili se, že hrajemepodle stejných not. Vyložila jsem Ally u kamarádky a zamířila k parku.

Sandy v modrých džínech a s věčně rozježeným vzhledem se zdála být ve svém živlu. Billy na sobě měl do čela staženou baseballovou čapku, větrovku, tmavé denimové džíny a pohorky, takže působil drsně audělal dojem na několik žen, které si ho prohlížely, když kolem nich procházel. On a Sandy zkoumali parka hledali místa s nejlepším výhledem. Dohodli jsme se, na které lavičce budu sedět, a ukázali mi pár míst, kde budou mít tajné policisty.

Sandy chtěla, aby Billy zaujal postavení na parkovišti, ale on namítl: „Včera večer jsem vypracoval plán.Podle mě ho musíme dopadnout dřív, než se dostane na parkoviště. »Uzavřený prostor, který obsadímeprvní, musíme zablokovat a čekat na nepřítele. Můžeme postavit k patě kopce auto a jedno pak nahoru, kde..

„Nemám čas na tvoje citáty,“ utřela ho Sandy. „Chci ho na parkovišti, kde ho zatkneme. Nehodlám hoztratit na nějaké příjezdové cestě podél silnice.“

„Jasně, ale já si jenom myslím..

„Nezamlouvá se mi to.“ Poodešla s mobilem u ucha.

Já bych se na Billyho místě ohradila, ale on se za ní jen chvíli díval. Nebýt rudé vlny, která se mu rozlévala po krku, ani bych nepoznala, jak je naštvaný. „No vidíte, jaká je,“ prohodila jsem. Usmál se. „Pojďte, projdeme si tu cestu ještě jednou.“ Po zbytek víkendu jsem už o Johnovi neslyšela, což mi připadalo děsivé, protože jsem neměla tušení, jakje daleko. Pokud by po posledním volání jel bez zastávky, mohl by už být na ostrově. Jako kdyby tohostresu nebylo málo, nevěděli jsme, jak se na ostrov dostane – ve Vancouveru jsou dva terminály přívozů,ale mohl by taky použít přívoz z Washingtonu do Victorie a potom jet nahoru po ostrově k Nanaimu. Div jsem nepropadla šílenství, jak jsem si představovala všechny možné scénáře a každou minutu si kladlaotázku, kde asi je. Evan díkybohu přijel v neděli domů. Dopoledne jsem vycídila dům odshora dolů, potom jsem ve snaze udržet se při rozumu nebo se aspoň něčím zaměstnat připravila kuře cordon bleu. Ale anijeden z nás nebyl moc schopný jíst. Po večeři Evan zatelefonoval Billymu a vyptával se ho, jak budesetkání probíhat. Mluvil zdvořile, jeho výraz mi nicméně prozradil, že z toho rozhovoru radost nemá.

Později jsme se k sobě stulili na gauči. Evan mlčel, zatímco já jsem brebentila o Losově novém biokrmení, o svém podezření, že jeden z našich sousedů pěstuje konopí, co podniknout v létě s Ally – prostě očemkoli, jen abych nemusela myslet na to, co se stane následující den. Když jsem konečně zmlkla, abychse nadechla, přitáhl si mě Evan k sobě.

„Sáro.“

„Hm?“

„Víš, že tě miluju, viď?“

Natočila jsem se k němu. „Ty si myslíš, že se zítra něco přihodí!“

Nepodíval se mi do očí. „To jsem neřekl.“

„Ale myslíš si to.“

Tentokrát se na mě podíval s vážným výrazem. „Víš jistě, že to nechceš odvolat?“

„Nechci. Zítra Johna zatknou a jednou provždy nám zmizí ze života.“ Pokusila jsem se o široký úsměv,snažila jsem se věřit tomu, co říkám.

„Tohle není žádná legrace, Sáro.“

Můj úsměv se vytratil. „Já vím.“

Tu noc jsme se v posteli pevně objímali, zatímco jsme vše znova probírali. Nakonec jsme usnuli, ale zdálose mi, že mě vlečou do vězení. Ally křičela přes sklo a Evan mě přišel navštívit s Melanií – svojí novouženou. Vzbudila jsem se ve čtvrt na šest, mrkla na budík a pak jsem se zadívala na spícího Evana a postési položila otázku: Dělám správné?

Ráno Evan usmažil lívance. Žertovaly jsme s Ally, zatímco Los mručel a prokousával se svojí miskou, ale sEvanem jsme se nad šálky s kávou vyhýbali vzájemnému pohledu a já jsem neustále kontrolovala svůjmobil. Je už John na ostrově? Je blízko? Zná moji adresu? Co když se ukáže tady? Překontrolovala jsemalarm a přistihla Evana, jak ho kontroluje ještě jednou.

Když jsme odvezli Ally do školy, před níž po celý den parkoval hlídkový vůz, zamířili jsme na policejnístanici. Evan čekal, dokud mi nepřipevnili vysílačku. Měla jsem jet do parku, dojít k lavičce, posadit se ačekat. Evan pojede s policisty ve velitelském vozidle, aby nás John neviděl pohromadě. Kdyby se znějakého důvodu dostal na dosah, měla jsem si dát pozor, abych se nepřiblížila k žádnému autu, mémuani jeho, a udržela mezi námi dostatečnou vzdálenost.

Všechny ty rozkazy byly formulované jako upozornění a následovala je poznámka: „Pokud v tom pořádchcete pokračovat.“ Význam byl jasný – kdyby se něco podělalo a já přišla k újmě, policie chce, aby sevědělo, že jsem to podnikla z vlastní vůle.

Jakmile se dostanu do Pipers Lagoon, Sandy zaparkuje dole na silnici ve velitelském voze spolu s Evanem.

Billy bude jedním z tajných agentů, kteří vystupují jako dělníci instalující na parkovišti nové značky. Dalšípolicisté budou rozeseti v okolí jako pejskaři a ptáčkaři. Jedna policistka bude tlačit prázdný kočárek sestrategicky umístěnou dečkou a další se usadí na kopečku nad mou lavičkou a bude kreslit oceán.

Ulevilo se mi, že do toho zapojili tolik lidí – nic neriskovali. Zato já ano.

Zhruba půlhodinu předtím, než jsem se měla sejít s Johnem, jsem odjela ze stanice. Cestou do parkuvykouklo z mraků slunce, odráželo se od aut a svítilo mi do očí. Začalo mi tepat v hlavě a uvědomila jsem si, že jsem si ráno nevzala prásky. Natáhla jsem se po kabelce a hledala ibuprofen, ale lahvička bylaprázdná. Výtečně!

Čím víc jsem se blížila k Pipers Lagoon, tím víc mi srdce šplhalo do krku. Proč jenom jsem s tímsouhlasila? Hlavou mi letěly představy všeho, co by se mohlo pokazit: John se zmocní rukojmí, John sezmocní mě, Evan přispěchá na pomoc a John ho zastřelí. Nutkání všechno odvolat bylo obrovské.

Zaparkovala jsem a rozhlédla se po ostatních autech. Žádné pick-upy. Co když si pronajal auto? Nevidělajsem ale žádnou registrační značku půjčovny. Otřela jsem si zpocené dlaně o kalhoty. Dobře. Musím jenvystoupit a dojít k lavičce.

Zhluboka jsem se nadechla, vylezla z cherokee a vydala se štěrkovou cestou. Přitáhla jsem si kabát těsněk tělu, protože mi s ním jinak povlával vítr od oceánu. Na okamžik jsem zpanikařila, když se u lavičky, nakterou jsem si měla sednout, objevil mladý pár. Naštěstí šli dál.

Zatímco jsem čekala, v hlavě mi tepalo čím dál víc a oči mi začaly slzet. Migréna rychle nastupovala. Mrkla jsem na hodinky a pak jsem se znovu rozhlédla po parkovišti.

Dvanáct třicet minulo, ale John se neukazoval. Sledovala jsem každé auto, které přijelo. Vítr mi cuchalvlasy a foukal mi je do očí. Shrnula jsem si je zpátky. Z malého auta vystoupil nějaký muž. Zadržela jsemdech. Na chvíli se zastavil a rozhlížel se kolem, potom si sundal baseballovou čapku. Zahlédla jsem nazrzlé vlasy. Ach Bože,to je on.

Zavřel dvířka u auta a vydal se stezkou. Kde je policie? Měli ho hned popadnout.

Blíž, blíž, blíž.

Konečně byl ten muž tak blízko, abych mu viděla do obličeje. Byl moc mladý. Vydechla jsem. Když šelkolem, vrhl na mě udivený pohled. Znova jsem se soustředila na parkoviště. Propásla jsem někoho?Žádná nová auta se neobjevila. Podívala jsem se na hodinky. Uplynulo dalších pět minut. Kde je?

Srdce mi tlouklo tak rychle, až jsem se začala bát, že je se mnou něco v nepořádku, ale přičetla jsem tonervům. Přestože bylo slunečno, foukal studený vítr a mé tělo si připadalo jako ponořené do ledové tříště.

Šoupala jsem nohama a nacpala si ruce do podpaží.

Minulo dalších deset minut. Pořád nic. Vytáhla jsem z kapsy mobil a navolila poslední číslo, ze kterého miJohn volal. Bez odpovědi. Co se děje? Je vůbec na ostrově?

Vstala jsem a rozhlédla se. Policistka na skále nade mnou kreslila a koukala na oceán. Posadila jsem se.

Hlava se mi točila, jak se mi migréna zakusovala do šíje. Zase jsem se podívala na hodinky. Půl hodiny podomluveném čase. Ještě jsem přemýšlela, co mám dělat, když mi mobil v kapse zazvonil.

Vytáhla jsem ho a rozevřela. Číslo jsem nepoznala.

„Haló?“ „Jsi tam?“

„Johne, už jsem si začínala dělat starosti. Je všechno v pořádku?“

„Nevím, Sáro, to mi pověz ty.“ Polil mě děs.

„Co se děje? Čekám tu, jak jsme se dohodli.“

„Vypadá to, že ti dělá problémy mluvit pravdu.“

Rozhlédla jsem se kolem. Pozoruje mě? Sleduje mě někdo? Po zádech mi přeběhl mráz.

„Nevím, o čem mluvíte, Johne.“

„Neřeklas mi pravdu o Ally.“ Honem jsem rychle v duchu probírala, co jsem mu všechno navykládala. Co

se mohl dozvědět?

„Vždycky jsem se snažila mluvit co nejpravdivěji,“ bránila jsem se.

„Ally miluje barbíny,“ prozpěvoval. „Ally je šikovná na sporty. Ally nemá ráda nic vědeckýho.“

Zalapala jsem po dechu. „Vy mě sledujete?“

„Lhala jsi.“

Byla jsem vyděšená, ale taky naštvaná. „Ally je moje dcera, Johne. Mojí povinností je chránit ji. Neměl jste se takhle vyptávat.“

„Já se můžu ptát, na co chci.“

Vzpamatuj se, Sáro. Nezapomínej, s kým mluvíš.

„Co kdybychom se oba uklidnili a začali znova, ano?“

„Je pozdě.“

„Na rodinu nikdy není pozdě – právě od toho je to rodina.“

Mlčel.

Srdce mi úplně bláznilo. Přitiskla jsem si na ně ruku. Konečně se John ozval: „Koukni se do kabinky nazáchodě – do tý poslední. Něco jsem tam pro tebe nechal.“

„Teď hned?“

„Zavolám ti.“ Zavěsil.

Zvedla jsem se a zamířila po cestě k venkovním toaletám na druhém konci parkoviště. Očima jsemfreneticky prohledávala kopce, pláž, patra domů nad lagunou. Pozoruje mě? Mrkla jsem zpátky přesrameno. Policistka na kopci si balila věci a mluvila do mobilu. Když jsem došla na parkoviště, minula jsemBillyho a ostatní poldy. Billy taky mluvil do telefonu, ale kývl na mě. Znamená to, že mám jít dál?

Po pravé straně jsem zaznamenala policistku s kočárkem, jak míří k záchodům. Skoro se tam dostalapřede mnou, ale nějaká starší žena, která odtamtud právě vycházela, se s ní dala do řeči – gestikulovala,jako kdyby se vyptávala na cestu. Zaváhala jsem u vchodu, ale kdybych ještě čekala, vypadalo by todivně. Zhluboka jsem se nadechla a vešla dovnitř.

Naštěstí tam nikdo nebyl, tak jsem došla k poslední kabince a otevřela dveře. Na první pohled tam nebylo nic neobvyklého – zřejmě to bude v nádrži na vodu. Uvažovala jsem, jestli nemám počkat, ale nevědělajsem, kolik času mi zbývá, než John zase zavolá. Roztřesenýma rukama jsem zvedla víko nádržky.Obličejem dolů plavala ve vodě panenka Barbie. Věděla jsem, že bych se jí neměla dotýkat. Růžovýmnehtem jsem ji otočila.

Měla roztavený obličej.

Vyrazila jsem z toalet, div jsem neporazila policistku, a uháněla jsem ke svému cherokee. Ruce se mi toliktřásly, že jsem se nemohla trefit do zámku. Pak jsem konečně jako o závod jela silnicí. Vtom mi zazvonil telefon. Zajíkla jsem se, ale byl to jen Billy.

„Jste v pořádku, Sáro?“

„Ally, je ve škole a…“ „Máme u školy hlídku.“ „Chci mluvit s Evanem.“

„Potřebujeme si s vámi projít pár věcí…“

„Hned, Billy.“ Ukončila jsem hovor.

Evan okamžitě volal zpátky. „Jsi v pořádku?“

„Ne.“ Pověděla jsem mu o Barbie.

„Ježíšikriste! Billy říkal, že je to darebák, ale ne –“

„Necítím se dobře.“

„Copak je?“

„Mám migrénu a srdce mi tluče hrozně rychle. Těžko se mi dýchá a mám pocit, že mám hrudník v

kleštích.“

„To bude nejspíš jen úzkostí a…“

Zesílila jsem hlas. „To není záchvat paniky, Evane. Pro– kristapána, já snad přece vím, jak vypadá záchvatpaniky. Zapomněla jsem si prášky.“ „Zastav, Sáro,“ vyzval mě klidně. V pozadí jsem slyšela hlasy. „Nemůžu – co když mě sleduje?“ Když Evan hned neodpověděl, zeptala jsem se: „Říkal Billy, odkud volal?“

„On…“ Evan si odkašlal. „Řekl, že John je v Nanaimu.“ Zděšeně jsem mlčela a čekala, až to Evan dopoví.

„Prý to vypadá, že když volal, jel po severním okraji, ale teď má telefon vypnutý.“

„Takže mě celou tu dobu mohl pozorovat“

„Asi bys měla zajet na stanici. Můžeme se tam sejít a…“

„Jedu se podívat za Ally.“ „Policie už…“

„Jedu zkontrolovat Ally a potom pojedu domů.“

Chvíli mlčel. „Dobře, povím jim to.“

Ke škole jsem se dostala právě ve chvíli, kdy Ally po přestávce mířila zpátky do třídy. Byla nadšená, že mě vidí, a přála si, abych se pozdravila se všemi jejími přáteli. Pověděla jsem jí, že jsem se jen zastavilaobejmout ji, a taky jsem ji objala – dlouze. Přes rameno jsem zahlédla, že Sandyino tahoe parkuje nakonci bloku. Když se Ally vrátila na vyučování, promluvila jsem s policisty, kteří hlídali v autě před školou.Ujistili mě, že John by se kolem nich nedostal. O patnáct minut později jsem zatočila do naší ulice, aleSandy mě v tahoe předjela. Když jsem zajížděla na příjezdovou cestu, už parkovala u nás před domem.Evan mi přišel naproti ke dveřím a popadl mě do náruče.

„Dům celou dobu sledoval hlídkový vůz. Sandy vevnitř všechno zkontrolovala – je to tam v pořádku.“

„Díkybohu. Musím si vzít prášky.“

Skopla jsem boty a uháněla do koupelny. Když jsem vyšla ven, Evan už zatahoval závěsy v ložnici a nanočním stolku měl v misce s ledem připravený studený obklad. Zhasla jsem a lehla si na postel. Rukujsem si tiskla na stále uhánějící srdce.

Soustřeď se. Dýchej. Je to v pořádku. Teď jsi v bezpečí.

Evan zašeptal: „Chceš, abych u tebe zůstal?“ Ale i jeho tichý hlas se mi do spánků zabořil jako dýka.

Zavrtěla jsem hlavou a přetáhla si polštář přes obličej.

„Za chvíli se na tebe přijdu podívat.“ Jemně za sebou zavřel dveře.

Po pár minutách jsem zaslechla Evana a Sandy, jak spolu dole mluví. Zvuky auta venku a další mužský hlas. Stočila jsem se do fetální pozice, soustředila se na dýchání a nechala prášky, ať si mě odnesou. Probudila jsem se až uprostřed noci. Evan ležel vedle mě.

„Chceš trochu vody, zlato?“

Zašeptala jsem ano a Evan mě vyzval, ať si zakryju oči, než rozsvítí. Naplnil v koupelně sklenici a opatrněmi ji při tlumeném světle podal.

Posadila jsem se. „Dík.“

Potichoučku jsme si povídali a on mi vylíčil všechno, co se stalo, když jsem usnula. Billy zůstal v domě,zatímco Sandy a Evan vyzvedli Ally ze školy. Evan jí řekl, že Sandy a Billy jsou přátelé ze srubu a že se unás nějakou dobu zdrží. Zdálo se, že to Ally nevadí, naopak si ze všech lidí oblíbila právě Sandy. Billy teďspí dole na gauči a Sandy v hostinském pokoji vedle Ally.

„Sandy je určitě naštvaná kvůli tomu, co se dneska stalo,“ poznamenala jsem.

„Ona není špatná. Jen mi trošku připomíná tebe, když tě něco posedne.“

„No fajn, díky.“ Tichounce se zasmál.

„Co budeme dělat, Evane?“

„Pár příštích dní prostě budeme hodně opatrní a uvidíme, jestli se John zase ozve. Tohle je přesně to,čeho jsem se obával.“

„Co?“

„Že něco nevyjde a on bude ještě nebezpečnější.“

„Dostali by ho, kdyby nezjistil, že jsem mu lhala o Ally.“

„Já si hlavně myslím, že jsi mu o Ally neměla vůbec nic vykládat.“

„Něco jsem mu povědět musela. Vážně nejsem zvědavá na výroky: Já jsem to říkal“

„Promiň.“ Evan se zhluboka nadechl. „Jenom už nechci zažít další takový den jako dneska.“

„Já taky ne. Nejvíc mi vrtá hlavou, jak se dozvěděl, že jsem mu lhala?“ Oba jsme chvíli mlčeli. „Myslíš, že

mluvil s někým, koho známe?“

„Nikdo z našich přátel není takový blbec, aby s cizím člověkem probíral důvěrné podrobnosti o tvé dceři,

Sáro.“

„Mohl to být někdo z její školy – učitelka nebo některý z rodičů, nebo dokonce nějaké dítě nebo někdo.

Nebo…“ „Co?“

„Melanie pracuje v baru,“ připomněla jsem. „Co když tam přišel a vykládal, že má šestiletou dceru, nebo tak něco? Mohla začít mluvit o své neteři.“

„To trochu přeháníš – ta by daleko spíš vykládala o Kyleově skupině.“

„A sakra,“ povzdechla jsem si. „Slíbila jsem, že si poslechneme jeho cédéčko, na svatbu.“

„Brzy to uděláme.“

„Radši ano, jinak bude děsně naštvaná.“

„Melanie je momentálně nejmenší z našich problémů.“ Zase jsme zmlkli. Nakonec Evan prohlásil: „Ne. Já

mám pocit, že byl na ostrově a sledoval tě.“ Objal mě. „Buď ostražitá. Dávej si pozor na každé auto, co by tě mohlo sledovat, a dobře si všímej svého okolí.“

„To dělám pořád.“

„Ne, neděláš. Každou chvíli tě něco rozptýlí. Slib mi, že budeš opatrná.“

Pomalu, s důrazem na každé slovo, jsem pronesla: „Slibuj u, že si budu víc všímat svého okolí.“ Políbil mě na spánek a stiskl mě. Zavrtaná v Evanově teplé náruči a s vytrvalým rytmem jeho srdce,znějícím mi v uších, jsem začala odplouvat do spánku.

Zašeptal do tmy: „Nechci, abys s ním znova mluvila, Sáro.“ Zamumlala jsem mu do ramene: „Nebudu. Mám toho dost.“

Od té doby se ale John neozval. Evan byl posledních pár dní pořád nablízku. Stejně tak Billy a Sandy,proto jsem včera nepřišla na naše sezení. Není asi tak zlé mít je tam. Jeden z nich vždycky během dnezajel na stanici a bylo fajn mít doprovod, když jsem vezla Ally do školy. Chybělo mi ale soukromí sEvanem – a chybělo mi moje soukromí.

Přes den se po domě většinou potloukal Billy, což našemu vztahu zrovna neprospívalo. Evan několikrátprošel kolem, když jsem Billyho „grilovala“ o případu a jeho teoriích o Johnovi, a nasadil takový ten svůjvýraz. Jednou večer, když už si odešel lehnout, jsem se s Billym ještě zapovídala o různých případech, nakterých pracoval. Když jsem konečně zalezla do postele, Evan se ke mně otočil zády. Zeptala jsem se, comu vadí – dvakrát – a on řekl: „Nelíbí se mi, jak moc se přátelíš s Billym.“

„No, je u nás v domě. Co mám dělat? Ignorovat ho?“

„Je to policajt. Má se chovat profesionálně a ne se vybavovat s mojí snoubenkou.“

„To si děláš legraci. Mluvili jsme o starých případech.“

„Nemám toho chlapa rád.“

„To je vidět – choval ses k němu při večeři sprostě.“

„Fajn. Třeba mu to dojde a půjde si sednout do ty zatracený hlídkový káry.“

„Nechce se mi věřit, že můžeš říkat takový kraviny. Pro mě je jako bratr, Evane.“

„Radši už spi, Sáro.“

Tentokrát jsem se k němu zády otočila já.

Částečně Evanův pohled chápu – nemohla bych tvrdit, že by se mi zamlouvalo, kdyby se pořád motal vblízkosti Sandy –, ale myslela jsem vážně to, co jsem řekla. Billy se pro mě stal starším bratrem,skutečným bratrem ochráncem, který nosí pistoli. Jednou, když jsem se s ním měla setkat na stanici, jsem ho viděla vyprovázet nějakou ženu k autu. Jak nastupovala, zahlédla jsem její pohmožděný obličej. Kdyžjsem se na ni zeptala Billyho, jen zavrtěl hlavou a utrousil: „Další surový manžel po pitce.“

„Získala pro něj příkaz k omezení styku?“

„Jo, ale je to jen plýtvání papírem,“ zavrčel. „Polovina násilníků stejně po těch ženských vyrukuje. Avětšinou jim to projde.“ Díval se za autem té ženy, když odjížděla. „Příště skončí v nemocnici. Její manželby potřeboval ochutnat vlastní medicínu.“

Cosi v jeho hlase mě podnítilo, abych se zeptala: „Udělal jste to někdy? Že byste vzal věci do vlastních rukou?“

S vážným výrazem se ke mně otočil. „Ptáte se, jestli jsem porušil zákon?“

Pokusila jsem se zasmát nad svojí impulzivní otázkou, ale pak jsem dodala: „Já nevím, umím si vás představit jako utajeného bojovníka na křížové výpravě.“

Znovu pohlédl dolů ulicí. „‚Obratný stratég zdokonaluje způsoby a dodržuje zákon, a tak je pánemvítězství i porážky.4“ Otočil se ke mně. „Pojďte na kafe.“

I když Billy odrazil otázku dalším citátem, měla jsem pocit, že se svého času mohl trochu věnovat malépouliční spravedlnosti. Nevadí mi, jestli to tak bylo. Vlastně se mi to zamlouvá. Právě takového člověkachci mít vedle sebe. Jednou mi řekl, že si je pořád blízký s některými z obětí, s nimiž pracoval, že pro něj„případ nekončí, dokud pachatel není za mřížemi nebo mrtvý“. Doufám, že si na ten seznam připíše Johna – do kterékoli kategorie.

Dneska ráno mi někdo volal na mobil, ale přístroj zazvonil jen dvakrát a zmlkl. Teda stejně bych tonevzala – už jsem Sandy řekla, že neodpovím, jestli bude John zase telefonovat. Myslela jsem si, že namě kvůli tomu budou tlačit, ale oba si své mínění nechali pro sebe. Pravděpodobně si myslí, že změnímnázor. Ani náhodou. Číslo patřilo veřejnému telefonu poblíž Williams Lake, takže to vypadá, že John jepryč z ostrova. Možná jsem ho tentokrát tak otrávila, že už o něm nikdy neuslyším.

Zajímalo by mě, jaké to po té dlouhé době bude. Strávím zbytek života ohlížením se přes rameno?Čekáním, že zazvoní telefon? Dá se něco takového vůbec někdy překonat?

PATNÁCTÉ SEZENÍ

Když jsem přišla domů z našeho posledního sezení, Evan mi sdělil, že se rozhodl zůstat přes víkend.Docela ráda bych věděla, jestli jeho rozhodnutí nemotivovaly víc starosti kvůli Billymu než obavy z Johna,ale bylo pěkné mít ho pro změnu zase doma. Ne že by mi to pomohlo něco udělat. Ani neumím říct,kolikrát jsem se chopila nějakého nástroje, a zase ho odložila. Většinu dne jsem proseděla u počítače.

Teď se věnuju googlování takových věcí jako „jak poznat, že vás někdo sleduje“ nebo „sebeobrannéprvky, které mohou zachránit život“. V jednom článku byly rady co dělat, když vás přepadne sériový vrahnebo sexuální násilník, jako zda se bránit, nebo křičet. Dokonce tam byl i přehled toho, co takový krokmůže vyvolat. Zdá se ale, že s jistotou poznáte, do čeho se vrháte, teda vlastně kdo se to vrhl na vás,teprve ve chvíli, kdy to poděláte a útočník vás zabíjí.

Všechno jsem si tiskla – pro každý případ. Potom jsem ty stránky přidávala do tlusté složky, kterou jsemsi založila na ostatní věci o Johnovi. Vedla jsem si záznamy od chvíle, kdy mi začal telefonovat, zapisovala jsem si denní dobu, kdy volal, v jaké byl náladě, tón jeho hlasu, způsob vyjadřování, všechno.

Když se zrovna nevěnuju vyhledávání, posílám Bil– lymu e-mailem drobné zprávičky ve stylu: Jak to tampokračuje? Vždycky mi odpoví. Občas jen: Nedělejte si starostu Nebo: Vydržte, ozvu se později. Evan byběsnil, kdyby věděl, jak moc jsme v kontaktu. Nerada mu to dělám za zády, ale nedokážu vysvětlit, jakmoc potřebuju uklidnění. Přinejmenším to neumím vysvětlit takovým způsobem, aby to Evan pochopil. Jeskvělý, když mi pomáhá zahánět mé záchvaty panické hrůzy a vyrovnává vozík horské dráhy mých emocí, kterým běžně propadám. Jenže to platí, když mám zařazenou tak nanejvýš pětku. Jakmile se dostanu nadesítku, všechno jeho nabádání nemysli-na-to mě jedině štve. Potřebuju Billyho postoj máme-to-pod-konťrolou.

Páteční noc byla přímo brutální. I když byl Evan doma a o Johnovi jsem od pondělí neslyšela, nijak volněji jsem se necítila. Můj mobil mlčel, ale v hlavě mi hlasitě hučelo. Všechny knihy tvrdí, že sérioví vrazibývají su– perimpulzivní. Jestli Johna popadne nutkání mluvit, prostě zvedne telefon bez ohledu nastupeň své dotče– nosti, jen aby mi řekl, jak moc jsem ho naštvala. Nebo by se mohl rozhodnout, že toprovede osobně. Ovšem lidi Johnova typu – a mého – jsou právě tak obsedantní jako impulzivní. Celounoc jsem nemohla spát, protože jsem hloubala, co mu vlastně brání. Potom v sobotu ráno zase začalvolat.

Mobil mi zazvonil, když jsme připravovali snídani – teda Evan ji připravoval, já jsem něco vykládala apletla se mu do cesty. Číslo bylo nové, ale kód oblasti pořád náležel Britské Kolumbii.

„Neber to,“ nabádal mě Evan.

„Je to jiné číslo.“

Otočil se zpátky ke sporáku. „Jestli to není on, tak ten volající nechá zprávu.“ Nenechal. „Ten volající“telefonoval ještě třikrát – vždycky přestal po čtvrtém zazvonění. Uprostřed prostírání stolu jsem ztuhla svidličkou v ruce a čekala, až se telefon zase ozve.

Evan se ohlédl přes rameno. „Prostě to vypni.“

Chviličku předtím jsem si říkala, jak jsem ráda, že Sandy a Billy už odešli, takže mám Evana jen pro sebe,ale teď jsem si přála, aby tam byli a mohli mi říct, co mám dělat. Všechny mé hrdinné řeči – a rozhodnost –, že budu Johna ignorovat, se rozplývaly.

„Jenže co když má další dívku?“ zeptala jsem se.

Evan se prudce obrátil s vařečkou v ruce. „Vypni ten telefon, Sáro.“

Dívala jsem se na něj, když telefon znova zazvonil.

Vajíčka v pánvi za Evanovými zády se škvířila. „Měl jsem dojem, že jsi říkala, že už jsi s tím skončila,“připomenul mi.

„Ale co když někoho má nebo je na nějakém tábořišti a…“

„Když s ním nebudeš mluvit, nebude s tebou moct manipulovat.“

Za rohem se objevila Ally. „Co to smrdí?“

Evan se otočil zpátky. „Prokrista, vajíčka.“ Zatímco přesouval pánev na jiný hořák, ohlédl se přes rameno.„Dělej, jak myslíš, Sáro. Víš ale moc dobře, jak to dopadne.“

Vypnula jsem telefon a položila ho na stůl.

Evan mě vzal za ruku. „Je to jediný způsob, jak můžeš získat zpátky svůj život.“ Posadila jsem se, přitáhla si vrtící se Ally na klín a zabořila jí obličej do vlásků. Bylo mi nanic hrůzou – a pocitem provinění. Komujsem právě podepsala ortel smrti?

Odvezli jsme Ally k Meghan, vrátili se domů a Evan se věnoval práci kolem domu. Já jsem konečnědodělala pelest postele, s kterou jsem se mořila, ale připadala jsem si přitom, jako když šplhám na skáluse svázanými kotníky. Billy zatelefonoval, aby mi řekl, že John volal z veřejného telefonu poblíž Lillooetu,asi tři hodiny jižně od místa posledního telefonátu – a tři hodiny od Vancouveru. Při práci jsem pořádhloubala, jestli si John hledá další oběť, zatímco já smirkuju.

Policie nechala o každé přestávce projíždět u Allyiny školy hlídkový vůz. Učitelka si myslí, že vězím až pouši v bitvě o opatrovnictví s jejím skutečným otcem – naštěstí jsem učitelce nikdy neřekla, že je mrtvý –ale kladla jsem si otázku, zda bych neměla Ally nechat doma. Mluvili jsme o tom s Evanem, ale rozhodli jsme se, že se budeme snažit, aby pro ni všechno bylo co nejblíž k normálu. Celý život se pohybuju jen stupínek od manického stavu a na lusknutí prstů se dostávám do vysokých obrátek, jenže teď? Už ani nevím, co je normální.

Když jsme si s Evanem udělali přestávku na oběd, snažila jsem se tvářit, že mě zajímá jeho vyprávění otom, jak přerovnal dřevník, on ale zaznamenal, že jen oždibuju svůj obložený chleba.

„Co kdybys navštívila Lauren?“ nadhodil.

„Já nevím.“ Pokrčila jsem rameny. „Poslední dobou jsme spolu skoro nemluvily, protože mám pocit, že neustále lžu.

Taky jsem nikomu neřekla, že jsi doma. Divili by se, proč jsem se o tom nezmínila.“

„Prostě řekni, že mi jedna skupina zrušila rezervaci a že jsem chtěl strávit trochu času s tebou a pokročit spřípravou svatby.“

„Páni, svatba. Musíme ještě objednat dorty, kytky, půjčit ti smoking, sehnat víno a připravit vizitky.“Rozhodila jsem rukama. „Ještě jsme ani neposlali pozvánky.“

„Všechno se zvládne, Sáro.“

„Svatba je už za tři a půl měsíce, Evane. Jak to chceš všechno zvládnout?“

Evan povytáhl obočí. „Hele, ty jedna Kateřino, měla bys být k ženichovi milejší.“

Povzdechla jsem si. „Promiň.“

„Co je na tom tvém seznamu nejpracnější?“

„Já nevím… Asi pozvánky.“

Na chvíli se zamyslel. „Ty se vydej na návštěvu k Lauren a já najdu nějakou šablonu na hromadný e-mail a zaktualizuj u stránku. Až se vrátíš, tak to doladíme a zítra si projdeme e-mailové adresy a rozešleme link.“

„Ale…“

„Ale co?“

„Jakmile budou pozvánky venku… Já nevím, možná máš pravdu. Co když se to s Johnem nějak zhorší a..

„Nic se nezhorší, je pryč z našeho života. A ty ho tam pěkně necháš, ano?“ naléhal. Přikývla jsem. ‚Anebomáš nějaké zaječí úmysly a nechceš si mě vzít?“

Poklepala jsem si na bradu. „Hm… musím si to rozmyslet.“

Popadl mě za vlasy, přitáhl si mou hlavu k sobě a políbil mě. „Nenechám tě utéct. Zvlášť když na mojemísto číhá za rohem ten polda.“

Pleskla jsem ho po rameni. „Billy o mě nestojí tímhle způsobem. A teď mě možná dokonce nenávidí, žejsem mu zvrtala jeho případ.“

Evan zabručel a řekl: „Tak dobře. A teď běž za sestrou.“

Když jsem se dostala domů, přičemž jsem se cítila o dost vyrovnanější se životem poté, co jsem spolykala polovinu Laureniných koláčků s arašídovým máslem a celou konvici kafe, Evan přiznal, že mu několikrátvolali ze srubu. Řekla jsem mu, že mám starost, aby nepřišel o svůj byznys, ale on prohlásil, že většístarosti mu dělá, aby nepřišel o mě.

Jakmile si John uvědomil, že mu nevezmu volání na mobil, zkusil několikrát pevnou linku. Když se Allyvrátila domů, divila se, proč tak často nebereme telefon, tak jsme jí pověděli, že to jsou jen různí prodejci a že ona nesmí telefon v žádném případě zvedat. Na noc jsme vypnuli zvonění a dali policii číslo Evanova mobilu, protože ten můj byl taky vypnutý. John to zkusil ještě několikrát v neděli. Pokaždé volal odněkudkolem Cache Creek a já si připadala bezpečnější, když jsem věděla, kde je, nebo aspoň obecně v jakéoblasti, ale Evan tvrdil, že z toho budu ještě víc šílet, až si budu domýšlet, kam se John přesune příště.Měl celkem pravdu. Souhlasila jsem, že v pondělí zavolám telefonní společnost, aby mi změnili číslo.Potom mi v neděli večer přišel e-mail.

Evan se mi právě chystal ukázat naši svatební webovku, na jejíž aktualizaci strávil celý víkend, když jsemse rozhodla, že se podívám na své maily. Jen jsem uviděla adresu starozitnostijenicekamarenkagmail.com, hned jsem věděla, že je to od Johna. Celá zpráva byla napsaná velkými písmeny.

SÁRO, TLAK JE PŘÍŠERNÝ. POTŘEBUJU TĚ. JOHN

Stěny mé pracovny jako by na mě padaly, když jsem zírala na obrazovku. Evan za mnou něco říkal, alenedokázala jsem jeho slova vnímat. Celé tělo mi hořelo a nohy mi ztěžkly hrůzou.

„Co se stalo?“ zeptal se Evan.

„John právě poslal e-mail.“

Evan se otočil na židli, ještě se mě na něco zeptal, ale nepostřehla jsem, o co jde. Otevřela jsem oknonad psacím stolem, potřebovala jsem vzduch. Pořád jsem ale měla pocit, že se zadusím. Billy, musím sespojit s Billym. Přeposlala jsem e-mail a on hned zavolal zpátky a ujišťoval mě, že poskytovatel se pokusízjistit, odkud to John poslal. Jenže já si byla jistá, že to bude nějaký veřejný počítač.

Když jsem ten e-mail ukázala Evanovi, prohlásil, ať si toho nevšímám. Snažila jsem se soustředit na svatební stránku, ale nemohla jsem Johnova slova dostat z hlavy.

„Co když někoho zabije?“ vyhrkla jsem.

„Policie vydala všem tábořištím varování. Jestli s ním ale budeš dál komunikovat, tak nakonec zabije tebe, Sáro.“ Načetl další stránku našeho webu. „Pojď sem, tohle tě přivede na jiné myšlenky. Koukni, změniljsem formát, přidal horoskopy a odkazy na mapu – a je tam taky malý kvíz. A lidi můžou odpovědětonline.“

„To je paráda – a dík, že se mě snažíš rozptýlit. Ale právě to, že s Johnem nekomunikuju, mě žene za hranu.“

„Jen ho nech, ať se vzteká. Já jsem tady, v domě je zapojený alarm a kolem jezdí policejní patroly. Pokud s ním vůbec budeš mluvit, tak právě tohle bys mu měla říct – že policie ví, že je s tebou v kontaktu. A žeho chytí, jen co zase vkročí na ostrov.“

„Jenže to by z něj mohlo udělat úplně neřízenou střelu.“ Evan se otočil od obrazovky. „Co chceš dělat, Sáro?“

„Chci, aby to všechno bylo pryč.“

„Tak nech policii, ať dělá svoji práci.“

„Jenže oni mají omezené možnosti a já nemůžu vystát, když nevím, co John provádí.“

„Sáro, jestli s ním budeš mluvit, tak se vážně naštvu já.“

„Vyhrožuješ mi? To není fér.“

„Není fér, že si o tebe musím dělat starosti. Tvrdila jsi, že už jsi s tím skončila.“

„Ale on neskončil. Můžeme si změnit čísla – můžu si je změnit miliónkrát, ale dokud bude tam venku, vždycky si najde nějaký nový způsob, jak mě kontaktovat.“

Evan se tvářil kamenně. „Tak co hodláš dělat?“

„Myslím – myslím, že bych se možná mohla pokusit se s ním znova setkat. Jestli..

