Taylor Stevensová

LOUTKA

KAPITOLA 1

Dallas, Texas

Miles Bradford stál s dlaněmi přitisknutými na sklo a díval se z okna kanceláře na parkoviště, když si všiml, jak se kácí. Ten pád připomínal zpomalený film, zvolna se nakláněla a pak žuchla na zem, a on celou dlouhou vteřinu nevěděl, jestli se má smát nebo se leknout. Zatajil dech a v duchu ji pobízel, ať vstane. Přece ví, že na ni čeká; každým okamžikem se otočí k budově a zamává mu. Později se tomu společně zasmějí.

Jenže ona se nehýbala. Ani se nesnažila vysoukat zpod motorky, která jí přimáčkla nohu k chodníku.

Dokonce ani nezvedla hlavu.

Bradford se díval, ale nechápal. Pomalu couval od okna, jako by se brodil hlubokou vodou, a pak se náhle otočil a vystřelil z kanceláře, řítil se po chodbě a kolem recepce, minul výtah a zamířil ke schodům, pěšky seběhl pět pater a vpadl do vestibulu. Vyletěl ven prosklenými dveřmi a zjistil, že severní přístupovou cestu do areálu blokuje sanitka, do níž právě nakládají Munroeovou na nosítkách.

Bradford zařval, zvedl ruce nad hlavu a zběsilým máváním se snažil upoutat pozornost zdravotníků, naznačit jim, aby chvilku počkali, než přeběhne přes parkoviště, aby mohl jet s ní. Ale neohlédli se, vůbec

se nerozhlíželi kolem. Nosítka vklouzla dovnitř, dveře se zabouchly.

Bradford se znovu rozběhl, sprintoval jako o závod, ale zpozdil se o pár vteřin.

Sanitka s ječící sirénou už mezitím zabočovala na obslužnou komunikaci.

Ducati ležela na boku, trochu stranou, jak zpod ní vytahovali Munroeovou, s vypnutým motorem a klíčky stále zasunutými v zapalování. Sklonil se a motorku postavil. Nasedl, kopl do neutrálu, palcem stiskl startér a zmáčkl spojku, načež zjistil, že nárazem do chodníku praskla.

Zaklel a zadíval se směrem, kam zmizela záchranka. Byl jako ochromený, sotva popadal dech a hlavou se mu zběsile honily myšlenky, zatímco jekot sirény slábnul a doprava se opět dala do pohybu. Kdyby byl utíkal přímo k autu a ne k sanitce, možná by měl šanci ji dohnat, jenže na to už teď bylo pozdě. Letmo se ohlédl k budově, kde se pomalu začínal rozcházet hlouček diváků.

Přes dvě desetiletí se pohyboval v palebné linii, hlídal si záda a pronásledoval přízraky v šeru, a přesto měl na domácí půdě stále tendenci přemýšlet jako civilista. Jaká je pravděpodobnost, že někdo z lidí v přízemí zavolal záchranku a sanitka se právě nacházela někde poblíž? Nebylo to nemožné, ale ani příliš pravděpodobné.

Bradford slezl z motorky a odtlačil ji do garáže, do odlelého kouta, kam ji Munroeová obvykle schovávala, a pak se rozběhl zpátky do vestibulu. V hlavě se mu promítal záznam jejího pádu. Sledoval, jak sebou trhla a podívala se dolů, jak se zarazila a levou rukou si zašmátrala po stehně, načež následovalo dlouhé zaváhání, než se sesunula a svalila na zem. Ty pohyby náhlý pád, zhroucení vůbec nepřipomínaly mdlobu.

U výtahu bodl ukazovákem do šipky vzhůru a v duchu projížděl seznam možných alternativ alergie, zdravotní problémy, náhlá nevolnost a jednu po druhé je vylučoval.

Než dorazil do svého patra, nejméně desetkrát si znovu přehrál opakovaný záznam celé události a po každé smyčce byl zoufalejší. Rozrazil široké dvoukřídlé dveře, které oddělovaly Capstone Security Consulting od haly, vmašíroval do luxusní recepce s elegantním zařízením a obřím logem firemní symboly zdařile kamuflující fakt, že mottem drsňáků za dřevem obloženou zdí je „krev a kuráž“ a prudce se zastavil u přijímacího pultu a Samanthy Walkerové, která za ním seděla.

Zvedla k němu velké hnědé oči s pohledem tak to vyklop, který nasadila vždy, když u něj stoupala hladina stresu. „Co to mělo sakra znamenat?“ zeptala se. „Vypadáš, jako by na tebe sáhla smrt. Mluv.“

Bradford ji ignoroval, nepřítomně se pousmál a natáhl se přes pult pro bloček samolepicích lístků. Co jí měl vykládat? Že na základě instinktu a desetivteřinové paměťové smyčky, která se mu nepřetržitě přehrává v hlavě, si je naprosto jistý, že jeho dívku právě uspali a naložili do sanitky?

Načmáral na papír pár číslic, které si zapamatoval z poznávací značky, když vůz zajížděl na obslužnou komunikaci, a s očima stále upřenýma na bloček se zeptal: „Kde je nejbližší lékařská pohotovost?“

„V Medical City a v Parklandu.“

„Zavolala bys tam, prosím tě? Zjisti, jestli je tam Michael.“

Znovu mu věnovala ten svůj pohled, potom sáhla po myši a monitor se rozsvítil. „Mám se ptát na Michael nebo na některé jiné jméno?“ zeptala se.

„Michael,“ řekl. Pokud Munroeová právě nepracovala, měla v dokladech uvedené toto jméno; ten dotaz však přinutil jeho myšlenky horečně se rozběhnout dvěma různými směry, a zatímco Walkerová hledala telefonní čísla, Bradford se snažil poslepovat z útržků a mlhavých dojmů souvislou otázku: viděl, jak Vanessu Michael Munroeovou odnášejí do sanitky; jednalo se však o únos Michael, anebo některé z jejích inkarnací?

Snažil se vydedukovat důvod, přijít na to, kdo by mohl mít prostředky a motiv k tomu, aby ji do té sanitky naložil, a hlavně zjistit, jak ji tu vystopoval. Munroeová si během svého života určitě nadělala dost nepřátel, když si kupovala duše a obchodovala s tajnostmi, jenže vždy pracovala v přestrojení a pod falešnými jmény, a už tolik let se zdržovala mimo domov, že jen málokdo věděl, kdo ve skutečnosti je a

jak ji najít.

Walkerová si odkašlala, zvedla sluchátko a vrhla na Bradforda významný pohled, který jasně naznačoval, že nezačne telefonovat, dokud nad ní bude stát a nenápadně ji řídit.

Odstoupil od pultu, vytáhl magnetickou kartu a projel jí přes snímač.

Panel ve zdi napravo od recepce se s cvaknutím pootevřel. Bradford na něj zatlačil dlaní a vešel dovnitř.

Za přepážkou se objevila chodba s prosklenými stěnami a vytaženými žaluziemi, takže celé patro působilo světlým a prostorným dojmem. Kráčel kolem kanceláří do místnosti, kterou by většina firem označila jako zasedačku, ale pro Capstone to byl válečný štáb, nervové centrum, místo, odkud se natahovaly úponky do dáli tisíců kilometrů a podporovaly a zásobovaly soukromé bezpečnostní operace, které neustále probíhaly.

Místnost neměla dveře, jen prázdné zárubně. Za jedním stolem naproti zdi plné obrovitých monitorů se otočil Paul Jahan a odsunul se s pojízdnou židlí od klávesnice.

Bradford na něj kývl, řekl „Ahoj Jacku“ a podal mu lísteček z bloku. „Poznávací značka dallaské záchranné služby. Můžeš to prověřit?“

Jahan vzal fialový papírek s rukou napsanými třemi číslicemi, podíval se na něj a pak ho přilípnul na nejbližší monitor. „Dej mi chvilku,“ kývl. „Uvidíme, co se mi povede zjistit.“

V následném tichu Bradford přistoupil k popsaným bílým tabulím, které na pravé stěně sloužily podobnému účelu jako monitory na levé. Procházel jednotlivé změny v poznámkách, drobné aktualizace u dvoučlenného týmu v Péšávaru, ale četl, aniž by skutečně vnímal. Myšlenkami byl jinde, stále běžely na plné obrátky, rozpolcené do dvou směrů po nevinné otázce o identitě Munroeové, kterou mu Walkerová položila.

Neměl nic, čím by zodpověděl první dotaz, a tak přešel k druhému: Munroeová měla pro případ, že by se jí něco stalo, uložené v peněžence telefonní číslo Logana jako kontaktní osoby pro případ nouze. Žádné jméno ani příjmení, jen Logan. Byl to její náhradní bratr, spřízněná duše, komplic, muž s minulostí téměř tak zamotanou, jako měla ona, který jí hlídal záda stejně nekompromisně jako ona jemu.

Bradford se podíval na hodinky. Zkontroloval telefon. Deset minut, pokud vůbec, od chvíle, kdy sledoval, jak se Munroeová kácí s motorkou k zemi. Stále příliš brzo začít s pátráním, ale na tom nezáleželo.

Tlačítkem pro rychlou volbu zadal číslo, které znal jen málokdo, číslo telefonu, který Logan vždycky nosil u sebe a téměř s jistotou zvedal.

Dovolal se a byl přímo přepojen do hlasové schránky.

Bradford zavěsil, aniž by nechal vzkaz.

Vyhledal číslo na Tabithu, nejstarší sestru Munroeové, stiskl tlačítko volání a vzápětí hovor ukončil dřív, než se spustilo vytáčení. Nikdo z Michaeliných příbuzných neměl nejmenší tušení o životě, jaký tajně vedla, a ona bedlivě dbala na to, aby je chránila a nenechávala žádné stopy, které by je s ní spojovaly.

Stejně bylo na podobný telefonát příliš brzo a Bradford nebyl připraven zabřednout do následného vysvětlování, kdyby Tabitha náhodou zvedla sluchátko. Nejdřív si musí sesumírovat věrohodnou krycí historku.

Z druhé strany místnosti se ozval Jahan. „Vypadá to, že ta čísla pocházejí ze skutečných poznávacích značek záchranné služby. Nemůžu to říct se stoprocentní jistotou, když jich máme jen půlku, ale zdá se, že to sedí.“

Bradford se otočil od zdi s tabulemi. „Je to vozidlo evidováno jako kradené?“

„Na nic takového jsem nenarazil, ale je možné, že to ještě nebylo nahlášeno.“

„A co sledování podle GPS? Můžeme zjistit, kde ta sanitka skončila, nebo třeba kudy jela?“

Jahan se otočil se židlí tváří k Bradfordovi a začal nervózně popojíždět doprava, doleva a zase zpátky.