„Ne, Sáro. To nesmíš udělat.“

„Evane, jen si to promysli. Prosím. Mně se do toho taky nechce – je to děsivé. Jenže ho musíme chytit. Jeto jediný způsob, aby to vůbec mohlo jednou provždy skončit. Jak bychom mohli mít svatbu, když to nadnámi bude pořád viset?“

„Jestli to uděláš, tak já s tím nechci nic mít.“

„Co to znamená?“

„Znamená to, že nebudu sedět v tom auťáku a děsit se, že se necháš zabít. Uvědom si, že vystavuješ riziku i Ally.“

„To je hrozně nefér – já se snažím Ally chránit. Ona nebude v bezpečí, dokud ho nechytí.“

„Jestli se k tomu chystáš, tak by se mnou měla odjet do srubu.“

„Ally zůstane tady.“

„Takže ty ji chceš mít ve městě, kde ji může unést ze školy?“

„Tady s ochranou policie je ve větším bezpečí, než by byla ve srubu. Cesta tam je opuštěná, v celém

městečku jsou nanejvýš tři policisti – a on ví, kde srub je, Evane. Kdyby se tam něco stalo…“

„Tam ji můžu líp chránit.“

„Billy ji může chránit…“ Zarazila jsem se, když jsem si uvědomila, co se chystám vyslovit.

„Takže Billy se dokáže o Ally postarat líp než já?“ „Je to policajt, Evane.“

„Je mi fuk, co je. Jestli to uděláš, tak beru Ally do srubu, nebo to povím tvým rodičům a může zůstat u nich.“

„Moji dceru nebudeš nikam brát.“

„Tvoji dceru? Tak to teda je? Není moje, tak nesmím mluvit do toho, co s ní bude?“

„Evane, tak jsem to nemyslela!“

Vypnul počítač a zamířil ke dveřím pracovny.

„Dělej, jak rozumíš, Sáro. Stejně si uděláš, co budeš chtít.“

Tu noc spal Evan na gauči. Já jsem se hodiny převracela sem a tam, pořád jsem se s ním v duchu přela,ale k půlnoci většina mé zlosti vyvanula. Štvalo mě, že se na mě zlobí. Otočila jsem se na záda a koukalado stropu. Proč Evan odmítá pochopit, že schůzka s Johnem je nejlepší šancí – jak řekl Billy, patrně jedinou šancí – dostat ho z našeho života?

Ve tmě jsem si v hlavě převracela všechno, co jsme si řekli. Moje dcera? Evan je pro ni tátou, jakého vživotě neměla. Opravdu si myslím, že kvůli tomu, že není jejím biologickým otcem, nemá právo mluvit dotoho, co se s ní stane? Uvědomila jsem si, že jsem podvědomě Evanovy názory vždycky považovala za druhotné, pokud se týkaly Ally.

Možná má Evan pravdu. Možná je načase Johna definitivně odříznout. Udělala jsem všechno, co policiechtěla, vydržela jsem všechny Johnovy telefonáty až do stavu, kdy jsem byla chodící záchvat paniky,nakonec jsem souhlasila, že se s ním sejdu – a stejně ho nechytili. Prohlašoval, že nikomu neublíží, když s ním budu mluvit, ale pak zabil Danielle, i když jsem musela zajet na okraj silnice, abych se s ním mohlavybavovat po telefonu. A jak můžu vědět, že by ji nezabil, i kdyby se mi dovolal, když jsem byla veVictorii? Každou mou sebemenší chybičku využil jako omluvu pro to, co se zřejmě stejně chystal udělat.Teď je ve hře ještě víc. Ví, že může jako páku použít Ally – jestliže jsem lhala, abych ji chránila, mohl bysi položit otázku, co ještě jsem ochotná kvůli ní udělat.

Je pravda, že jsem své pocity měla Evanovi líp vysvětlit, ale proč se musí chovat tak dominantně?Přehrávala jsem si znovu náš spor a pokusila se vidět to z jeho pohledu. Pak mi to došlo. Evan má strach.

A oprávněně. Jak bych se cítila já, kdyby se chystal udělat něco, co by mě děsilo, a nedokázala bych hozastavit? Poslední, co bych si přála, by bylo manželství jako u mých rodičů – mamka v kuchyni a táta,který přikazuje. Jenže Evan mě nebuzeruje, jen má o mě prostě strach.

Odplížila jsem se dolů do obýváku. Evan ležel na zádech s jednou rukou za hlavou. Klekla jsem si vedleněj a v měsíčním světle obdivovala jeho rysy. Miluju jeho vysoké lícní kosti a horní ret, který je na jednéstraně o trošičku plnější. Vlasy měl rozcuchané, takže vypadal ještě víc chlapecky. Přiblížila jsem k němusvůj obličej.

„Co děláš?“ zašeptal.

„Lezu ke křížku.“

Zabručel do tmy, objal mě kolem ramen a přitáhl si mě na sebe, takže jsem hlavou spočívala na jeho hrudi.

„Byla jsi pěkně protivná,“ poznamenal.

„Já vím. Je mi to líto. Jenže ty ses zase choval jako alfa– –samec.“

„Já jsem alfa-samec. S tím se budeš muset smířit.“ Poznala jsem mu na hlase, že se usmívá.

Zabručel mi do krku. Já mu to oplatila. Už je to dlouho, co jsme tohle dělali. Usmála jsem se těsně u jeho líce. Levou rukou zašátral dolů a popadl mě za zadek.

„Taky jsi za mnou mohl přijít…“

Zahihňala jsem se mu do ramene.

„Evane?“

„Ano, holčičko.“

„Nesejdu se s ním, oukej?“

„Fajn, protože ráno musím vyrazit do srubu a nechci se o vás bát.“

„Hned ráno nechám změnit telefonní čísla.“

Přitáhl si mě k sobě a políbil mě. Pak jsme vedle sebe odpočívali, já s hlavou na jeho rameni a on s rukouvolně položenou na mých zádech, až jsme usnuli.

Příští ráno, když Evan odjel, jsem změnila číslo mobilu i pevné linky. Nová čísla jsem dala policii. Mojerodina se divila, proč jsem je změnila, tak jsem jim řekla, že od doby, co vyšel ten článek, nám neustálevolají novináři a kdejaký magor. Když jsem mluvila s Melanií, prohodila: „Slyšela jsem, že Evan byl doma.“

„Jo, na chvíli.“

„Co si myslí o tom cédéčku?“

„Hm…“ Než jsem si stačila vymyslet nějakou omluvu,

Melanie vykřikla: „Ty jsi fakt neuvěřitelná. A říká si to sestra.“ Načež zavěsila.

Pokoušela jsem se jí zavolat zpátky a omluvit se, ale telefon jen vyzváněl. Můj pocit provinilosti se změnil

ve vztek

– tyhle pitomosti nemám zapotřebí. Mně se do života plete sériový vrah. Dobře, to ona sice neví, alemohla pro jednou trochu počkat.

Od chvíle, kdy jsem si změnila čísla, Johnovy telefonáty ustaly. Prvních pár dní bylo těžkých – pořád jsemkontrolovala zámky a alarm. Když se ale nic nedělo, začala jsem se uvolňovat. Evan měl pravdu, mělajsem to udělat už dávno. Už žádné nadskakování, žádné ověřování mobilu každých deset vteřin.Nekoukala jsem na zprávy ani nic nehledala na Googlu. Dokonce jsem dohnala pár restů, včera jsemodpověděla na tunu e-mailových nabídek. Je to, jako kdybych byla závislá na nějaké strašlivé droze, a teď vystřízlivěla a nemohla uvěřit, kolik mi to sebralo ze života. Takže hotovo. Už jsem s tím nadobroskončila.

ŠESTNÁCTÉ SEZENÍ

Víte, co mě fakt štve? Při pohledu zvenčí si každý myslí, že Evan je ten klidný a racionální a já bláznivá. Já

to dokonce beru. Myslívám si: Bože, neměla jsem tak odsekávat, proč vždycky tak přehnané reaguju?Teprve později, když o tom přemýšlím, abych přišla na to, proč jsem vlastně vybuchla, si uvědomím, že to Evan mi škrtl zápalkou u nohy, a přitom věděl, že už stojím v louži petroleje.

Jako dneska ráno. Snažím se vypravit Ally do školy a ona si zkouší všecky šatičky, aby se rozhodla, co sina sebe vezme. Nakonec si vybere červenou blůzu, ale dělá si starosti, že jí k ní neladí mašle ve vlasech,tak probírá všechno oblečení znova od začátku. Pak zase Los, který se rozhodl, že je správný čas chytitjakousi bakteriální infekci, která vyžaduje třikrát denně antibiotika, odmítá sežrat cokoli, v čem má lék,byť sebemazaněji skrytý. Takže ho honím po kuchyni, pokouším se mu to nacpat do krku a Ally mezitímkřičí: „Ubližuješ mu!“ Krmení skončí na mně, na psovi, na dítěti a na podlaze. Vtom vstoupí Evan, můj sladký, laskavý, racionální snoubenec, podívá se po tom zmatku a pronese: „Páni, doufám, že to uklidíš.“

To si ze mě dělá srandu?

Takže mi samozřejmě ujedou nervy. „Přestaň mě otravovat, Evane. Jestli ti to tak hrozně vadí, tak si tomůžeš uklidit sám.“ Načež on vyrazí ven, protože je naštvaný, že na něj řvu. Hodinu se mnou nemluví,což se mu moc nepodobá. Nemůžu vystát, když mě někdo trestá mlčením, tak se nakonec omluvím, aleza chvíli mě napadne: no počkat, proč se on neomluvil, že si vybral nejhorší možnou chvíli, aby po mně vystartoval?

Mluvili jsme o tom zrovna před tím, než jsem šla sem, a on řekl, že se za svou poznámku omlouvá, ale jávím, že je pořád ještě naštvaný. Pak jsem si cestou sem vzpomněla, co jste říkala při posledním sezení, že Evan je roztrpčený kvůli času, který věnuju všemu kolem Johna. Tehdy jsem si to nemyslela, protožejsme spolu výborně vycházeli, ale tenhle víkend došlo ke změně a teď už se změnilo úplně všechno. Nikdo se moc dobře nebaví – snad jen s výjimkou Johna.

Po našem posledním setkání mi zavolala Sandy.

„Julia by s vámi chtěla mluvit. Pokoušela se vám zatelefonovat, ale změnila jste si čísla.“

„O čem se mnou chce mluvit?“

„Nevím, Sáro.“ Znělo to otráveně. „Jenom mě požádala, abych vám dala její číslo domů.“ Umím sipředstavit, jak moc se Sandy zamlouvá dělat poslíčka. Musela jsem se té představě usmát.

„Díky. Hned jí zavolám.“ Ale neudělala jsem to. Místo toho jsem si uvařila kafe a pak jsem seděla u stolu s

telefonem před sebou. Ta ženská dokáže způsobit, že se cítím příšerně, a toho už mám dost. Možná bych

jí vůbec volat neměla. Mohla bych jí dát ochutnat její vlastní medicínu. Vydrželo mi to dvě minuty.

Odpověděla po prvním zazvonění.

„Sandy říkala, že se mnou chcete mluvit.“

„Ráda bych vás viděla osobně, abychom si mohly důvěrně promluvit.“

„Aha. Dobře. Já, hm, dneska se nikam nedostanu, musím jet brzy vyzvednout Ally a…“

„Zítra stačí. V kolik hodin sem můžete přijet?“

„Snad kolem jedenácté?“

„Budu vás čekat.“ Zavěsila a neposkytla mi žádné vysvětlení. Nechala mě tam s nutkáním zavolat jí ještějednou a říct jí, že nepřijedu. Jenže to nedokážu udělat, což mě štvalo. Ona to patrně moc dobře věděla.A to mě štvalo ještě víc.

Evan nebyl nadšený, že pojedu až do Victorie, když pořád nevíme, kde je John, ale chápal, že musímzjistit, proč Julia volala. Slíbila jsem mu, že budu opatrná, načež jsem okamžitě začala spekulovat omilionu možných důvodů, proč mě chce vidět, dokud mě nezarazil: „Však se to zítra dozvíš, Sáro. Jdi si lehnout.“

„Proč ale myslíš, že…“

„Nemám potuchu. Běž už spát. Prosím.“

Šla jsem, ale zůstala jsem vzhůru ještě hodiny a hloubala, co si vzít na sebe a jak mluvit. Tahle návštěvaby měla být jiná. Ona mě pozvala, abych přijela. Ona mě chce vidět.

Následující ráno jsem vyrazila rovnou do Victorie, jen co jsem vyložila Ally ve škole. Měla jsem skoro půlhodiny náskok, tak jsem si koupila kafe v obchodu nedaleko Juliina domu. Vzpomněla jsem si, že kousekodtamtud je veřejná pláž, tak jsem tam zamířila. Když jsem míjela Juliin dům, všimla jsem si, že z bočního vchodu vychází žena. Projela si rukou vlasy.

No to snad ne!

Zastavila jsem na sousední příjezdové cestě a ve zpětném zrcátku jsem pozorovala, jak Sandy přecházíulici a nastupuje do neoznačeného policejního vozu. Co dělá ve Victorii? Volala mi včera a o ničem senezmínila. Já jsem jí ovšem o nadcházející návštěvě samozřejmě taky nevykládala. Když Sandy odjela,pokračovala jsem dál na pláž. Nějakých dvacet minut jsem koukala na oceán, usrkávala kávu apřemýšlela o tom, co jsem právě viděla. Mohly spolu probírat případ, ale načasování se mi zdálo dost zvláštní.

Zajela jsem zpátky k Juliinu domu. Kratičce se usmála, když mi otvírala dveře. Rty přitom měla skoronalepené na zuby. I v polovině června byla celá v černém, měla na sobě dlouhou sukni a tuniku bezrukávů. Byla bledá a ofina jí na čele vytvářela ostrou linku. Oplatila jsem jí úsměv a pokusila se navázatoční kontakt. Vidíte, jak jsem neškodná? Jak milá? Jenže ona uhnula pohledem a pozvala mě dál zběžným mávnutím ruky.

„Dáte si trochu čaje?“

„Ne, děkuj u.“

Nic jiného mi nenabídla, jen naznačila, ať ji následuju do obývacího pokoje. Když jsme procházelyobrovskou kuchyní s nablýskanou mramorovou deskou kuchyňské linky a třešňovými skřínkami, povšimlajsem si dvou hrnků na pultu. Napadlo mě, že jeden asi byl pro Sandy.

Obývací pokoj působil na můj vkus moc formálně, a když jsem uviděla bílou pohovku a stejné křesílko,zkoušela jsem si tam představit Ally. Na koženém otomanu uprostřed pokoje ležela himálajská kočka,koukala na mě a máchala ocasem. Posadila jsem se na křesílko a Julia si sedla na okraj pohovky naprotimně a uhladila si sukni na nohou. Než promluvila, dlouho se dívala ven na oceán.

„Slyšela jsem, že už s ním nechcete mluvit.“

Kam tohle směřuje?

„To je pravda,“ odpověděla jsem.

„Jste jediná, kdo by ho mohl zastavit.“

Ztuhla jsem. „ Vy byste s ním chtěla mluvit?“

„To je něco jiného.“

Cítila jsem se kvůli své poznámce nepříjemně, tak jsem dodala: „Evan, můj snoubenec… my jsme došli k

názoru, že je to příliš riskantní.“

Tvrdě na mě pohlédla. „Chci, abyste se s ním sešla, Sáro. Kvůli mně.“

Zalapala jsem po dechu. „Cože?“

Naklonila se dopředu. „Jste jejich jedinou šancí, jak ho dopadnout. Když s ním nebudete mluvit, zavraždí

další lidi. Tohle léto znásilní a zabije další ženu.“

Dívaly jsme se jedna na druhou. Na hraně krku jí tepal pulz. Kočka seskočila z otomanu a odkradla sepryč. „Proto tady Sandy dneska byla, že?“

Oči se jí překvapením rozšířily. Opřela se dozadu. „Viděla jsem ji odcházet, Julie. Pověděla vám, co mi

máte vykládat?“

„Nic mi nepověděla,“ odsekla.

Dál jsme se po sobě dívaly. Věděla jsem, že lže, ale ani nemrkla.

„A co můj život?“ otázala jsem se. „Co moje dítě?“

Ruce složené v klíně se jí třásly. „Když se k tomu otočíte zády, pak jste sama vrah.“

Vstala jsem. „Jdu pryč.“

Následovala mě ke dveřím. „Hnusilo se mi, že vás mám devět měsíců v sobě, bylo mi zle z představy, že

jste tam někde venku, že něco z něj žije“

Její slova mě zmrazila u dveří. Koukala jsem na ni a čekala, až mě to zabolí, jako když se pořežete, ale

váš mozek si ještě neuvědomuje, jak moc jste se zranila.

„Ale jestli ho zastavíte,“ pokračovala, „pak to mělo smysl.“

Chtěla jsem jí povědět, že všechno, co říká, je nespravedlivé a kruté, ale krk se mi svíral a tváře mi

hořely, jak jsem se snažila nerozbrečet. Hněv se jí najednou vytratil z obličeje, tělo ochablo, a když se na

mě podívala, v očích měla zoufalství a poraženecký zmar.

„Nemůžu spát. Dokud bude tam venku, nedokážu spát.“

Vrhla jsem se ze dveří a práskla jimi za sebou. S pláčem jsem utíkala k cherokee a zařadila zpátečku.

Hned, jak jsem vyjela na silnici, zkusila jsem zavolat Evanovi, ale nebral to. Po několika kilometrech se má

ublíženost a vztek změnily v pocit viny. Má pravdu? Když si s Johnem nedomluvím další schůzku a on

někoho zabije, budu vrah?

Běžně, když jedu po silnici Malahat z Victorie, jezdím pomalu a soustředím se na cestu – na jedné straně

je příkrý sráz a na druhé skalní stěna, takže na nějaké chyby tu není prostor –, ale dnes jsem zatáčkami

upalovala na plný plyn a jen rukama pevně svírala volant. Když jsem dojela nahoru a začala sestupovat

na druhé straně, kde už má silnice zase dva jízdní pruhy, zavolala jsem Sandy.

„To byla pěkná podpásovka, i na vás.“

„O čem to mluvíte?“

„Zatraceně dobře to víte.“ Když jsem se v ostré zatáčce až moc přiblížila k dalšímu autu, zpomalila jsem.

„Něco se vám přihodilo?“

„Nechte toho předstírání, Sandy. Viděla jsem vás vycházet z jejího domu.“

Mlčela.

„Končím s vámi.“ Zaklapla jsem telefon.

Pak jsem zkusila zavolat Evanovi, ale pořád to nebral. Musím si s někým promluvit. Billy to zvedl po

prvním zazvonění.

„Chci, aby byla Sandy odvolaná z případu. Nebudu s ní pracovat.“

„Uhm-eh, co se děje?“

„Zrovna jsem jela až do Victorie, abych se viděla se svojí biologickou matkou – stupidně jsem si totiž

myslela, že je to snad její přání, jenže se ukázalo, že se mě jen snažila umluvit, abych se setkala sJohnem. Přijela jsem tam dřív a viděla, jak Sandy odchází z jejího domu. Ona to Julii nakukala! Věděl jste o tom?“

„Vím, že Sandy s ní mluví, Julia je důležitý svědek. Ale nevěřím, že by se snažila ji navést, aby..

„Nezdá se vám, že je to až moc příhodné, že se tam objevila zrovna ve stejný den?“

Billy chvíli mlčel. „Chcete, abych s ní promluvil?“

„K čemu? Bože, připadám si jako úplný idiot, když jsem si myslela, že by si Julia přála mou návštěvu. Ona

přitom jen…“ Zmlkla jsem, protože mi už zase hrozily slzy.

„Kde teď jste?“ zeptal se Billy.

„Vracím se z Victorie.“

„Co když seženu trochu kafe a pár sendvičů a stavím se u vás doma? Můžeme to probrat, co říkáte?“

„Vážně? Nevadí vám to?“

„Vůbec ne. Zavolejte mi, až se budete blížit k Na– naimu.“

Po zbytek cesty jsem si přehrávala všechno, co bych chtěla vzkázat Sandy, ale neustále se mi do toho

pletl Juliin hlas. Jestli ho zastavíte, tak to mělo smysl.

Když jsem zajela na naši příjezdovou cestu, Billy s úsměvem vystoupil ze svého SUV. Držel tácek s dvěma

kávovými kelímky Tim Hortons a hnědý papírový sáček.

„Je jen málo věcí, co by Timmy nedokázal dodat.“

„Tím si nejsem tak jistá.“ Usmála jsem se.

„No, můžeme to vyzkoušet.“ Když jsem vypustila Losíka do dvorku, usadili jsme se s Billym v zadním patiua zakousli se do sendvičů.

Zkoumavě jsem si ho prohlížela přes stůl. „Myslíte, že jsem vrah, když se s Johnem nesejdu?“

„Kde jste na tohle přišla?“

„Tak to řekla Julia.“

„Jau.“ Z očí mu vyzařovalo pochopení.

„Jo. A Evan zase říkal, že jestli John někoho zabije, nebude to moje vina.“

„Samozřejmě že ne. Jako policista vždycky cítím zodpovědnost, když se podezřelému podaří uniknout, ale

snažím se z toho poučit a příště odvést lepší práci.“

Zatímco jsme se propracovávali sendviči, přemýšlela jsem o tom, co řekl. Jenže Billy s tím tématem ještě

neskončil.

„Nemusíte dělat nic, co nechcete, Sáro. Pokud se ale rozhodnete, že se s ním nesetkáte, nesmíte si po

celý zbytek života vyčítat, když něco spáchá.“

„Jde o to, že kdyby záleželo jenom na mně, zkusila bych se s ním znovu sejít. Chtěla jsem vám

zatelefonovat a povědět vám to, ale Evan to odmítl. V žádném případě mi to už nedovolí.“

„Snaží se vás chránit.“

„To chápu, jenže on se tím nemučí tak jako já. Vím, že to zní praštěně, ale připadá mi, že cítím všechno,co cítí ty oběti, co cítí jejich rodiny. Stává se vám to taky někdy, když pracujete na případu? Jako že ztrácíte sám sebe?“

„Je to dřina, ale člověk se naučí věci oddělovat.“ Povzdechla jsem si. „V tom spočívá můj problém. Já senedokážu od ničeho oddělit. Už jako dítě jsem měla mozek zaměřený vždycky na jednu věc. Táta tonesnášel, protože jak jsem se do něčeho na chvíli pustila, pokračovala jsem v tom celé dny, a potom další týden zas bylo všechno jinak.“ Zasmála jsem se. „Jaký jste byl jako dítě?“

„Neustále jsem se dostával do potíží – rvačky, pití, krádeže. Táta mě vykopl, když mi bylo sedmnáct, amusel jsem bydlet u kamarádů.“

„Jejda! To muselo být hrozné.“

„Pomohlo to ale.“ Pokrčil rameny. „Začal jsem chodit do nedaleké tělocvičny a starý polda, který tamvyučoval kickbox, mě s sebou vzal na pár projížděk. Přemluvil mě, abych se stal policajtem, jinak bychnejspíš skončil za mřížema.“

„Jsem ráda, že jste se rozhodl patřit k těm hodným chlapcům.“

„Já taky.“ Uculil se.

„Jste si teď s tátou blízcí?“

„Je pastor. Zajímá ho jen kostel a Bůh, v tomhle pořadí.“

„Vážně? Jaké bylo takhle vyrůstat?“

„Kdybyste chtěla, tak ovládám spoustu citátů, můj táta znal Bibli slovo od slova.“ Pousmál se, ale než se

podíval do prázdného kelímku, zahlédla jsem v jeho očích záblesk čehosi tvrdého.

„Byl přísný? Víte, jako ‚nešetřit rákoskou4 a tak?“

Přikývl. „Nebyl nijak násilnický, ale věřil v pokání.“ Krátce se zasmál. „Když jsem byl kluk, popral jsem se v

nedělní škole, protože jsem chtěl zarazit jednoho kluka, aby nemlátil menšího. Táta mě přinutil, abych seomluvil před celou kongregací – potom jsem musel klečet před kostelem, zříct se svých hříchů a prositPána o odpuštění. To pro začátek.“

„Ale vždyť jste se jen snažil chránit druhého. Vysvětlil jste, co se stalo?“

„Mému otci se nedá nic vysvětlovat. Ale věděl jsem, že mám pravdu. Udělal bych vmžiku totéž.“

„Je zvláštní pomyšlení, že máte takového tátu. Jste tak klidný a logický.“

„Jo jasně, teď. Ale nějakou dobu mi trvalo, než jsem se k tomu dopracoval.“

„Vážně?“

„Ve dvaceti jsem měl hodně výbušnou povahu. Když jsem se dal ke Královské kanadské jízdní policii, chtěl

jsem každého kriminálníka chytit sám.“

„Počkejte, vy jste měl výbušnou povahu?“

Zlomyslně se ušklíbl. „Pár pravidel jsem asi pošramotil.“

„Nebo pár obličejů, co? Já to věděla!“

Zatvářil se vážně. „Jeden případ kvůli mně zamítli a suspendovali mě – málem mě vyrazili od policie. Byla

to tvrdá lekce, ale naučil jsem se pracovat v systému.“

„A nejste občas otrávený? Jako když někomu projdou jeho zločiny?“ Zavrtěla jsem hlavou. „Kdyby John

unikl kvůli nějaké formalitě, asi bych se zbláznila vzteky. Mohlo by být hodně lákavé vzít věci do vlastních

rukou.“

Billy měl v obličeji napjatý, ustaraný výraz. Nepřerušila jsem ticho.

„Ten případ, co jsem ho před chvílí zmínil, víte?“ ozval se nakonec. „Byl to sériový sexuální násilník. Poměsících jsme získali stopu, kde by se mohl zdržovat, a já jsem se rozhodl to prověřit. Když jsem se tamdostal, viděl jsem odcházet muže, který odpovídal popisu podezřelého. Ten násilník si vždycky braloblečení obětí, tak jsem vlezl dovnitř oknem a hledal důkazy – a skutečně jsem tam ve skříni našel pytelplný ženského oblečení. Zrovna jsem se chystal zmizet, když podezřelý vstoupil předními dveřmi. Jak měuviděl, začal utíkat a já jsem ho pronásledoval… Neskončilo to dobře.“

„Co se stalo?“

Podíval se mi do očí. „Řekněme, že emoce zvítězily nad rozumem a udělal jsem chybu.“

„Ale vždycky vypadáte, že se tak ovládáte.“ Silně mě zaujalo, že v sobě Billy může mít další stránku.

Takovou, která je mi daleko víc podobná.

„Umění války mi změnilo život – kickbox taky pomohl. Když jste v ringu, hodně rychle zjistíte, že když

ztratíte rozvahu, ztrácíte i koordinaci.“

„Hm, to je zajímavé. Vaše tetování je podle té knihy?“ Ukázal na levou paži. „Tohle říká: ‚Slabost prameníz přípravy proti útoku.“ Ukázal na pravou paži. „A tohle: ‚Síla pramení z přinucení nepřítele, aby sepřipravoval proti útoku. Nechal jsem si je udělat, když jsem přišel do oddělení závažných zločinů.“

„Jsou opravdu super.“ Usmál se. „Díky.“

Dojedli jsme sendviče a Billyho blackberry zacinkal. Vytáhl přístroj z opasku a podíval se na něj.

„Vypadá to, že jste dostala další e-mail od Johna.“ Skoro jsem zapomněla, že si policie přeposílá moje emaily. Billy s napjatým výrazem projížděl displej.

„Co píše?“

Podal mi telefon.

KDYŽ SE MNOU NEBUDEŠ MLUVIT,

NAJDU SI NĚKOHO, KDO BUDE.

Strach mi zaplavil tělo a rázem mi vytlačil vzduch z hrudníku. On to udělá – někoho zabije. Zkusila jsemněco říct Billymu, ale měla jsem pocit, že celé moje tělo divoce pumpuje krev, která mi hučí v uších.

„Jste v pořádku?“ zeptal se Billy.

Zavrtěla jsem hlavou. „Co… co se stane?“

„Nevím. Zjistíme, odkud to přišlo, a vydáme příkaz, aby po celé Britské Kolumbii zesílili hlídky na všechtábořištích.“

„Co mám teď dělat?“

„Co byste chtěla dělat?“

„Nevím – jestli zase začnu mluvit s Johnem, Evan se bude skutečné zlobit, ale jestli John…“

„Jenom vy sama se můžete rozhodnout, Sáro. Já musím vyřídit nějaké telefony. Jestli se něco dozvím,dám vám vědět.“

Hned jak odešel, vyběhla jsem nahoru a zírala na Johnův e-mail. Srdce mi tlouklo snad rychlostí kilometrza minutu. Přišel čas, kdy musím vyzvednout Ally. Díkybohu cestou domů bez přestání vykládala o tom,jaký strávila den, protože moje mysl se jen točila v kruhu. Co podniknu s Johnem? O několik hodinpozději jsem nebyla odpovědi o nic blíž.

Abych se trochu rozptýlila, nagooglovala jsem si Billyho a našla článek o případu, který zmiňoval. Neřeklmi ovšem, že poté, co násilníka pronásledoval, se dostali do rvačky. Násilník se zmocnil Billyho pistole, ajak se prali, ta věc spustila a zranila starou paní, která věnčila svého psa. Jelikož Billy nezákonně vnikl dodomu, soudce nepřipustil jeho svědectví u soudu a násilníkův případ byl odložen. Není divu, že Billy teďvšechno dělá podle předpisů. I když svým konáním porušil zásadní předpis, přesto na mě udělalo dojem, že se jen tak sám za tím chlapem pustil.

Když už byla Ally v posteli, ozval se mi konečně Evan. Pověděla jsem mu o Johnově e-mailu a co se stalo

u Julie.

„No to je ale hnůj! Nemůžu uvěřit, že ti tohle udělala. Prostě tu ženskou odepiš, Sáro. To si nezasloužíš.“ „Jenže člověk se na to musí podívat tak trochu i z jejího pohledu. Vím, jaké to je, když žiješ v obavách, cose stane příště. Kdyby někdo dokázal zařídit, že bych se tak hned přestala cítit…“ „Ale taková síla existuje – policie. Musíš je nechat dělat jejich práci.“

„Billy se snaží.“

Evan byl zticha.

„Co?“ ozvala jsem se.

„Jen mi přijde zvláštní, že ti přinesl oběd.“

„Byla jsem rozčilená – snažil se, abych se cítila líp. A jsem ráda, že tam byl, když jsem dostala ten e

mail.“

„Vypadá to, že Billy se pořád snaží, aby ses cítila líp.“

„Je policista – jen dělá svou práci. Aspoň na mě pořád netlačí jako Sandy.“

„Nic si nenamlouvej. Nejspíš v tom páru hraje hodnýho policajta.“

„On je hodný policajt.“

Následovala dlouhá odmlka a potom Evan nevýrazným hlasem řekl: „Ty s Johnem chceš mluvit.“

„Nechci s ním mluvit, chci ho zastavit.“ Nic neříkal, tak jsem pokračovala: „Víš, jaká hrůza byla poslouchat

to, co mi řekla Julia? Že jsem jediná osoba, která může zařídit, aby se zase cítila bezpečně? Stejná

osoba, která ji vyhledala a všechno to začala…“

„On tvoji matku znásilnil, tak to začalo.“

„Já vím, ale já jsem ten, kdo to může zastavit.“

„Co to povídáš?“

„Myslím… myslím, že bych se s ním měla pokusit sejít.“

„Ne, už jsem ti to říkal. Ani náhodou.“

„Tak co kdybych s ním jen zase začala mluvit? Třeba by se mi podařilo ho přimět, aby toho prozradil víc,

nebo by to aspoň odvedlo jeho pozornost od tábořišť.“

„Proč to prostě nemůžeš nechat na pokoji?“

Hlas se mi lámal. „Protože nemůžu. Prostě nemůžu.“ Evan mě jemně upozornil: „Zlato, víš přece, že tohle

ti Juliinu lásku nezajistí, je to tak?“

„Já se nepokouším ji přimět, aby mě milovala. Ale jestli mě miluješ ty, Evane, tak bys měl chápat, proč tomusím udělat.“

„Mám dojem, že se ti svým způsobem líbí být jediným člověkem, který ho může zastavit – proto to

nedokážeš nechat být.“

„Je příšerné, že něco takového můžeš říct. Ty si snad myslíš, že se mi líbí, že můj otec je sériový vrah aže už kvůli mně zabil jednu ženu?“

„Tak jsem to nemyslel, jde mi jen o to, že nevíš, jak –“

„Jak mám strčit hlavu do písku a předstírat, že všechno je v pořádku? Jako ty?“ „Teď zas vykládáš příšernosti ty.“

Oba jsme zmlkli.

Nakonec si Evan vzdychl a řekl: „Jen se motáme v kruhu. Jestli s ním zase budeš mluvit, tak se připrav,

že se pokusí domluvit si s tebou další schůzku.“

„Ještě nevím, co udělám, Evane. Jen potřebuju vědět, že mám tvoji podporu.“

„Nelíbí se mi, že s ním budeš mluvit, ale chápu, proč máš pocit, že to musíš udělat. Ale myslím to vážně,

Sáro – nechci, aby ses s ním zase zkoušela sejít.“

„Neudělám nic, aniž bych se o tom s tebou nejdřív neporadila, platí?“

„To ti doporučuju.“

„Nebo co?“ Pronesla jsem tu otázku škádlivě, ale Evano– va odpověď zněla vážně.

„Nedělám si legraci, Sáro.“

Přes víkend jsem přemýšlela, co bych měla dělat, a znova jsem o tom mluvila s Billym. Tvrdil, že Sandy

mu pověděla, že Julii nikdy ani nenaznačila, aby mě přemlouvala, že to tak Julia chtěla sama. Možná, aledost jsem o tom pochybovala. Sandy je tak umanutá, že si myslím, že by udělala cokoli, jen aby Johnadostala. Jak čas plynul a já pořád nedošla k žádnému rozhodnutí, začala jsem přemýšlet, jestli bych ztoho nevyklouzla tak, že se nikdy nerozhodnu. Potom v pondělí telefonovala Julia.

„Doslechla jsem se, že vám zase poslal e-mail, Sáro. Budete s ním mluvit?“

„Ještě jsem se nerozhodla.“ Připravila jsem se na výbuch jejího hněvu.

„No, zatímco se budete rozhodovat, možná byste měla vzít v potaz tohle – policie tvrdí, že bych mohla být

další osobou, kterou se pokusí kontaktovat.“ Hlas se jí při posledním slově roztřásl a já si uvědomila,nakolik je vyděšená. „Doufám, že tentokrát mě zabije.“

Potom zavěsila.

Trvalo plných pět minut, než mi srdce přestalo zoufale bušit. Zavolala jsem Evanovi, ale nebral to. Vědělajsem, že bych si s ním měla promluvit, než se rozhodnu, a tak jsem čekala další hodinu, ale když ani paknebral telefon, ovládl mě zvláštní klid. Už jsem věděla, co musím udělat.

Šla jsem nahoru a napsala Johnovi e-mail. Obsahoval jen jednu větu – Jak vám múzu pomoct, Johne? – amoje telefonní čísla. Pak dřív, než si to stačím rozmyslet, jsem mail odeslala.

Zatím se mi ale neozval. Ubíjelo mě nutkání zeptat se Sandy, jestli Julii řekla, že jsem mu odpověděla. Má

mě teď radši? Když riskuju svůj život a svoji rodinu? Když je na mě Evan naštvaný? Pak jsem si pořáddokola opakovala, že je mi jedno, co si myslí. Začínám být v lhaní tak dobrá, že jsem tomu skoro samauvěřila.

Ovšem jde o to, že to není jenom kvůli ní. Nikdy to neskončí, dokud nepřijdu na způsob, jak to skončit. Av hloubi duše vím, že tím jediným způsobem je se s ním sejít – i vy se mnou souhlasíte. Vím, že jebláznivé myslet si, že můžu udělat něco, co policie nedokáže. Ale občas, hluboko na kinetické úrovni,jakkoli nerozumím tomu, co John dělá, tak cosi tam ve mně to chápe. Myslím si, že mám moc ho zastavit.

A Evan má pravdu, ta myšlenka se mi zamlouvá.

Potom myslím na Johna, na okamžik, kdy stojí nad těmi ženami nebo má někoho v zaměřovači své pušky.Zajímalo by mě, jestli to je to, co cítí.

SEDMNÁCTÉ SEZENÍ

Měla jste někdy pocit, že máte všechno pevně v rukou, všechno, co jste kdy chtěla, ale pak to pustíte,nebo stisknete moc silně? Celou cestu sem jsem se snažila přijít na dokonalou analogii toho, co seodehrává. A není to právě příběh mého života? Vždycky jsem se snažila o dokonalost.

Vy víte, jaké byly moje minulé vztahy – epická dramata, která jsem probírala s každým, kdo byl ochotný

poslouchat. Buďto jsem byla dokonale posedlá svými bývalými chlapci, anebo oni byli posedlí mnou. A jakvaše tlustá složka potvrdí, nikdy to nekončilo dobře.