„Možná bych to zvládl,“ odpověděl a zastavil židli. „Kdy máš v plánu nám sdělit, co se děje?“

Bradford si povzdechl. Přistoupil k nejbližšímu prázdnému místu na tabuli, vzal červenou fixu a načrtl začátek schématu. Napsal: Michael mdloba, nebo uspávací pistole?

Otočil se. „To je všechno, co mám.“

Jahan na vteřinu oněměl s otevřenými ústy, než promluvil. „Ty si snad děláš legraci.“ Vzápětí dodal: „Co jsi viděl?“

„Nic moc.“

Jahan namířil ukazovákem na tabuli. „Ale dost na tohle?“

Bradford svěsil ramena a znovu pohlédl na diagram.

Vzhledem k životnímu stylu Munroeové to bylo víc než dost, ale neměl nic konkrétního, co by to potvrzovalo. Těch devět měsíců od infiltrace v Argentině probíhalo klidně, počáteční týdenní pobyt v Dallasu se protáhl na několik měsíců, občasné přenocování u něj v bytě se pozvolna prodlužovalo, až se u něj Munroeová, která neměla žádný vlastní domov, postupně zabydlela. Nabídl jí několik bezpečnostních kontraktů, aby oddálil nevyhnutelnost jejího odjezdu, ale byly to malé a poměrně bezvýznamné zakázky nejdelší z nich byl měsíční pobyt v nigerijské Ahbuji, z něhož se vyklubalo dělání chůvy dospělému člověku rozhodně nic světoborného, nic, co by mohl spojovat s dnešními událostmi.

V interkomu zapraskalo a ozvala se Walkerová. „Mám Michael Munroeovou na pohotovosti v Medical City.“

Jahan zvedl obočí; Bradford zavrtěl hlavou.

„Moc brzo,“ namítl.

Jahan nepatrně přikývl, spíš na znamení důvěry než souhlasu. Bradford se natáhl po věšáku na klíče, popadl jeden svazek a vyšel prázdným dveřním rámem na chodbu. „Hlídej telefony, jo? Zavírám recepci a beru Sam s sebou.“

Bradford s Walkerovou sjeli výtahem do přízemí a zamířili na kryté parkoviště k Fordu Explorer, jednomu ze tří vozidel, které měla firma vyhražené pro okamžitou potřebu. Bradford sedl za volant. Walkerová vklouzla na sedadlo spolujezdce, připoutala se a upřela pohled kamsi dopředu za čelní sklo. Bradford věděl, že polyká otázky, které nikdy nepoloží.

Její mlčení bylo pokračováním vyhýbavých tanečků, jaké provozovala většina týmu od chvíle, co Munroeová nastoupila na palubu. Vzduch začalo otravovat podezření z protekčního zacházení. Bradford si přivedl Munroeovou do firmy, nebylo žádným tajemstvím, že s ní spí, a už jednou se stalo, že hodil všechno za hlavu a odjel jí hlídat záda. Pokud se neprokáže opak, pak je tenhle výlet do nemocnice Bradfordovou přehnaně paranoidní a přehnaně ochranitelskou soukromou misí a tím pádem plýtváním firemními prostředky.

Pohotovost v nemocnici Medical City, tak jako většinu podobných zařízení, zalévalo ostré světlo a všudypřítomná sklíčenost. Větší část čekárny zabíraly lavice k sezení. Díky historce o příbuzenském vztahu se Bradford s Walkerovou dostali za široké dvoukřídlé dveře, které oddělovaly bezmocné od oficiálně nemocných, a ocitli se na chodbě páchnoucí dezinfekcí, kde prudké světlo zářivek nemilosrdně odhalovalo vše, co Bradford nechtěl vidět, ale nic z toho, co vidět potřeboval.

Vyhledal příslušný pokoj, odhrnul závěs ve dveřích a vkročil dovnitř, ale vzápětí rychle vycouval.

Walkerová, která šla těsně za ním, do něj málem vrazila. Uskočila stranou, aby se mu vyhnula.

„Co je sakra?“ vyhrkla, a když jeho jedinou odpovědí bylo, že znovu očima hledal číslo pokoje, jen na něj významně pohlédla a prošla kolem něj dovnitř.

V místnosti byla jedna postel, různé lékařské přístroje a úzká ulička, kudy se dalo projít. Bradford si stoupl k pelesti vedle Walkerové, která zachmuřeně zírala na cizí ženu, zakrvácenou, sešitou a omámenou.

„Mám se jít zeptat sester?“ zašeptala. „Zjistit, jestli nedošlo k nějakému omylu?“

Bradford zatáhl závěs kolem lůžka a gestem jí naznačil, aby hlídala. U postele ležely osobní věci a on je rychle prohledal, prohrabával oblečení, boty a kabelku, dokud nenašel peněženku.

Peněženku Munroeové.

Nebylo tam nic jiného, podle čeho by se dala zjistit totožnost té osoby žádné pouzdro na doklady, zápisník ani telefon, žádné elektronické zařízení či jiné identifikační předměty. Pouze překládací kožená peněženka, kterou až do dnešního rána nosila Munroeová v zadní kapse. Bradford ji otevřel, vytáhl průkaz totožnosti a otočil ho k Walkerové, aby si ho pořádně prohlédla. Pak ukázal hlavou ke dveřím.

Walkerová se otočila a odešla.

Probíral se obsahem peněženky, přes řidičský průkaz až po kreditní karty, které tam zůstaly nedotčené, a pátral po kontaktních telefonních číslech pro případ nouze a po bankovkách, které tam měly být, ale nebyly. Pak strčil peněženku do kapsy, nadzdvihl přikrývku, aby se podíval, co je pod ní nepochybně tím narušil soukromí neznámé ženy v posteli, ale potřeboval se utvrdit ve svém podezření , a jakmile tak učinil, vyklouzl ven.

Walkerová na něj čekala u vozu, s rukama založenýma na prsou se opírala o kapotu a jakmile se přiblížil na doslech, napřímila se a prohlásila: „Tu ženu přivezli dnes ráno v deset dvacet. Michael odcházela až v jedenáct třicet. Časově to nesedí.“

„Až na to, že Michael dorazila do kanceláře kolem desáté,“ řekl. „Sedí to, pokud čekali na její příjezd, pokud věděli, že ji sejmou, až bude odjíždět.“

„To by museli sledovat tvůj byt,“ namítla Walkerová.

„Třeba sledujou.“

Bradford otevřel dveře a sedl za volant. Hlavou se mu honilo sto otázek a všechny je přehlušovaly výčitky svědomí. Munroeovou by nikdy nenašli, kdyby nebyla v Dallasu, a v Dallasu se zdržovala kvůli němu.

====

KAPITOLA 2

Samantha Walkerová měla metr šedesát, tmavé vlasy, vnadné křivky, široký úsměv a přirozeně snědou pokožku. Byla přesně ten typ, který mají muži v baru tendenci důvěrně vzít kolem ramen a oslovit „kotě“, načež skončí s přeraženým nosem a slovy „ty mrcho“ na rozbitých rtech.

Walkerová byla dítko z vojenské rodiny: jedináček s dvojím občanstvím, otec odstřelovač u americké námořní pěchoty a matka exotická brazilská tanečnice. Ve svých šestadvaceti letech byla nejen nejmladší posilou Bradfordova devítičlenného týmu, ale také jedinou ženou s výjimkou Munroeové, která ve firmě působila jen přechodně.

Bylo by snadné propadnout omylu a považovat přijetí Walkerové do Capstone za úlitbu předpisům symbolická jedna žena, pro formu zasazená do mužského prostředí, aby se učinilo zadost civilním normám pro zastoupení žen ve všech profesích; byla by nasnadě domněnka, že je tam jenom pro efekt, jako ozdoba, zvlášť když navíc sedí v recepci. Tyto hloupé předpoklady však vycházely z naprosté neznalosti Walkerové a z naprosté neznalosti Bradforda. V Capstone, kde každá zakázka mohla znamenat život nebo smrt, byl egoismus, sexismus a rasismus ztrátou času. Kdo práci dokázal udělat, ten ji dostal, a tečka. Tato vnitřní firemní kultura držela tým pohromadě a pokud šlo o Bradforda, považoval Walkerovou za jednoho ze svých nejlepších lidí právě proto ji vzal s sebou do nemocnice.

Nasedla do exploreru, zavřela oči, přitiskla si palec na kořen nosu a věnovala se své obvyklé činnosti: vzpomínání, rekapitulaci jednotlivých kroků, vštěpování do paměti podrobností, které v tu chvíli neznamenaly nic, ale mohly by se hodit později. Bradford vyjel z parkoviště, sundal ze spony na opasku mobil, vytočil Loganovo číslo a hovor znovu spadl přímo do hlasové schránky.

Za normálních okolností by bylo podivné, ale pochopitelné, že Logan nebere telefon, dnes však jeho mlčení nevěstilo nic dobrého. Bradford hodil mobil nahoru na přístrojovou desku, prudce strhl volant doleva a smykem přejel přes dva sousední pruhy. Řidička červené mazdy se opřela o klakson. Muž v autě za ní se vyjádřil názorněji a ukázal Bradfordovi prostředníček.

Walkerová se zachytila madla na dveřích a procedila skrz zuby: „Kam jedeme?“

Bradford vyrazil do protisměru a dupl na plyn. Explorer poskočil vpřed a jen tak tak se vyhnul nárazu zezadu. „Logan to nebere,“ utrousil a ačkoli Walkerová nechápala všechny souvislosti, byla natolik chytrá, aby se dál nevyptávala.

Jakmile se bezpečně zařadili do proudu vozidel, ozvala se znovu. „Proč ta dvojnice ve špitále? Proč se vůbec obtěžovali tam podstrčit tu peněženku?“

Bradford odvrátil zrak od vozovky a probodával Walkerovou upřeným pohledem o vteřinu déle, než bylo záhodno. Pak se zase vrátil k řízení a odpověděl jí hlasitým zabručením. Ve své horečné snaze najít Munroeovou se už podruhé rozběhl špatným směrem a nepoznal, že se motá v bludišti, dokud ho na to Walkerová neupozornila svou otázkou.