Bože, říkávala jste: „Poznáte, až potkáte toho pravého…“ To jsem měla chuť po vás něčím hodit. Ale vyjste mi vždycky věnovala ten svůj vědoucí úsměv a řekla jste: „Věřte mi, Sáro, opravdová láska takhlenevypadá.“ Když jsem zrovna byla uprostřed nějakého vztahu, který se řítil ze srázu, tak i když jsem to vhloubi duše věděla, přela jsem se s vámi, že je to Ten Pravý, dokud jsem skoro nezmodrala v obličeji.

Nikdy jsem nechápala, jak nepraví všichni byli a jak moc jste měla pravdu, dokud jsem nepotkala Evana.Moje minulé vztahy byly jako brutální hokejový zápas – kteroukoli chvíli mohla vypuknout potyčka, nikdyjsme nebyli na stejné straně a nikdo nikdy nevyhrál. S Evanem jsme vždycky byli jeden tým. Nikdy jsemse nemusela otáčet a ptát se, kde je – věděla jsem, že jede vedle mě, pracuje v tandemu se stejnýmcílem před očima. Ale jako bych teď najednou vzhlédla a on stál na opačné straně stadionu, oba hrajemev obraně a někdo skončí naražený na mantinel.

Co se mezi mnou a Evanem poslední dobou děje, všechny ty spory, to není dobré. Děsí mě to stejně jakoJohn. Ale ze všeho nejvíc mě děsí moje vlastní reakce. Protože když do mě někdo strčí, tak já do nějstrčím ještě silněji.

John konečně zavolal den po našem posledním sezení.

„Chybělo mi, když jsem s tebou nemohl mluvit.“

Hned jsem neodpověděla, nebyla jsem si totiž jistá, jestli to dokážu, aniž bych na něj vychrlila všechny

možné nadávky.

„Jsem rád, že jsi mi poslala e-mail,“ řekl. „Měl jsem starost.“

On měl starost? To je zajímavé. Billy a většina knih, které jsem četla, tvrdí, že sérioví vrazi necítí výčitky,ale vědí, jak je předstírat, takže se domnívám, že chápou, jaký je za nimi princip. Rozhodla jsem se svoji teorii otestovat.

„To, co jste udělal, je hrozné, Johne.“

„Co jsem udělal?“

„Nechal jste tam Barbie s roztavenou tváří a potom mi posílal e-maily, o kterých jste věděl, že mě rozruší.

Cítila jsem se příšerně.“

„Ty jsi mi lhala“

„Kladl jste mi nefér otázky. Jste sice Allyin biologický děda, ale nevím, co od nás – od ní chcete. Muselabych být blázen, abych vám vykládala osobní detaily o svém dítěti.“

„Jen jsem vás chtěl líp poznat.“ Znělo to nejistě, jako kdyby ho můj důvěrný tón zaskočil. „Ale pořád si nejste jistý, jestli mi můžete důvěřovat, že? U mě je to stejné. Jestli mě doopravdy chcetepoznat, nemůžete takhle reagovat. A když se rozzlobíte, nemůžete mi jen tak vyhrožovat. Máte mi říct, co vás trápí, a zkusíme se s tím vypořádat, co vy na to?“ Chvíli mlčel, ale já vyčkávala. Konečně řekl: „Nemůžu to zastavit.“ „Co nemůžete zastavit?“ „Že ztratím nervy. Prostě se to stane.“ Přemýšlela jsem, co bych na to řekla, ale jak bych mohla dávat rady, když se sama nedokážu ovládat?

Pak mě napadlo, proč mu asi chci pomoct. Opravdu si myslím, že by v té zrůdě mohl být člověk?

Odsunula jsem tu myšlenku stranou. „Se mnou je to stejné, Johne, ale já…“ „Není to stejný.“

„Protože zabíjíte lidi?“ Pulz mi nad vlastní odvahou vyletěl do výšky, jenže John neodpověděl. Udělala

jsem další krok do prázdna.

„Občas, když vybuchnu, tak taky někomu ublížím. Udělala jsem pár bláznivých věcí.“

„Já nejsem blázen.“

„Měla jsem na mysli, že dokážu pochopit, co asi cítíte, když to děláte. Jak chcete jen někoho k něčemupřimět a jak vás rozzlobí.“ Vzpomněla jsem si na ten okamžik na schodech s Derekem, na samolibý výrazv jeho obličeji. Na zadunění, když dopadl na podlahu. Chápala jsem to víc, než jsem si přála.

John opět mlčel, ale jeho dech se zrychlil. Patrně je načase se stáhnout, ale něco ve mně chtělo zatlačitještě tvrději, přálo si ho přinutit, aby se svíjel.

„Říkal jste, že váš táta byl násilník. Dotkl se vás někdy sexuálně?“

„Ne.“ V hlase mu zaznělo znechucení, ale já nedokázala zadržet další slova, která se mi hrnula z pusy.

„A co vaše matka?“

Jeho hlas mi zaduněl do ucha. „Proč to děláš, Sáro? Proč říkáš takový věci?“

„Tak jsem se cítila, když jste se mě vy vyptával na Ally.“

„No, mně se to nelíbí.“ Znělo to nervózně, znepokojeně.

„No, mně se to taky nelíbí.“ Když neodpovídal, otevřela jsem pusu k dalšímu verbálnímu útoku. Zaraz,

mysli. Co to dělám? Dech se mi zrychlil a tváře jsem měla rozpálené. Byla jsem tak zaujatá tímokamžikem, tak opilá silou, že jsem zapomněla, s kým mluvím. Chtěla jsem ho ranit. Potom jako bych dostala ránu – takhle nějak se cítí John. Na okamžik jsem ztuhla. Vzpamatovala jsem se a uvažovala, kolik škody jsem napáchala. Představila jsemsi Billyho a Sandy, jak kdesi v nějaké místnosti šílí. Měla jsem od něj získávat informace, a ne ho provokovat. John nicméně nezavěsil. Pořád ještě zbývala šance vrátit se do správných kolejí.

Ubrala jsem na hlasitosti a snažila se mluvit klidně. „Podívejte, myslím, že to ani pro jednoho z nás není

snadné. Třeba bychom si mohli zahrát takovou hru?“

„Jakou hru?“ optal se opatrně.

„Takovou tu hru na pravdu. Já položím otázku a vy musíte pravdivě odpovědět. Pak se vy zeptáte a já

pravdivě odpovím. Můžete se ptát i na Ally.“ Zavřela jsem oči.

„Ty už jsi dokázala, že lžeš.“ „Vy taky lžete, Johne.“

„K tobě jsem vždycky upřímnej.“

„Ne, já si to nemyslím. Chcete vědět všechno o mně, ale máte svůj svět, o kterém odmítáte mluvit.Možná jsem jako vy víc, než byste řekl.“

„Jak to myslíš?“

Jak jsem to myslela? Připomněla jsem si chvíli před několika minutami, jak opojně a vzrušeně jsem secítila, když jsem se pohybovala po nebezpečné hraně mezi rozumem a emocemi. Všechny smyslyprobuzené, tělo napjaté, připravená k boji.

„Říkala jsem vám, že ubližuju lidem, když se rozčílím. Dokonce jsem někoho strčila ze schodů.“ Když tonechám vyznít co nejhůř, otevře se John tím víc? „Zlomil si nohu a všude byla krev. Nemám ráda pocit,kdy si připadám, že nemám věci pod kontrolou, a něco mi říká, že vy jste na tom stejně.“

Byl zticha.

„Klidně začnu první…“

Po chvíli souhlasil. „Můžeme to zkusit.“

„Dobře, tak se zeptejte, na co chcete.“

Následovala dlouhá odmlka. Zadržela jsem dech.

„Máš ze mě strach?“ zeptal se nakonec.

„Ano.“

„Proč?“ ptal se překvapeně. „Byl jsem milej.“

Neměla jsem tušení, jak na tohle odpovědět.

„Teď jsem na řadě já. Proč vyrábíte panenky z vlasů a oblečení těch dívek?“

„Aby se mnou zůstaly. Byla jsi v adoptivní rodině šťastná?“ Jeho otázka mě zastihla nepřipravenou. Nikdomi ji ještě nikdy nepoložil. Byly chvíle štěstí, ale vždycky zabarvené obavou, abych o ně nepřišla. Hlavoumi bleskla vzpomínka na to, jak jsme s mamkou pekly sekanou, když mi bylo třináct. V kuchyni bylo teploa vonělo to tam pečeným masem, česnekem a cibulí. Mamčina ruka měkce spočívala na mé, když jsmemaso obalovaly ve strouhance a smály se nepořádku, který jsme nadělaly. Jen jsme daly sekanou dotrouby, mamka najednou od– spěchala do koupelny. Vynořila se odtamtud bledá a slabá a řekla, že simusí jít lehnout, ať pečení ohlídám. Opatrně jsem maso vytáhla ven, když bylo zlatavě hnědé, a těšila jsem se, jak je ukážu tátovi.

Když o hodinu později přišel domů, mrkl na troubu, popadl mě za ramena a otočil si mě k sobě. „Jakdlouho je ta trouba zapnutá?“ V obličeji byl rudý a svaly na krku měl zaťaté.

Byla jsem tak vyděšená, že jsem nedokázala odpovědět. Koutkem oka jsem viděla, že Lauren vzalaMelanii za ruku a jdou pryč z kuchyně.

„Kde je matka?“

Když jsem pořád neodpovídala, zatřásl mi ramenem.

„Ona… ona spí. Zapomněla jsem na troubu. Ale…“

„Mohla jsi podpálit dům.“

Pustil mé rameno, přesto jsem pořád cítila, kde mě jeho ruka svírala. Promnula jsem si to místo. Jehohlas zněl skoupě a tvrdě, když ukázal do chodby. „Běž.“

Nic z toho jsem teď ale Johnovi nevykládala.

„Občas jsem byla šťastná. Jsem na řadě. Proč chcete, aby s vámi ty dívky zůstaly?“

„Abych nebyl sám. Přemejšlela jsi o mně, když jsi byla mladší?“ Chtěl ještě něco říct, ale zarazil se aodkašlal si, jako by se cítil nesvůj. „Jsem takovej, jakýho bys chtěla mít tátu?“

To snad nemůže myslet vážně. Jenže myslel.

„Chtěla jsem vědět, kdo je můj skutečný otec, jaký je, jo.“ Jak odpovím na tu druhou část? „Vy… vy máte

řadu vlastností, které by se mi u otce líbily.“ Když jsem to vyslovila, uvědomila jsem si, že je to zčástipravda – dal mi něco, po čem jsem celé dětství u táty toužila, něco, co jsem si stále nechtěla připustit, žepotřebuj u – pozornost. Změň téma,, Sáro. „Proč zabíjíte vždycky v létě?“

Nějakou chvíli mlčel. Potom opatrně pronesl: „Poprvý, když se to stalo, jsem byl na lovu. Narazil jsem vlese na pár a oni to… však víš. Ten chlápek mě uviděl.“ Slova se zrychlovala. „Zuřivě se na mě vrhl. Bránil jsem se a najednou jsme byli na zemi a ten šmejd mě tloukl děsně tvrdě pěstí, taky jich pár schytal, aleměl jsem nůž a ten mu zajel rovnou pod žebra.“

„Takže jste ho zabil?“

„Postarala se o to další rána. Ale ta holka ječela. Pak viděla, že se na ni dívám, a začala utíkat – běželjsem za ní jenom proto, aby neutekla. Ještě přidala, ale já jsem jí jen chtěl vysvětlit, že za to nemůžu, že to byla sebeobrana. Potom, když jsem ji dohnal…“ Následovala dlouhá odmlka. Nakonec dodal: „Otec by

asi neměl o těchhle věcech mluvit s dcerou.“

Nechtěla jsem slyšet nic z toho, co mi vykládá, ale uklidňovala jsem ho: „To je v pořádku, Johne. Jedobře si o tom promluvit.“ Udržovala jsem věcný tón. „Co se stalo?“

„Nechtěl jsem to udělat. Ale když jsem ji přidržel k zemi a ona pořád ječela… Necítil jsem se ten dendobře – bylo děsný vedro. Ale když byla mrtvá, udělalo se mi líp.“ Zmlkl a čekal, až něco řeknu. Jenže jáoněměla.

„Chvíli jsem u ní zůstal. Ale když jsem odešel, ten randál zase začal, tak jsem se k ní párkrát vrátil a

zmizelo to. Jenže pak ji našli…“

Představila jsem si rozkládající se tělo v lese, na které shlíží John. Zavřela jsem oči.

„Tak jste začal vyrábět panenky?“

„Jo,“ vydechl s úlevou, jako by měl radost, že jsem to pochopila. „S tvojí matkou jsem se nedostal do

konce.“ Najednou to zase znělo rozzlobeně. „Musel jsem to udělat s další ženskou, a ten kravál zmizel. Touž jsem to věděl jistě.“ Pár vteřin mlčel. „Ale jsem rád, že jsem to nedotáhl, protože bych tě neměl.“ Tentokrát jsem změnila směr já. „Ten hluk, Johne. Slyšíte hlasy?“ „Už jsem ti říkal, že nejsem blázen.“ Vyznělo to tak, jako kdybych blázen byla já. „Jen mě bolí hlava. A v uších mi furt zvoní.“ Najednou mi to došlo. „Máte migrény.“

„Věčně.

„A když je horko, tak jsou horší, že?“ Teď zněl vzrušeně můj hlas.

„Jo, to jsou fakt příšerný.“

Jak mi to mohlo ujít? Byly tu všechny příznaky. Jeho úpění, jeho zastřený hlas, jeho podráždění nad

hlukem. Migrény vyvolávané horkem. „Já je mám taky, Johne.“

„Vážně?“

„Jo, jsou hrozné. A i u mě se v létě zhoršují.“

„Jakej otec, taková dcera, co?“

Jeho slova mě vrátila do skutečnosti. Tohle není utužující povídání s dávno ztraceným otcem. „Začalo mi to v dospívání,“ řekla jsem. „Kdy to začalo u vás?“

„Když jsem byl kluk.“

„Berete na to něco?“ Kdyby měl nějaký předpis, policie by ho podle něj třeba mohla vypátrat. „Ne, matka mi na bolení hlavy dělala různý věci. Říkala, že tu bolest způsobujou duchové, co mě pronásledujou.“

„Myslíte, že když někoho zabijete, tak duchové zmizí?“

„Já to vím. Ale měl bych končit. Musím si hlídat svoje minuty. Brzy si zase popovídáme.“

On si musí hlídat svoje minuty? Proto je zpravidla jeho volání tak krátké? Skoro jsem se rozesmála.

„Dobře, dávejte na sebe pozor.“

Když jsem zavěsila, uvědomila jsem si, co jsem právě vyslovila. Dávejte na sebe pozor? Byl to jen zvyk,něco, co člověk často říká přátelům nebo rodině, ale John není ani jedno. To jsem si tolik zvykla s nímmluvit, že mé podvědomí už nepozná rozdíl?

Když Billy zatelefonoval, aby mi pověděl, že John je mimo ostrov, že volal odněkud severně od PrinceGeorge, než zmizel v horách, byl nadšený, kolik se mi toho podařilo zjistit. I já jsem tím byla vzrušená.Tolik toho najednou dává smysl. Veškerá literatura tvrdí, že sérioví vrazi se často dostávají do euforického stavu, když někoho zavraždí, a u Johna se to pravděpodobně projevuje vírou, že mu to zažene bolení

hlavy.

Billy taky řekl, že když John poprvé zabil, byl zřejmě na konci dospívání. Jelikož šlo patrně o jeho prvnísexuální zkušenost, muselo to být tím intenzivnější. Matka, která ho opustila, mu zřejmě nacpala do hlavy mýty, které by vysvětlovaly, proč jsou jeho vraždy tak ritualizované. Sérioví vrazi mají sklon vytvářet sifantazijní světy, aby se bránili osamělosti. Mohla jsem si jen domýšlet, o čem sní mladý chlapec,zanechaný v horách, který musí lovit, aby přežil.

Když Evan ten večer zavolal, pokusila jsem se s ním o všechno podělit, ale jeho odpovědi byly krátké avyptával se mě na jiné věci, jako na práci nebo Ally nebo jestli jsem už rozeslala e-mailem pozvánky nasvatbu, což působilo divně, protože on je obvykle ten poslední, kdo by s takovými věcmi sekýroval.

„Neměla jsem čas projít e-mailový adresář,“ řekla jsem, „ale udělám to zítra.“

„Neměla jsi čas, nebo se ti nechtělo?“

„Neměla jsem čas, Evane. Byla jsem dost zaměstnaná, jestli si vzpomínáš?“ Uvědomila jsem si, jak

jedovatě to zní, a zmírnila jsem tón. „Udělám to dneska večer, stačí?“ Zmlkli jsme a pak jsem navázala nasvé předchozí vyprávění: „Dokonale to vysvětluje, proč John nemá žádné hranice. Zřejmě neprodělalžádnou socializaci. A vsadím se, že kdybychom si zjistili, jaké bylo počasí, když někoho napadl, ukázalo byse, že panovala vlna veder nebo se změnil barometrický tlak – to opravdu může vyvolat migrénu. Víšpřece, jaké umí být ve vnitrozemí horko.“ Evan si povzdechl. „Sáro, nemůžeme pro změnu mluvit o něčem jiném?“ „Nepřipadá ti zajímavé, že má bolení hlavy jako já?“ „To nic nemění na tom, že je vrah.“ „Já vím, ale pomáhá mi to pochopit, proč zabíjí.“ „Záleží na tom? Dělá to prostě proto, že se mu to líbí.“

„Jistěže na tom záleží. Když víme proč, máme větší šanci…“

„My? Uvědomuješ si, že nejsi policajt? Nebo už ses k nim dala, když jsem byl pryč?“ Říkal to v žertu, ale

vycítila jsem spodní proud napětí. Projela mnou zlost.

Dost. Mysli. Dýchej. Utočí na tebe, protože je rozčilený. Nereaguj na to. Jdi ke kořeni problému.

„Evane, já tě moc miluju. Doufám, že to víš. Tyhle záležitosti s Johnem mi prostě berou hodně času. Ale

to neznamená, že na tebe zapomínám.“

„Když to není tohle, tak je to něco jiného. Vždycky si najdeš nějakou novou posedlost.“

„Já jsem obsedantní– to víš!“

„Prostě mi chybí ty dny, kdy jsi byla posedlá mnou.“ Zasmál se.

I já jsem se zasmála a ulevilo se mi, že napětí pominulo. „Dobře, čím dřív toho chlapa dostaneme znašeho života, tím dřív se budu moct vrátit ke své posedlosti tvojí osobou, platí?“

„To zní skoro jako plán. Zmínil se zase o setkání s tebou?“

„Zatím ne, ale pravděpodobně to udělá. Myslím ale, že příště už přijde.“

„Příště? Žádné příště nebude.“ Už jsme zase měli boxerské rukavice.

„Krucisakra, Evane. Musíš být tak panovačný?“

„Jsem skoro tvůj manžel. Měl bych mít možnost něco k tomu říct.“

„Jenže nemáš pravdu. Už jsem ti říkala, že jedinou šancí, jak se ho zbavit, je domluvit schůzku a zatknout

ho.“

Hlas mu stoupl. „A když se jim to nepodaří? Když se zase něco pokazí? Potom co?“

„To se nestane. Začíná mi důvěřovat. Cítím to. Minule mi toho pověděl víc než kdykoli předtím a já…“

„Myslíš, že kvůli tomu, že ti řekl o bolení hlavy, jsi v bez– pecí? Že víš všechno, co si myslí? Nejsi policajt

ani cvokař. Nebo tě k tomu Nadine taky podněcuje?“

„Pomáhá mi přijít na to, co chci udělat.“

„A na tom, co já chci, abys dělala, nezáleží?“

„Co to povídáš, Evane?“

„Říkám, že jestli se s ním sejdeš, tak se budu muset vážně zamyslet nad naším vztahem a nad tím, jak

moc je pro tebe důležitý.“

„To myslíš vážně?“

„Ohrožuješ svůj život, Sáro.“

„Ty ohrožuješ svůj život pokaždé, když vyjedeš na člunu.“

„To není totéž a ty to víš.“

„Nemůžu uvěřit tomu, že mi vyhrožuješ.“

„Já nevyhrožuju, jenom mám pocit…“

„Dobře, možná se budu nad naším vztahem muset zamyslet i já.“ Zavěsila jsem. Dlouho jsem zírala natelefon a čekala, že Evan ještě zavolá.

Jenže nezavolal. Tak jsem zatelefonovala Billymu.

Hned přišel a donesl kávu a koblihy.

„Polda a koblihy? Není to trochu klišé?“

Poklepal si na štíhlý pas. „A přitom držím dietu.“ Zasmála jsem se, přitáhla si krabici s koblihami, nakoukla

do ní, ale nevzala jsem si. „Chcete o tom mluvit?“ zeptal se. „Jde mi to na nervy. Ten pocit, že se musím rozhodnout.“

„Je to těžká volba.“

„Vím, že je ode mě sobecké, když chci, aby Evan podporoval všechno, co dělám, ale on mi prakticky

vyhrožoval, že ukončí náš vztah.“ Billyho obočí vystřelilo vzhůru. „Ale, ale.“

„To se tolik pletu?“

„Jste jediná, kdo na tu otázku může odpovědět, Sáro. Podle mě jde o to, s čím dokážete žít. Nebo jestli

byste dokázala žít sama se sebou.“

„To je právě ono. Nesnesla bych, kdyby John zabil někoho dalšího. Tak jak přežiju léto – nebo kterékolidalší léto? Každý víkend budu šílet, že to třeba zase udělal. A jak mám mít svatbu, když se každých desetvteřin ohlížím přes rameno?“

Přikývl. „Chápu. Je to stejné jako s mojí bývalou. Chtěla průměrnýho chlápka, ale já nedokázal jen sihovět na gauči a koukat na televizi, když někde pobíhal nějaký vrah. Musel jsem to vždycky dotáhnout do konce.“

„To je přesně můj pocit. Já jsem to rozpoutala, tak je na mně, abych to skončila.“ Projel mnou vztek na

Evana. Proč on to pochopit nedokáže?

Billy poznamenal: „Přinesl jsem vám výtisk Umění války– mám to v autě. Ale možná si od všeho

potřebujete na chvíli odpočinout.

„A jak to asi mám udělat?“

„Můžeme začít tím, že pojedeme na projížďku. Vypadneme a trochu si popovídáme, co vy na to?“

„Já nevím. Ally je ve škole a mám tady hodně práce…“

„A skutečně se do ní pustíte?“

„Asi ne.“ Povzdechla jsem si. „Jasně, tak jedeme.“

Jezdili jsme kolem skoro hodinu, pili kafe a jen tak si povídali. Můj střet s Evanem jsme neprobírali. Bude

náročné, až se policie dozví, že se mi Evan snaží zabránit v tom, abych jim pomáhala, ale Billy prohlásil,

že chápe, jak je to pro něj těžké. Cestou domů jsem zalistovala v Uméní války a všimla si, že si Billy

některé citáty podtrhl – a pár jich bylo v kroužku.

Podíval se na mě. „Ty strategie se dají použít na všechno

– v politice, byznysu, při zvládání konfliktů, prostě nač si vzpomenete. A taky se dají aplikovat na kdejakévyšetřování. Johnův případ je dokonalým příkladem. Ta kniha by mohla být klíčem k tomu, jak hokonečně zarazit. „Vypadá to na hodně citátů.“

„Ale každý je brilantní. Dám vám jen jeden příklad„ Podstatné není plánování, nýbrž rychlá a odpovídajícíreakce na změnu podmínek. Přesně tak musí policista uvažovat.“ Tmavé oči mu zářily, když se na měpodíval. „Kdyby víc příslušníků Královské kanadské jízdní policie četlo tuhle knihu, dosáhlo by se dalekovětšího počtu odsouzení.“

„Měl byste napsat vlastní knihu.“

„Já už vlastně na něčem pár let pracuju – jak se dá Umění války využít v policejní práci. ‚Vítězství náležítomu, kdo ovládne lsti křivých i čestných.

„To je super!“

Koukl po mně. „Jo?“

„Absolutně.“ Jestli použije vojenské strategie k tomu, aby dostal Johna z mého života, tak jsem klidněpro. Tenhle případ chce zkrátka někoho, kdo je ochotný udělat pár kroků navíc. Pak jsem si vzpomněla na Sandy. Jak ta je ochotná zajít daleko, aby chytila Johna?

Po zbytek cesty mi Billy vyprávěl všechno o své knize. Než mě vysadil, můj vztek už vychladl a cítila jsemse hrozně kvůli tomu, jak jsem při rozhovoru s Evanem reagovala. Taky jsem se cítila dost blbě, že jsemsi vyjela s Billym. Věděla jsem, že o nic nejde, ale pochopí to i Evan?

Hlavu mi naplnily poplašené obrazy toho, jak se Evan stěhuje, jak musím prodat dům, zrušit svatbu, jakAlly pláče a o víkendu navštěvuje Evana, představila jsem si osamělé noci plné vědomí, že Evan byl tonejlepší, co mě potkalo, a že jsem ho ztratila. Jen jsem vešla do dveří, rozeslala jsem e-mailem pozvánky na naši svatbu. Pak jsem zkoušela zavolat Evana, ale jeho mobil byl mimo signál. Vzkaz jsem mu

nenechala – nevěděla jsem, co říct.

Když později večer zavolal, pracovala jsem v dílně. Žaludek se mi sevřel. Dlouze jsem se nadechla, nežjsem odpověděla. Už je to tady.

„Ahoj, holčičko,“ ozval se. „Mrzí mě to předtím, byl jsem pitomec. Ten chlap je prostě pohroma a já simyslím, že si neuvědomuješ, jak je nebezpečný.“

Vydechla jsem. Bude to s námi v pořádku. „Uvědomuju, Evane. Samozřejmě že ano. A opravdu doufám,že jsi nemyslel vážně to, co jsi říkal o našem vztahu, protože jsem už rozeslala pozvánky.“ Zasmála jsem se. Evan byl zticha. Úzkost mi stiskla hrudník.

„No, teď mě docela děsíš,“ prohodila jsem.

„Ty děsíš mě, Sáro. Já si tě chci vzít a žít s tebou – miluju tě, ale vystavuješ sebe i Ally nebezpečí. Já těchci chránit, jenže ty mě neposloucháš.“

„Odkdy mám poslechnout všechno, co řekneš? Nejsem pes.“ Zasmála jsem se, ale on ne.

„Víš, že tohle nemám na mysli,“ namítl. „Nechci, aby ses s ním znova scházela. Nevím, jak jasněji to mámdát najevo. Ani jsem nechtěl, abys s ním zase mluvila.“

„Já vím, Evane. Jen se ti pokouším říct, že nedokážu žít v takové pekelné nejistotě. Ubíjí mě to.“

„Sáro, tak si to udělej. Sejdi se s Johnem. Mně už je to jedno. Musím si jít lehnout. Mám zítra dlouhý

den.“

„Počkej, Evane. Chci se s tebou domluvit…“

„Ne, nechceš. Už ses rozhodla a jen si přeješ, abych s tím souhlasil. Nezáleží na tom, kolika různýmizpůsoby mi to budeš vykládat, já s tím nesouhlasím. Mluvit o tom je ztráta času.“

„Já potřebuju vědět, že to mezi námi bude v pohodě, jestli to udělám.“

„Nevím, Sáro.“

To už jsem brečela. „Ty a Ally jste pro mě nejdůležitější lidi na světě, Evane. Nechci tě ztratit, ale ztrácímsama sebe. Nemůžu jíst, spát, nic. Jsem na dně. Copak to nevidíš?“

„Prostě se rozhodni sama.“ Znělo to rezignovaně.

Popřál mi dobrou noc a já jsem odpověděla přes slzy, pak jsem si natáhla jedno z jeho triček a vlezla dopostele. Nedokázala jsem si život bez Evana představit – nechci život bez něho. Ale jestli brzy neskoncujus tou záležitostí s Johnem, tak můj vztah stejně půjde do kytek, protože se dostávám do nezvladatelnéspirály. V každém případě jsem v háji.

Evan má pravdu, musím se rozhodnout. A už jsem věděla, jaké to rozhodnutí bude. Jediná cesta ven. Pakse můj život zase vrátí k normálu. Jen jsem se modlila, aby pak Evan byl stále ještě součástí toho života.

Příští ráno mi John zavolal na mobil, když jsem vezla Ally do školy. Tentokrát jsem zkusila něco jiného.

„Nazdar, Johne. Zrovna vezu Ally, ale hned, jak budu moct, tak vám zavolám zpátky.

„Ale já s tebou chci mluvit.“ Znělo to polekaně.

„Fajn, protože já s vámi vlastně chci probrat některé věci, o kterých jsme diskutovali minule.“

„Nemůžu nechat mobil zapnutej. Ale potřebuju…“

„Dobře, tak mi zavolejte za půl hodiny domů na pevnou linku.“ Zavěsila jsem.

Zadržela jsem dech, protože jsem čekala, že bude okamžitě volat znova, ale nechal toho. Billy telefonovala sdělil mi, že John je zase poblíž Lake Williams a že mají každého dostupného policistu venku nasilnicích. Přesně za půl hodiny mi John zavolal na pevnou linku. Zatímco se chlubil, jak to ráno vystopovalčerného medvěda v bažině, uvažovala jsem, zda mám čekat, až zmíní další setkání, anebo s tím mámpřijít sama. Když začal popisovat, jak medvěda vyvrhl a potom táhl jeho stotřicetikilovou mrtvolu z křoví a ani se přitom nezapotil, přerušila jsem ho.

„Musí být těžké zastřelit medvěda. Já bych se bála, že minu, a on se na mě vrhne.“

„Já nikdy neminu,“ ohradil se rozzlobeně. „Každoročně v lese narazím na medvědy, zraněný kvůlinějakejm amatérům. Když nemám šanci na pořádnej zásah za ucho a přímo do mozku, nestisknu spoušť.Většina lovců se splaší a v poslední minutě udělá pitomost a…“

„Jé, to je vážně zajímavé. Škoda, že jsme se nesešli. Moc ráda bych si tyhle příběhy od vás poslechlaosobně.“

„Velký hlavy myslej stejně! Zrovna jsem chtěl navrhnout další schůzku – můžeš s sebou vzít Ally.“

„Já nevím… Možná bych měla poprvé přijít jen já. Co kdyby něco pověděla Evanovi. Ale mohla bychpřinést její fotky, co říkáte?“

„Jo, jo, přines fotky. To bude senzační.“ Otřásla jsem se při představě, jak se dotýká Allyiny fotografie.

„Tak kdy se chceš sejít?“ zeptal se.

„Kdy vy byste myslel?“ V ústech mi vyschlo.

„Musím jet. Venku začíná moc velký horko.“ Jeho hlas už zase zněl hněvivě. „Lidi začínaj tábořit a házejpo lese smetí a pouštěj si rádio tak hlasitě, že neslyšíš vlastního slova.“

„Brzy, můžeme se sejít brzy.“

„Dobře. Tak zejtra.“

Proto jsem vám telefonovala, kvůli naléhavé rozmluvě. Vím, že normálně večer neordinujete, tak si tohoopravdu vážím. Věřte mi, chtěla jsem přijít dřív, ale celé odpoledne jsem strávila na stanici. Billy prohlásil,že se mi zatím postará o Ally – věřila byste, že ji vezme do Boston Pizza a nebude ode mě chtít žádnépeníze? Evan by měl volat později večer a já nevím, jak mu to všechno povím, nebo jestli mu o tomvůbec mám říkat. Je mi z toho nanic. Ale jsem přesvědčená, že až Johna chytíme, Evan mi odpustí. Kdoto prohlásil, že je lepší prosit o odpuštění než o dovolení?

Jste jediná, komu to můžu říct, ale když jsem na stanici poslouchala Billyho a Sandy – mám se s Johnemtentokrát sejít v Bowen Parku, tak si chtěli připravit novy plán – zažila jsem opravdu zvláštní moment.

Myslím, že to vyvolala jakási Billyho zmínka o Johnových migrénách, že je John používá jako výmluvu. Na

vteřinu jsem se přistihla, že mám chuť ho bránit – bránit sebe. Celý můj život na mě lidi koukají, jakokdybych bolení hlavy jen předstírala, když mě přepadne migréna. Jenže já vím, jak moc to dokáže bolet,jak člověka ta bolest přivádí pomalu k šílenství.

Když jsem chodila do školy, jedna z mých kamarádek neustále bojovala se svojí mámou. Když jí máma

řekla: „Jsi přesně taková, jako jsem byla v tvém věku já,“ moje kamarádka pořád dokola opakovala, ženení ani trochu jako její matka. Nechápala jsem ji. Za prvé si byly hodně podobné a za druhé jsem bylapřesvědčená, že je daleko horší, když se člověk ve svých rodičích nevidí – jako já. Rozhodně jsem senenašla v mamce, která je tou nejmilejší a nejtrpělivější ženou na zeměkouli, a táta, no na vysvětlení všeho, v čem se lišíme, by byla potřeba další hodina. To byl jeden z důvodů, proč jsem byla takzklamaná, když jsem se setkala s Julií. Zase jsem neviděla sebe. Děsí mě, jak moc se podobám Johnovi –jeho impulzivitě, krátkým obdobím soustředění, jeho náladovosti. A teď ještě ty migrény. A mám hrůzu ztoho, že začínám být čím dál víc jako on. Pokaždé, když řekne něco, co mi připomene mě samotnou,fantazíruju o tom, že bych ho zabila, že si na schůzku vezmu nůž a rovnou ho bodnu a pak znova aznova. Nejlepší na té představě je, když tam leží, krvácí – a když vidím, že je konečně mrtvý. Je to skvělý pocit.

OSMNÁCTÉ SEZENÍ

Přemýšlela jsem o všem, co jste říkala, a když se vezme v úvahu to, čím procházím, tak by to se mnoumohlo být daleko horší. Máte na tom značnou zásluhu. Ať vám vykládám cokoli, ať se cítím sebedivněji,vy mě přinutíte, abych se na to podívala otevřenýma očima. A vždycky mi pomůžete přijít na to, kde se to bere. Pak se s tím můžu vypořádat, nebo to aspoň zkusit pochopit. Evan snáší moje vrtochy avýstřednosti – no, i když momentálně by se o tom dalo diskutovat. Ale nemyslím si, že by skutečněrozuměl tomu, proč některé věci dělám. Anebo to zkrátka nepotřebuje vědět.

Já vždycky o všem pochybuj u – tenhle můj rys přiváděl tátu k šílenství. Nebo vlastně většinu lidí v mémživotě. Ale vy jste byla první, kdo mi řekl, že klást si otázky je v pořádku, a podporovala jste mě v tom.Vlastně jste byla první, kdo mi řekl, že jsem oukej. Dokonce i Lauren mě občas napomíná, abych přestala být tak… zkrátka Sára. Ale vy ne.

Vy jste prohlásila, že mé obsese jsou vášně, že moje usilovnost je velký dar a moje odhodlání je

obdivuhodné.

Že to, co jsem považovala za své slabosti, může být i mojí velkou předností. Jestli je John zrcadlo, kterémi odhaluje největší pokřivení mě samotné, pak vy jste zrcadlo, které odráží to dobré ve mně. Občas septám, co by se stalo, kdybych vás neměla a vy byste mi to zrcadlo nenastavila.

Když jsem dorazila domů z našeho posledního sezení, našla jsem Evanův vzkaz, že je utahaný, vypínámobil a jde spát. Cítila jsem se mizerně, že neví o mé schůzce s Johnem plánované na příští den vpoledne, ale zároveň se mi ulevilo, že mu o tom nemusím říkat. Nechala jsem mu zprávu, jak mě mrzí, žejsem zmeškala jeho telefon, a popřála mu dobrou noc. Potom jsem raději zavěsila, než všechno vybreptám.

Když Billy dovedl Ally domů, počkal, až ji uložím do postele, a potom jsme si ještě jednou prošli logistiku

setkání. Policie rozmístila policejní kontrolní hlídky na hlavní spojnici od Williams Lake do Vancouveru a

lesní strážci zase zastavují lidi na postranních cestách, ale pokud je známo, tak John už zřejmě projel.Budeme muset pokračovat s naším plánem.

Tentokrát měl Billy sehrát úlohu parkového zahradníka, který bude pracovat nedaleko od lavičky, na nížbudu sedět. Cítila jsem se o hodně líp, když jsem věděla, že bude nablízku. Je tak velký a pevný,rozhodně člověk, jakého byste chtěla mít vedle sebe, když půjdete do tmavé uličky – nebo když se mátesetkat se sériovým vrahem. Několikrát jsem se pokusila o vtip a on se vždycky usmál, ale hned zaseukázal na svůj náčrtek parku. Jeho víra, že plán zafunguje, posilovala moji víru, že dělám správnou věc.Stačí, když chvíli posedím na lavičce, a celá tahle noční můra se stane minulostí.

Když Billy kolem desáté odešel, zhroutila jsem se do postele a upadla do bezesného spánku. Ráno jsem

se ale probudila na Evanově půlce postele, a jak jsem objímala jeho polštář a nadechovala se jeho vůně,má sebedůvěra začala ochabovat. Co když se mi něco stane? Co když poslední rozhovor, který jsem vedlas Evanem, byl naším úplně posledním rozhovorem? Chtěla jsem mu dát vědět, jak moc ho miluju. Jenžekdyž jsem zkusila jeho mobil, nebral to. Na okamžik jsem byla v pokušení zatelefonovat Billymu a všechno odvolat. Potom jsem pomyslela na to, co by se stalo, kdybych to udělala.

Ally se rozhodla připravit mi snídani, lívanečky, jak je dělá Evan. Nechala jsem ji nadělat v kuchynidokonalý binec – vypadala ve své zástěrce a kuchařské čepici moc roztomile, když mě obsluhovala. Potom jsem s ní seděla u stolu, místo abych pobíhala kolem a všechno uklízela. Jak jsem poslouchala její ranní povídání a usmívala se historce o tom, co Los provedl se svojí hračkou, pořád jsem si připomínala, že John mi nikdy nevyhrožoval, ale nemohla jsem zapomenout, že je vrah. Když jsme dojely do školy,

doprovodila jsem Ally ke třídě a potom před ní sklesla na kolena.

„Ally, víš, že tě maminka má moc a moc ráda, viď?“

„Jo.“

„Jak moc?“ tázala jsem se škádlivě.

„Víc než Los svého králická!“ uchichtávala se. Přitáhla jsem si ji do náruče a pevně ji stiskla, až vykřikla:„Mamíí!“ Pustila jsem ji. Připojila se ke kamarádkám, zamávala mi přes rameno a vešla do třídy.

Cestou na policejní stanici na briefing se Sandy a Billym jsem zkusila zavolat Lauren, ale nebrala to. Tak

zoufale jsem toužila si s někým promluvit, až jsem málem zatelefonovala Melanii, ale pak jsem sivzpomněla, že jsem si pořád ještě neposlechla Kyleovo cédéčko. Zkusila jsem Evanovo číslo, ale skončilajsem v hlasové schránce. Tentokrát jsem dokonce zatelefonovala na pevnou linku jeho kanceláře vesrubu, což dělám nerada, protože tam bývá jen zřídka, a jeho recepční, kterou nemám ráda, jelikož nemá žádný smysl pro humor, mi pověděla, že Evan pracuje na jednom ze člunů.

Po schůzce na stanici mi cestou domů přebývala jedna hodina. Procházela jsem kolem obchodu se svazky

květin venku. Vybrala jsem tu největší kytici a jela k rodičům. Když mi mamka otevřela dveře, obličej se jí

rozzářil.

„Sáro, to je milé překvapení. Jedla jsi?“

Seděla jsem tam, pila kávu, oždibovala skořicový koláč a hloubala, jestli ten den přežiju. Mamka se každédvě minuty dotkla mé ruky.

„Jsem tak ráda, že ses zastavila, moje milá. Už je to dlouho, co jsme měli příležitost se navštívit.“

„Omlouvám se, mami, ale mezi prací a plánováním svatby nevím, kam dřív skočit.“

„Jsem vždycky tady, kdybys potřebovala pomoc.“ Jak se usmála, všimla jsem si, že si na tváře naneslatrochu zdravíčka, ale make-up jí jen kontrastoval s bledou pletí. Měla jsem chuť to setřít a místo toho jína tvář vtisknout políbení. Vždycky se snažila být mi navzdory chorobě k dispozici. S tímhle mi ale pomoct nemůže. Nemohla mi pomoct s žádnými problémy dospívání – ne že bych ji o to někdy žádala. Milovalajsem mamku pro její jemnou, něžnou duši, ale právě tyto její vlastnosti mi bránily, abych s ní sdílelacokoli skutečného. Udělala bych všechno možné, abych ji uchránila bolesti.

„Já vím, mami. Jsi úžasná.“

Zase se usmála. Bylo tak snadné ji potěšit. Přála si jen, aby její děti byly šťastné. Pomyšlení na všechnylži, které jsem jí navykládala za posledních pár měsíců a ve kterých pokračuju, způsobilo, že mě v očích zaštípaly slzy.

„Táta mě nechtěl adoptovat, že?“ Nemohla jsem uvěřit, že jsem tu otázku vyslovila, a mám-li soudit podlemamči– na zardění, i ji to zaskočilo.

Rozhlédla se kolem, jako kdyby měl táta každým okamžikem vkročit dovnitř. „On samozřejmě jen…“

„To nevadí, nedělej si s tím starosti.“ Svoji odpověď jsem dostala. V obličeji se jí zračil provinilý výraz.Vždycky jsem věděla, proč je táta tak odměřený, ale když se mi konečně dostalo potvrzení, bolelo to víc,než jsem čekala.

Převedla jsem řeč na Ally, dokud nebyl čas na setkání s Johnem. Objala jsem mamku u dveří a políbila ji,přičemž jsem se sama na chvíli zcela poddala tomu pocitu a nadechovala se její skořicové vůně. Potomjsem vyrazila se slibem, že brzy přijdu s Ally. Když jsem se blížila k parku, zkusila jsem ještě jednouzavolat Evana na mobil. Pořád žádná odpověď, rozhodla jsem se teda nechat zprávu. Nevěděla jsem coříct, tak jsem mu jen pověděla, že ho miluju a: „Je mi líto, že jsem jak nepříjemná osina.“

V Bowen Parku jsem našla lavičku poblíž tenisového kurtu, kde budu čekat, jak jsem Johnovi řekla. Potom

jsem pozorovala každý pick-up i auto, které zastavilo. Pohledem jsem přejížděla i park, pro případ, že bypřišel z jiného směru, zadržovala jsem dech pokaždé, když jsem někoho uviděla, a prudce zase vydechla,když se ukázalo, že je to planý poplach. Billy, který plel velký záhon po mé pravé straně, se několikrátsetkal s mým pohledem a věnoval mi úsměv jen-vydržet. Když jsem nevyhlížela Johna, zkoumala jsem okolí s policisty v civilu.

Uplynulo deset minut. Abych nějak zaměstnala ruce, otáčela jsem kelímek s kávou kolem dokola. Dalšíchdeset minut a po Johnovi ani památky. Po galonech kafe, co jsem vypila, se mi zoufale chtělo čurat.Hlavou mi běžely obrazy toho, jak mi praskne močový měchýř. Tentokrát jsem si aspoň díkybohunezapomněla vzít prásky. Odhodlávala jsem se zariskovat a promluvit do vysílačky, když mi zazvonil mobil. Byl to John.

„Johne! Kde jste?“

„Je mi líto, Sáro, ale dneska se s tebou nebudu moct sejít.“

„To si děláte legraci. Já tu sedím už skoro půl hodiny.“ Přinutila jsem se ke klidu. „Jsem z toho zmatená.

Včera jste byl celý nadšený, že se sejdeme, tak proč –“

„Rozmyslel jsem si to.“ Znělo to otráveně.

A že já jsem si to chtěla rozmyslet, to tě nenapadá, ty zmetku jeden?

„To je škoda, Johne. Opravdu jsem se těšila, že se setkáme.“

„Smůla, já to taky chtěl, ale nevyšlo by to.“

„Kde teď jste?“

„Ve Vancouveru.“

„Tak to už jste skoro tady. Co kdybyste zkusil chytit další přívoz?“

„Ne, sejdeme se za pár dní.“

„To bohužel z mé strany nepůjde. Evan se zítra vrací domů.“ I dva můžou hrát tuhle hru.

„No a?“

„Takže nebudu mít čas.“

Hlas mu stoupl. „Nechci se sejít dneska. Když jsem se probudil, necejtil jsem se dobře.“

Bodejť by ses cítil dobře, ty vraždící hajzle – poldové se chystali zatnout ti tipec. Jenže teď to nikdy

neskončí. Budu tomu muset dát další šanci.

„Mně nevadí ještě trochu počkat, abyste si to mohl promyslet…“

Zavěsil. Je naštvaný? Mám prostě odejít? Pohlédla jsem na Billyho, ale nedokázala jsem přečíst jeho

výraz.

Za minutu telefon zazvonil.

John řekl: „Pořád to není ono. Zkusíme to zejtra.“

„Už jsem vám říkala – to nepůjde.“

„Kvůli Evanovi?“ Jeho tón jasně dával najevo, co si o Evanovi myslí, a já si uvědomila, že jsem udělala

chybu.

„Ne, mám spoustu práce, navíc Ally a nákupy.“ Musím ten hovor rychle ukončit. „Asi budeme musetdomluvit něco na jindy. Dávejte na sebe pozor, Johne. Jeďte opatrně.“ Zavěsila jsem, než stačil něco říct.Když jsem procházela kolem Billyho, zavrtěla jsem hlavou – jen nepatrně, pro případ, že by mě Johnodněkud pozoroval. Když jsem nastoupila do cherokee, měla jsem na mobilu textovku od Billyho.

Setkáme se na stanici.

Skvěle. Další kafe a řeči. Aspoň tam mají záchod. Cestou na stanici zavolal Evan.

„Ahoj, pokoušela ses mě zastihnout?“

„Ach, Evane. Ty mě asi zabiješ.“

Jeden z jeho hlubokých povzdechů. „Co jsi provedla tentokrát?“

„Nechtěla jsem ti to nechávat jako zprávu, tak jsem ti pořád zkoušela volat, ale ta tvoje pitomá recepční

povídala, že jsi –“

„Hej, brzdi – uklidni se. Co jsi udělala?“ „Domluvila jsem schůzku.“

„Ježíšikriste, Sáro! Na kdy?“

„Mělo to být dneska, ale…“

„Dneska? A nic jsi mi neřekla?“

„Chtěla jsem ti to povědět, jenže jsi nebral telefon.“

„Kdy se to má konat?“ Jeho hlas zněl zděšeně. „Přijedu a…“

„Už se to stalo, ale…“ „Cože?“

„Neukázal se. Měl jsi pravdu, jen se mnou manipuluje.“ Všechno jsem mu vylíčila. „Takže tak. Ale teď už

jsem skončila, Evane.“

„To už jsem slyšel několikrát.“

„Ne, tentokrát je to doopravdy. Zase nechám změnit čísla. Možná bychom se mohli odstěhovat, anebo

zůstat na čas ve srubu, jak jsi navrhoval. Můžu Ally učit doma. Nebo třeba prodáme dům. Nevím, ale

řeknu policii, že už nám nesmí odposlouchávat telefony. Nebudu koukat na televizi ani číst noviny…“

„Zpomal. Dneska večer tady mám velkou skupinu, ale co nejdřív přijedu domů a všechno to probereme.“

„Víš to jistě?“

„Všechno promyslíme, dobře? Jen nedělej žádné rozhodnutí, dokud nepřijedu domů, a zatím nic neměň –

prosím, „Dobře, dobře.“

„Myslím to vážně. Nechci přijet domů a najít tam na trávníku ceduli Na prodej.“

„Dobře. Teď se musím sejít na stanici se Sandy a Billym.“ Zaúpěla jsem.

„Tem taky nedovol, aby s tebou manipulovali.“

„Právě teď se mnou manipulují úplně všichni.“

„No tak, Sáro – to není fér.“

„Promiň. Jsem úplně vyždímaná. Přála bych si, abych se s nimi nemusela vidět – chtěla bych prostě jetdomů.“

„Tam jim řekni, ať jdou do háje.“

„Budu si s nimi muset promluvit, ale nebude se jim líbit, co jim povím.“

Evan měl o policajtech pravdu a stejně tak já. Jakmile jsem za sebou zavřela dveře výslechové místnosti,Sandy prohlásila: „Myslím, že příště bychom…“

„Žádné příště nebude.“

Otočila se ke mně jako uštknutá. „Musíme ho k tomu, aby přijel na ostrov, nalákat nějakým silnějšímdůvodem. Myslím, že byste mu měla říct, že mu nakonec přece jen dovolíte setkání s Ally…“

„Svoji dceru jako návnadu používat nebudu, Sandy.“

„Ona tam ve skutečnosti nebude, jenom John si má myslet, že přijde.“

„Ne, je konec. Chci z toho ven. Dneska si změním telefonní číslo a už vám nepovoluju odposlech pevné

linky. A taky chci, abyste mi přestali odposlouchávat mobil.“

„Chápeme, že potřebujete pauzu,“ vmísil se Billy. „Tohle bylo…“

„Nepotřebuju pauzu, potřebuju konec. Riskovala jsem život, svoje dítě a svůj vztah kvůli ničemu. Evan má

pravdu – John mnou manipuluje a vy lidi si ho budete muset chytit sami.“

„A co když ublíží další ženě?“ otázala se Sandy.

„Tak byste ho měli chytit dřív,“ opáčila jsem zlobně. „Jestliže odstraníme odposlouchávací zařízení,

nebudeme schopní vás patřičně chránit. Co budete dělat, když začne pronásledovat vás a vaši rodinu?“

„Předtím jste mi říkali, že si nemyslíte, že by mi od něj hrozilo nějaké nebezpečí.“

„Taky jsem vám říkala, že nedokážeme předvídat, co provede.“

„To je zajímavé, že když jste chtěli, abych se s ním sešla, tak jste si nemysleli, že bych byla v nebezpečí,

ale teď, když se s ním už sejít nechci, najednou tvrdíte, že v nebezpečí jsem.“

„Jenom říkáme,“ vysvětloval Billy, „že nevíme, jak vezme skutečnost, že ho zavrhnete. Minule to byl e

mail –“

„Zablokuju si jeho e-maily.“

Koukali na mě. Nadechla jsem se.

„Podívejte, domnívala jsem se, že když budu souhlasit se schůzkou, skončí to, ale nestalo se. Můj život jevzhůru nohama – pomalu nepracuju, neustále se hádám s Evanem, netrávím dost času s dcerou. Čím vícvám pomáhám, tím víc je všechno naruby. Pojedu domů a budu pokračovat se svým životem, jako kdybyJohn neexistoval. To jsem měla udělat už dávno.“

„To zní, jako kdybyste už byla rozhodnutá,“ ozval se Billy, „a musíte samozřejmě udělat to, co pro sebepovažujete za správné. Ale já si myslím, že byste měla…“

Zvedla jsem se. „Díky za pochopení.“

Sandy, ze které vyzařovalo všechno jiné než pochopení, zavrtěla hlavou a řekla: „Doufám, že se seboudokážete žít, až si najde příští oběť.“

„A já doufám, že vy dokážete žít se sebou. Věděla jste o něm léta a nedokázala jste ho zastavit. Dalajsem vám víc vodítek, než jste kdy sami získali.“ Zrudla v obličeji a s pěstmi zaťatými u boku se zvedla.

Ustoupila jsem o krok dozadu, když řekla: „Vy…“

Billy zasáhl: „Sandy?“

Otočila se na patě, vyšla z místnosti a práskla za sebou dveřmi.

Billy šel za mnou k cherokee. Adrenalin dne mi pořád ještě proudil žilami, když jsem se vztekala a

nadávala na Sandy.

„Tak jo, divoško,“ oslovil mě, když jsem trochu upustila páru. „Budete dneska večer v pohodě? Kdybystechtěla, mohl bych později přinést nějakou cínu a dohlídnout na vás a na Ally, co vy na to?“

„To je opravdu moc milá nabídka, Billy, ale myslím, že máte pravdu – potřebuju od toho všeho na chvílipauzu.“ Taky jsem si připomněla, jak Evan reagoval, když mi Billy naposledy přinesl jídlo.

„Jasně. Kdybyste mě potřebovala, tak číslo znáte.“

„Devět-jedna-jedna?“

Zasmál se, ale v očích mu blýskla dotčenost a já se cítila mizerně.

„Dávejte na sebe pozor, děvče.“ Vykročil zpátky ke stanici. Sandy tam někde nejspíš vrhala šipky do mé

fotky.

Tak to je všechno. Myslím, že tím ukončím i dnešní sezení. Na jeden den už jsem toho navykládala aždost. Já vím, neslyšíte ode mě často, že bych si právě na tohle stěžovala. Pamatujete se na dobu, kdymou největší starostí byla moje výbušnost? Nikdy by mě nenapadlo, že na ni budu vzpomínat jako nadobré dny, jenže tenkrát mi vůbec nepřišlo na mysl, že bych měla za otce vraha – a zvlášť ne takového, který mění nálady stejně rychle jako já.

Říkala jste, že si musím položit otázku, co chci dělat, ne co je správné a co špatné, nebo co si kdo myslí.A přijít na to, co chci, znamená objektivně se podívat na to, co cítím a jaké budou důsledky méhorozhodnutí. Jako že chci dostat Johna ze svého života a že se obávám, že někomu ublíží. Chci, aby Johnachytili, a děsím se toho, že půjde po mé rodině. Pak jste řekla, že se musím rozhodnout a toho rozhodnutí se držet. Takže to udělám. Protože chci zpátky zdravý rozum, ale bojím se, že už je pozdě.

DEVATENÁCTÉ SEZENÍ

Nevím už, koho mám poslouchat. Zrovna teď jsem tak popletená, že bych nejspíš skočila pod autobus,kdybyste si myslela, že je to dobrý nápad – prostě jednám zkratkovitě. Panebože, tahle noční můra snadnikdy neskončí. Člověk by si měl dávat pozor na to, co si přeje. Já jsem jen chtěla otce, kterému by namně záleželo. Ach jo, jemu na mně skutečně záleží. Záleží mu na mně tolik, že by mě klidně zabil, anebonejdřív zabije někoho, koho miluju.

Včera večer John zase volal. Bůhví co chtěl tentokrát a zřejmě se to nikdy nedozvím, protože jsem sivypnula mobil. Zkusil několikrát taky pevnou linku, ale nevšímala jsem si toho. Billy mi nezatelefonoval,odkud se John ozývá. Zřejmě doufal, že mě přemůže zvědavost, ale já to ani vědět nechtěla. Nemohlajsem se dočkat, až nám změním čísla – bránilo mi jen Evanovo přání, ať počkám. Štvalo mě nicméně,když jsem si uvědomila, že jsem odešla ze stanice, aniž by mi poldové potvrdili, že odstraní odposlech zmého mobilu. Pevnou linku mají nejspíš taky pořád ještě napíchnutou. Když později zavolal Evan, pořádještě toho měl hodně na práci, než ráno odjede, tak jsme si jen popřáli dobrou noc a dohodli se, že sezásadními rozhodnutími počkáme, až se vrátí domů. Jeden další den dokážu Johna ignorovat.

Dneska ráno, což mi připadá jako před milionem let, jsem dovezla Ally do školy – je to její poslední denpřed letními prázdninami – a jako šílená jsem se vrhla do uklízení domu. Překvapilo mě, že Evan nezavolal, když odjížděl ze srubu, ale říkala jsem si, že má zřejmě pořádný fofr. Není pro něj jednoduché, když má odjet na poslední chvíli. Na jeho telefonu byla zapnutá hlasová schránka, tak jsem byla

přesvědčená, že už je na cestě – pokrytí tam není nejlepší. Kolem desáté jsem přestala luxovat, abychnaložila další pračku, když jsem na štěrku uslyšela pneumatiky a Los se vrhl se štěkáním ke dveřím. Evan je doma!

Uháněla jsem ke dveřím – a uviděla Billyho a Sandy, jak vystupují z tahoe. Při pohledu na jejich vážné

obličeje a sluneční brýle se mi vnitřnosti zauzlovaly.

„Můžeme dovnitř?“ optal se Billy.

„Evan by tu měl být každou chvíli, ale jistě, pojďte dál.“

Tentokrát jsem je vzala do obýváku. Špatné zprávy si zasluhují určitou formálnost. Když jsme se usadili

na protilehlou pohovku, vrhla jsem se do toho.

„Je nezvěstná další dívka, je to tak?“

„Sáro…“ Billy si sundal sluneční brýle. „Na Evana dnes ráno někdo vystřelil u srubu a…“

„Cože?“

Chvíli jsem na ně zírala a srdce v hrudi mi divoce bušilo. Pak jsem vyskočila. „Je v pořádku?“ Očima jsemlítala z jednoho na druhého a zoufale se snažila číst jim v obličejích.

„Bude v pořádku,“ prohlásil Billy. „Letecky ho převezli do nemocnice v Port Alberni.“

„Co se stalo?“

„Brzy ráno šel k přístavišti. Tam byl postřelen. Podařilo se mu dovléct se do jednoho ze člunů a použillékárničku, aby si zastavil krvácení, než ho našel jeden z průvodců.“

„Dobře. Já jen. Musím…“ Otočila jsem se kolem dokola, popadla kabelku z lavice v chodbě a hledala klíče

a mobil. Jak dostanu Ally ze školy? Nemohla by ji vyzvednout Lauren? Nebo se pro ni mám zastavitcestou?

„Zavezeme vás do nemocnice,“ řekla Sandy.

Los. Budu muset požádat souseda, aby ho pustil ven. Co ještě? Jeden zákazník si má přijít vyzvednout

čelo postele. Otevřela jsem mobil, ale Sandy mě popadla za zápěstí.

„Počkejte.“

Vytrhla jsem se jí. „Musím někomu zavolat kvůli Ally.“

„To chápeme, ale nejdřív si s vámi musíme probrat pár věcí.“

„Určitě to byl John.“

„Právě proto…“ spustil Billy.

„Musím to povědět rodině.“ Jak jim tohle vysvětlím?

„Máme pár nápadů, jak byste o tom měla mluvit,“ vložila se do věci Sandy.

Obrátila jsem se k Billymu. „On ho ne… nezabil ho. Bylo to jen varování, že?“

„To si nemyslíme. Jeden z kuchařů si v době výstřelu na Evana šel zakouřit a zaslechl něco v křoví.Myslíme si, že Johna vyplašil, než mohl dokončit svou práci.“

John chtěl Evana zabít. Kvůli mně. Oči se mi zalily slzami.

„Musím okamžitě dostat Ally ze školy.“

„Několik našich kolegů je v nemocnici s Evanem,“ sdělila mi Sandy, „a u školy máme hlídkový vůz. Můžetejet s Billym za Evanem a my pošleme některého důstojníka, aby vyzvedl Ally. Jenom zavolejte do školy avysvětlete jim, že je to rodinný přítel. Nechceme nikoho vyděsit pomyšlením, že tu někde na volno pobíhá vrah.“

Až na to, že tu někde skutečně na volno pobíhá vrah. Takový, co je na mě pořádně naštvaný a přitom

velice schopný dát své rozpoložení najevo.

„Ally ví, že nesmí s nikým cizím odejít. Mohla bych zavolat jednu ze sester, jenže to bych jim musela

povědět, co se děje a…“

„To zatím nedělejte,“ nabádala mě Sandy. „Ally mě zná. Vyzvednu ji a ohlídám, zatímco budete nanávštěvě u Evana.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Řekla jsem Johnovi, že se s ním nebudu moct sejít, protože se Evan vrací domů.Zřejmě se rozhodl, že stačí, když…“ Hlas se mi zadrhl.

Billy se tvářil účastně. „Nevěděla jste, že tohle udělá, Sáro.“

Podívala jsem se na Sandy. „Ale vy jste to věděla. Varovala jste mě.“ Připustila jsem, aby mé osobnípocity vůči ní stály v cestě pravdě?

„Nemá smysl hloubat nad tím, co se stalo, Sáro,“ uklidňovala mě Sandy. „Musíte být silná pro Evana. Myse postaráme o zbytek.“ Pro jednou řekla něco, co se mi zamlouvalo.

Cestou s Billym do nemocnice jsem zatelefonovala z mobilu rodičům. Jakmile jsem uslyšela mamčin milýhlas, přehrada se protrhla a já se rozbrečela. Podařilo se mi ovládnout se na tak dlouho, abych jípověděla krycí příběh – policie si myslí, že na Evana vystřelil nějaký roztrpčený zaměstnanec. Nevím, jak dlouho tomu někdo

bude věřit, protože Evan nikdy v životě nikoho nenaštval. Při té myšlence jsem se rozbrečela ještě víc.

Než jsem tomu stihla zabránit, mamka předala telefon tátovi.

„Co se děje?“

„Tati, Evan je v nemocnici. U srubu na něj někdo vystřelil. Je naživu, ale letecky ho přepravili do Port

Alberni a…“ Už zase mi tekly slzy.

„Tvoje matka a já se tam s tebou sejdeme,“ prohlásil táta.

To bylo zřejmě to poslední, oč by policie stála. Zato já jsem o to stála ze všeho nejvíc.

„Díky, tati. Můžete za mě zavolat jeho rodičům?“ Žijí dole ve Státech, a i když jsou si Evan a jeho rodina

blízcí, nevídají se moc často. Mamka s tátou mu to významně vynahrazují.

„Dáme jim vědět,“ slíbil táta. „Kde je Ally?“

„Hlídá ji jedna přítelkyně.“ Poprvé a naposled jsem Sandy takhle nazvala.

„Jak se tam dostaneš?“

„Billy, ten policista, který je mým zákazníkem, se nabídl, že mě tam doveze.“

Táta chvíli mlčel a pak řekl: „Hned vyrazíme.“

Zavěsil dřív, než jsem stačila něco říct. Billy mě ujistil, že si s tím poradí, jenže nemá představu, jaké to je

– poradit si s mým tátou. Ale v tu chvíli mi to bylo fuk. Jediný člověk, na kterém záleželo, byl Evan. Přála jsem si, abych mu to byla včera řekla.

Cesta do Port Alberni není nikdy snadná – přes hodinu po úzké silnici kroutící se strmými horami, kde seperete o prostor s náklaďáky dřevařů. Dneska ale byla přímo nesnesitelná. Za volantem seděl díkybohuBilly. Kdybych já řídila rychlostí, jakou mi tlouklo srdce, nevyhnula bych se nehodě. Vůbec si nevybavuju, o čem jsme mluvili, jen si neurčitě vzpomínám na Billyho uklidňující útržkovité poznámky: Chytíme ho. SEvanem to dobře dopadne.

V nemocnici mi doktor pověděl, že Evan utrpěl čistý průstřel masité části levého ramene. Čekají, až bude

staBillzovaný, a potom ho sanitkou pošlou do Nanaima na chirurgii. Má poškozenou svalovinu a velkou

ránu, ale nehrozí mu žádné trvalé následky. Já byla prostě šťastná, že je naživu – zvlášť když mi doktorsdělil, že o dvacet centimetrů vlevo by střela zasáhla srdce. Když jsem to uslyšela, vlastní srdce se mi skoro zastavilo.

Dali mu nějaké léky na bolest, a tak byl mimo, ale nechali mě, abych se na něj podívala. Rameno mělzabandážované v obrovském bílém obvazu a v paži zapíchnutou intravenózní jehlu. Po obličeji mi teklyslzy, když jsem ho políbila na tvář a hladila mu vlasy. Vyvádělo mě z míry, jak hrozně je bledý, i množstvíhadiček, které kolem něj vedly. Nejvíc ze všeho jsem se ale zlobila sama na sebe, že jsem ho vystavilanebezpečí.

Zatímco jsem se motala kolem Evana, sestry sledovaly jeho příznaky a zapisovaly je do karty. Jedna znich se zeptala, jestli něco nepotřebuju. Joy dostat za mříže sériového vraha. Mohly byste to zařídit? Pakmě ta starší sestra požádala, abych na chvíli odešla, než Evanovi vymění obvazy. Už jsem se chtěla přít,když jsem zaslechla tátovo hlasité vyptávání na Evanův pokoj.

Jak jsem šla rodičům naproti, všimla jsem si, že Billy mluví se dvěma policisty v malé čekárně. Narovnalse, když uviděl mého otce, a vydal se k němu, ale táta kolem něj prošel rovnou ke mně.

„Jak se Evanovi daří?“

„Teď právě spí. Bude v pořádku, ale potřebuje operaci. Počkají, až bude stabilizovaný, a potom hovezmou do Nanaima a…“ zarazila jsem se, když jsem uviděla, jak moje sestra spěchá chodbou.

„Lauren přijela s námi,“ vysvětlovala mamka. „Jenom šla zavolat Gregovi.“

Padly jsme si s Lauren do náruče. „Nemůžu uvěřit, že někdo na Evana vystřelil. Musíš být strachy bezsebe.“ Její tělo proti mému vibrovalo a předávalo mi čerstvé vlny strachu. Ano, tohle je zlé. Je to opravdu, opravdu zlé.

Odtáhly jsme se od sebe. „Díky, že jsi přijela,“ řekla jsem zastřeným hlasem.

„To je samozřejmé. Proč jsi mi nezavolala?“

„Chtěla jsem, ale všechno prostě..

Přistoupil k nám Billy. „Nazdar, lidi. Já jsem Bill.“ Otočil se k tátovi a napřáhl ruku. „Potkali jsme se uSáry.“ Táta mu ruku tvrdě stiskl. „To je váš případ?“

„Všechno pro Sáru samozřejmě prověřím, ale jinak ne, vyšetřování vede místní policie.“

Táta se chodbou rozhlédl oběma směry. „Je tu kolem spousta policistů.“ Upřeně se na mě zadíval. „Co seděje, Sáro?“

Cítila jsem, jak rudnu. „Ehm… jak to myslíš? Evan je postřelený a…“

Vtom jsem viděla, jak to tátovi došlo.

„Má to co do činění s Táborovým vrahem, že jo?“ Mamka zalapala po dechu. Lauren vyletěla ruka kústům. Táta se ke mně otočil. „Okamžitě mi pověz, co se děje, Sáro.“

Bezmocně jsem koukla na Billyho. Opět mě zachránil. „Najdeme si nějaké místo, kde se dá v klidu mluvit.“

Zavedl nás do prázdné místnosti a všechno jim vysvětlil. Mamka při tom čím dál víc bledla. Lauren seběhem celého rozhovoru třásla. Když Billy skončil, táta se na mě podíval a zavrtěl hlavou.

„Celou dobu jsi nám lhala.“ „Tati, já –“

„Sára vám nechtěla nic tajit,“ vložil se do toho Billy. „Měla přísné rozkazy, že o tom nesmí s nikým mluvit.

Mohlo by to poškodit případ a uvést její rodinu – vás všechny – do nebezpečí. Velice nám pomohla.“

„Nevysvětlil jste, proč střílel na Evana,“ připomněl táta. „John, Táborový vrah, se chtěl se mnou znovu

sejít, tati. A já jsem mu řekla, že nemůžu, protože se Evan vrací domů.“

„Kde je ten šmejd teď?“ Tátův obličej se zbarvil do purpurova. „A kde je Ally?“

„Je s policistkou,“ odpověděl Billy. „Je dobře chráněná.“

„Co děláte, abyste toho lumpa chytili?“

„Všechno, co je v našich silách, pane. Vaše dcera byla významnou součástí našeho pátrání, ale teď

budeme pokračovat jiným směrem.“

„To jako proč?“

„Protože já už pomáhat nebudu,“ vysvětlila jsem. „Evan stejně nechtěl, abych se s tím chlapem setkala,

jenže já jsem se bála, že zabije další ženu, ale teď, když Evana postřelil, nejsem…“

„Evan si nepřál, aby ses s tím chlapem setkala, ale ty jsi to stejně udělala?“

Koukali jsme jeden na druhého. Mamka pronesla: „Myslela si, že dělá správnou věc, Patricku.“

Táta přešel k oknu a vyhlédl na parkoviště. Ruce měl zkřížené na prsou a jeho záda se přede mnou tyčila

jako zeď, kterou jsem nikdy nedokázala překonat.

Všichni čtyři jsme rozpačitě mlčeli a dívali se na tátu. „Půjdu raději promluvit s ostatními policisty,“

oznámil Billy. „Kdybyste měli nějaké otázky, budu v hale.“ Nikdo se neozval, když odcházel.

Po chvíli táta prohlásil: „Evan má pravdu – neměla ses do toho zapojovat.“

„Tati, snažila jsem se pomoct.“

Obrátil se a tvrdě na mě pohlédl. „Odteďka to nech na policii, Sáro.“ Zamířil z místnosti a dodal: „Jdu najít

doktora.“

Mamka se na mě chlácholivě usmála a pohladila mě po ruce. „Je jen rozčilený.“

„Já vím, mami, a nemyslíte, že já jsem taky rozčilená? Nemá vůbec představu, pod jakým tlakem jsembyla. Policajti, Julia – všichni mě do toho tlačili. Já sama jsem s tím nápadem nepřišla.“

„Julia?“

„Moje matka.“ Mamka sebou cukla, jako bych ji uhodila. Sakra. Sakra. Sakra. „Mám na mysli svoji

biologickou matku. Chtěla se se mnou vidět a…“

„Ty ses s ní znova viděla?“

„Šla jsem několikrát do jejího domu, ale nesměla jsem se vám o tom zmínit, protože jsme spolu mluvily o

případu. Léta žila v hrůze – pro ni je hodně důležité, aby ho dopadli. A já jsem tomu chtěla pomoct,

protože…“

„Protože je to tvoje matka.“

„Tak to vůbec není, mami – jen jsem se za ni cítila zle.“

„Ovšemže, drahoušku. Jsi starostlivý člověk.“

„Jo, no, prostě mě to žralo.“

„Každý jiný by jednoduše odešel, Sáro. Ty se dáváš všemu a každému, koho miluješ.“ Usmála se, ale

pohled v jejích očích mi lámal srdce. „Radši se přesvědčím, že se tvůj otec chová slušně k sestrám,“ řekla

a odspěchala za tátou.

Otočila jsem se k Lauren. „Bezva, teď je rozrušená i mamka.“

„S tím se teď netrap. Soustřeď se na Evana.“

Povzdechla jsem si. „Myslíš na dalšího člověka, kterému jsem ublížila?“

„Není to tvoje vina, Sáro.“

„Ne, táta má pravdu. Pokazila jsem to. Řekla jsem Johnovi, že Evan je tím důvodem, proč se s nímnemůžu sejít. Měla jsem vědět, jak hrozně ho to naštve.“

„Nevěděla jsi, že mu ublíží.“

„Evan mě už dávno chtěl zarazit. Měla jsem ho poslechnout.“

„Nemůžu uvěřit, že jsi s tím vším zápolila sama.“

Pokročila ke mně a objala mě. Položila jsem si hlavu na její rameno a rozbrečela jsem se.

Čekali jsme před Evanovým pokojem několik hodin. Billy zůstával s ostatními policisty a potichu si něcopovídali. Táta seděl v křesle se zkříženýma rukama, pokud zrovna nerázoval sem a tam chodbou. Mamkalistovala v časopisu, ale pořád přitom sledovala tátu, Lauren a mě. Lauren zašla do kafeterie a přineslanám něco k jídlu, ale já jsem jen usrkávala kávu. Posadila se vedle mě a vyprávěla mi o chlapcích, domunebo zahradě. To povídání bylo uklidňující, i když jsem se nedokázala pořádně soustředit na to, covykládá, protože jsem pozorovala doktory a sestry a děsila se pokaždé, když se někdo zastavil před Evanovým pokojem.

Táta koukl na svůj mobil, potom vstal a odešel chodbou. Po chvíli se vrátil.

„Musím zajet do Nanaima – na smyku se nám tam přetrhl řetěz.“

Mamka vstala. „Nebude ti vadit, když tě tu necháme, Sáro?“

„Nedělej si starosti, mami. Nejspíš půjde jen o dlouhé vysedávání.“

„Já tu můžu zůstat,“ nabídla se Lauren.

„Ne, musíš k chlapcům. Budu v pohodě.“

„Můžeme se vrátit později,“ řekla mamka.

„Díky, mami. Ale oni nejspíš zítra pošlou Evana do Nanaima. Můžete počkat a navštívit ho tam.“

„Rozhodně nám dej vědět, kdyby nastala nějaká změna nebo kdybys něco potřebovala, zlato.“

„Určitě.“

Strávila jsem další hodinu čekáním s Billym, ale teď jsem chodbou sem a tam rázovala já. Přišla sestra a

pověděla mi, že Evan se krátce vzbudil a že mu dali další léky proti bolesti. Zřejmě bude spát po zbytekdne, tak jestli chci, můžu jet domů a vzít mu pár věcí.

Billy telefonoval, když jsem se za ním vydala.

„Je všechno v pořádku?“ zeptala jsem se.

„Jo, jen udržuju spojení se základnou a Sandy.“ „Jak je na tom Ally?“

„Báječně se baví.“

S úlevou jsem si trošku vydechla.

Byli jsme jen deset minut od města, když mi zazvonil mobil.

Podívala jsem se na Billyho. „To je John! Co mám dělat?“

„Pokud si myslíte, že nedokážete udržet klid, tak byste neměla…“

„Ale jestli je pořád ještě blízko, mohli byste ho lokalizovat a chytit ho, je to tak?“

„Je to nejlepší šance, jakou máme, ale nejdřív si musíte rozmyslet, co řeknete, než…“

Odpověděla jsem po dalším zazvonění.

„Co ještě chcete?“

„Sáro! Jsem na ostrově, v kolik se můžeme sejít?“

„Vy si vážně myslíte, že se s vámi setkám po tom, co jste postřelil Evana?“

Ticho.

„Tentokrát jste to hodně podělal, Johne. Už mi nikdy nevolejte. Je konec.“ Zavěsila jsem. Celé tělo se mitřáslo. Billy mi stiskl rameno. „Jste oukej?“

Přikývla jsem, jak se mi adrenalin hnal tělem. Uvědomila jsem si ale, že mi cvakají zuby.

„Jo. Panebože, ne, nejsem. Omlouvám se, že jsem s ním nedokázala mluvit dýl – ztratila jsem nervy. Alemyslím

– mám dojem, že na mě jde záchvat úzkosti. Hrudník… mám jako ve svěráku a..Nasála jsem vzduch. „Jen se párkrát pomalu nadechněte, Sáro. Potřebujete..Zazvonil mu telefon. „Tady Reynolds… Dobře, povím jí to.“

„Co se děje?“

„Johnův mobil se napojil na nanaimskou věž, takže je ve městě.

Sešlápl plyn tahoe. Moje tělo se třáslo ještě víc. „Panebože, musí zřejmě příšerně zuřit, že jsem mu

zavesila.“

„Moc rád asi nebude.“ Billy sevřel volant tak pevně, až se mu napjaly svaly na předloktí.

„Myslíte, že se se mnou pořád ještě chce sejít? Ale já jsem mu řekla, že už je konec a..

„Ten chlap nemá rád, když se mu řekne ne.“

Už zase se mi svíral hrudník a tváře mě pálily.

„Myslíte, že bych se s ním měla sejít? Když to neudělám, tak zase půjde po Evanovi?“

„Emoce jsou teď vypjaté na obou stranách, takže možná na setkání není nejlepší čas. Jestli ovšem jednáimpulzivně, pak je pravděpodobnější, že se dopustí nějaké chyby a…“

„Mám pocit, že na mě jde další záchvat úzkosti.“ Přitiskla jsem si ruku na rozbušené srdce.