Odpověděla za něj. „Oni věděli, že ji půjdeme hledat, a tak nám předhodili vějičku na odvedení pozornosti, aby nás zdrželi, ne na dlouho, ale aspoň na chvíli, protože museli vědět, že jakmile dorazíme do nemocnice, bude jejich lest odhalena.“ Odmlčela se. „Požádal jsi Jacka, aby prověřil ty poznávací značky, že?“

„Jo.“

„Co zjistil?“

„Platnou poznávací značku dallaské záchranné služby,“ prohlásil Bradford. „Žádná krádež nebyla hlášena.“

„Ale šestý smysl ti říká, že ti záchranáři nebyli praví.“

Instinkt mu napovídal spoustu věcí a žádnou z nich nechtěl vyslovit nahlas. „V tomto bodě je všechno pouhá domněnka.“

Chvíli mlčela a pak prohlásila: „Jestli byli skuteční, tak ji nakonec najdeme, takže se přikloňme k tomu, že byli falešní a že Jack má pravdu. Odkud by mohli získat tu sanitku? Vozidla záchranné služby není snadné jen tak odvézt, aniž by vznikl rozruch, který bychom měli být schopni zaznamenat.“

„Já bych použil nějaký vyřazený vůz,“ prohlásil Bradford. „Město je musí mít někde odstavené.“

„To je stopa.“

Natáhl se pro mobil a hodil jí ho. „Sežeň mi k telefonu Jacka,“ požádal a zabočil do poloopuštěné průmyslové zóny.

V ulici se do dálky táhly nízké hranaté budovy, různé firmy navzájem oddělené úzkými okny a nákladovými rampami. Na jednom průčelí stálo velkými, kovově lesklými písmeny „LOGAN“ a Bradford před ním zastavil.

Parkoviště bylo prázdné a zvenku působila budova klidně, téměř opuštěně. Betonové schody kryté stříškou vedly k proskleným vstupním dveřím. Za nimi byla tma, odraz denního světla od skla vytvářel zrcadlový efekt. Západka dveří se zvenku opírala o rám, jako by si někdo ve spěchu neuvědomil, že v zámku je prasklá pružina.

Bradford sáhl po zbrani zavěšené v pouzdře v podpaždí a špičkou nohy pootevřel dveře. Walkerová se mu držela v patách.

Vstupní chodba byla přímá, prázdná a dlouhá asi patnáct metrů. Vedla dozadu k dalším dveřím do skladovacích prostor. Z chodby se vcházelo do čtyř místností, které tvořily celou provozovnu dvě v přední části budovy sloužily jako pracoviště a ve dvou zadních měl Logan kuchyni a ložnici už od první chvíle, co si provozovnu pronajal. Momentálně dovnitř pronikalo jediné světlo skrz vstupní dveře.

Uvnitř budovy vládlo ticho a na podlaze se válely střepy z jednoho ze zarámovaných plakátů, který předtím visel vysoko na zdi a nyní ležel roztříštěný na zemi. Bradford překročil rozbité sklo a procházel z jedné místnosti do druhé. V každé se zdržel jen tak dlouho, aby se přesvědčil, že je prázdná.

Hlavní známky zápasu našli v kuchyni, kde ležel rozbitý stůl a po zemi rozházené nádobí. Podlaha a skříňky byly potřísněné zaschlou krví. Bradford našel vypínač a loktem jej stiskl, takže celou scénu zalilo ostré světlo. Když viděl, co potřeboval, vycouval ven a kývl na Walkerovou, aby se šla podívat.

Zastavila se těsně před tou spouští a po chvilce na Bradforda vrhla krátký pohled. Bradford vykročil dál po chodbě ke dveřím vedoucím do skladu a k sociálnímu zařízení, ačkoli věděl, že tam nic nenajde. Ten, kdo to udělal, si přišel pro Logana, našel ho v kuchyni, sebral ho a zmizel.

Zadní hala byla dvakrát tak široká jako přední kancelář a zaplňovaly ji motorky, nářadí a skladovací regály. Bradford stál v prostorné místnosti a naslouchal bzučení elektřiny v neviditelných drátech, které vedly k silným světlům. Mlčky zasunul zbraň zpátky do pouzdra, pomalu se otočil kolem vlastní osy a snažil se dát dohromady fakta.

Dnešní události spolu příliš nápadně souvisely, než aby to byla náhoda, a pachatelé byli podezřele dobře informováni, než aby šlo o něco nového. Musela za tím stát nějaká dávná událost, něco z jejich minulosti, někdo, kdo věděl, kde hledat a koho si vybrat, a všechno se to nějak vázalo k dnešku. Hlavou se mu honily události v Argentině.

Prošel zpátky kolem Walkerové, která hlídala ústupovou cestu.

V Loganově ložnici prohrabal skříň a zásuvky prádelníku, prozkoumal zdi i povrch nábytku a nadělal přitom skoro stejný nepořádek jako jeho předchůdci. Hledal fotografie, obrázky, něco osobního, cokoli, co by vedlo od Logana k Hannah, Loganově dceři, která byla katalyzátorem infiltrace Munroeové do komunity v Buenos Aires.

Nenašel nic. Logan stejně jako Munroeová úzkostlivě dbal na to, aby za sebou nenechával žádné stopy vedoucí k jeho milovaným, což byla úleva, kterou však kalilo pomyšlení na několik možných katastrofických scénářů. Bradford se zarazil, a když zvedl oči, zjistil, že ho Walkerová upřeně pozoruje.