Billy se tvářil ustaraně. „Možná by bylo lepší vrátit se do nemocnice a…“

„Ne.“ Nasála jsem do plic plný nádech vzduchu. „Ne, musím si promluvit se svou psychiatrickou.“

„Teď hned?“

Chvatně jsem přikývla. „Musím, jinak se v tom utopím, Billy. Potřebuju se uklidnit, ale to nedokážu, dokud

s ní nebudu mluvit a…“

„Zavolejte jí.“

Nečekala jsem, že budete chtít, abych rovnou přijela. Domnívala jsem se, že to zvládneme po telefonu,ale zřejmě jste z mého projevu poznala, že jsem jen krůček od totální hysterie. Chci být s Evanem, alekaždá částečka mého těla křičí, ať co nejrychleji jedu domů, abych byla u Ally. Máte samozřejmě pravdu,nejdřív se musím zklidnit. Součástí ochrany mé dcery je, aby neviděla, jak její matka klouže do propasti.

Chudák Billy – čeká venku v tahoe. Řekla jsem mu, že si může dojít pro kafe, ale prohlásil, že zůstane namístě, aby měl jistotu, že se mi nic nestane. Sem jsem dokázala dojet jenom proto, že jsem nejdřívzatelefonovala domů a mluvila se Sandy a potom s Ally, která si to báječně užívá. Když si Sandy od nívzala telefon zpátky, řekla mi, že bude Ally bránit vlastním životem. Věřila jsem jí. Nemám sice Sandyráda, ale jsem si opravdu jistá, že kdyby uviděla Johna, na fleku ho zastřelí.

Pokud jde o mě, těkám všemi směry a jako bych pořád do něčeho narážela. Moc ráda bych věděla, vjakém stavu je momentálně John, jestli i on je uprostřed manického záchvatu. Určitě to tak bude – pročby jinak střílel po Evanovi? Zřejmě se vytáčí – a já jsem ho ještě rozběsnila, když jsem mu zavěsila. Vím,jaká jsem, když se mi věci vymknou z ruky, jak se cítím, když ztratím kontrolu – jako zrovna teď. Jenže já nemám pistoli. Bůhví co bych udělala, kdybych ji měla. To vlastně není pravda. Vím přesně, co bychudělala.

DVACÁTÉ SEZENÍ

Strašlivě mě mrzí, co se stalo. Panebože, pořád nemůžu uvěřit, že jste stále ještě byla ochotná se semnou vidět po tom, čím jste prošla. Je jedno, kolikrát jste mě nabádala, že si nemám dělat výčitky, pořád se nemůžu ubránit pomyšlení, že jsem měla něco vycítit. Byla jsem prostě tak rozhozená, že mi tonemyslelo. Pořád ještě mi to nemyslí. Ale neměla bych vás asi tím vším zatěžovat, tak pokud je toho navás moc, musíte mi to říct a já přestanu. Možná mi to budete muset párkrát zopakovat, protože obě víme, že se nedám tak snadno zarazit. Další rys, který mám společný se svým otcem.

Po našem posledním sezení mě Billy odvezl domů, kde čekala Sandy. Ally byla rozrušená kvůli Evanovi –Sandy jí musela říct, že si na člunu poranil rameno, jak jsme se dohodly. Ujistila jsem Ally, že Evan bude v pořádku. Potom mi Ally vyprávěla, co všechno se Sandy dělaly. Překvapilo mě, že to Sandy s dětmi takumí, vůbec jsem o tom neměla tušení. Postavily si pevnost a přestrojovaly se, dokonce uspořádalypěveckou soutěž. Já jsem obvykle po dni stráveném s Ally celá uondaná, ale Sandy měla zrůžovělé líce aoči jí zářily. I když to možná byl důsledek toho, že se John zase ozval.

Billy ohřál zmrazenou pizzu, zatímco já jsem se vypořádávala s telefonáty ustaraných přátel azaměstnanců srubu. Ohlásila jsem se mamce a Lauren. Obě se nabízely, že přijedou, ale řekla jsem jim,že to není nutné. Nepověděla jsem jim, že John zavolal a že je pořád ve městě. Taky jsem několikrátzatelefonovala do nemocnice, ale Evanův stav zůstával beze změny. Když se zase probudil, dali mu dalšíléky, tudíž spal, když jsem volala. Párkrát někdo telefonoval z neznámého čísla a já jsem neodpověděla, jen jsem si s rozbušeným srdcem zkontrolovala hlasovou schránku. Byl to John? Půjde po mně? Žádná zpráva však ve schránce nebyla. Policie vystopovala volání do telefonních budek v Nanaimu.

Po jídle – teda oni se najedli, zatímco já na své jídlo jen koukala – Billy se Sandy sklidili, zatímco já jsem

vykoupala Ally. Potom jsem ji nechala dívat se na televizi v mé posteli, aby si dospělí mohli dole

promluvit.

„Máte báječné dítě,“ poznamenala Sandy.

„Díky, myslím, že je opravdu fajn.“

„To tedy ano.“ Sandy se napila ledového čaje. „Přemýšlela jste znova o setkání s Johnem?“

Nečekala jsem, že se do toho pustí tak zhurta.

„Pořád ještě nevím, co udělám. Evan, můj táta i moje psychiatrická – nikdo si nemyslí, že je to dobrý

nápad.“ Sandy prudce postavila sklenici na stůl a narovnala se na židli. „To ho nechcete zastavit, ani když

postřelil vašeho snoubence?“

„Jistěže ho chci zastavit, ale moje psychiatrická si myslí, že se to u něj stupňuje a že by mě mohl zabít,

kdyby…“

„Proto je důležité, abychom ho co nejdřív zatkli.“

Koukla jsem na Billyho v očekávání, že do toho vstoupí, ale mlčel.

„Sandy, nemůžete zaručit, že se něco nepokazí a on neunikne.“

„Ne, a teď vám taky nemůžeme zaručit bezpečí – ani Ally.“

„Vy se vážně pokoušíte použít mou dceru, abyste mě vyděsila? Myslím na to každý den, nepotřebuju –“

„Já se vás nepokouším vyděsit, ale když se John cítí zavržený, tak –“

„Já vím,. Přemýšlím o tom od chvíle, kdy se zase ozval poté, co střílel na Evana, ale jestli to udělám, tak

přijdu o snoubence, o rodinu a možná i o život.“

„Podle mě Sára prostě potřebuje dneska večer oddech, Sandy,“ zasáhl Billy.

„Mně nic není. Ale jestli mi ještě někdo řekne, co bych měla dělat, tak se složím.“

Sandy ztlumila hlas. „Sáro, já chápu, čím procházíte, ale taky vím, že si nepřejete nechat sériového vraha

pobíhat tam venku, když musíte myslet na Ally.“

„Je mi nanic z toho, jak se snažíte vyvolat ve mně pocit viny. Jste prostě naštvaná, protože ho nejste

schopní dopadnout.“

Otevřela ústa, jako by se chystala něco říct, ale vtom se ode dveří ozval hlásek: „Mami, je čas na moji

pohádku.“

„Jistě, zlatíčko, už jdu.“ Jak jsem vzala Ally za ruku a odváděla ji, cítila jsem, že se mi Sandyin pohledvpaluje do zad. Když jsem se později vrátila dolů, byla pryč. Billy seděl u stolu a vykládal si pasiáns.

„Kam šla Sandy?“

„Potřebovala dodělat nějakou práci na stanici.“ „Nenávidí mě.“ S povzdechem jsem se posadila.

„To není pravda, Sáro.“

„No, nemůžu tvrdit, že já bych byla její velký fanoušek.“ Uculil se. „Ne, to se říct nedá.“ „Víte, Nadine – to je moje psychiatrická – neřekla výslovně, že si myslí, že by mě John zabil.“

„Ne?“

„Jenom řekla, že se zdá, že je v manickém stavu a mohl by být o to nebezpečnější. Potom jsem myslelana to, co jste říkal – že když šílí, mohl by být snáz k dopadení. Chtěla bych to udělat, a kdyby nebyl střílel na Evana…“

„Nemusíte se rozhodnout dneska večer. Prostě si jen pamatujte: ‚Útočící sokol přerazí páteř své kořisti,tak přesné je jeho načasování.“ „John je na dostřel, Sáro.“

„Já vím, já vím.“ Povzdechla jsem si. „No, řekla jsem Nadine, že se na to vyspím, a potom jí ráno

zavolám, než pojedu za Evanem.“

„Je skvělé, že máte v životě někoho takového.“

„Evan si to taky myslí.“ Zasmála jsem se. „Ušetří mu to spoustu výčitek, když si všechno nejdřív proberu s

ní.“ Pak jsem pomyslela na Evana samotného v nemocnici a zmocnila se mě další vlna úzkosti. „Zavolámzase do nemocnice.“ Sestra mi pověděla, že Evan je staBillzovaný, ale na zbytek noci dostal silnásedativa, takže bude lepší přijet za ním až ráno.

„Měla bych tam být s ním, Billy. Ničí mě to.“

„Já mám přesně stejný pocit, ale už je tma a silnice není ani za nejpříznivějších podmínek moc bezpečná.“

„Ale co když dojde ke zhoršení, nebo se tam objeví John a…“

„Tak je to poslední místo, kde byste měla být. Za prvé, Evan je dobře hlídaný. Ti, co ho mají na starosti,jsou zkušení policisté. Za druhé, jsem přesvědčený, že doktoři Evana bedlivě sledují. Zavolali by, kdybydošlo k nějakým komplikacím. Kdybyste byla moje snoubenka a já byl v nemocnici, přál bych si, abystezůstala tam, kde jste v bezpečí.“

Zaúpěla jsem. „Evan by nejspíš řekl totéž.“

„Když je John ve městě, měla byste mít ochranu. Můžeme zavolat Sandy, nebo můžu já..

Zvedla jsem ruku. „Ne Sandy. Připravím vám pokoj pro hosty.“

„Měl bych asi zůstat tady dole na gauči – blíž ke dveřím.“

„Jasně.“ I když ještě nebylo nijak pozdě, donesla jsem dolů pár dek a začala gauč stlát. Billy mi přišelpomoct. Když jsem se natáhla po okraji prostěradla, naše paže se navzájem dotkly, až mi naskočila husíkůže. Ve stejný okamžik jsem si pomyslela: Billy hezky voní.

Rychle jsem ustoupila dozadu.

Billy přestal napínat prostěradlo a napřímil se. „Jste v pořádku?“

Tváře mi hořely, když jsem říkala: „Jo, naprosto. Ale trochu mě pálí v krku. Asi si dám horkou koupel apadnu do postele.“ Zamířila jsem ke schodům. „Byl to dlouhý den. A slíbila jsem Nadine, že jí brzy ránozavolám – dneska večer podniká nějaký výzkum ohledně sériových vrahů. Ne že budu schopná usnout.“

Zmlkni, Sáro.

„Co kdybyste si něco vzala? Neříkala jste, že vám ta vaše psychiatrická předepsala něco na úzkost?“ „Ativan.“ Pohlédla jsem na něj. „Ale je bezpečné, abych si něco takového brala, když je John tam venku?“ Billy doširoka rozpřáhl ruce a uculil se. „Kdo se přese mě dostane?“

Přinutila jsem se mu úsměv oplatit. „Díky, že tu zůstáváte, Billy.“

„Jen dělám svou práci, paninko,“ pronesl hlasem Johna

Wayna a předstíral holedbavou chůzi. Zasmála jsem se, otočila se a vyrazila po schodech nahoru.

„Počkejte,“ zavolal za mnou Billy. „Jaký je kód vašeho alarmu? Nastavím ho.“

Dál jsem stoupala po schodech a sypala ze sebe ta čísla. Nahoře jsem se zastavila a řekla: „Tak tedadobrou noc.“ Nečekala jsem na odpověď a zavřela za sebou dveře ložnice. Stála jsem uprostřed pokoje avrtěla hlavou. Propána, Billy se musí vážně divit, proč se chovám tak divně. Sama jsem se tomu divila.Zadívala jsem se, jak se Allyin hrudníček v růžovém flísu zvedá a klesá – tvrdě spala na mé posteli spolu s Losem. V duchu jsem si ten okamžik promítla.

Proč jsem si najednou všimla, jak hezky Billy voní? Celou dobu, co jsem s Evanem, mi nikdy žádný mužnepřipadal přitažlivý – ani jednou. Jediný důvod, proč jsem se kvůli tomu, že trávím tolik času s Billym,nikdy necítila špatně, spočíval v tom, že o nic nešlo. Ani jemu, a jak jsem se domnívala, ani mně.

Ne, to je hloupost, pořád o nic nejde. Můžu si přece všimnout něčeho příjemného na dobře vypadajícímmuži – vždyť nejsem mrtvá. Přece jsem ho nesrazila na gauč a neskočila na něj. Ve srubu určitě takybývají ženy, které Evan považuje za hezké. To nic neznamená. Patří to zřejmě k transpozici myšlenek.Billy představuje bezpečí a já se nějak snažím odpoutat od svého skutečného strachu, že bych ztratila Evana.

Napustila jsem si horkou koupel a ponořila se do bublinek vonících po levanduli. Nemohla jsem ale přestat

myslet na postřeleného Evana. I když jsem u toho nebyla, skoro jsem viděla, jak sebou po zásahu jehotělo trhlo, viděla jsem ho padat a pak se vléct ke člunu. Týraly mě myšlenky, co by se stalo, kdyby Johnuspěl. Potom jsem myslela na všechny chvíle, kdy jsem poslední dobou byla k Evanovi úsečná nebo si hovůbec nevšímala, protože jsem byla tak hluboko ponořená ve svém dramatu.

Vylezla jsem z vany a vzala si ativan, potom jsem si oblékla jednu z Evanových košil a zachumlala se do

postele vedle Ally a Lose. Ally spala na mé straně, ale nechala jsem ji tam, jen jsem jí pošeptala dobrounoc, políbila ji na tvářičku a shrnula jí vlásky z obličeje. Kniha, kterou mi Billy přinesl, ležela pořád nanočním stolku, kam jsem ji položila ten den, kdy jsme jeli na projížďku. V naději, že mě rozptýlí, jsemlistovala stránkami. Zaujal mě jeden citát: „Veškeré vedení války je založené na klamu.“ Já jsem sepokoušela oklamat Johna, ale on vyhrál bitvu na celé čáře. Prohlížela jsem další stránky a pochopila, jakBilly může používat některé strategie, zvlášť ty, které se tykají špionáže a ozbrojeného boje.

Potom jsem uviděla citát, který mnou otřásl. „V celé armádě nemá být veliteli nikdo blíž než jeho zvědové,

nikdo více odměňován ani s ním nemá být důvěrněji zacházeno.“ Používá Billy některé z těch strategií namě?

No prima, Sáro. Ten chlapík ti přišel přitažlivý a cítíš se provinile, tak hledáš způsob, jak z něj udělatšupáka. Billy je prostě zanícený policista. Odložila jsem knihu zpátky na stolek. Potom jsem zabořilaobličej do Evanova polštáře, nadechla se jeho čisté vůně a pořád dokola jsem si opakovala: Všechnodobře dopadne. Všechno dobře dopadne. Všechno dobře dopadne.

Příští ráno jsem nachystala snídani, zatímco Billy bavil Ally, i když to vypadalo spíš naopak, protože Ally se

snažila vyrvat Losovi jedno z jeho vycpaných zvířátek. Byla jsem ráda, že se dobře baví, protože Billy jiměl hlídat, zatímco pojedu za Evanem. Billy říkal, že Sandy může zůstat s Ally a on mě doprovodí donemocnice, ale po své včerejší podivné reakci jsem od něj potřebovala trošku odstup. Ne že bych toBillymu vykládala. Jen jsem řekla, že chci řídit, protože si potřebuju pročistit hlavu, a zeptala se, jestli měmůže sledovat hlídkový vůz.

„Já bych ho stejně poslal, i kdybyste nechtěla,“ prohlásil. „Někdo na vás musí dohlídnout.“ Pak se usmál ajá se vynasnažila se na něj taky usmát, ale měla jsem hlavu plnou obav. To ráno jsem se vám několikrát pokoušela dovolat a byla jsem znepokojená, když jste to nebrala. Zmínila jsem se o tom Billymu.

Prohlásil, že nejspíš máte pohotovost kvůli jinému pacientovi, ale já jsem si v duchu říkala: Co může býtdůležitějšího než sériový vrah?

Cestou do nemocnice jsem odsunula všechny myšlenky stranou a soustředila se na to, co chci udělat s Johnem. Střelbou na Evana právě dokázal, že se jen tak v klidu nevytratí. Zauvažovala jsem, že se cestou domů stavím u Lauren nebo u rodičů, abych si v tom udělala jasno, ale na druhou stranu se mi nechtělonechat se plést dalšími názory, zvlášť když jsem předem věděla, jaké budou. Hloubala jsem o tom kolemdokola, ale pořád jsem se vracela k původní myšlence – setkání s Johnem je jedinou cestou ven z té šlamastyky.

Než jsem se vydala za Evanem, seděla jsem nějaký čas na parkovišti u nemocnice a snažila se dátdohromady. Budu kvůli němu optimistická a pozitivní. Teď rozhodně nepotřebuje moje strachy achorobné úzkosti. Dokážu to. Mé odhodlání se dočkalo odměny, když jsem vešla do Evanova pokoje a onmi věnoval jeden ze svých nejhezčích chlapeckých úsměvů.

„Nazdar, holčičko. Mám dojem, že tvůj otec mě nemá moc rád.“

Propukla jsem v slzy.

„Ale, Sáro, nebreč. To tě mělo rozesmát.“

Plácla jsem sebou na židli vedle postele a naklonila se nad matraci.

„Hrozně mě to mrzí. Tohle všechno.“

„Nebuď hloupá, ty jsi na mě nevystřelila. Počkat – nebo snad ano?“ Usmál se.

„Ne.“

„Tak si nech řeči a dej snoubenci pusu.“ Po dlouhém vzájemném polibku a pak ještě jednom jsem mupověděla všechno, co se stalo. Chtěla jsem mu taky říct, že John zase volal, ale pořád nás rušily sestry.Potom přišel doktor. Právě nám oznamoval, že odpoledne Evana převezou do Nanai– ma, když do pokojevstoupil jeden z policistů.

„Promiňte, Sáro. Desátník Reynolds si přeje, abyste mu zavolala.“

Podívala jsem se na Evana. „Běž,“ vyzval mě. Vyšla jsem ven a zavolala Billyho na mobil.

„Co se děje?“

„Něco se stalo, Sáro.“

Sevřel se mi žaludek. „Ally…“

„Ally je v pořádku. Jde o vaši psychiatričku – někdo ji napadl, když včera večer odcházela z ordinace.“

Cítila jsem úlevu, že se Ally nic nestalo, ale pak se mi všechna ta slova propojila.

„Ach, můj Bože! Je v pořádku?“

„Srazili ji na zem a uhodila se do hlavy o obrubník. Bude v pořádku, ale je v nanaimské nemocnici napozorování.“ Sesunula jsem se na židli v hale. Srazili ji na zem… Viděla jsem její hlavu, jak se tříští oobrubník a její stříbrné vlasy karmínově rudnou. Co kdyby upadla do kómatu? Co kdyby zemřela? Přinutila jsem se k nádechu. Nepanikař Nadine bude v pořádku. Pak mě přepadla další myšlenka.

„Byl to John?“

„Bereme tu možnost v potaz, stejně jako pacienty, s nimiž mohla mít v poslední době nějaké potíže.Krátce ztratila vědomí a byla napadena zezadu, takže útočníka neviděla. Utekl, když z vedlejších kancelářívyšlo pár lidí. Vím, jak je pro vás důležitá, takže Sandy mě tady vystřídá a já si půjdu promluvit s těmi, coto vyšetřují. Souhlasíte?“

„Samozřejmě. Nemůžu tomu uvěřit.“ Oči se mi naplnily slzami.

„Budu vás informovat. Sandy se zatím, než se vrátíte domů, o Ally spolehlivě postará.“

„Děkuju, Billy.“

Jen jsem zavěsila, běžela jsem Evanovi říct, co se stalo.

„Opravdu mě moc mrzí, co slyším. Jsi v pořádku, holčičko?“

„Ne! Bože, on po tobě střílí a teď zaútočí na Nadine!“ Rázovala jsem sem tam po pokoji.

„Ale nevědí jistě, že to byl on, je to tak?“

„Musel to být on. Šla jsem tam včera večer – zřejmě mě sledoval a já jsem ho k ní rovnou přivedla.“

Zavrtěla jsem hlavou. „To vůbec neodpovídá jeho zvykům. Zřejmě se úplně pomátl.“

„Ozval se ti?“

„Od včerejška ne. Telefonoval, když mě Billy vezl domů. Chtěl se zase sejít. Práskla jsem mu s telefonem,

ale…“

„Nesmíš se s ním sejít.“

„Ale John teď napadl Nadine – kdo bude na řadě příště? To je hnus. Je mi nanic a jsem unavená z jehoher. Musí se dozvědět, že nemůže jen tak…“

„Sáro, to nesmíš..Jak se natáhl po mé ruce, nadzvedl vršek těla, ale paže mu se zaúpěním sklesla zpátkyna postel. Několikrát se nadechl.

„Mám zavolat sestru, nebo..

„Tentokrát si ohlídám, jestli se s ním chceš sejít.. „Dobře, dobře. Nepřiblížím se k němu.“

„Přísahej.“

Položila jsem si ruku na srdce. „Přísahám.“

Evan vypadal vyčerpaně. „Pojedeš navštívit Nadine?“

„Zůstanu s tebou, dokud nebudou připravení tě převézt do Nanaima.“

„Se mnou je to dobrý. Ale měla bys za ní co nejdřív zaskočit, protože jinak nebudeš schopná se na nic

jiného soustředit.“

„Nejspíš nemá povolené návštěvy.“

Pokrčil rameny a prudce zamrkal. „Stačí, když řekneš, že jsi její dcera.“

„To by mohlo vyjít. Mám dojem, že má dceru zhruba mého věku, ale jsem si celkem jistá, že tady nežije.

Nadine o ní nikdy nemluví, ale jednou jsem v ordinaci viděla její fotografii. Nadine je vdova, víš. Páni,

zajímalo by mě, jestli je úplně sama…“

„Stejně mě brzy odvezou do Nanaima. Můžeš za mnou přijít po návštěvě u Nadine.“

„Chci tu zůstat, dokud tě nenaloží, a ujistit se, že jsi v pohodě.“

„Jo, to je přesně to, co potřebuju – abys tu pobíhala celá vystresovaná z Nadine. Jen jeď a za pár hodin

se uvidíme v nemocnici. Navíc si chci zdřímnout a ty tady nemůžeš jen tak sedět.“

„Ale můžu.“

Zadíval se na mě.

Vzdychla jsem si. „Dobře. Vezmu pak s sebou Ally, jestli si policie bude myslet, že je to bezpečné.“

„Kočička Ally mi moc chybí. A teď, než pojedeš, si zahrajeme na doktora. Nechám tě, abys mi změřila

teplotu…“ Povytáhl obočí a smál se, když jsem předstírala, že mu vytáhnu intravenózní kanylu.

Políbili jsme se s Evanem na rozloučenou – několikrát – a já tedy vyrazila. Když jsem míjela sesternu,

jedna z ošetřovatelek zvedla telefon.

„Máte tu hovor.“ Zastavila jsem se a zírala na ni. Kdo mě může volat do nemocnice?

Toho dne jsem se za vámi nedostala, Nadine.

DVACÁTÉ PRVNÍ SEZENÍ

Od chvíle, kdy vás John přepadl, jsem procházela peklem. Vy byste měla být vyděšená a určitě taky jste.Ale já si připadám, jako bych přicházela o rozum – teda o to, co z něj zbylo. Probouzím se zabalenápláštěm úzkosti a stejně tak chodím spát. Každý sval v těle mě bolí. Masíruj u si lýtka, abych to napětí uvolnila. Jenže to nepomáhá. Tak si dám horkou koupel se svalovými relaxanty. Potom klopýtám zpátky

do postele, napůl vybuzená a napůl grogy. Stočím se do klubíčka, halím se do neškodných slov,namlouvám si, že je konec. Ale pořád se budím a v nohou mám křeče.

Když mi sestra podala telefon, myslela jsem si, že to bude táta nebo Lauren, protože se mi nemohli

dovolat na mobil, ale když jsem se ohlásila: „Haló,“ uslyšela jsem Johnovu kulometnou odpověď.

„Musíme se sejít dneska.“

Natáhla jsem drát tak daleko, jak to šlo, a poodešla od stolu. „Jak jste věděl, že jsem tady?“

„Musíme se sejít.“

Ohlédla jsem se přes rameno. Zajímalo by mě, jestli můžou sestry ten hovor slyšet, ale jedna odešla a

druhá cosi psala na tabuli na druhém konci chodby.

„Nemůžu kvůli vám všeho nechat. Musím myslet na…“

„Není čas.“

„Přitom jste měl dost času, abyste napadl moji psychiatričku.“ Vzteky se mi třásl hlas. „Myslíte si, že když

budete ubližovat lidem, na kterých mi záleží, tak si vás oblíbím?“ Na druhém konci linky panovalo mrtvé ticho.

Pohlédla jsem do chodby. Policista sedící před Evanovým pokojem listoval v časopisu a netušil, že mluvím

s mužem, před nímž mě má chránit.

John pořád ještě mlčel, tak jsem řekla: „Musíte s tím přestat.

„Ty mi musíš pomoct. Jsi jediná, kdo to může udělat, Sáro.“ Mluvil zoufale. Ovšem ne tak zoufale, jak

jsem se cítila já. Co mám dělat? Je to jen trik? Ale co když není?

Na tom nesejde. Věděla jsem, co udělám. Zavřela jsem oči.

„Sejdu se s vámi, dobře? A promluvíme si o tom. Ale teď se chvíli nikam nedostanu.“

„Ally musí přijít taky.“

Trhla jsem sebou, jako kdyby mě uhodil, a křečovitě sevřela telefon.

„Už jsem řekla ne.“

„Musí Ty a Ally musíte žít se mnou.“

„Žít s vámi – my s vámi nemůžeme žít. To není možné.“

„Musíte.“ Hlas měl rozčilený. „Když za mnou přijdete, už nikdy nikomu neublížím. Navždycky s tímpřestanu. Ale jestli ne, tak já – zabiju tvoji cvokařku a dorazím Evana. Je mi líto, že na to musím jít takhle, ale tohle je stav nouze“

„Johne, prosím, nedělejte nic…“

„Nic z toho neudělám, když přijdete. Pak budou v bezpečí.“

Hlava se mi točila. Mysli, Sáro. Mysli.

„Můžeme se sejít, ano? Sejdeme se a o všem si promluvíme.“

„Ne, to nestačí. Ty a Ally přijdete za mnou, jinak je dorazím.“

„Dobře. Tak mi jen dejte trochu času, ať si můžu udělat plán. Policie sleduje nemocnici a náš dům,

protože nevědí, kdo střílel na Evana. Bylo by nebezpečné scházet se teď hned. Musím přijít na způsob,

jak jim vyklouznout.“

„Jestli se dozvědí o tomhle hovoru, tak zabij u Evana, jestli jim řekneš, že se se mnou sejdeš, zabijuEvana. Jestli je přivedeš s sebou, zabiju Evana. Jestli…“

„Přestaňte mi vyhrožovat! Musím to provést opatrně. Potřebuju trochu času. Nemůžete jen tak…“

„Musí se to stát dneska odpoledne – v parku.“ Dneska odpoledne?

„Ally je ve škole. Když ji tam odtud vytáhnu, lidi si budou klást otázky – a sleduje ji hlídkový vůz.“

Na okamžik se odmlčel a pak pronesl: „Dneska večer v parku – v šest hodin. Ujisti se, že tě nikdo nebudesledovat. Řekni o tom někomu, a Evan je po smrti.“

Zavěsil.

Nohy se mi třásly, když jsem šla zpátky k Evanovu pokoji. Zastavila jsem se u dveří a nakoukla dovnitř.Spal. Chvíli jsem se na něj dívala a snažila se nějak se vyrovnat s tím, co se právě stalo. Nemá smysl hobudit a ptát se, co mám dělat – jeho odpověď už znám. Tak jsem odešla. Hlídkující policista, který mělEvana chránit, si na druhém konci chodby u automatu kupoval kávu. Mám mu o tom telefonátu povědět?Jenže co když mě John pozoruje odněkud tady v nemocnici?

Musím přemýšlet, musím se soustředit. Mám se s Johnem sejít samostatně, nebo o tom povědět policii?Jenže co když s nimi promluvím a John své výhružky uskuteční?

Ne, musím o tom povědět policii. Tohle je příliš velká záležitost. Jenže když to John zjistí, tak podle svýchslov zabije Evana. Dost, Sáro, uvažuj rozumně. Není způsob, jak by se John mohl dozvědět, jestli jsemmluvila s policií, jen se mě snaží vystrašit. Ovšem když jsem se pokoušela dovolat Billymu, nebral telefon.Zřejmě je v nemocnici u Nadine. Musím si okamžitě s někým promluvit.

Sandy se ozvala po prvním zazvonění. Začala jsem jí všechno vyprávět.

„Musíte trochu zpomalit, Sáro. Vůbec se v tom nevyznám.“

„Ally se s ním v žádném případě nesmí sejít, Sandy. Řekla jsem mu, že je ve škole. Ale nevím, co mámdělat.“

„Včera jste byla rozhodně proti setkání s Johnem. Jaký pocit máte v tomto směru dnes?“ Hlas měla

napjatý.

Na okamžik jsem zpanikařila. Táta a Evan budou šílet. Pak ve mně najednou všechno zapadlo na svémísto. Nezáleží na tom, co si kdo myslí. Je jen jediný způsob, jak tohle vůbec může někdy skončit.

„Chci to udělat. Jsem připravená. Ovšem Ally s sebou vzít nemůžu. Když se objevím, jako návnada, nebocokoli, dokážete ho zatknout dřív, než si uvědomí, že Ally se mnou není?“

„Jestli vás bude pozorovat z dálky a uvidí, že tam Ally není, tak by mohl svoje výhružky uskutečnit.“

„Musí existovat nějaký způsob, jak se ho zmocnit, aniž by do toho byla zatažená Ally.“

Sandy chvíli mlčela. „Promluvíme si o tom, až sem přijedete,“ řekla nakonec. „Prostě jeďte pomalu anedělejte nic neobvyklého pro případ, že by vás John sledoval. Ne– burcujte policisty v nemocnici, o to se postarám sama. Při jízdě ani neberte do ruky mobil – mohl by zpanikařit v domnění, že nám voláte.Uvažujte o něm jako o bombě, Sáro. Stačí málo, a vybuchne.“

„Ale co když bude volat on?“

„Nezapřádejte s ním žádný hovor, dokud nebudeme mít plán.“

„Posílíte bezpečnost u Evana a Nadine?“

„Jsou už pod ochranou. Když pošleme víc lidí a on si toho všimne, bude vědět, že jste nás upozornila.“

„Co Billy? Mám mu zavolat a…“

„Já Billyho poinformuju,“ prohlásila rozhodně. „Zůstaňte klidná a víc si povíme, až se sem dostanete.“

Příští hodina byla mou nejdelší jízdou v životě. Byl už horký den, ale tělo se mi navíc koupalo v nervózním

potu a ruce jsem měla vlhké, jak jsem svírala volant. Po většinu cesty jsem neměla na mobilu signál, takjsem si nebyla jistá, jestli se mě John nepokusil znova kontaktovat. Neustále jsem koukala do zpětnéhozrcátka a kladla si otázku, jestli mě sleduje, anebo je v Nanaimu. Co když pozoruje Allyinu školu a přijdena to, že tam Ally není?

Hlavou se mi pořád honily nejhorší scénáře, když jsem se blížila k domovu. Projela jsem na oranžovou ahlídkový vůz, který mě sledoval, musel zastavit na červenou. Rozsvítil reflektory, ale křižovatkou právěprojížděl velký tahač. Když jsem zajela na příjezdovou cestu k našemu domu, všimla jsem si, že hlídkovývůz, který v ulici normálně parkuje, je pryč. Zřejmě ho vystřídá ten, co mě sledoval. Vyskočila jsem z SUVa sprintovala k předním dveřím.

Zastrčila jsem klíč do zámku a zavolala: „To jsem já – Sára. Jsem doma.“ Neozval se žádný hlas ani běžícíkroky. Ani Losovo štěkání.

Jak jsem otáčela klíčem, uvědomila jsem si, že dveře nejsou zamknuté. Sandy by nikdy nenechalaodemčené dveře. Zaváhala jsem – může být John uvnitř? Tělo mi zaplavil adrenalin. Je tam má dcera.

Otevřela jsem dveře.

V domě bylo ticho.

„Sandy? Ally? Haló!“

Uháněla jsem nahoru a podívala se do Allyina pokoje. Nebyla tam. Uprostřed místnosti ležela jedna jejíodkopnutá bota. Ráno je měla na nohou.

Utíkala jsem chodbou do svého pokoje. Prázdný. Jsou vzadu na dvorku? Sprintovala jsem dolů a otevřelaposuvné dveře. Jakmile jsem vykročila ven, uviděla jsem u svých nohou Sandy svázanou do kozelce.

Snad minutu nemohla moje hlava ten obrázek zpracovat, teprve potom jsem pochopila. Sklesla jsemvedle ní na kolena.

„Sandy!“ Chtělo se mi s ní zatřást a křičet: Kde je Ally? Jenže měla obličej otočený ke straně a z nosu jívytékal pramínek krve. Krev měla i vzadu na hlavě. Všimla jsem si obálky vedle jejího ramene. Bylo na nívelkými písmeny načmárané moje jméno. Uvnitř obálky jsem našla mobil a složený list papíru. Rozložilajsem ho. Písmo bylo neuspořádané, ale do očí mě udeřila slova: Jestli chceš ještě někdy vidět Ally, neříkej nikomu… Než jsem stačila přečíst zbytek, z obálky cosi vypadlo. Zvedla jsem to. Byl to pramínekAllyiných vlasů, jedna měkká tmavá kudrna. Vzduch z hrdla mi unikl v dlouhém zaúpění.

V domě se ozval mužský hlas: „Všecko v pořádku? Dveře byly otevřené!“

Hlídka.

Otevřela jsem pusu a chystala se zařvat, že Ally je pryč. Zaraz, mysli. Co kdyby ji John zabil? Když řeknupolicii, že se ztratila, nepustí mě z domu.

Slyšela jsem sama sebe, jak řvu: „Sandy je zraněná!“

Měl těžký krok. „Napadený policista. Napadený policista.“Prošel posuvnými dveřmi s vysílačkou u pusy.Zastrčila jsem dopis a mobil do kapsy a zvedla se na roztřesených nohou.

„Dýchá, ale krvácí na hlavě a –“

Odstrčil mě z cesty a kontroloval Sandy pulz. Koukala jsem mu na záda. Mám mu povědět o tom dopisu?

Jestli chceš ještě někdy vidět Ally…

Nejistě jsem vycouvala. V obývacím pokoji jsem se zastavila a dočetla si zbytek vzkazu. Slova mi tančilapřed očima.

Jeď na sever. Přijeď sama. Zavolám ti, kudy máš jet. Jestli té někdo bude sledovat, je mrtvá.

V dálce zakvílely sirény. Mám počkat? Hlas v mé hlavě křičel: Vypadni odsud, najdi Ally, není čas! Utíkalajsem do přední části domu, vytrhla klíče ze zámku dveří, naskočila do cherokee a nastartovala. Couvalajsem po příjezdové cestě a jen těsně jsem minula bok zaparkovaného hlídkového vozu. Na koncipříjezdové cesty jsem se vyhoupla s cherokee na silnici a tvrdě sešlápla plyn.

Jak jsem se řítila ulicí, horečně jsem se snažila sestavit si v hlavě nějaký plán, ale nedokázala jsem myslet

na nic jiného než na Ally. Musím se k ní dostat – rychle. Právě teď je pro policajty prioritou Sandy, alekaždým okamžikem si můžou všimnout, že jsem pryč. Musím se zbavit cherokee. Stihla bych to k Lauren?Ne, to je moc daleko. Soused! Gerry, starý pán o pár domů dál, má pick-up, který vůbec nepoužívá, ataky má dlouhou příjezdovou cestu. Zajela jsem tam, zaparkovala na malé mýtince odstíněné od domustromy, a utíkala ke dveřím.

Na mé zuřivé klepání neodpovídal. Znovu jsem zabouchala na dveře. Už jsem se chystala odejít, když sedveře otevřely. Gerryho bílé vlasy trčely do všech stran a na sobě měl župan.

„Sáro, máte po sobě všude krev!“

„Gerry – potřebuju váš pick-up. Byla jsem na procházce a Losíka srazilo auto. Nemám čas běžet až k námdomů.“

„To je hrůza. Samozřejmě.“ Šoural se ke kuchyni a já mu dýchala na záda. Potom se přehraboval v košíkuna kuchyňském pultu a já zatím bojovala s touhou ho odstrčit.

Když konečně napřáhl klíčky, prakticky jsem mu je vytrhla z ruky a přes rameno zavolala: „Díky.“ Utíkalajsem ze dveří k jeho starému červenému chevroletu.

John neuvedl, po které silnici z Nanaima mám jet, tak jsem najela na okruh kolem města a zamířila nasever. Protože silnice nevede po pobřeží, leží z obou stran jen les a mezi jednotlivými sjezdy jsou dlouhé úseky. I mobilní signál se místy ztrácí, takže jsem se bála, že propásnu Johnovo volání. Mobil, který jsem

našla vedle Sandy, mi ležel na klíně a několikrát jsem se ho dotkla.

Tak dělej, ty kreténe. Pověz mi, kde je moje dcera.

Hlavou mi běžely děsivé obrazy, kde může Ally být a co jí John dělá. Mám zavolat policii? Neztrácím takhlevzácný čas? V jednu chvíli to vypadalo jako správný postup, v další chvíli jsem panikařila při pomyšlení,že by se to John dozvěděl a zabil Ally.

Po třiceti minutách na silnici mi tělo stále vibrovalo adrenalinem a myšlenky se mi rozbíhaly. Koukala jsemna silnici, ale nic jsem nevnímala. Projela jsem jednu červenou. Pneumatiky skřípaly, jak se mi autavyhýbala. Další nával strachu mi projel tělem. Když mi na ruce přistála slza, uvědomila jsem si, že brečím.V hlavě mi přes hluk zazněl Billyho hlas: Když cítíte, že se vás zmocňuje panika, tak zhluboka dýchejte,přeskupte síly a soustřeďte se na svoji strategii.

Nosem jsem se pořádně nadechla a vypustila vzduch ústy a celé jsem to opakovala, dokud jsem konečněnebyla mocná chopit se nějaké myšlenky. Jaký je další krok? John zavolá. A potom co? Poví mi, kde se sním mám setkat. Co pak udělám? Musím hrát tu hru, povědět mu to, co chce slyšet, a počkat si na šanci, kdy…

Zazvonil mi mobil.

Popadla jsem telefon a zaječela: „Kde je?“

„Jedeš?“

„Je Ally v pořádku?“ „Sledoval tě někdo?“

„Jestli jí ublížíte, tak…“

„Já bych jí neublížil.“

„Napadl jste tu policistku…“

„Chtěla mě zastřelit. A ty jsi zase lhala – Ally nebyla ve škole.“

„Protože jsem se bála, že provedete nějakou šílenost, a měla jsem pravdu. Nemůžete mi vzít dítě a

vyhrožovat…“ Hlas se mi zlomil.

„Neměl jsem jinou možnost, jak tě přinutit, abys přijela. Vím, že jsi mluvila s policií. Potom ti to

vysvětlím.“

„Prosím, neubližujte Ally. Udělám všechno, co chcete, jen jí neubližujte. Moc vás prosím“

„Já jí neublížím – je to moje vnučka. Nejsem zrůda. Ale jestli něco povíš poldům nebo je ke mně dovedeš,

už ji nikdy neuvidíš.“

Je zrůda. Jedna z nejhorších, jaké kdy chodily po světě. „Já ne…“ „Mlč a poslouchej.“

Kousla jsem se do jazyka. On má Ally.

„Zahni doleva na silnici k Horné Lake, pak zastav u sta– rýho betonovýho rozcestníku na prvním

odpočívadle.

V propusti pod silnicí je krabice s páskou na oči. Uvaž si ji a lehni si na přední sedadlo svýho džípu.“

Ví, že jezdím džípem Cherokee. Musel mě sledovat. „Vzala jsem si sousedův pick-up.“

„Vidím, že jsi mazaná po tátovi.“ Zasmál se a řekl: „Brzy nashle.“ Už jsem se chystala zavěsit, když seještě ozval: „Ťuk, ťuk.“

Stiskla jsem zuby. „Kdo tam?“

„Sáro, proč se nesměješ?“

Hlas se mi lámal, když jsem odpověděla: „Mám hrozný strach o Ally.“

„Je v bezpečí – svázal jsem ji, takže nemůže nikam utýct.“

„Jak to myslíte, že jste ji…“

„Bude v pohodě. Se mnou si užijete zábavu, uvidíš.“ Zavěsil.

Řvala jsem do předního skla.

Mobil v rukou mě pálil. Zrychleně jsem lapala po dechu. Tohle je zlé, je to opravdu zlé. Měla jsem zavolat

policii. Jsou to profesionálové, věděli by co dělat. Jenže co když

John odposlouchává policejní kanály? Zmizel by s Ally a nikdy bychom ji nedostali zpátky. Pomyslela jsem

na pramínek vlasů ve své kapse, na nerovný okraj, jak jí je ušmikl nožem, a projel mnou čerstvý návalděsu. Položila jsem telefon.

O dvacet minut později jsem konečně dojela k odbočce na Horné Lake a hned, jak jsem zaparkovala naštěrkovém odpočívadle, jsem uviděla propust. Skutečně v ní byla krabice. Když jsem se vracela k pick upu, zkontrolovala jsem si mobil, ale nebyl tam signál. Byla jsem sama.

Srdce mi bláznilo a v ústech jsem měla sucho. Uvázala jsem si pásku přes oči a lehla si na přední sedadlo.

Slunce pražilo předním oknem a já jsem už hodiny neměla žádnou vodu. Po obličeji mi stékaly pramínkypotu. Asi po deseti minutách jsem slyšela přijíždět auto. Ztuhla jsem. Když auto sjelo ze silnice naodpočívadlo a zastavilo vedle mého pick-upu, roztřásla jsem se.

Otevřela se dvířka, práskla a pak bylo slyšet těžké kroky. Dvířka u mého pick-upu se otevřela a jakásiruka mi poklepala na holeň. Cukla jsem sebou a uhodila se do hlavy o rám dveří.

„To muselo bolet,“ pronesl John starostlivě. „Není ti nic?

„Můžete mi sundat tu pásku?“

„Ještě ne. Vysoukej se na kraj sedadla a já tě povedu.“

Když mě velká ruka uchopila za nohu, měla jsem co dělat, abych do ní nekopla. Jak jsem se kroutila,koleny jsem do něčeho narazila a připravila jsem se na ránu, ale nic se nestalo. Najednou jsem stála acítila jeho přítomnost před sebou. Zajímalo mě, kde je Ally. Naklonila jsem hlavu ke straně, abychvykoukla pod látkou, kterou jsem si uvázala těsně na oči, ale nic jsem neviděla. Jeho ruka mě zlehkavzala za loket. Vedl mě pár kroků dopředu, potom se zastavil. Pustil můj loket a já nadskočila, když zamnou zabouchl dvířka Gerryho pick-upu.

„Kde je Ally?“ zeptala jsem se.

„Na tábořišti.“

„A to jste ji tam nechal samotnou, Je jí šest. Nemůžete přece…“

„Nevěří mi, že jsem její děda – musíš jí to říct. Pořád řve.“ Znělo to znechuceně. Bodlo mě u srdce, když

jsem si představila, jak musí být Ally vyděšená.

„Vzpamatuje se, až mě uvidí.“ Modlila jsem se, aby to byla pravda.

Odvedl mě ještě pár kroků a otevřel dvířka.

„Opatrně,“ vyzval mě, zvedl mi jednu nohu a postavil ji dovnitř vozu. Zachvěla jsem se při dotyku hrubéruky na svém lýtku, ale hned mě pustil. Dvířka se za mnou zabouchla. Krk mi sevřela panika. Co když jeto jenom finta, jak mě dostat samotnou? Co když je Ally ve skutečnosti doma, třeba svázaná v garáži sLosem? Můj mozek se bránil uvažovat o jiné, daleko horší možnosti. Raději jsem se soustředila na to, coříkají knihy o jednání se sériovým vrahem – nejde s nimi jednat. Dohadování, prosby ani odpor zpravidlanekončí dobře. Nejlepší možností je útěk. Musím zůstat v klidu, dokud nenajdu Ally, a potom se poohlédnout po možnosti úniku.

Nastartoval a auto sebou trhlo, když zařadil rychlost. Manuální převodovka. Neměla jsem potuchy, zda jeta informace k něčemu, ale cítila jsem se líp, že jsem se něco dozvěděla.

„Tak konečně jsme spolu.“

„Nechápu, proč jste nejdřív šel k nám do domu. Myslela jsem, že se setkáme později v parku a…“

„Ty ses se mnou nechtěla sejít, Sáro.“

Mlčela jsem a přemýšlela o nějaké odpovědi, která by nezněla jako lež.

Nakonec jsem řekla: „Nedal jste mi možnost něco vymyslet…“

„Říkal jsem ti, že není čas. Nejsem blázen – vím, co dělám.“ Povzdechl si. „Pozdějc ti to vysvětlím.“ Pakještě dodal: „Přivezl jsem pár zbraní, abych ti je ukázal – svůj Browning .338 a Ruger 10/22. Moc jsem tichtěl ukázat svoji remingtonku .223 – to je skvělá puška, jenže se mi minulej tejden zlomil úderník apořád ještě je v opravně.“ Odmlčel se. I když jsem mu neviděla do obličeje, vycítila jsem, že čeká nanějakou reakci.

„To zní skvěle.“ Daleko lepší by ale bylo, kdyby mě nechal některou z těch zbraní podržet. Hlavou miběžely obrázky toho, jak ho zastřelím a prchám s Ally pryč. Změnil téma a vysvětloval mi, jak moc se lišíbujný pobřežní les na ostrově od vysušeného křovinatého terénu ve vnitrozemí. Nevěděla jsem, jestli jerozrušený z toho, že má posluchače, anebo je nervózní. Chrlil to ze sebe skoro bez nadechnutí.

Když jsem cítila, že už nějakou chvíli poskakujeme přes díry, ozvala jsem se: „Omlouvám se, že váspřerušuju, ale je Ally v pořádku tam, kde jste ji nechal? Je horko, nemá co pít a…“

„Vím, jak se starat o děcko.“ Už zase byl otrávený „Je jen vystrašená, protože mě nezná. Ale až tě uvidí,bude v pohodě.“ Potěšilo mě, že si zřejmě přeje udržet ji spokojenou. Co se ale stane, jestli se minepodaří Ally uklidnit? Musí být hrozně vyděšená.

„Johne, v domě byla policistka. Viděla Ally, jak jste jí ublížil?“

„Ne.“ Zaplaťpánbu za drobná požehnání. „Nechtěl jsem tu ženskou praštit tolikrát, jenže furt neráčila

padnout.“

Roztřásla jsem se od hlavy k patě.

Auto v několika zatáčkách zpomalilo, potom poskočilo a zhouplo se na drsném podkladu, jako bychomnajeli na starou dřevařskou cestu. Po několika dalších minutách zastavilo. John vystoupil a zabouchldvířka.

O chviličku později otevřel na mé straně. „Můžeš vystoupit.“

Jen co jsem vylezla ven, sundal mi pásku z očí. Stanula jsem proti svému otci. V mých nočních můráchbyla jeho tvář vždycky ošklivá a stažená zlobou, tak mě šokovalo, že je jakýmsi drsným způsobempohledný. Nemohla jsem na něj přestat koukat. Všechno to tam bylo – moje zelené oči, stavba kostí,dokonce i mé levé obočí trochu vyklenutější než pravé. Vlasy měl ostříhané nakrátko, ale jejich odstín bylopravdu jako vyloupnutý kaštan. Byl o hodně vyšší a rozložitější než já, ale oba jsme měli dlouhé končetiny. Oblečený byl do pracovní džínové bundy, kostkované košile, plandavých vybledlých džínů a na

nohou měl pohorky. Vypadal jako dřevorubec. Nebo lovec.

Povytáhl si kalhoty, uhnul očima a rozpačitě se usmál.

„Tak… teď mě vidíš.“

„Vypadáte jako já,“ uklouzlo mi.

„Ne, ty vypadáš jako já.“ Zasmál se a já se rovněž přinutila ke smíchu, ale očima jsem prohledávalatábořiště. Kde je Ally? Nacházeli jsme se na malé mýtině obklopené jedlemi. Po mé pravé ruce, kousek od jeho pick-upu – červené tacomy – byl zaparkovaný karavan. U ohniště stál rozkládací plastový stůl akolem něj dvě plátěná křesílka a menší růžová plastová židlička s hlavou Barbie namalovanou naopěradle. John se ohlédl, kam se dívám.

„Myslíš, že se jí bude líbit?“

Koukla jsem na něj. V očích měl ustaraný výraz.

„Moc se jí bude líbit.“ Vypadal, že se mu ulevilo. „Kde je?“

Plácl se do hlavy, jako kdyby nemohl uvěřit, že zapomněl, a mávl na mě, ať za ním jdu ke karavanu.Vytáhl klíč a otevřel zadní část.

Jen co se dveře rozlétly, zavolala jsem: „Maminka je tu, Ally.“ Nakoukla jsem přes Johnova široká záda,ale ve zšeřelém karavanu jsem nic neviděla. Zaslechla jsem jen tichý zvuk.

„Zlatíčko, už můžeš ven.“

Jakési zaškrábání a potom pohyb pod stolem. Zahlédla jsem jen vršek Allyiny hlavy, když se soukala ven,

ale jak uviděla Johna, okamžitě zas zmizela pod stolem.

Zatvářil se dotčeně. „Pověz jí, že se nemusí bát – já jí neublížím.“ Kdybych tomu tak mohla věřit.

Vstoupila jsem do karavanu. „Ally?“

Vykoukla zpod stolu a upřela na mě vykulené zelené oči. Pusinku měla zavázanou a zápěstí spoutaná. S

tlumeným fňukáním se mi vrhla do náruče.

„Ach Bože! Vy jste jí dal roubík.“ Mé prsty bojovaly s uzlem vzadu na Allyině hlavě.

„Dal jsem pozor, aby mohla dejchat – říkal jsem ti, že pořád ječela.“

Rozvázala jsem šátek, ale Ally téměř hyperventilovala. Snažila jsem se udržet klidný hlas.

„Ally, dýchej zhluboka. Už je to v pořádku, rozvážu ti ruce, všechno bude fajn. Jenom dělej to, co ti

maminka říká, ano?“

Pořád ještě lapala po dechu, zatímco jsem se prala s uzlem na jejím zápěstí. Musím ji uklidnit. Pak jsem sivzpomněla na hru, kterou jsme spolu hrály, když byla menší a dokázala udržet pozornost ještě kratšídobu než v současnosti. „Pamatuješ si na skřítky, zlato?“ Allyino tělo se zklidnilo.

„Co to je?“ vyptával se John. „Co jí to vykládáš?“

„To je jen slovo, které znamená, že můžeme někomu věřit, protože je přítel.“ Ve skutečnosti to znamenalo, že musí dávat velký pozor na to, co říká maminka, protože víly a skřítkové poslouchají. Kdyžbude hodná holčička, nechají jí po domě dárečky – skleněné kytičky, zvonečky, křišťálové botičky. Brzypoznala, že pro ni ty tretky chystám já, ale doufala jsem, že chápe, co se jí teď snažím povědět – že mě musí poslouchat.

Zvedla hlavu a uslzenýma očima se mi podívala do obličeje.

„Ten pán mi uřízl vlasy a svázal mi ruce a strčil mě sem a…

„Nechtěl jsem, aby sis něco udělala,“ hájil se John. Ohlédla jsem se. Rázoval sem a tam za karavanem.

„Pověz jí to! Pověz jí, kdo jsem.“

Zhluboka jsem se nadechla. „Pamatuješ si, jak ti maminka říkala, že byla adoptovaná? No, tak tohle je

tvůj děda.“

Zadívala se na mě a hlas se jí zachvěl, když pronesla: „To teda není!“

„Ano, je, Ally. Je to můj skutečný otec. Maminka má dva táty, jako ty. Ale donedávna jsem o něm

nevěděla. Chce tě poznat, ale udělal to nesprávným způsobem a je mu líto, že tě postrašil.“

„To je pravda, Ally. Je mi to líto,“ ujišťoval ji John.

Ally vzlykla. „Bolí mě ruce.“ Zabořila mi obličejík do krku. Její tělíčko se v mé náruči třáslo. Měla jsem chuť

Johna zabít.

„On to tak nemyslel, zlatíčko. Že ne, Johne?“

„Ne, ne, jasně že ne! Snažil jsem se moc to neutáhnout, ale pořád se vrtěla.“

„Vidíš? Opravdu je mu to líto. Má pro tebe venku novou židličku. Půjdeme se na ni podívat, ano?“

„Je to židlička Barbie,“ hlásil John, „ale nevěděl jsem, jaká by se ti líbila – koupil jsem blondýnku. Nevěděl

jsem, že jsi tmavovlasá.“

Znělo to starostlivě, tak jsem řekla: „Blondýnka je Allyi– na oblíbená.“ Ally trhla hlavou a začala otevírat

pusinku. Rychle jsem se na ni usmála a mrkla na ni. Prosímy prosímy prosím.

Ally se zarazila jen na chviličku. „Je nejhezčí.“

Věnovala jsem jí široký úsměv. „Ano, je.“

Podívala jsem se ke dveřím, abych si ověřila, že to John spolkl. Držel se za srdce.

„Uf! Celé hodiny jsem se snažil vybrat tu správnou.“ Mávl rukou. „Pojďte ven, sedneme si kolem ohně a

popovídáme si.“

Vstala jsem a vzala Ally za ruku. Rozhlédla jsem se po karavanu po možných zbraních, ale na stole byly

jen plastové kořenky. Ally se nechala odvést ke dveřím. Seskočila jsem první a otočila se, abych jisundala, ale když jsem ji chtěla postavit na zem, držela se mě kolem krku jako klíště. Donesla jsem ji kohni, kde John stěhoval židle. Posunul jednu blíž, pak ji zase vrátil zpátky, načež ji znova přisunul. Stálajsem a čekala s Allyinou tvářičkou zabořenou do krku.

„Takhle to bude dobrý,“ prohlásil nakonec.

Ustoupil dozadu. „Tak fajn. Ale řekněte mi, kdyby vám bylo moc horko – můžem si sezení posunout, jak

budete chtít.“

Posadila jsem se – s Ally stále schoulenou v mé náruči

– a John přihodil do ohně pár polen. Potom si sedl, ale tělo měl napjaté. Poškrábal se na hlavě a znovu mivěnoval rozpačitý úsměv a uhnul očima.

„Chcete něco k jídlu? Děti mají věčně hlad.“ Vstal. „Mám v chladaku pár losích párečků.“

Ally se zmocnila panika. „Já nechci jíst Losa.“

„On nemyslí našeho Losíka, Ally.“

John se zasmál. „Na jaře jsem dostal velkýho ročka a většinu jsem zdělal na párečky a hamburgery.“Vyrazil ke karavanu. „Maso se jen rozpouští v puse – vůbec nechutná gumovité.“ Ally udělala obličej, alejá jsem zavrtěla hlavou a dala si prst před ústa.

„To zní lahodně,“ pronesla jsem k Johnovým zádům. John sáhl pro modrou chladničku pod karavanem.Zatímco se tam zaměstnával, rozhlížela jsem se kolem, ale nebylo tam nic, co bych mohla popadnout.Zadívala jsem se na hraničku polen a uvažovala, jestli by se mi mohlo podařit ho jedním z nich srazit,jenže ta polena byla moc velká a nedokázala bych je dost rychle zvednout, takže bych přišla o momentpřekvapení. Možná později, až usne? Při pomyšlení, že bych tu s ním měla strávit noc, mi tělem projelanová vlna hrůzy.

John položil na stůl balíček párečků a krabičku vajíček a vrátil se do karavanu. Krví mi proudil adrenalin,zatímco tam s něčím rachotil, a svaly se mi napružily – každá buňka mého těla volala: Utíkej! Ale ovládlajsem se. I když jsem ještě neviděla jeho zbraně, věděla jsem, že je má. A nést šestileté dítě, na to bychpotřebovala velký náskok – Ally by sama nedokázala utíkat dostatečně rychle. Vsadit na čas a pokusit se z toho nějak vymluvit je pořád ještě nejlepší šancí na únik.

John vyšel z karavanu s různými přísadami, položil je na stůl, opět zašel do karavanu a vrátil se s několikaplastovými skleničkami a talíři.

„Nevyzkoušíš si svoji židličku, Ally?“ Prostíral stůl.

Ally se otočila a vrhla po něm zlostný pohled. „Ne.“

Zamračil se, odložil poslední talíř a pak se velkýma rukama opřel o stůl. Úzkost mi zavibrovala v hrudi apřitiskla jsem Ally pevněji k sobě.

„Já myslel, žes říkala, že se ti líbí,“ naléhal John.

Ally otevřela pusu, ale já jsem rychle řekla: „Líbí se jí – jen se bojí, aby ji nerozbila. Ale vy byste se

nezlobil, kdyby se to stalo, že ne, Johne?“

John se rozesmál. „Že by rozbila židličku? Jasně že ne!“

Ally na mě zírala. Usmála jsem se a řekla jí: „Vidíš, je to v pořádku. Můžeš si na ni sednout.“ Sklonila jsembradu dolů, aby mi Allyina hlava zakrývala rty, a pošeptala jsem jí: Běž honem.

Sklouzla mi z klína a s jedním okem upřeným na Johna si přitáhla židličku až ke mně a sevřela mi ruku.Pokoušela jsem se na ni povzbudivě usmát, ale ona pořád sledovala Johna. Všimla jsem si, že má naobličeji pěšinky po slzách, a cítila jsem se příšerně. Musí být hrozně zmatená. Je tady chlap, co jí ublížil, ajá teď po ní chci, aby dělala, co on nařizuje.

John už měl na stole všechno – sůl, pepř, máslo, sirup, chleba. Několikrát posunul talíře, všechno urovnala podíval se na mě.

„Pořídil jsem ty talíře včera, ale nevěděl jsem, jakou barvu…“

„Zelená je pěkná. Díky.“

„Jo?“ Obličej se mu rozzářil.

Přikývla jsem a modlila se, aby byl tak hloupý, že mi dá nůž, ale on na stůl žádné příbory neprostřel.Namísto toho postavil doprostřed ohniště kovový rošt, donesl z karavanu litinovou pánev a postavil ji naněj. „Nemůžu se dočkat, až vám ukážu ranč, co jsem pro nás koupil a kde budeme bydlet,“ vykládal, zatímco rovnal párečky na pánev.

„Já nechci bydlet na ranči,“ ozvala se Ally.

Vrhla jsem na ni varovný pohled. John posouval párečky po pánvi plastovou špachtlí a potom vedle položilmenší pánev a rozklepl do ní pár vajíček.

„Doufám, že vám nevadí míchaný?“ Zase ten rozpačitý úsměv. Podíval se na Ally. „Mám na ranči slepice,tak budeme mít denně čerstvý vajíčka. Ukážu ti, jak je sbírat. Prodávali to i s pár kravama, tak je můžemedojit a naučím tě, jak se dělá sejra.“

„A co koně?“ zeptala se Ally. Zadržela jsem dech. „Můžeme sehnat nějaký koně,“ odpověděl John.„Jasně,“ přikývl. „Můžeš mít dokonce i vlastního. Asi poníka.“ Vydechla jsem a řekla: „To je od vás moc hezké. Že je to hezké, Ally?“

„Můžu mu dát jméno?“ optala se Ally. No tak, Alty nenaštvi ho.

„Jasně, jaký budeš chtít,“ ujišťoval ji John. Párečky už se škvířily. O kousek je posunul.

„Můžu si s sebou vzít našeho psa?“ pokračovala Ally ve vyptávání.

John zavrtěl hlavou. „Nemůžeme se pro něj vrátit.“ Ztuhla jsem. Už je to tady. Ally zrudla v obličeji.

„Nechci jet na váš pitomej ranč.“

Zrychlil se mi tep. John namířil na Ally špachtlí.

„Tak poslouchej, mladá dámo..

Ally vstala. „Nechci tam.“

John zrudl a naklonil se na svém sedátku. Zvedl ruku.

Vstala jsem a vší silou kopla do kovového roštu. Vyletěl do vzduchu a švihem poslal těžkou pánev naJohna. S hlasitým žuchnutím ho udeřila do čela a rozprskla mu horký olej po tvářích. Zařval, přitiskl siruce na obličej a svalil se do trávy. Zvedla jsem Ally do náruče a utíkala přímo o život.

DVACÁTÉ DRUHÉ SEZENÍ

Nejsem sice připravená mluvit o tom, co se stalo, ale musím. Potřebuju najít nějaký způsob, jak se s tímvyrovnat, jinak mě ty vzpomínky sežerou zaživa. Pokaždé, když zavřu oči, všechno se to na mě vrhne a já se topím v panice. Probudím se uprostřed noci, srdce mi tluče na poplach, tělo se mi koupe v potu ahlavou mi cválají všelijaké myšlenky. Jedna se opakuje pořád dokola a zas a znova: Jestli přestanešutíkat, umřeš.

Hrůza mě vystřelila do lesa a směrem za zvukem řeky.

O vteřinu později jsem si uvědomila, že jsem měla zamířit k silnici, kde bych měla šanci najít pomoc, aleuž bylo pozdě. Hnala jsem se lesem, stromy a větve mi drásaly paže. John na tábořišti ječel moje jméno.Ally křičela.

„Ally, přestaň – musíš být potichu!“ Tvrdě jsem pumpovala nohama a přeskakovala klády. Pod Allyinouváhou mi mrtvěly ruce. John zase zaječel moje jméno. Utíkala jsem rychleji.

Běž, běž, běž!

Uháněla jsem po svahu nad řekou a doufala, že voda překryje všechny ostatní zvuky. Noha se mi zachytila o vyčnívající kořen a sklouzla jsem až dolů na okraj řeky. Mobil mi vypadl z kapsy do vody amálem jsem přistála na Ally. Vykřikla a já jí zakryla pusu rukou. „Pšš!“ Obličej měla bílý a plný děsu.

Klekla jsem si.

„Vylez mi na záda a zachyť se mi nohama kolem pasu.“

Když byla nahoře a pořádně se mě chytila kolem krku, zase jsem vyrazila. Sledovala jsem břeh řeky,

prorážela si cestu hustým listovím, podlézala padlé stromy, klouzala po mechem porostlém kamení a

odkláněla větve, když jsem uslyšela Johna volat v lese.

„Sáro! Vrať se!“

Do těla mi vstříkla čerstvá dávka adrenalinu a běžela jsem tak rychle, jak jsem dokázala, přitom jsemklouzala a podklesávala na kamení. Ztratila jsem rovnováhu, když mi Ally na zádech změnila těžiště, atvrdě jsem dopadla na koleno. Vyrazila jsem loktem nahoru, aby nespadla, a do krve jsem si rozedřela ruku o skálu.

Vstaň! Utíkej!

Hluk spěchající vody zesílil, jak jsme se blížily k jakémusi vodopádu. Břeh přede mnou končil stěnouhustého křoví a kmenů naplavených po jarním tání. Byla jsem v pasti. Očima jsem horečně propátrávalabřeh. Jak tohle obejdu?

Mrkla jsem na protější stranu řeky, ale proud vody byl příliš rychlý. Pohlédla jsem do svahu po levé ruce a

všimla si úzkého průchodu pod nejnižšími větvemi jedné jedle. Vyškrábala jsem se nahoru, přičemž váhaAllyina tělíčka mi ztěžovala každý krok. Konečně jsme se protáhly na druhou stranu. Tam stezka pármetrů pokračovala, až se stočila zpátky a vyústila nad vodopádem. Vypadalo to, že si tu zvířata proklestila cestičku dolů podle vodopádu, ale byla strmá a drsná.

Podívala jsem se dolů a projela mnou vlna závrati. Přidržela jsem se větve a zavřela oči. Nemůžu sedostat tam dolů, když ponesu Ally. Co budu dělat? V běhu Johna překonat nedokážu. V hlavě se mi ozval Juliin hlas. Schovávala jsem se v lese celé hodiny…

Můžeme se schovat. Ale pak co? Nakonec budu muset i s Ally vylézt a on bude pořád v lese – bude čekat.

Tohle nikdy neskončí. Z křoví před námi vyběhla polekaná slípka tetřívka, vláčela křídla po zemi apředstírala, že je zraněná, abychom si nevšimli jejích mladých. Tohle přesně potřebuj u – návnadu, něco,co by ho odlákalo. Rozhlédla jsem se po lese a zadívala se dolů na řeku. Řeka…

John mi pověděl, že neumí plavat.

Zatočila jsem doleva a zamířila do lesa. Naštěstí jsem musela ujít jen pár metrů a všimla jsem si maléjeskyňky ve skalní stěně. Postavila jsem tam Ally na zem a klekla si proti ní.

„Ally, potřebuju, abys mě teď opravdu dobře poslouchala. Chci, abys zůstala v té jeskyňce, a nesmíš nicříkat, ani pípnout, dokud si pro tebe nepřijdu.“

„Néééé!“ Rozplakala se. „Nenechávej mě tu, mami. Prosím. Já budu opravdu, opravdu zticha.“

I mně tekly z očí slzy. Popadla jsem ji za ručičky a stiskla je.

„Já tě tu nechci nechat, zlatíčko, a dostanu nás odtud. Slibuju.“

V lese se ozýval Johnův hlas. „Sáááááróóó!“

Byl blízko.

„Teď musíš být super statečná, Ally kočičko. Já budu dělat rámus a volat pořád dokola tvoje jméno, ale to

jen abych ho popletla. Bude to jenom jako. Takže nesmíš vylézt, platí?“

Přikývla s vykulenýma očima. Důrazně jsem ji políbila na tvářičku. „A teď běž – rychle jako zajíček.“ Kdyžse otočila, aby vklouzla do té díry, ještě jsem dodala: „Pamatuj si, Ally, pomáháš mi ho ošálit, tak nelez ven, ať se děje cokoli.“ Hlavou se mi prohnala děsivá představa její po létech nalezené kostřičky a modlilajsem se, abych udělala správnou věc. Popadla jsem ji za ručičku a naposledy políbila její drobné prstíky.

Když zalezla co nejdál dovnitř, pošeptala jsem: „Vrátím se co nejdřív. Na shledanou,Ally-gátore.“

„Na shledanou, kajmane,“ zašeptala za mnou.

Nadechla jsem se a otočila se ke svému dítěti zády.

Zamířila jsem pěšinkou rovnou k řece. Ještě než jsem vyšla z lesa na vršek stezky, kterou po straněvodopádu sestoupím dolů, zastavila jsem se a zaposlouchala se, jestli neuslyším Johna, ale hučení vodyvšechno přehlušovalo. Věděla jsem, že nebudu mít moc času, tak jsem po rukou a po kolenou sklouzlastrmou stezkou. Zachytávala jsem se přitom kapradí a větví, abych se nepřekulila přes okraj, až jsem seocitla na dně, kde voda dopadala do ledově chladného horského nefritově zeleného jezírka.

Sundala jsem si tenisky a koukala dolů po řece.

„Sáro!“ volal kdesi nahoře v lese John.

Zhluboka jsem se nadechla a skočila. Ledová voda mi vysála vzduch z plic, takže jsem se na hladinuvynořila s kašláním a prskáním. Když jsem si zase naplnila plíce vzduchem, znovu jsem se ponořila, a když jsem pak vyjela na hladinu, zakřičela jsem co nejhlasitěji: „Ally!“ Děsila jsem se přitom, že zapomene namé varování a přiběhne. Potopila jsem se několikrát a mezitím jsem na břehu pátrala po Johnovi.

Konečně jsem ho zahlédla, jak si razí cestu postranní stezkou. Zuřivě jsem plácala do vody, točila sekolem dokola, znovu se ponořila a s křikem se zase objevila na hladině.

„Ally! Pomozte mi někdo!“

Zase jsem se ponořila, a když jsem vyjela ven, John stál na břehu a držel pušku. Ošklivé rudé stopy pohorkém oleji mu brázdily tvář a čelo měl šarlatově flekaté.

„Johne, Ally spadla do vodopádu!“ Vložila jsem do hlasu každičký gram svého strachu a hrůzy. „ Utopí

se!“

Popoběhl a zastavil se na samém okraji hladké skály, vybíhající do vody.

„Kde zmizela?“

Zatímco jsem šlapala vodu, zavrtěla jsem hlavou a zdušené ze sebe vypravila: „Nevím. Nemůžu ji najít.“

Zuby mi cvakaly, když jsem dodala: „Pomoc! Mrzí mě to, Johne. Pomozte mi!“

Na okamžik zaváhal a řekl: „Měli bysme se podívat po proudu. Mohl ji odnýst níž.“

Natáhla jsem se po plochém kameni, na němž stál, jako bych na něj chtěla vylézt, pak jsem nechala ruce

sklouznout po vlhkém povrchu a plácla sebou zpátky do vody. Naklonil se nad hladinu a podával mi ruku.

Připlavala jsem blíž.

Budu mít jen jednu šanci.

Zapřela jsem se oběma nohama o balvan pod vodou. Když jsem se zachytila za Johnovu ruku, nechalajsem prsty klouzat, takže se musel ještě víc naklonit, aby mě podržel. Když měl celý trup nad vodou,sevřela jsem mu ruku a vší silou zatáhla, zatímco jsem sebou mrskla do strany.

John se za mnou zřítil do vody. S prskáním se vynořil na hladinu a plácal kolem sebe rukama.

„Sáro, neumím plavat!“

Rychle jsem se odsunula ke břehu a zkusila vylézt na skálu, ale popadl mě zezadu za nohu a táhl mě zasebou do řeky. Do krku mi natekla voda.

Vykroutila jsem se z jeho sevření a odrazila se zpátky na hladinu. Lapala jsem po dechu. Držel mě zablůzu a vynořil se se mnou. Zaťala jsem mu nehty do obličeje a pod vodou mu zabořila koleno dorozkroku. Pustil mě a já se vymrštila pryč od něj.

Rvačka nás posunula níž po proudu a blíž ke břehu, kde byla voda mělčí. John brzy dosáhne na dno. Když

mé nohy ucítily volné kameny, začala jsem se zvedat. John už byl zase za mnou, ale ve své panice sineuvědomoval, že voda je tu poměrně mělká. Popadl mě v pase a táhl mě dolů. Když jsem se dostala nad hladinu, abych se nadechla, vykopla jsem nohou dozadu a patou jsem se mu trefila do brady.

Rukama jsem se přidržela skály pod vodou a vytáhla se nahoru. Tentokrát i on našel oporu na kameni azačal se za mnou zvedat. Mé ruce nahmátly velký zubatý kámen. Otočila jsem se kolem dokola, když sepo mně sápal.

„Sáro, jen jsem se pokoušel..“

Zvedla jsem se a udeřila ho do spánku vší silou, co jsem posbírala. Prsty se dotkl krvavé rány, která semu otevřela po straně hlavy. Padl na kolena. „Sáro…“ Jeho hlas zněl zmučeně. Z rány se mu valila krev.

Vyhrabala jsem se na nohy. Držela jsem kámen v obou rukou, rychle jsem se rozmáchla a tvrdě houdeřila do spánku, který hlasitě zapraskal. Kámen mi vyklouzl z ruky a spadl o kus dál do řeky. John sezhroutil dopředu do vody, pak se však vyškrábal na všechny čtyři a zakymácel se. Zavrtěl hlavou a natáhlse po mně, jak se plazil ke břehu. Trupem mi přistál na nohou. Vysmekla jsem se a vstala.

I on se nejistě zvedl. Kopla jsem ho ze strany do kolene. Zapotácel se, ztratil rovnováhu a padl na záda.Skočila jsem po něm a celou vahou se mu zapřela do hrudníku. Hlava se mu dostala pod vodu. Mlátilkolem sebe a chňapal mi po nohách. Škubl sebou a málem mě shodil. Popadla jsem ve vodě další kámen.

A třískla ho do hlavy. Bojoval ještě usilovněji, ruce mi zarýval do nohou. Znova jsem ho uhodila a znovaa znova. Uvědomila jsem si, že ječím. Voda kolem jeho hlavy se zbarvila do červena.

Znehybněl.

Srdce mi divoce tlouklo, když jsem lapala po vzduchu. Zůstala jsem na něm klečet daleko dýl, než by

dokázal pod vodou zadržet dech. Nakonec jsem tlak kolene uvolnila, vstala a na náhle slabých nohou se

potácela zpátky. Jeho tělo se lehce vznášelo ve vodě, v obličeji výraz šoku, ústa otevřená, nazrzlé vlasy

promísené s krví. Hluboká rána na spánku odhalovala bílou kost.

Vyškrábala jsem se po kluzké skále na břeh, tam jsem se sehnula a vyzvrátila vodu a strach do písku.

Zabila jsem ho. Zabila jsem svého otce. Zírala jsem na jeho nehybné tělo a pozorovala, jak je pomalusnáší proud. Moje tělo se zatím nekontrolované třáslo.

Klopýtala jsem zpátky stezkou. Jak jsem byla vyčerpaná, několikrát jsem uklouzla, zachytávala se kořenůa kapradí, abych své potlučené tělo dostala nahoru. Když jsem dorazila na vršek, nějak jsem ztratilaorientaci a nemohla jsem najít pěšinku do lesa, kde jsem nechala Ally. Několik srdceryvných minut jsemse vracela ve svých stopách, až jsem poznala starý zkroucený cedr a našla jeskyňku.

„Ally, to jsem já, už můžeš bezpečně ven.“ Když neodpovídala, propadla jsem panice, ale potom jsemuslyšela pohyb a Ally se mi vrhla do náruče, div mě neporazila. Tiskly jsme se k sobě a brečely.

Nakonec se odtáhla. „Slyšela jsem tě křičet, ale zůstala jsem schovaná, jak jsi mi řekla.“

„Udělala jsi to báječně, Ally. Jsem na tebe moc pyšná.“ Nakrčila nos. „Jsi celá mokrá.“

„Spadla jsem do vody.“

Rozhlédla se kolem rozšířenýma očima a zašeptala: „Kde je ten ošklivý pán?“

„Je pryč, Ally, a už se nikdy nevrátí.“

Pevně mě objala. „Chci domů, mami.“

„Já taky.“

Oheň na tábořišti pořád ještě doutnal. Při pohledu na litinové pánve na zemi a Johnovo křesílko ležícívedle mi po zádech přeběhl mráz. O mobil jsem přišla u řeky a doufala jsem, že John nechal ten svůj vkaravanu nebo v pick-upu. Rychlá prohlídka ale nepřinesla ani telefon ani klíče.