Narovnal se a ignoroval to, co nechala nevyřčené viset ve vzduchu. Jí to možná tak připadalo, ale on se nechoval jako muž, který se právě stal svědkem únosu své milenky. Walkerová neznala minulost Munroeové, nechápala Loganovo místo v celé rovnici, a když to sama neviděla, neprožila a nepřežila , nemohla nikdy pochopit, odkud se bere jeho strach.

Vanessa Michael Munroeová byla zabiják s přirozenými instinkty dravé šelmy; dokázala se o sebe postarat. Obával se však přímo se děsil , co by se stalo, kdyby na ni vyvinuli přílišný nátlak. Viděl už ten obraz zkázy, na vlastní oči sledoval, jak se jí může zatemnit mysl, a pokud její únosci sebrali i Logana…

Bradford nechal tu myšlenku odumřít a zahradil přístup do temných zákoutí, kam vedla. Zastavil se na místě, přemýšlel, analyzoval a nakonec zašeptal: „Záznam ze sledovacího zařízení.“

Walkerová zvedla hlavu a rozhlédla se.

„Vláknová optika,“ dodal.

Kamerový systém nakonec vypátrali ve spižírně, miniaturní chladicí ventilátorky ještě stále běžely a na zdech byly patrné známky spěšného zásahu.

Nahrávací mechanika byla prázdná.

Bradford prohledal prostor za zařízením, odkud procházely svazky kabelů skrz zeď k dalším přístrojům.

Pak se nohama zapřel o stěny spižírny a vysoukal se nahoru k sotva patrnému obrysu výřezu. Zatlačil na něj, načež se zvedl segment stropu a na kolečkách se odsunul stranou.

Podhled nad kuchyní byl čistý, uzavřený a byly do něj zavedeny průduchy klimatizace i topení, což by člověk u nepoužívaného průlezného prostoru nepředpokládal. Kousek od otvoru byly umístěné dva servery a vedle nich stojánek s několika DVD disky v obalech. Bradford stiskl tlačítko, aby otevřel nahrávací mechaniku, vysunul neoznačený disk, zastrčil jej do obalu a hodil ho dolů Walkerové.

Přesunuli se z kuchyně zpátky do přední kanceláře, kde útočníci zničili počítače a odnesli si pevné disky.

Pátrali po nějakých záznamech, denících, poznámkách na papíře, po čemkoli, co by je mohlo nasměrovat k Loganovu poslednímu návštěvníkovi, ale to, co hledali, buď nikdy neexistovalo, anebo to nejspíš skončilo na útržku papíru, vyneseném se včerejším smetím.

Nepromluvili, dokud opět neseděli v exploreru. Bradford našel telefonní budku a anonymně zavolal na tísňovou linku 911.

„Jaká je spojitost?“ zeptala se Walkerová. „Mezi Michael a Loganem?“

Bradford upíral zrak na silnici před sebou a neodpovídal. N

enacházel slova, jimiž by vyjádřil zašmodrchaný spletenec zkušeností a minulosti, křivolaké cestičky, jimiž Munroeová kráčela, temné hlubiny, jimiž se teď měli brodit.

Walkerová si povzdechla a otočila se zpátky k oknu. „Víš věci, které já nevím, a já ti nemůžu pomoct tuhle záležitost vyřešit, když se neustále stavíš do role truchlícího milence.“

Bradford po ní střelil pohledem. „Ten, kdo to udělal, měl na mušce Michael a Logana si vzal jen jako záruku, jako rukojmí.“ Odmlčel se. „Buď je to takhle, anebo jim poslouží k tomu, aby mohli zinscenovat vraždu ze msty aby se na to Michael musela dívat dřív, než ji také zabijí. Jedno, nebo druhé.“

Kabinu auta naplnilo dlouhé tíživé ticho. Walkerová nakonec vydechla: „Páni.“

„Všechno jsou to jenom domněnky,“ dodal, „ale chtělas to vědět.“

Natočila se na sedadle tak, aby mu viděla do obličeje. „Já to nechápu. Logan se přece živí závoděním na motorce. K čemu sakra potřebuje mít byt takhle prošpikovaný dráty?“

„Jezdí a upravuje závodní motory, ale má taky dodavatelskou firmu, která nemá s motocykly nic společného. Logan je takový všeuměl a umí v tom chodit. Když budeš potřebovat nějakou specialitu ve vojenské kvalitě, co se těžko pořizuje, tak ti ji sežene.“

„A přitom nemá žádné poplašné zařízení?“

„Nic, co by mu přivedlo na práh muže zákona.“

„A nemyslíš, že by dnešní události mohly případně souviset s ním a s jeho…“ Walkerová naznačila ve

vzduchu uvozovky, „… dodavatelskou činností?“

Bradford na ni vrhl další pohled a odbočil na silnici. Ten, kdo to udělal, sebral Munroeovou nenápadně a čistě, zatímco Loganův byt nechal zdemolovaný a zakrvácený. I bez znalosti pozadí nebylo těžké pochopit tu logiku. Počkal, než vyjeli z výpadovky a zastavili u semaforu, a až pak odpověděl. „Může to být nějak provázané s jeho podnikáním,“ řekl, „ale rozhodně se to v první řadě týká Michael.“

„A to víš jak? Zase šestý smysl?“

„Přestaň do mě rýt,“ vzdychl. „Vím, že mi rozumíš. Ten, kdo to udělal, sebral Michael na veřejnosti a za bílého dne, a dal si záležet, aby nás zavedl na špatnou stopu. Tohle není žádný amatér, takže můžeme předpokládat, že pokud by chtěl jenom její smrt, Logan by tu teď s námi truchlil nad jejím mrtvým tělem.