Teď, když už ze mě adrenalin částečně vyprchal, nedokázala jsem se přestat třást. Oblékla jsem siJohnovu bundu, kterou si pověsil v karavanu, a málem jsem se pozvracela z jeho pachu smíseného skouřem ze dřeva. Pustila jsem se do hledání klíčů od pick-upu. Když jsem je ani po deseti minutáchnenašla, začala jsem panikařit. Ally, vyděšená po té náročné zkoušce, se držela těsně za mnou, když jsem obracela karavan i auto naruby.

Johnovy klíče zřejmě skončily spolu s ním v řece. Probírala jsem své možnosti – vrátit se k řece apřesvědčit se, zda je má pořád u sebe, nebo s Ally zamířit k silnici a hledat pomoc. Jela jsem s Johnemdost dlouho a neslyšela žádný vůz. Ally se rychle unaví a já nevím, jak dlouho ji unesu.

Pořád jsem se snažila přijít na to, co mám udělat, když Ally prohlásila: „Mám hlad.“

Při prohledávání Johnových zásob mi naskočila husí kůže pokaždé, když jsem si povšimla nějaképodrobnosti z jeho života. Měl rád plnotučné mléko a bílý chleba. Všude skladoval nezdravé potraviny.Potrpěl si na tyčinky Orange Crush a Coffee Crisps. Právě to mnou nejvíc otřáslo. Coffee Crisps je i máoblíbená tyčinka. Nakonec jsem našla arašídové máslo a udělala Ally sendvič.

Potom jsem řekla: „Ally, kočičko, budeš tu na mě muset ještě chvilku počkat, než dojdu k řece, ano?“

„Ne!“ dala se do pláče.

„Ally, je to opravdu důležité. Nebude mi to trvat dlouho a můžeš se schovat v karavanu, jestli…“

Rozkřikla se: „Ne, ne, ne, ne!“ Upustila sendvič a vrhla se mi na kolena. Nemohla jsem ji tam nechat, aletaky jsem nemohla dovolit, aby viděla Johnovo tělo.

Šly jsme přes hodinu, pak jsem konečně uslyšela, že po cestě přijíždí auto. Když jsem se otočila, uvidělajsem bílý pick-up lesníků. Zamávala jsem.

Auto zastavilo vedle nás a usměvavý postarší muž spustil okénko.

„Zabloudily jste, dámy?“

Rozplakala jsem se.

Když policajti vytáhli Johnovo tělo z vody a všechno kolem propátrali, našli pod sedadlem jeho pick-upupeněženku. Jmenoval se Edward John McLean. Poté, co ho prověřili, zjistili, že byl kovář a cestoval povnitrozemí. Kovařina odpovídala kovovým panenkám a Billy prohlásil, že zvuky, které jsem slyšela vpozadí při některých hovorech po telefonu, zřejmě vydávali koně. Později našli i jeho přívěs s veškerýmnářadím zaparkovaný u motelu poblíž Nanaima.

Se Sandy to dopadlo dobře. Utrpěla otřes mozku a strávila pár dní v nemocnici na pozorování – byli tam s

Eva– nem ve stejnou dobu. Hned jak jsem učinila výpověď ten den, co jsem zabila Johna, požádala jsem

policajty, aby mě odvezli za Evanem. Když mu policie pověděla, že jsme s Ally nezvěstné, chtěl odložitsvou operaci, ale doktoři tvrdili, že by bylo příliš riskantní čekat, tak ji musel podstoupit. Zrovna seprobouzel, když jsme se s Ally dostaly do nemocnice, a jak nás uviděl, rozplakal se.

Donesly jsme s Ally květiny pro Sandy. Když jí je Ally předávala, řekla: „Děkuju, že jste se mě snažilazachránit.“ Sandy vypadala, že tvrdě bojuje, aby se nerozbrečela. Čekala jsem, že mě bude zpovídat ovšem, co se stalo s Johnem, ale neřekla nic ani ve chvíli, kdy jí Ally vyprávěla, jak se schovávala vjeskyňce. Zvykla jsem si, že je Sandy neustále zapálená, a tak mi připadalo zvláštní vidět ji bledou adeprimovanou. Zřejmě byla nešťastná, že sama nezabila Johna.

Billy už mi vysvětlil, jak se Johnovi vůbec podařilo Ally unést. Dole u cesty v jakési kůlně založil oheň apolicista v hlídkovém voze před naším domem se tam vypravil zjistit, co se děje. Potom John zaparkoval svůj pick-up na příjezdové cestě u sousedů a dostal se k nám zadem přes dvorky. Odtamtud měl zřejmě v úmyslu se vloupat do domu, když vtom Sandy vypnula alarm, otevřela posuvné skleněné dveře avypustila Losíka, aby se vyčůral. John na ni skočil a srazil ji k zemi, ač se jí podařilo vytáhnout pistoli.Zadní vrátka nechal otevřená a Los utekl – později ten den ho našel soused.

Ally byla ve svém pokoji, když za ní přišel „ten ošklivý pán“ a řekl jí, že Sandy chce, aby ji zavezl zamaminkou do nemocnice. Ally mu nejdřív nevěřila, ale on jí pověděl, že Los už je v autě. To zapůsobilo.

Policajti neměli radost, že jsem zmizela, když byla Sandy zraněná, ale už s tím těžko mohli něco dělat.Musela jsem sice učinit výpověď o tom, jak jsem Johna zabila, a Koruna to musí přešetřit, ale Billy tvrdil,že to rozhodně bude kvalifikováno jako sebeobrana.

Evan mi taky dělal peklo, že jsem se za Ally vydala sama a nepočkala jsem na policajty, ale nakonec tohonechal. Myslím, že jím docela otřáslo, jak blízko jsme se ocitli možnosti, že ztratíme jeden druhého. Není sám.

Mám dojem, že jsem ještě víc jako můj otec, než jsme si mysleli. Vím, že to byla sebeobrana, ale přestojsem zabila člověka. A ne jen tak nějakého, nýbrž vlastního otce. Zajímalo by mě, jak to bude brát Bůh.Pořád si nejsem jistá, jak to beru já sama. Myslím, že nejvíc mě děsí ne to, že jsem to udělala, ale hlavně že jsem ani nezaváhala.

DVACÁTÉ TŘETÍ SEZENÍ

Připadám si děsně frustrovaná. Nejvíc mě přitom štve, že po našem posledním sezení jsem se zasezačínala cítit dobře. Byla jsem tak šťastná, že už je to všechno za námi, až pro mě život získával euforický nádech. Mediální šílenství opadlo. S Evanem jsme se nehádali, moje dítě neudělalo nic špatně, milovalajsem svoji rodinu a všichni mi tu lásku opláceli. Dokonce i jídlo chutnalo líp. Ale čím víc se věci vracejí donormálu, tím víc věcí se vrací do starých kolejí.

Dneska ráno si Melanie přišla vyzvednout seznam písniček na svatbu, který jsme s Evanem sestavili.Víkend jsem strávila marným rozebíráním domu, jak jsem se snažila najít cédéčko, které mi dala, tak jsme se rozhodli, že jednodušší bude Kyleovu nabídku přijmout, než mít válku v rodině. Jsem teď smířlivější.Ale včera večer Evan cédéčko našel – podařilo se mi je dát do nesprávného obalu, ač jsme si je ještě nepřehráli. Tak jsme si je poslechli aukázalo se, že skupina vůbec není špatná, ale nejlepší byla žena, která s nimi zpívala. Její hlas znělúžasně, něco jako směsice Sary McLachlanové a Stevieho Nickse.

Když Melanie přišla, byla jsem vzadu na dvorku a oddávala se zoufalým zahradnickým pokusům. Šly jsmedovnitř a já jí předala seznam.

„Na cédéčku je v pozadí slyšet ženský hlas,“ poznamenala jsem, když si prohlížela přehled písniček.

„Nevíš, jak ji kontaktovat?“

Trhla hlavou. „Proč?“

„Doufala jsem, že by nám na svatbě taky mohla zazpívat.“ Melanie zčervenala a zadívala se na cédéčko.

„Byla jsi to ty?“ zeptala jsem se.

Vzhlédla a v očích jí zaplálo. „Nechápu, proč jsi tak překvapená.“

„No, jsem. Nikdy dřív jsi nezpívala – pokud vím.“ Pokrčila rameny. „Občas zpívám v baru.“

„Rozhodně bys měla ve zpěvu pokračovat, Melanie. Mohla bys to někam dotáhnout.“

„Místo abych byla obyčejná barmanka, co?“

„Tak jsem to nemyslela.“ Připomněla jsem si slib, který jsem si dala, když jsem se ocitla tak blízko smrti –být trpělivější a chápavější. „Ale mrzí mě, že to tak vyznělo. Prostě si myslím, že más úžasný hlas. Bylabych moc ráda, kdybys nám zazpívala na svatbě. Prosím?“

Zadívala se na mě a pak pokrčila rameny.

„Když chceš. Ale ne všechny písničky, protože si chci taky zatancovat.“

„Díky, to bude báječné.“ Minutu jsme mlčely a pak jsem se zeptala: „Nechceš zůstat na kafe?“

Zatvářila se udiveně. „Jasně.“

Vzaly jsme si hrnky do obýváku a sedly si na protilehlé pohovky, koukaly jedna na druhou, upíjely kávu a

uhýbaly pohledem. Ticho narůstalo. Poslední dobou mě trápilo něco, nač bych se jí ráda optala, alenechtěla jsem rozpoutat hádku. Evan mě přesvědčoval, ať to nechám být. V tu chvíli jsem s nímsouhlasila, ale teď tu Melanie sedí a zdá se, že spolu docela vycházíme. Váhala jsem ještě dvě vteřiny.

„Viděla jsi v novinách fotky mého biologického otce?“ Přikývla. „Nepotkala jsi ho někdy v baru?“

Zavrtěla hlavou. „Proč?“

„Jen že věděl všelijaké věci o Ally, tak mě napadlo…“

„No to je do hajzlu k neuvěření! Ty si pořád myslíš, že to já jsem to vykecala těm webovkám, a teď si

ještě myslíš, že jsem se sériovým vrahem žvanila o Ally“ Praštila hrnkem o stůl a vstala.

„Ne! Jen jsem si myslela, že jsi nemusela vědět, kdo to je a…“

„Ty si myslíš, že jsem tak blbá, abych někomu cizímu vykládala o svojí neteři?“

„To nemá s blbostí co dělat. Působil jako milý chlápek a mohl z tebe třeba něco vytáhnout, aniž bys

vůbec…“

„Věř mi nebo ne, Sáro, když pracuju, tak pracuju – nevykecávám se s exoty na baru. Ale dík, že jsi to na

mě zase hodila.“

„Já na tebe nic neházím, Melanie. Jen se snažím najít vysvětlení všelijakých nejasností.“

Uchechtla se, vzala svůj hrnek a odkráčela do kuchyně. Vstala jsem a vyrazila za ní. „Kam jdeš?“

„Někam, kde mě lidi nebudou obviňovat, že jsem zapříčinila únos jejich dítěte.“ S klepnutím odložila hrnek

na pult.

„Melanie, nafukuješ to do neskutečných proporcí. Já jsem ne…“

„Měla bys mluvit o sobě – ty jsi královna paranoiků.“

Ještě jsem pěnila, když mi o půl hodiny později zavolal Billy. Domnívala jsem se, že když je John mrtvý,tak to tím skončí, ale oni pořád pracují na tom, aby se o něm dozvěděli víc – Billy říkal, že jim to pomůžeu ostatních případů sériových vrahů. Vypátrali toho docela dost, ale ne to, co jsem čekala – žádný sklepplný mrtvol a hromady pornofilmů. Jeho dům byl spořádaný takovým tím staromládeneckým způsobem ajediné nahrávky, které vlastnil, byla lovecká videa. Nezdá se ale, že by tam trávil mnoho času. Neměl tam nic osobního, žádné fotky ani vzpomínkové předměty, a spal ve spacáku na matraci.

Pokusili se spojit případy některých nezvěstných žen s místy, kde se John mohl v určitých letech

pohybovat

– žil kočovným životem, ale nic neodpovídalo. Lidi, co si ho najímali, o něm říkali, že byl docela příjemný a vždycky měl pohotově nějaký vtip. Během let se však dostal do sporu s několika zákazníky, o kterých sedomníval, že ho „ošidili“ při placení. V jedné věci jsme měli pravdu – byl známý ve většině měst, odkud mi volal. Byl taky nenasytným sběratelem zbraní a členem několika střeleckých klubů.

„Našli jste tu pušku, kterou postřelil Evana?“ zeptala jsem se.

„Balistická zpráva říká, že nábojnice nalezená na místě činu pochází z pušky Remmington .223. Odpovídádalším nábojnicím, které se našly na jiných místech, takže víme, že Evan byl postřelený ze stejné pušky,ale mezi Johnovými věcmi jsme ji nenašli. Prověřujeme to ještě u několika obchodníků se zbraněmi, alepochybuju, že ji kdy najdeme. Mimochodem, už jste dokončila ten třešňový stolek, na kterém jstepracovala? Viděl jsem tuhle v jednom starožitnictví stejný, co by potřeboval zrestaurovat. Myslíte, žebyste se na něj mohla někdy podívat a povědět mi, jaký je váš názor?“

„Jistě. Kolik za něj chtějí?“

Zbytek rozhovoru se týkal starožitností, pak se ozval Evan a potřeboval se na něco zeptat, tak jsemmusela končit. Ale později, když jsem se snažila uklidit dílnu, jsem si vzpomněla, jak mi John vykládal, žeremingtonka .223 je jeho oblíbená puška – a že ji má v opravě. Jak mohl Evana postřelit puškou, kterouneměl?

Přední dveře bouchly. Evan byl doma. Zatímco si balil do hokejové tašky oblečení, které si vezme dosrubu, posadila jsem se na postel a líčila mu své dopoledne. Začala jsem hádkou s Melanií.

„Nemůžu uvěřit, že takhle reagovala, když jsem se jí zeptala na Johna.“

„Říkal jsem ti, ať to necháš být.“ Přehraboval se v zásuvce a zdravou rukou si cpal do tašky ponožky –levou ruku má ještě na pásce.

„Jen jsem jí položila jednoduchou otázku.“

S povytaženým obočím se ohlédl přes rameno.

„Sáro, tvé otázky nikdy nejsou jednoduché.“

„Přála bych si, aby ses nevracel do srubu.“

„Já taky. Budu muset jet s Jasonem a ten řídí jako stařec.“ Zasmál se, ale já se zamračila. „Holčičko, notak, nebyl jsem tam týdny a ve všem je zmatek. Ty jsi taky říkala, že se chceš vrátit k práci.“

„Zkusila jsem to, když Melanie odešla, ale pak volal Billy a já už zase propadla otázkám.“

„O čem?“

„Billy řekl, že nábojnice, kterou našli u tvého srubu, byla z Johnovy remingtonky .223, ale že pušku

nemůžou najít. Později jsem o tom přemýšlela a vzpomněla jsem si, že mi John vykládal, že dal pušku do opravy. Nepřijde ti to zvláštní?“

„Zřejmě jich měl víc a zbavil se pušky hned, jak na mě vystřelil.“

„Možná… Ale já mám pocit, že tu pušku opravdu miloval. Proč by někdo měl dvě?“

„No, nikdo jiný by na mě nestřílel.“

Chvíli jsem mlčela. „Víš, je divné, že tě John jenom zranil. Získala jsem dojem, že je vynikající střelec –

nikdy dřív žádnou oběť neminul.“

„Holčičko, byl to on.“ Evan zašel do vestavěné šatny, vrátil se s několika džíny a nacpal si je do tašky.

„Já vím. Jen říkám, že s tou puškou je to divné… Pořád nevíme jistě, jestli napadl Nadine – na ni se

nestřílelo, což je Johnův styl, jen ji někdo zezadu praštil do hlavy. A ona neviděla, kdo to byl. Zajímalo bymě, jestli vůbec pátrali mezi jejími pacienty. Možná bych se o tom měla zmínit Billymu a zeptat se, co si o tom myslí.“

„Sáro, nech toho chlapa na pokoji.“ „Co má tohle znamenat?“

„Policie už z tebe musí být šílená. Případ skončil, ale ty je pořád otravuješ.“ Vrátil se do šatny a přinesl sidalší džíny. „Kde je moje baseballová čapka Nike – měla jsi ji včera ty?

„Nevím, ale nemůžu uvěřit tomu, co jsi právě řekl. Já je neotravuju, já jim pomáhám. Musím Billymu o tépušce povědět. Mohli by ji spojit s nějakým starým případem nebo něco. Co když John zabil nějakouženu, o které nevědí, a její rodina ji už léta hledá a…“

„Sáro, já se z tebe zblázním. Zrovna jsem si zapakoval šesterý džíny a žádnou košili.“ „Fajn. Tak já ti jdu z cesty.“ Vstala jsem.

„Nemusíš chodit pryč, jen mluv o něčem jiném.“ Jenže to už jsem odcházela z pokoje.

Koukala jsem na stolek v dílně a přemýšlela o všem, co Evan říkal, až jsem se dopracovala do naprostézmatenosti, když mě tam našel.

„Tak já jedu,“ oznámil mi.

Zkoumala jsem kresbu dřeva a jezdila po ní prstem. „Pojď sem,“ vyzval mě.

Přistoupil ke mně a objal mě.

Byla jsem v jeho náruči celá ztuhlá. „Jsem na tebe naštvaná.“

„Já vím, ale stejně mě obejmi.“

„Zlobí mě, že nic z toho, co říkám, nebereš vážně.“

„To není pravda, Sáro. Jen bych si přál, aby ses všemu tolik nepoddávala.“

„Takže ty si myslíš, že jenom přeháním?“

„Jen se na to podívej – obvinila jsi sestru, že se vybavovala se sériovým vrahem, a teď si myslíš, že na

mě bezdůvodně střílel někdo jiný? Hele, třeba na mě vystřelila Melanie.“ Z očí mi vytryskly slzy zlosti. „Jájen říkám, že nevíme…“ „Holčičko, venku čeká Jason. Večer ti zavolám, platí?“ „Fajn, tak běž.“ Odjel před pár hodinami a já jsem byla tak vytočená, že jsem si celou dobu, co zbývala do našeho sezení,v hlavě znova probírala celý případ. Dokonce jsem se vrátila ke svým poznámkám, k časovým souvislostem, ke všemu. Ta věc s puškou mě přivádí k šílenství. Možná jen slyším trávu růst, zvlášť protože mě Evan nebere vážněji, a možná ta věc s puškou nenídůležitá, ale přesto jsem zavolala Billymu a pověděla mu, že mi na tom případu něco vrtá hlavou. Zastihla jsem ho uprostřed jednání, ale slíbil, že se později zastaví. Proč nemůže být Evan taky takový? Billy vemně nevyvolává pocit hysterky, co si potrpí na drama.

DVACÁTÉ ČTVRTÉ SEZENÍ

Vy mě asi rozpláčete. Chápu, že potřebujete nějaký čas, než se rozhodnete, jestli přestěhujete svou praxido Victorie – sama jste toho poslední dobou hodně prodělala. Bože, nevím, jak jste přes to všechno mohla přijímat klienty. A děkuju za doporučení k vašemu příteli. Nejspíš ho vyzkouším, aspoň dokud senerozhodnete, co budete dál dělat. Jenže nemůžu uvěřit, že je to naposledy, kdy sedím na vašem gauči,že jsem naposledy ve vaší ordinaci. Doufám, že to tak není. Ale to nám asi poví čas. Ten ukáže hodněvěcí. Celý svůj život jsem bojovala s časem – obvykle proto, že pro mě neplynul dost rychle. Jsou alechvíle, kdy se na vás přímo valí a člověk by dal kdeco, jen aby ho zastavil.

Billy přišel, když už byla Ally v posteli. Pustila jsem ho dovnitř a řekla mu, ať se posadí ke stolu, neždomyju nádobí, ale on se chopil utěrky.

Chvilku jsme pracovali v družném tichu. „Tak kde je dneska večer Evan?“ zeptal se nakonec.

„Musel se vrátit do srubu.“ Odfrkla jsem si. „Nemohl se dočkat, až odtud vypadne.“

„A jéje. Zase jste se pohádali?“

„Jen jako obvykle.“ Povzdechla jsem si. „On chce, abych šla dál a zapomněla na ten případ, ale pro mě to není tak snadné. Ty nevyjasněné drobnosti mě přivádějí k šílenství.“

„Tak co vám leží v hlavě?“

„Pamatujete si, jak jste říkal, že Evan byl postřelen Johnovou puškou Remington .223? No, později se mi vybavilo, jak mi John vykládal, že má pušku v opravě – praskl mu úderník.“

„Hm. Zajímavé, ale zřejmě měl další pušku.“

„Evan říkal totéž, ale John pořád líčil, jak tohle je jeho oblíbená jako kdyby to byla jeho jediná. Vždyť jste

přece slyšel nahrávky. Mluvil o zbraních, jako kdyby to byly jeho milenky. Pak jsem začala přemýšlet…

Hele, já vím, že to zní bláznivě, ale jak můžeme s jistotou vědět, že postřelil Evana?“

Obočí mu vylétlo vzhůru. „Koho jiného máte na mysli?“

„Jo, to je díra v mé teorii.“ Udělala jsem obličej a pousmála se. „Jediná další osoba, která chtěla mít

Evana z cesty, je Sandy.“

„Páni, Sáro. Vím, že ji nemáte ráda, ale tohle je trochu moc.“

„Nejde o to, že já ji nemám ráda – ona nemá ráda mě. To nesnáším! A stejně vím, že ona to nebyla, jentvrdím, že s tou puškou je to divné. Asi měl dvě stejné, jak jste říkal, ale nemohl byste se na to podívat,abych si s tím mohla přestat lámat hlavu? Jestli patřil do nějaké skupiny sběratelů, třeba by tam měli seznam všech jejich zbraní?“

„Jistě, podívám se na to. Ale jen tak teoreticky, jestli to nebyl John, kdo jiný by měl motiv střílet na

Evana? Nezapomínejte, že se na místě činu našla nábojnice z Johnovy pušky.“

„Já vím, že John je jediný možný podezřelý, ale to s tou puškou nehraje.“ Zasmála jsem se. „Je to jako s rukavicemi O. J. Simpsona.“ (* každá se po vraždě Nicole Simpsonové našla na jiném místě –pozn. překl.)

Když Billy utřel poslední talíř, vzala jsem mu utěrku. „Uklidím nádobí. Sedněte si.“

Otočil se a vytáhl si židli u stolu.

„Jen tak ze zvědavosti, proč si myslíte, že Sandy chtěla mít Evana z cesty?“

Pokrčila jsem rameny. „Byla posedlá dopadením Johna a věděla, že Evan je důvodem, proč se s ním

nechci sejít

– taky si myslela, že moje terapeutka mě od toho setkání odrazuje. Pro ni by bylo snadné nastražitnábojnici na místo činu a shodit to na Johna. Tři ku třem.“

„Což znamená?“

Natáhla jsem se, abych uklidila poslední talíř. „No, Nadine byla přepadená po mé poslední srážce seSandy. John na lidi vždycky střílel – nevyskočil na ně někde na parkovišti. Když mi zatelefonoval donemocnice, byl hodně napružený a pořád opakoval, že se se mnou musí vidět. Ne jako by po tom takstrašně toužil, spíš jako by měl z něčeho strach.“

Pověsila jsem utěrku. Billy mě pozorně sledoval s hlavou nakloněnou ke straně. Bože, jak příjemné jemluvit s mužem, který opravdu poslouchá a neříká mi, ať to nechám být „A dneska večer mě napadlo, jak je divné, že ten den, co mi volal do nemocnice, šel rovnou ke mně domů,“ dodala jsem. „Jak věděl, že jetam Ally jen s jednou policistkou, která ji hlídá? Navíc věděl, že jsem mluvila s policií – řekl, že mi tovysvětlí později, ale pak už k tomu neměl příležitost. Možná prováděl kontrašpionáž, jak jste zmiňoval, aněco viděl.“ Los přišel dolů z Allyina pokoje a já jsem ho pustila posuvnými dveřmi ven. „Nezdá se vám,že je na tom všem dost divného?“

Posadila jsem se ke stolu proti Billymu. Zhluboka si povzdechl.

„V případech, kdy podezřelý zemře, je těžké dát dohromady všechny důkazy tak, aby do sebe zapadaly,Sáro. To samozřejmě neznamená, že za tím nemůže být víc. Znamená to pouze, že neznáme všechnyodpovědi. Prověřím to s tou puškou, ale rád bych věděl, jestli se netrápíte ještě z jiného důvodu.“

„Jak to myslíte?“

„Možná se stále ještě pokoušíte vyrovnat s Johnovou smrtí,“ vysvětloval opatrně. „Nebo máte starosti sněčím jiným ve svém životě. Blíží se vaše svatba a…“

„Tak to není. V hlavě mi leží jen ty malé záhady. Vyvolávají ve mně pocit, že to ještě není úplně za námi.Sednu si pak k počítači a podívám se na nějakou diskusi o zbraních. John u počítače trávil hodně času –vsadím se, že něco najdu.“

„Je dost nepravděpodobné, že by John někde uvedl neregistrovanou zbraň nebo na takovém fóru použilvlastní jméno. I když někde najdeme seznam, nikdy nebudeme mít jistotu, že je přesný. Neexistujezpůsob, jak ověřit, kolik zbraní vlastnil.“

„To máte pravdu.“ Zhluboka jsem se nadechla a zase dlouze vydechla, zatímco se mi všechno převalovalo v hlavě. „Možná se na to dívám ze špatného úhlu. Jestliže nemůžeme dokázat, že nestřílel na Evana,zkusme zjistit, jestli existuje kromě té nábojnice nějaký jiný důkaz, že to udělal. Tofino leží skoro třihodiny odsud. John by někde cestou musel doplnit nádrž. Našli jste v jeho věcech účtenku?“

„Nemyslím, ale to…“

„Hádám, že mohl prostě zaplatit hotově. Á! Měli bychom s jeho fotkou prověřit všechny čerpací stanice.To nebude nijak těžké – jsou především na hlavní. Nemá dneska většina stanic kameru? Lidi obvykletankují v Port Alberni, protože to je poslední možnost. Tam bychom měli začít. Až ráno odvezu Ally doškoly, můžeme…

Billy zvedl ruku. „Prrr. Já nemám čas jezdit po čerpacích stanicích.“

„Dobře. Ale já nebudu mít klid, dokud na něco z toho nepřijdu. Když budu muset, tak všechny pumpy objedu sama.“ Usmála jsem se. „Jsem vytrvalá.“

„To jste.“ Taky se usmál. „Musím si to promyslet. Nebylo by kafe?“

„Jistě.“

Nalila jsem mu šálek a otočila se zpátky.

Billy na mě mířil pistolí.

Zasmála jsem se. „Co to…“ Pak jsem uviděla výraz v jeho očích.

„Položte ten hrnek na pult,“ nařídil mi.

Ani jsem se nepohnula. „Co se děje, Billy?“

„Vy nikdy nic nenecháte na pokoji.“ „Já nechápu…“

„Už byl konec, Sáro. Nikdo by na to nikdy nepřišel.“ Zavrtěl hlavou.

Ustupovala jsem, až se mi hrana kuchyňského pultu zabořila do zad. Co se to ksakru děje?

„Billy, děsíte mě.“ Zkoumala jsem jeho obličej a hledala nějakou známku, že je to jen hrozný vtip, ale on

se tvářil vážně. „Co jsem…“

„Položte ten hrnek.“

Jak jsem se otáčela k pultu, v hlavě mi hučelo. Je to skutečné? Potrebuju néjakou zbraň? Mám po nim hodit ten hrnek? Dosáhla bych na nůž? Mrkla jsem na konec pultu.

„Ať vás to ani nenapadne. Jsem třikrát větší a třikrát rychlejší než vy.“ Vstal a vykročil ke mně.

„Proč to děláte? Sandy snad…“

„Sandy neudělala nic.“ Zastavil se přede mnou. Zkoumala jsem jeho obličej. „Tak proč teda…“

„Protože máte pravdu – tankoval jsem v Port Alberni. Ale nebudu čekat, až se zjistí, jestli tam mají

kameru.“ „To jste byl vy?“

„Vy jste střílel na Evana?“

„»Válečník, jenž dokáže podnítit nepřítele, nabídne viditelný terč a nepřítel nevyhnutelně přijde.“ Billy na

mě koukal přimhouřenýma očima. „Evan stál v cestě a vy jste potřebovala nějaký podnět. Taky jsem věděl, že to vykouří Johna z úkrytu – bude vás chtít chránit.“

Nemohla jsem uvěřit tomu, co slyším.

„Vy jste se pokusil zabít Evana, aby si John myslel, že po mně někdo jde?“

„‚Zaútočím na toho, jehož musí chránit.“

Všechno do sebe začalo zapadat.

„On věděl, že je něco v nepořádku,“ vyhrkla jsem. „Proto byl tak poplašený, když mi telefonoval do

nemocnice, a proto tolik vyhrožoval – proto mi nezavolal na mobil. On zachraňoval Ally.“ Nasála jsem

vzduch. „Napadl jste taky Nadine?“

„Té jsem se nedotkl. A kdybych se pokusil Evana zabít, tak je mrtvý. Aby můj plán fungoval, potřebovaljsem ho jen zranit. A měl jsem pravdu. Zareagovala jste na to vy, zareagoval i John, a žádné ženě užneublíží.“ Přistoupil blíž. „Jenže teď máme problém.“

Nohy se mi podlamovaly. „Já nic nepovím, Billy. Přísahám.“

„To bohužel nemůžu riskovat.“

„Žádné riziko v tom není,“ chrlila jsem ze sebe. „Nikomu to nepovím. Dopustil jste se omylu – ale snažil jste se dopadnout Johna. I kdyby na to někdo přišel, neměl byste nijak velké potíže…“

„Nedopustil jsem se omylu.“ Vypadal tak klidně jako vždycky. „Vystřelil jsem na člověka, Sáro – to jepokus o vraždu. Šel bych do vězení na moc dlouhou dobu. Ale to se nestane.“

Způsob, jakým to říkal, mě vyděsil. Vůbec neměl strach, ani nepropadal panice, spíš byl zoufalý. A přitom byl plný sebedůvěry.

Roztřásla jsem se. „Co – co chcete dělat, Billy? Nemůžete mě zastřelit. Ally je nahoře a..

Přiložil si prst ke rtům. „Musím si to promyslet.“ Zmlkla jsem. Díval se na mě. Oči měl temné. Kuchyňské

hodiny tikaly.

Přemohl mě pláč. „Billy, prosím, jste můj přítel. Jak můžete…“

„Mám vás rád, Sáro, ale ‚moudrý vůdce vždycky zvažuje zisk a újmu‘. Když vás nechám žít, nic tím nezískám. Zato by mi to mohlo způsobit velkou újmu.“

„Ne, já přísahám,. Není žádný…“

Zvedl ruku. „Mám to. Neudělám nic.“ Má naděje na chvíli stoupla, ale pak se jeho oči setkaly s mýma.

„Uděláte to vy,“ řekl.

Vidění se mi rozmazalo a krev mi hučela v uších. Na chvíli se se mnou celá místnost roztočila. Zachytila jsem se pultu za sebou. V hlavě mi tepalo a nemohla jsem se na nic soustředit, nedokázala jsem myslet.

„Půjdeme nahoru pro ty prášky, co vám předepsala vaše cvokařka,“ vyzval mě. „Pak je všechny spolykáte

a napíšete sebevražedný dopis na rozloučenou.“

„Billy, to je šílenost! Jak to můžete udělat? Co Ally?“

„Té se nic nestane, když uděláte všechno, co říkám.“

„Nemůžete mě přinutit, abych napsala…“

„Milujete svoji dceru, Sáro?“ Tvářil se rozhodně. Nevěděla jsem, jestli by skutečně Ally ublížil, ale neměla

jsem chuť to zjišťovat.

„Udělám to, já jen…“

Pohnul pistolí. „Jdeme.“

„Nemohli bychom si o tom promluvit a…“

Tvrdě mě popadl za ruku a odtáhl mě od pultu. Pak mě s pistolí vraženou do zad poháněl do schodů. Přikaždém kroku se má hlava pokoušela přijít na nějaký plán, ale byla jsem schopná jen jediné myšlenky:Prosím, Ally; hlavně se neprobuď. Nahoře nad schody jsme zatočili doleva a šli chodbou kolem jejíhopokoje. Srdce mi tlouklo tak silně, až to bolelo. Když jsme vešli do mé ložnice, začaly mi po tváři stékat slzy.

„Kde máte ty prášky, Sáro?“

„V – v koupelně.“ Ono se to opravdu děje, umřu. „Otevřete skřínku na léky a vyndejte ty prášky, nicjiného.“ Koukla jsem na sebe do zrcadla. Oči jsem měla vytřeštěné a obličej bledý. Otevřela jsem skřínkua vyndala lahvičku.

„Natočte si vodu do sklenice.“ Billy ukázal na skleničku, kterou jsem tam předtím nechala stát. „Pospěštesi.“ Otočila jsem kohoutkem.

„Billy, prosím, to nesmíte dělat.“

„Vezměte si je,“ nařídil mi hlubokým hlasem. Vyprázdnila jsem lahvičku do roztřesené dlaně a zadívala sena malé bílé tabletky. V druhé ruce mě studila sklenice s vodou.

„Jestli je nespolknete,“ spustil Billy, „budu vás muset zastřelit. Ally to uslyší a přijde…“

Nasypala jsem si pilulky do úst a otřásla se nad jejich křídově hořkou chutí. Zvedla jsem studenou sklenicike rtům a lokla si vody a pak ještě jednou, když se mi prášky vzpříčily v krku a jejich hořká chuť se mi vracela nosem.

„Tyhle taky.“ Ukázal pistolí na lahvičku percocetu, který mám na migrény. Když jsem s tím byla hotová, přikývl a řekl: „Teď rozházíme vaši postel.“

„Ale já ne…“

„Zkoušela jste usnout, ale byla jste tak deprimovaná, že jste se rozhodla se vším jednou provždyskoncovat.“

S pistolí stále vraženou do zad jsem zmuchlala přikrývku. „Teď se svlíkněte.“

„Billy, tohle přece nechcete.“

Zvedl pistoli a zamířil na mě. „Dobře, tak to nedělejte. Ale já sakra do basy rozhodně nepůjdu.“

Knihy říkají, že se má bojovat. Už ale neříkají co dělat, když vás ohrožuje policajt. Zrovna tak jako vám

neporadí co podniknout, když ve vedlejším pokoji spí vaše dcera. Představila jsem si Ally, jak mě přijde ráno probudit a vleze si do mé postele vedle mého vychladlého těla.

Přetáhla jsem si svetr přes hlavu. Pistolí ukázal na mé kalhoty. Rozepnula jsem zip, stáhla si je a nechala

je na podlaze.

Stála jsem před ním v kalhotkách a podprsence. Rozhlížel se po pokoji, zkoumal postel, dveře. Jako by se ujišťoval, že scéna vypadá správně.

Přistoupil blíž, až bylo jeho obrovské tělo těsně přede mnou.

„Sundejte si podprsenku.“ Když spadla na zem, zkřížila jsem si ruce na prsou. Trup se mi roztřásl.

„Dejte ty ruce dolů.“

„Billy,prosím, ne…“

„Když to neuděláte sama, budu se o to muset postarat

Spustila jsem ruce.

„Teď si sundejte kalhotky.“

Po tvářích se mi koulely slzy, když jsem si je stahovala. Potlačila jsem hlasitý vzlyk.

„Hodláte mě znásilnit?“ Pomyslela jsem na Ally ve vedlejším pokoji. Nesmím křičet. Ať se mnou bude

provádět cokoli, nesmím křičet. „Nemusí to být takhle. Vyspím se s vámi a…“

„Já vás nechci znásilnit.“ Zatvářil se uraženě. „Nejsem jako váš otec. Já se ženským nepotřebuju

vnucovat.“

Popadl mě vztek, ale ovládla jsem se. Mlč kvůli Ally. Udělej to pro Ally.

Billy ukázal k prádelníku. „Oblečte si pyžamo.“

Vytáhla jsem jedno z Evanových triček – to, o kterém ví, že je nesnáším – a jeho boxerky, které nikdy

nenosím. Doufala jsem, že si po mé smrti těch detailů všimne. Oblékla jsem se.

„Teď najdeme nějaký papír na vás dopis na rozloučenou.“

Když jsem ve své pracovně našla pero a blok, zamířili jsme dolů. Jakmile jsme vešli do kuchyně, ukázal na

poloprázdnou láhev shirazu na kuchyňském pultu. „Vezměte tu láhev a sedněte si ke stolu.“ Posadila jsem se a dívala se na něj. „Napijte se přímo z láhve.“

Dala jsem si lok.

„Ještě,“ rozkázal.

Poslechla jsem a při posledním hltu jsem se málem zalkla. Trochu vína mi vyteklo na tričko. Myslela jsem

na smrtící směs, která se mi již rozlévá žilami, a hádala, jak dlouho bude trvat, než se mi zastaví srdce.

Billy se díval po kuchyni a na mě, opět hodnotil scénu.

„Dobře. Dejte se do psaní. Až na vás ty prášky začnou působit, lehnete si na gauč.“

„Ally – ráno mě najde a…“

„Zastavím se tu časně a najdu vaše tělo dřív, než se probudí. A postarám se, aby byla z domu, než se

ukáže policie.“

„Slibte mi, že ji nenecháte, aby mě viděla.“

„Jasně.“

Když jsem se chopila pera, ruce se mi prudce třásly. Musím přijít na něco, co ho rozptýlí a zdrží, abych

mohla vymyslet nějaký plán. Ale i kdybych se dostala k alarmu – tak co?

„Pište, Sáro.“

Nebylo těžké sestavit smutný dopis na rozloučenou. Napsala jsem jim, jak moc je miluju, jak je mi to líto,jak mi budou chybět, ale tohle je jediná věc, kterou můžu udělat. Celou dobu jsem při psaní brečela.Chtělo se mi bodnout Billyho perem do oka, jenže těžko můžete chlapa čímkoli bodnout, když na vás mířípistolí. Ally bude v pořádku. Evan se o ni postará. Bude vyrůstat a cítit ke mně nenávist v domnění, žejsem ji opustila. Ale aspoň bude moct vyrůst.

Když jsem dopsala, Billy prohlásil: „A teď budeme čekat“

Strach mi sevřel krk. „Tohle vám neprojde,“ vypravila jsem ze sebe.

„Nikdo mě nebude podezírat – a vy to víte.“

Zazvonil telefon a oba jsme nadskočili. Koukla jsem nahoru a modlila se, aby se Ally neprobudila.

„Doufejme, že tvrdě spí,“ prohodil Billy, když telefon zazvonil podruhé. Ally skutečně spí uprostřed nocitvrdě, ale není to ještě tak dlouho, kdy šla spát. Zadržela jsem dech a čekala, že na mě zavolá. Naštěstíbyla zticha a telefon přestal zvonit – zřejmě se přepnul na hlasovou schránku. Vzpomněla jsem si, že když jsem dorazila domů, bylo na displeji Melaniino číslo. V přesvědčení, že mi chtěla vynadat, jsem si tohonevšímala, zato teď jsem si přála, abych jí mohla zavolat a povědět jí, že se miliónkrát omlouvám. Hruďse mi zvedala námahou, jak jsem se snažila potlačit panické vzlykání.

Uplynulo nejméně patnáct minut od chvíle, kdy jsem spolykala prášky. Nedokázala jsem zastavit slzy,které mi neustále stékaly po tvářích. Umřu a ani jsem nepolíbila svoji dcerku. Ani jsem na rozloučenoupořádně neobjala Evana. Nedostali jsme šanci se vzít. Přestaň, Sáro. Uklidni se, ať můžeš přijít na to, jakz toho ven. Když nepřestanu mluvit, mohla bych zůstat při smyslech a získat aspoň nějaký čas na vymyšlení plánu.

„Možná vás nebudou podezírat rovnou, ale neuvěří, že jsem se sama zabila. Moje rodina, Evan, mojeterapeutka, všichni vědí, že bych to Ally neudělala – a mám se vdávat. Zrovna jsem s jednou ze sester mluvila o svém večírku loučení se svobodou. Proč bych…“

„Je tu dopis na rozloučenou napsaný vaší rukou. Budou tomu věřit.“ V očích mu však cosi blesklo.

„Telefonní záznam ukazuje, že jsme spolu večer mluvili

– byl jste poslední, kdo mě viděl naživu. Vaše otisky prstů jsou všude na nádobí.“

„Přišel jsem si s vámi popovídat, protože jste byla rozčilená.“ Pokrčil rameny. „Neuvědomil jsem si, že

máte sebevražednou náladu.“

„Ale jste školený profesionál, měl byste to poznat. Bude se to vyšetřovat, Billy.“

„S tím si poradím. Tohle vyjde.“

Byl až příliš klidný. Nic s ním nepohne. Zase se mě zmocnila panika a paralyzovala všechny mé myšlenky krom jediné – jak rychle čas plyne. Umřu.

Zadívala jsem se na Billyho. Všechno mi začínalo připadat vzdálené a zpomalené, jako kdybych se pohybovala pod vodou. Slyšela jsem hučení v uších a zajímalo mě, jestli ztratím vědomí. Pak Billy změnil polohu a oči mi padly na jeho tetování.

Slabost pramení z přípravy proti útoku. Síla pramení z přinucení nepřítele, aby se připravoval proti útoku.

To je ono. Našla jsem svoji strategii. Musím do útoku. Strach opustil mé tělo, jak se mi mysl projasnila.

„Stejně jako vyšel váš plán dopadnout Johna?“

Přivřel oči. „Však vyšel.“

„Vždyť jste ho nedopadl – já jsem ho zabila. Musela jsem za vás udělat vaši práci.“

Sevřel ruku na pistoli. Vybavila jsem si rozhovor, který jsme vedli o tom, že taky míval výbušnou povahu.

Naučil se ji zvládat, ale to neznamená, že už ji nemá. Co to říkal o kickboxu? Protivník, který ztratírozvahu, ztratí i koordinaci. Třeba když ho vyprovokuju, přestane se mít na pozoru a já bych se mohladostat k telefonu nebo k alarmu. „ Umění války vám nepomohlo. Je to jen hromada keců.“

„Tenhle případ dokazuje, že pomáhá.“

Pronesl ta slova s hlubokým přesvědčením, ale na krku se mu objevila rudá skvrna. Dotkla jsem se

bolavého nervu.

„Nikdo tu hloupou knihu, co píšete, nebude brát vážně – rozhodně ne v Královské kanadské jízdní policii.

Ani Sandy vás neposlouchá.“

Skvrna šplhající mu po krku ztmavla. „Ale bude poslouchat. Až si ji přečte a uvidí, jak to tomuhle případu pomohlo.“

„Ovšem vynecháte tu část, kdy jste postřelil Evana, že? Proto mě zabíjíte. Protože kdyby pravda vyšla najevo, každý by věděl, že jste lhář – všechny vaše strategie a plány jsou jen voloviny. Porušil jste zákon“

„Funguje to. Jen jsem potřeboval velký případ, abych to dokázal. A povedlo se.“

„Ne, Billy, podělal jste to. Řekl jste mi, že mám být trpělivá, ale sám jste vzal věci do svých rukou. Pak došlo ke zranění policisty – vaší partnerky. Tlačil jste na pilu a to vytočilo Johna.“

„Johna bylo potřeba zastavit. Díky mým akcím už žádnou ženu nezabije.“

„Ale když vy zabijete mě, tak jste taky vrah a…“

„Už jsem vám řekl, že nepůjdu do basy – ne za záchranu životů.“

„Vám nešlo o zastavení vraha nebo záchranu životů. Všechno, co jste celou dobu dělal, jste dělal prosebe.“ Oči měl stále temné, ale podařilo se mu se uklidnit. Já jsem se začínala cítit mátožné a ospale.Musím zesílit palbu. „Na lidech, které zavraždil, vám vůbec nezáleží.“

„Vůbec nic o mně nevíte.“

„Vím, že Královská kanadská jízdní policie se neudrží smíchy, až zjistí, co jste provedl. Není to poprvé, kdy jste něco podělal. Pamatujete na tu starou paní, která byla postřelena, když jste vnikl do domu toho sexuálního násilníka?“

Vstal. „Ty hloupá děvko. Ty nebudeš –“

„Nezvládal jste případ a nezvládal jste mě. Porušil jste zákon, aby případ odpovídal strategii, a ne

naopak.“

„Být tebou, sklapnu.“ Na čele mu začala pulzovat žíla, když ke mně o krok přistoupil.

Oba jsme v tu chvíli uslyšeli venku na štěrku skřípat pneumatiky.

„Nehýbej se,“ rozkázal Billy. „Do prdele, to je tvoje sestra. Řekni slovo a ustřelím jí hlavu.“ Ach Bože,

Lauren.

Chtěla jsem vykřiknout a varovat ji, ale Ally byla v domě a stejně bylo pozdě. Billy už otevíral dveře.

„Nazdar, Melanie. Sestra je v kuchyni.“ Melanie? Co tady dělá?

Vešla dovnitř a uviděla mě sedět u stolu.

„Nazdar, zapomněla jsem si mobil. Zkoušela jsem volat…“ Spatřila můj obličej a otočila se k Billymu.

Pistolí jí mířil na hlavu. Když lapla po dechu a ustoupila o krok dozadu, unikl mi vzlyk, který jsem dosud

zadržovala v hrdle.

Billy popošel kupředu s pistolí stále mířící na Melanii.

„Sednout ke stolu k sestře.“ Otočila se, podívala se na mě a potom mrkla k posuvným skleněným dveřím.„Tak to ať nikoho ani nenapadne. Sára už si uvědomila, co se stane Ally, když někdo provede nějakou hloupost.“

Melanie mi pohlédla do očí. Přikývla jsem.

Billy zavelel: „Sednout, Melanie.“

Povytáhla židli vedle mě.

„Položit ruce na stůl, ať na ně vidím.“

Pomalu poslechla.

„Sára právě páchá sebevraždu. Už spolykala prášky.“ Melanie ke mně zalétla pohledem. Mé oči jí pověděly, že je to pravda.

Obrátila se k Billymu. „Nemůžete nás obě donutit k…“

„Mlčte. Musím poupravit svůj plán.“ Začal chodit sem a tam.

Melanie se pokusila vstát. Billy ji hřbetem ruky uhodil do tváře. S vyjeknutím dopadla zpátky na židli.

„Chcete probudit Ally?“ otázal se.

„Má pravdu, Billy,“ ozvala jsem se. „Jak chcete vysvětlit dvě smrti?“

Namířil na mě pistolí. „Řekl jsem, abyste sklaply.“ Dál rázoval po místnosti. Pak se zastavil a otočil se.„John měl rozsáhlou základnu fanoušků posedlých vraždami – zlobí se, že jsi ho zabila. Jeden z nich se rozhodl ho pomstít.“ Pokývl. „Tak bych to mohl navlíknout.“

Přešel k držáku na nože, vybral si ten největší, a jako by zkoušel jeho váhu, švihl s ním vzduchem, jednou, dvakrát.

„Nebo vám můžu pomoct já,“ promluvila Melanie. Lap– la jsem po dechu. Ona se na mě ale nepodívala.Jen řekla: „Sebevražda je daleko pravděpodobnější – Sáře už v těle proudí jedy. Nemusíme ubližovatdítěti. Ale pro vás to bude vypadat líp, když Sářino tělo najdu já. Mohla bych ji zkusit jako oživovat, ale…“Pokrčila rameny.

„Myslíš si, že ti na to skočím?“ Znělo to nicméně napjatě. Věděl, že Melanie má pravdu.

„Nenávidím Sáru,“ vyplivla ze sebe Melanie. „Vždycky jsem ji nenáviděla. Ani to není moje pravá sestra.Když umře, budu vám po zbytek života vděčná.“ Sklouzla ze židle na kolena. Billy polekaně ustoupildozadu a mířil jí do obličeje pistolí, ale ona se k němu po kolenou dál blížila. „Klidně řeknu poldům, žejsem ji dneska viděla a že vypadala fakt deprimovaná.“

Z boku jsem viděla lesk v Melaniinu oku. Chtěla jsem něco říct, cokoli, ale jazyk mi ztěžkl a začínala jsemvidět rozmazaně. Prásky skutečně začínaly účinkovat.

Melanie už byla u Billyho. Nepohnul se.

„Jsem vaší nejlepší šancí, jak se z toho dostat,“ prohlásila. Billy se na ni upřeně díval a na čele se muleskla vrstvička potu.

Stále na kolenou se Melanie s rukama u boku napřímila, takže teď měla ústa přímo u jeho rozkroku. Billyna ni ohromeně zíral.

„Udělám všechno, co chcete, Billy.“

Konečně jsem našla hlas. „Nezáleží na tom, co říká – tohle vám nemůže projít. A až to zjistí váš otec, tak…“

Billy vzhlédl. „Ty mrcho –“

Melanie mu hlavou vrazila do rozkroku. Zařval a zapotácel se dozadu. Nůž mu vypadl z ruky a sklouzlnalevo ode mě. Chtěla jsem se po něm vrhnout, ale moje tělo reagovalo pomalu a s žuchnutím jsem dopadla na podlahu.

Melanie a Billy zápasili o pistoli. Popadl ji za vlasy a udeřil jí hlavou o ledničku. Natáhla jsem se po noži,jenže mé prsty sevřely pouze vzduch. Podívala jsem se doleva a viděla, že se Billy sklání, aby sebral pistoli z podlahy – Melanie ji včas odkopla.

Dal jí ránu pěstí. Upadla a zůstala ležet. Teď se vrhl po mně. Viděla jsem rozmazaně, ale zaznamenalajsem, že drží pistoli. Freneticky jsem máchala rukou po podlaze. Právě v okamžiku, kdy se mé prstysevřely kolem nože, popadl mě za nohu a vytáhl mě zpod stolu. Pokusila jsem se zachytit za nohu stolu,ale táhl ještě silněji. Potom jsem uslyšela slabý hlásek.

„Mami?“

Billy pustil mou nohu a narovnal se. Zabodla jsem mu nůž do stehna. Zařval a hmátl po noži. Pořád jsemještě svírala rukojeť, když škubl tělem dozadu a mně zůstal nůž v ruce.

„Mami!“

Předek Billyho džínů tmavl krví z rány na jeho noze. Sklesl na kolena. Viděla jsem stále hůř.

Ally dál křičela. Billy se plazil k pistoli, která skončila blízko posuvných skleněných dveří. Los za jejich sklem nepříčetně vyváděl.

S nožem v ruce jsem se plazila za Billym, ale tělo mě moc neposlouchalo. Upřela jsem rozmazaný pohledna jeho záda, když se natahoval po pistoli. Ve chvíli, kdy jsem byla těsně za ním, jsem napřáhla ruku snožem. Uviděl můj odraz ve skle a vykopl dozadu. Zasáhl mě do brady a odhodil mě na skříň. Ally křičelaa utíkala ke mně.

„Zůstaň stát!“zaječela jsem.

Billy se prudce otočil. Místo obličeje měl jen rudou masku vzteku a zamířil na mě pistolí. Sebrala jsemposlední zbytky síly, podepřela se na loktech a tvrdě ho patou kopla do rány na stehně. Zařval a já ještějednou vykopla. Podařilo se mi zasáhnout jeho ruku a vyrazit mu pistoli, až odlétla přes kuchyň.

Přistála Ally u nohou. Moje dcera měla ruce přitisknuté na uši a křičela a křičela. Billy i já jsme se sápali po pistoli. Vylezla jsem mu na záda a pokoušela se obepnout mu krk pažemi. Postavil se, zatímco jsem mu visela na zádech, a zařval, jak se zapotácel dozadu.

Padli jsme na skleněné dveře takovou silou, až mi to vyrazilo dech. Jen co Billy postoupil o krok dopředu,sklouzla jsem mu ze zad, tvrdě přistála na zemi a lapala po dechu. V puse jsem měla kovovou pachuťkrve. Otočil se a začal do mě kopat. Do hrudníku, do nohou, do hlavy. Přišpendlená ke sklu jsem nemělakam uhnout. Za mnou zuřivě štěkal Los.

„Nech mou sestru na pokoji, ty sráči\“ uslyšela jsem Melaniin zvučný hlas.

Pak hlasitou ránu z pistole. Všechno bylo rozostřené, ale stejně jsem rozeznala ohromený výraz v Billyhoobličeji a kolo krve, šířící se na předku jeho košile. Ozvala se další rána a Billy se na mě zhroutil.

Všechno zčernalo. Na pažích jsem cítila čísi ruce a někdo mě usilovně kamsi vlekl a pak mi vrazil prsty do krku.

„Sáro, zvracej!“

Bránila jsem se tomu prstu, ale cpal se mi do krku ještě hlouběji.

Pak Melaniin hlas zavolal: „Ally, vytoč 911!“

Pevně doufám, že jste si nikdy nemusela nechat pumpovat žaludek, Nadine. Není to vůbec žádná legrace – stejně jako muset být dva dny v nemocnici. Nevěřila byste, jaký je tam občas kravál, zvlášť v noci.Stejně jsem ale nemohla spát. Pořád mě pronásleduje skutečnost, že John na sebe vzal vinu za vašepřepadení a za střelbu na Evana. Musel mít podezření, že jde o někoho od policie. Jenže je těžké vědět,co se mu odehrávalo v hlavě. Občas si kladu otázku, proč mi prostě nepověděl, že to nebyl on, ale stejněbych mu nevěřila. A on si to pravděpodobně uvědomoval.

Musel taky celou dobu vědět, že spolupracuj u s policií, a ty schůzky domlouval, aby si mě otestoval.Nechápu ale, proč mi dál telefonoval. Určitě mu bylo jasné, že s každým voláním podstupuje riziko. Toliksi věřil, že ho nechytí, anebo prostě tak moc toužil po spojení se mnou, že byl ochotný riskovat? Zrazovala jsem ho, znova a znova, ale přesto se mě dál snažil chránit. Jestliže jsem předtím měla černé svědomí,že jsem ho zabila, tak teď mě pocit viny přímo ubíjí. Rozumím vaší teorii, že na fakt, že se mě otecpokoušel zachránit, bych se mohla soustředit jako na způsob, jak se smířit s tím, že byl sériový vrah.Jenže je to naopak. Když vím, že nebyl tak špatný, je daleko těžší věřit, že byl vtělené zlo.

Pořád myslím na ten poslední den s Johnem – můj jediný den s ním – jak moc se snažil se mi zalíbit. Akdyž jsem na něj zaútočila v řece… Ráda bych věděla, co se mi pokoušel říct. Nikdy se to nedozvím. Jetoho spousta, co se o tom případu nikdy nedozvíme, a to mě na tom nejvíc ničí. Smířit se s něčím anechat to být, to není právě můj způsob. Ale jestli mám někdy najít trochu klidu, budu se k tomu muset dopracovat.

Poldové s námi nejdřív jednali dost drsně, když jsme podávaly výpověď, ale brzy našli na půdě u Billyhopušku Remington .223 a objevili, že mezi důkazy chybí jedna nábojnice, a tak změnili písničku. Sandy měpřišla navštívit do nemocnice. Vyšlo najevo, že to Billy přesvědčil Julii, aby mě přemlouvala k setkání sJohnem. Po celou dobu ji informoval o případu, což bylo součástí jeho strategie, jak ji k smrti vyděsit, aby ho poslouchala a vyvíjela na mě tlak. Sandy s ní mluvila jen párkrát. Takže Julia nakonec nelhala.

Sandy se omlouvala, že byla případem tak posedlá, a připustila, že se mnou jednala tvrdě. Jenže to bylasoučást plánu. Když se ukázalo, že si se Sandy nesedíme, navrhl Billy, aby ona hrála zlého policajta a onže se ujme role toho hodného. Sandy se pořád cítí mizerně kvůli tomu, že John dostal Ally, a je zničená ztoho, že nevěděla, co prováděl její partner. Když jsem jí řekla, že vím, že dělala, co mohla, přísahám, žejsem jí v očích zahlédla slzy. Dneska se na ni dívám jinak – nebo ji možná konečně opravdu vidím.

Když policie prohledávala Billyho dům, našla taky knihu Umění válkyz^&v dalších čínských klasiků. Naharddisku našli náčrt jeho vlastní knihy s titulem Uméní policejní práce. Použil jako příklady několikslavných případů, ale většinu strategií aplikoval na svůj „velký případ“, hon na Táborového vraha. Měl taky sešity s poznámkami o Johnovi a kopie každé složky.

Další záhada se vysvětlila, když prohledali historii browseru na jeho počítači a našli všechny webovéstránky, na které umístil link na původní článek o tom, že Táborový vrah je můj otec. Dal si záležet, abyse to po internetu rozšířilo – zjevně v naději, že vykouří Johna z úkrytu. Policie při tom pátrání objevila, že dokonce pod přezdívkou Temný rytíř umístil článek i na diskusní fóra kde-kempovat– –v-Britské-Kolumbii.

Nejhorší bylo, že uvedl i spojení na můj obchodní seznam. Tak se John pravděpodobně dostal k číslumého mobilu.

Když jsem se vrátila z nemocnice domů, přečetla jsem si Umění války od začátku do konce a pořád jsemse snažila pochopit smysl Billyho jednání. Nakonec mi zůstal jen pocit, že si každý citát vykládal po svém.Narazila jsem tam taky na řádek, který v zásadě shrnoval celý jeho přátelský vztah ke mně: „Podřiďte sije zdvořilostí a vnukněte jim vojenskou disciplínu a získáte jejich důvěru.“ Teprve teď si uvědomuju, jakmoc se mnou Billy celou dobu manipuloval – udržoval mě v dobré náladě, nosil mi jídlo, připravoval mě na další „bitvu“, dokonce ukradl Losíka, aby mi ho pak pomohl najít.

První, co řekl táta, bylo: „Hned jsem věděl, že je nějaký divný. Neoblíkal se jako policajt.“ Začala jsem sepřít, že Billyho záliba v pěkném oblékání sama o sobě neznamená, že byl šupák, pak jsem si aleuvědomila, že se cítím hloupě proto, že jsem si Billyho oblíbila. To je to nejtěžší – že jsem ho měla ráda.Možná však máte pravdu a neměla jsem ani tak ráda Billyho, jako spíš to, co mě učil. Vím, že jenpotřeboval, abych byla v klidu a mohl mě použít. Ale pomohl mi. I teď, když mě něco vystresuje a začnupanikařit, pomyslím si: Dýchej zhluboka, přeskup síly, soustřeď se na svoji strategii.

Jestli mě to všechno něco naučilo, tak to, že i když jsem byla devadesát pět procent času vyděšená,dokázala jsem si poradit se vším, co mi přišlo do cesty. Teď si jen musím pamatovat, že musím jítvždycky kupředu, i když všechno kolem jde šejdrem. Pochybuju, že budu kdy v krizi klidná – tak nejsem nastavená. Ale možná přestanu vyšilovat nad tím, že vyšiluju.

Policie pořád neví, kdo vás přepadl. Billy mohl tu noc vyklouznout – dokonce jsem mu řekla kód alarmupoté, co mě povzbuzoval, ať si vezmu ativan. Jenže by se tím byl pochlubil. Sandy je dál přesvědčená, žeto byl John, ale já si to nemyslím. Nedělejte si starosti – nebudu se do toho plést. Když jsem totéž slíbilaEvanovi, jen se zasmál a řekl: „Sprááávně.“ Vážně přísahám, že tentokrát to nechám na policii.

Evan si připadá jako trouba, že se vysmíval mým starostem ohledně pušky, ale taky je pořádně pyšný nato, že Billymu nikdy nedůvěřoval. Na tom se opravdu vyřádil, ale vcelku se dá říct, že byl zlatíčko. Všechny ty naše hádky mě děsily, ale nakonec jsem si uvědomila, že můžeme mít spory, a přesto být jeden prodruhého tím pravým. Když jsme dokázali překonat dva vrahy, manželství už bude procházka růžovýmsadem.

Evan za mnou do nemocnice na návštěvu přivedl Ally. Nejdřív byla hrozně rozrušená – co se taky vyrovná tomu, když vidíte maminku, ze které všude trčí hadičky – ale jeden z doktorů jí všechno vysvětlil, a takse uklidnila. Potom už za mnou chodila ráda, protože jsem jí dávala svůj puding.

Obě noci, které jsem strávila v nemocnici, spala v naší posteli. Evan říkal, že se neustále budila a křičela.Vzali jsme ji k tomu terapeutovi a už to zvládá líp, ale pořád ještě je trochu citově rozhozená a závislá.Předvedla nám taky pár pořádných hysterických záchvatů, tak na tom musíme pracovat. Jenže běhemposledního měsíce byla unesena, sledovala, jak byly její máma a teta zbité, a viděla zastřeleného muže.Musí to ze sebe nějak dostat.

Melanie mě přišla navštívit hned první den, kdy jsem byla v nemocnici. Spala jsem, ale když jsem otevřelaoči, seděla na židli vedle mě a listovala v časopisu People. Evan mi pověděl, že měla slabý otřes mozku,tak mě nepřekvapilo, když jsem uviděla, že má obvaz na hlavě, zato černý monokl na jejím oku mě šokoval.

Odkašlala jsem si, protože jsem ještě měla oteklý krk, jak mi do něj doktoři cpali rourky.

„Krásná modřina.“

Usmála se. „Kam se na mě hrabou ty tvoje.“

Oplatila jsem jí úsměv. „Já mám radši červenou, s ní jsou moje oči zelenější.“

Zasmály jsme se, ale pak jsem zaúpěla.

„Nech toho, to bolí.“ Setkaly jsme se pohledem a vybavily se nám poslední okamžiky s Billym. Melanie se zavrtěla na židli.

„To, co jsem říkala…“ Taky si odkašlala. „Nemyslela jsem to vážně.“

„Jo, já vím. Ale nás vztah tak nějak drhne.“

V očích jí bleskla zloba, ale já jsem zvedla ruku.

„Já reaguju přehnaně a propadám vzteku.“ Zhluboka jsem se nadechla, až jsem se rozkašlala, a bolelo to

jako čert. Melanie mi podala vodu. Když jsem se napila, řekla jsem: „Máš pravdu, občas tě kritizuj u.Jenže na tebe žárlím kvůli tomu, jak s tebou táta jedná.“ „No tak to nemusíš, protože on je otrávený, že jsem pro něj takovým zklamáním. Pořád vykládá, jak ty jsiúspěšná. A nenávidí mého kluka.“ Nikdy dřív jsem se na to nepodívala z tohoto pohledu, nikdy jsem si neuvědomila, že i ona touží po uznání od táty. „Nejsi žádné zklamání. Ale je pravda, že Kylea nemá rád.“ Zasmála se. „Vůbec tomu nepomáhá jehopřesvědčení, jak je Evan dokonalý. Vím, že Kýle je jiný, ale je s ním zábava a mně je s ním dobře. Nikdy ses nesnažila ho poznat.“ „To máš pravdu. Ale napravím to, oukej?“

„Oukej.“ Usmála se. „Na společný rande ale chodit nebudeme.“

Rozesmála jsem se. Držela jsem se přitom za bok a skřípala zuby. Když bolest pominula, řekla jsem: „Asi máš pravdu, ale člověk nikdy neví.“ Dotkla jsem se její ruky. „Hele, víš co? Když jsi byla opravdu malá,

vplížila jsem se jednou v noci k tobě do pokoje. Myslela jsem si, že kdybych tě dala pryč, táta by mě měl radši. Ale pak jsem u tebe v pokoji zůstala hodiny a dívala se, jak spíš.“

„Ty jsi mě chtěla dát pryč.“

Pousmála jsem se výrazu v jejím obličeji.

„Pointa spočívá v tom, že jsem se rozhodla si tě nechat. Díky Bohu – jinak bych teď byla mrtvá.“

Rozesmála se. Potom se čelem opřela o mou nemocniční postel a rozplakala se.

„Ach, Sáro, já myslela, že jsi mrtvá. Ztratila jsi vědomí a já tě nemohla probrat. Pořád jsem musela myslet

na to, že umřeš v přesvědčení, že tě nenávidím.“

Pohladila jsem ji po jemných vlasech. „Já vím, že to tak není. U mě taky ne – i když mě štveš. Lauren

tvrdí, že ty a já jsme stejné, a proto spolu tolik bojujeme.“ Melanie zvedla hlavu. „Nejsme stejné.“

„Přesně to jsem jí řekla.“ Zadívaly jsme se jedna na druhou.

„Ach, do hajzlu,“ povzdechla si.

Když mi Lauren přinesla z domova nějaké oblečení, vyprávěla jsem jí o Melaniině návštěvě.

„Myslím, že by to s námi mohlo jít. Určitě se budeme hádat, ale aspoň už o tom spolu mluvíme. Sice mipořád vrtá hlavou, jak se John mohl dozvědět tolik věcí o Ally, ale nikdy jsem si nemyslela doopravdy, žeby s tím Melanie měla něco společného, a teď to vím jistě.“

Lauren se odvrátila a dala se do vybalování mé tašky. „Evan by ti měl opatřit bylinkový čaj, až budeš doma.“ „Lauren?“

Pokračovala ve vybalování. „Peprmintový ti pomůže na žaludek. A v obchodě se dostanou i bylinnápročišťovadla – pomůžou ti zbavit se toxinů.“

„Lauren, můžeš se na mě na chviličku podívat?“

Otočila se s mými kalhotami v ruce. Zkoumala jsem její usmívající se obličej a až příliš zářivé oči.

Zašimralo mě v žaludku.

„Ty něco víš?“ Hlas jsem po zavedení sondy měla pořád chraptivý.

„O čem?“ Lauren nemá obličej stavěný na lži.

„Co jsi udělala, Lauren?“

Chvíli zůstala stát a pak sklesla na židli vedle mé postele. „Nevěděla jsem, že je to on.“

„Co se stalo?“

Ohrnula rty. „Volal nějaký muž a říkal, že je z novin a do svého článku pátrá po tom, co dneska zajímáděti. Tvrdil, že moje jméno získal od jedné matky, kterou znám – od sousedky Sheily Watsonové. Tak jsem mu vyprávěla o klucích. Potom se ještě ptal, jestli mají nějaké příbuzné, a když jsem mu pověděla, že mají sestřenici, chtěl vědět, co ta má ráda. Řekla jsem mu to, alekdyž mi kladl další otázky o Ally, zeptala jsem se ho znova na jméno a on zavěsil. Pověděla jsem o tomGregovi. Říkal, že o tom nebudeme mluvit – jenom by tě to vystrašilo.“

Poprvé v životě jsem měla chuť Lauren uhodit. „Nemůžu uvěřit, že jsi mi to nepověděla – zvlášť postřelbě na Evana.“

„Nevěděla jsem jistě, jestli to byl Táborový vrah.“

„No jasně.“ Tváře mi hořely. „Nechtěla jsi mi nic říct, protože jsi věděla, že bych byla naštvaná. Věděl, jak na Ally!“

Lauren se kousala do rtu. „Greg říkal, že by to byl stejně udělal. Cítím se hrozně, že jsem mu vykládala o Ally – ale když on působil tak mile.“

Obě jsme mlčely, zatímco jsem zkoumala její zrůžovělý obličej. Pak na své místo zapadlo ještě něco.

„Pověděla jsi někomu, že Táborový vrah je můj otec? Tak se to dostalo ven?“

Teď už měla tváře šarlatové. „Greg… občas moc mluví, když pije. Netušil, že jeden z chlapů v táboře

chodí s reportérkou té stránky, jinak by…“

„Ty jsi mu to pověděla, přestože jsem tě žádala, abys o tom s nikým nemluvila, ani s Gregem? Ty jsi tovšechno rozjela?“ Sevřela jsem časopis tak silně, až mě okraj řezal do ruky. Pak jsem si uvědomila ještěněco. „Počkej chvíli. Greg vykládá hloupé vtipy, když se opije, ale není drbna. Věděl, že tohle mi můženadělat ze života pěkný binec. Proč by to nechal uniknout?“

Lauren už zase zrudla.

Tvrdě jsem na ni pohlédla. Odvrátila zrak.

„On to udělal schválné?“

Lauren se na mě pořád nepodívala a tvářila se zoufale, jako kdyby chtěla něco říct, ale nemohla. Nevěřilajsem, že šlo o opilecký blábol. Zuřil Greg, protože si myslel, že mi Lauren vykládá o jeho pití? Ne, tak tonení, Lauren je loajální a on to ví. Důvodem pro to musí být něco jiného – nebo někdo jiný.

Pomalu jsem zkoumala terén. „Pokoušel se způsobit nesnáze tátovi?“

Lauren se mi podívala do očí a já měla svoji odpověď.

„Je to tak?“ Nevěděla jsem, co bolí víc – jestli to, že mě Greg strčil pod náklaďák, aby se dostal na kůži

tátovi, nebo to, že věděl, že já jsem ta, přes kterou se mu to podaří.

„Asi ano.“ Její hlas zněl rezignovaně. „On přísahá, že o té reportérce nevěděl. Jenže tolik zuřil, když tátapovýšil toho druhého předáka…“ „Ty jsi tam seděla a poslouchala, jak mi táta dělá kázání, a přitom to ven pustil tvůj manzelT Lauren se naplnily oči slzami. „Mě to strašně mrzí…“ „Taky tě má zatraceně co mrzet.“ Dýchala jsem zrychleně, až mi pod žebry probíhaly vlny bolesti, ale byla jsem tak naštvaná, že mi to bylo jedno.

„Několikrát jsem se pokoušela ti to povědět,“ spustila Lauren, „ale bála jsem se, že by Greg přišel o místoa táta by zuřil a…“

„A jednal by s tebou jako s hadrem?“

„Je to jediný otec, kterého mám.“

„Je i jediný, kterého mám já, Lauren.“

Lauren koukala na pokrývku na mé posteli a tvářila se smutně.

„Já vím, že pro tebe to bylo jiné,“ připustila. „Není spravedlivé, jak s tebou jedná.“

Mlčela jsem a rozzlobená slova mi uvízla v krku.

„Mrzí mě to. Nikdy jsem se za tebe nepostavila, když jsme vyrůstaly. Nikdo z nás to neudělal.

Teď jsem brečela já. „Bylas dítě.“

„Ale dneska nejsem.“ Prudce se nadechla. „Povím to tátovi. „Vyrazí Grega.“

„Už mě unavuje se schovávat. Musím ve svém životě udělat změny. Ty jsi důležitější – jsi moje sestra.“Podívala se mi do očí. „Jenom chci, abys byla šťastná.“

„Já jsem šťastná.“ A vtom jsem si uvědomila, že je to pravda. Mám všechno, co potřebuju.

Mým posledním návštěvníkem v nemocnici byla poslední osoba, kterou bych tam čekala. Jak jsempřepínala mezi televizními kanály, ozvalo se lehké zaklepání na dveře. Ohlédla jsem se v domnění, že je tojedna z ošetřovatelek, a uviděla jsem tam stát Julii. V bílém plátěném kalhotovém kostýmu vypadalaelegantně. A zároveň i hodně rozpačitě.

„Smím dál?“

Chvíli mi trvalo, než jsem našla hlas.

„Jistě, samozřejmě.“ Vypnula jsem televizi. „Posaďte se.“ Kývla jsem k židli vedle postele, ale ona sepostavila k oknu. Hrála si s jednou z květin ve váze, odloupla lísteček a stočila ho v prstech. Nakonec seobrátila a řekla: „Nemluvila jsem s vámi od té doby, co jste ho zabila…“ Hlas se jí vytratil a já se bránilanutkání zaplnit to ticho. Proč jste tady? Jste ráda, že je mrtvý? Pořád mě nenávidíte?

„Chtěla jsem vám poděkovat,“ pronesla. „Už můžu spát.“ Než jsem stačila odpovědět, podívala se mi doočí. „Katharine se odstěhovala.“

Nebyla jsem si jistá, proč mi to sděluje. „To je mi líto,“ řekla jsem.

Zatvářila se zamyšleně. „Bylo snadné přičítat mu všechno špatné v mém životě.“

„To, co udělal, bylo…“

„Teď už je pryč. A já dneska vidím, co jsem udělala – co jsem udělala lidem kolem sebe. Jak jsem jeodstrkovala.. Zadívala se na fotku na mém nočním stolku. „To je vaše dcera?“

„To je Ally, ano.“ „Je moc hezká.“

„Díky.“ Pořád koukala na fotku, když do pokoje vešla mamka s kávou, o kterou jsem ji před pár minutami poprosila. Jak uviděla Julii, polekaně sebou trhla.

„Ach, omlouvám se. Přijdu později.“

„To je v pořádku, mami. Prosím, zůstaň tady.“

Julia zrudla a popadla svoji kabelku. „Měla bych jít.“

„Počkejte vteřinku,“ zarazila jsem ji. „Prosím.“ Ztuhla. „Julie, ráda bych vám představila svoji matku Carolyn.“ Mamka se podívala z Julie na mě a tvář se jí rozsvítila. Usmála jsem se na ni a moje oči jí pověděly všechno, co jsem měla na srdci. Taky se na mě usmála.

Otočila se k Julii a podala jí ruku. Zadržela jsem dech. Julia natáhla svoji. Mamka ji na okamžik stiskla oběma rukama a řekla: „Děkuju, že jste nám ji dala.“

Julia párkrát zamrkala, ale nakonec pronesla: „Musíte být hrdá. Je to statečná žena.“

„My jsme na Sáru moc pyšní.“ Mamka se usmála a mě zaštípalo v hrdle dojetím.

„Měla bych jít,“ zopakovala Julia. Otočila se ke mně. „Ještě pořád mám otcovy truhlářské nástroje. Až vám bude líp, můžete se na ně přijet podívat. Třeba by se vám něco z toho hodilo.“

„Jistě. To bude báječné.“ Ta nabídka mě překvapila stejně jako skutečnost, že má kreativní stránka

nakonec nemusí pocházet od Johna.

Prudce přikývla a vyšla z pokoje.

Mamka se na mě podívala a prohodila: „Vypadá mile.“ Povytáhla jsem obočí. „Vážně?“

„No, tváří se trochu podmračeně, ale připomíná mi tvého otce.“

„Jak jsi na tohle přišla?“

„Oni totiž jednají nabručeně, když mají strach.“ Posadila se do křesílka u mé postele. „Víš, že tvůj otec utebe zůstal celou noc, zatímco jsi spala?“ Usmála se a ohlédla se ke dveřím, za kterými právě zmizela Julia. „Máš její ruce.“

Včera jsem dělala Ally snídani, a zrovna když jsem jí dávala lívanečky s extra porcí borůvek se šlehačkou – děsně ji teď rozmazluju –, pohnula jsem se moc zprudka. Ally viděla, jak jsem sebou škubla bolestí.

„Chudinko maminko. Co ti udělá radost, když tě něco bolí?“

„Ty mi děláš radost.“

Zakroutila očima. „To je vtip“

Srdce se mi zachvělo.

Zpěvavě zopakovala otázku: „Co ti udělá radost, když tě něco bolí?“

Připojila jsem se ke hře.

„Pohlazení?“

„Pořádná herda do zad!“ Nadšeně se rozhihňala.

„Kde jsi ten vtip slyšela?“

„Nevím.“ Pokrčila ramínky. „Mám ráda vtipy.“ Uculila se mezerou mezi zuby a mně se chtělo jí povědět, že takové vtipy jsou hloupé. Chtělo se mi vyhnat z ní každý kousíček, který má z Johna. Ale když jsem sedívala, jak se stále s úsměvem na tváři zakousla do lívanečku, vzpomněla jsem si na otce, který svémumalému synovi nedovolil vykládat vtipy.

„Já je mám taky ráda, Ally.“