Jenže namísto toho je také nezvěstný. Jediný důvod Loganova únosu je možnost manipulovat s Michael.“

„Jako teorie dobrý,“ přikývla, „ale proč právě Logan? Jistě, je to její přítel, ale pokud bylo záměrem vzít rukojmí, tak proč si nevybrali tebe? Nebo třeba mě, nebo nějakého kluka z ulice?“

Bradford se znovu odmlčel, než promluvil. Jak vysvětlit, co Logan pro Munroeovou znamenal? „Logan jako rukojmí je ta nejlepší zbraň, jakou mohli vymyslet,“ pronesl nakonec. „Má s ním bližší vztah než s kýmkoli z příbuzných.“

„A někdo o tom ví?“

Bradford přikývl. Někdo o tom věděl. Velkým zatraceným otazníkem zůstávalo, kdo.

====

KAPITOLA 3

Na konci chodby za prosklenou stěnou se Jahan odsunul od monitorů, sledoval jejich příchod a přitom popojížděl na židli sem a tam, dokud Bradford nevstoupil do hlavního štábu.

Než Bradford stihl promluvit, Jahan spustil: „Potvrdilo se, že ta poznávací značka patří sanitce. Našel jsem servisní depo a momentálně se to snažím propojit se záznamy dallaské záchranné služby a satelitními navigačními systémy, abychom mohli určit, odkud vůz vyjel a kudy se pohyboval.“ Odmlčel se. „Něco nového ohledně Logana?“

Bradford zavrtěl hlavou. „Je také nezvěstný.“

Walkerová podala Jahanovi disk. „Nevím, jestli je aktuální, ale vzali jsme záložní záznam ze sledovacího zařízení.“

Jahan na něj chvilku zíral, pak se otočil k počítači a zasunul disk do otvoru pro DVD.

Bradford s Walkerovou se naklonili blíž.

Obklíčený Jahan se opřel dlaněmi o stůl a popojel s židlí dozadu. „Prosím vás,“ ohradil se.

Oba se napřímili a ustoupili o krok. Jahan je posunkem odháněl dál. „Jděte si po svých a nechte mě pracovat.“ Když se žádný z nich nepohnul, sesunul se hlouběji na židli, natáhl nohy před sebe a zaklonil hlavu. „Já mám celý den.“

Walkerová pohlédla na Bradforda, a když ji nijak nepodpořil, couvla o další krok, otočila se a zamířila na chodbu. V prázdné dveřní zárubni se zastavila, naklonila se zpátky dovnitř a prohlásila: „Koukej mi zavolat, až budeš mít něco nového, Jacku jestli mě z toho vynecháš, tak přísahám, že ti zatraceně znepříjemním zbytek života.“

Půl minuty nato se ozvalo zaklapnutí panelu ve stěně.

Jahan si něco mumlal pod vousy a pravou rukou udělal výmluvné gesto. „Jako kdyby mi snad nevěřila!“

Nastalo dlouhé ticho, a když se Bradford stále nehýbal, Jahan zvedl oči a vrhl na něj zlostný pohled.

„Musím se dívat,“ opáčil Bradford.

„Ne, nemusíš. Určitě si myslíš, že ti psychicky pomůže, když se budeš pořád něčím zaměstnávat, když budeš na vteřinu přesně vědět, co se děje, a tak dál. Jenže jestli tu hodláš nade mnou stát a funět mi za krk, zatímco se to budu snažit rozlousknout, tak akorát ještě víc znervózníš mě znervózníš. Támhle na tabuli je pár nových poznámek a mimo to máš na starost řízení firmy.“ Jahan máchl rukou přes místnost směrem k tabulím. „Jen račte.“

Bradford si povzdechl a odstoupil od počítače i ode všeho, co doufal a zároveň si zakazoval doufat , že zjistí.

Naděje. Zábava impotentů. Jeho svět byl světem činu, spoléhal na vlastní důvtip a schopnosti, aby vlastnoručně vykřesal štěstí, díky němuž zůstával naživu, a přesto se z něj teď ve slabé chvilce stal žebrák doufající v almužnu.

Odvrátil se; byl to ústupek přátelství s Jahanem, které se zrodilo už tak dávno, že si v soukromí stále říkali přezdívkami získanými za horších a drsnějších časů.

Profesní kariéra zavedla Jahana z armádní zpravodajské služby do Bradfordovy jednotky námezdních žoldáků. Tento sedmatřicetiletý Američan druhé generace udržoval čilé styky s početným příbuzenstvem v Bombaji a jelikož převážnou část posledních osmi let strávil v soukromé bezpečnostní službě na Středním východě, mohl se dnes, alespoň navenek, vydávat za Pákistánce, Saúdského Araba, Íránce nebo Syřana, stejně jako za Inda a občas i za Mexičana nebo Kolumbijce, v závislosti na předpojatosti pozorovatele a jak se zdálo, předsudky nikdy nepatřily k nedostatkovému zboží.

Jahan si s oblibou bral na paškál bigotnost a úzkoprsost, a jelikož nebylo snadné se dohadovat s všeználkem se zálibou v jedovatostech a s IQ 152, jeho slova často vyvolávala oheň na střeše. Kličkoval, popichoval, posmíval se a ryl; tvrdil, že dělat si legraci z nesnášenlivosti je nejlepší zábava zdarma, jaká existuje. V Capstone mu nikdo neřekl jinak než láskyplnou přezdívkou Jack.

Bradford stál před tabulí se schématem, které načrtl dopoledne, kdy měl v hlavě živý a syrový obraz Munroeové padající z motorky a ještě netrpěl pocitem, že mu dýchací cesty ucpává dvoutýdenní nános hniloby.

Smazal předešlá slova a napsal jen Michael. Pak, jako by ho řídil autopilot, začal zaplňovat prázdná místa hrstkou jistých faktů: neznámí pachatelé věděli, že Michael je ve státě, věděli, kde ji hledat, věděli, že je žena, věděli, co pro ni znamená Logan, a věděli, kde ho najít a že má v bytě skryté kamery. Pod tíhou nezodpověditelného Bradford zabloudil pohledem po bílých tabulích až k Jahanovým nejnovějším aktualizacím o misi v Péšávaru. Už jen účet za satelitní telefon za tuhle jedinou zakázku ho zruinuje.

Sedm členů jeho nejužšího týmu bylo momentálně venku v akci ti dva v Pákistánu, plus čtyři v Afghánistánu a jeden na Srí Lance. Kromě něj, který si jako šéf a majitel mohl vybírat a vytvářet si rozvrh podle sebe, ostatní střídali zámořské operace s domácími, s přihlédnutím ke zkušenostem a době trvání akce.

Zůstat doma bylo sice pěkné, ale velké peníze se točily v riskantních operacích. Člověk musel mít určitou mentalitu, aby dobrovolně vyměnil teplou vodu a čisté povlečení za nebezpečný a drsný život v nějaké smrduté díře. Při téhle práci se obtížně udržovaly vztahy, pokud měl člověk to štěstí, že vůbec nějaké měl,

a Bradford občas míval pocit, že podstatná část řízení firmy spočívá ve zbavování se nejrůznějších pošuků.

Firma Capstone zastřešovala desítky dalších lidí, pěšáků, kteří přicházeli a odcházeli, ale podobně jako partneři v právnické firmě, těchhle devět nebo deset, když se započítala i Munroeová , tvořilo pevné jádro: byli to Bradfordovi lidé, prověření a spolehliví, zcela odlišní od lepší nebo i horší společnosti. Jejich motivy pro setrvávání ve firmě se lišily, ale jedno měli společné: každý z nich byl vynikající ve svém oboru, protože ti neschopní dlouho nepřežili.

Použitelných záběrů bylo málo, ale z jiných důvodů, než Bradford očekával. Útočníci se sice zmocnili originálu disku, ale přesto provedli opatření, aby je nikdo nepoznal. Byla to tříčlenná smečka, jejíž vůdce si odemkl vlastním klíčem. Za ním kráčeli dva komplici v kšiltovkách, s baseballovými pálkami a skloněnými hlavami, aby jim nebylo vidět do obličeje. Ke rvačce došlo v kuchyni mimo záběr kamery a trvala bolestné čtyři minuty.

Tři proti jednomu. Čtyři minuty.

Když vlekli Logana ven, zdálo se, že má zlomenou pravou nohu. Byl pořezaný a krvácel, ale stejně dopadli i dva z útočníků, a celou cestou ke dveřím se nepřestával bránit a přitom inkasoval jednu ránu za druhou.

U poslední scény byl uvedený časový kód 10:13, pár minut poté, co Munroeová přijela do Capstone, a ve válečném štábu se rozhostilo dlouhé ohromené ticho. Pak téměř současně ze sebe Bradford vychrlil proud nadávek a Walkerová spustila vodopád kleteb v brazilské portugalštině. Jahan zůstal zticha a prsty bubnoval do stolu. Nakonec se zeptal: „Sebrali Michael, aby se dostali k Loganovi, nebo sebrali Logana, aby se dostali k Michael?“

Ptal se prakticky na totéž jako Walkerová v autě, a Bradfordovi se to nechtělo celé znovu probírat.

„Proklepněte ho,“ nařídil. „Zjistěte, zda Logan někomu nedluží prachy nebo jestli v jeho nedávné minulosti nefigurují nějací žárliví milenci. Já tipuju, že je čistý. Mohl by ztratit příliš mnoho, snaží se teď normálně žít a znovu navázat vztah s dcerou.“

Jahan namítl: „Ale… “

Bradford ho přerušil. „Michael je cíl, Logan pojistka.“

„Pojistka na co?“

Bradford zavřel oči. Přitiskl si spodní část dlaně na čelo. Tak ještě jednou dokola, nekonečné omílání stejných informací. „Pojistka na záchranu jejich životů. Ochrana. Oni unesli Michael,“ řekl. „Michael.“

Udělal pauzu pro větší důraz. „Za předpokladu, že je teď uspaná, co se stane, až se probere? Logan je klec, elektrický obojek, pouta…“ Zmlkl. Tohle nemělo význam. Ztráta času.

Koutkem oka zahlédl, jak Walkerová sykla na Jahana, aby byl zticha. Poví mu to později. Mezi čtyřma očima proberou své pochybnosti i alternativní teorie. Momentálně nebyl motiv zdaleka tak důležitý jako začít rychle jednat s tím málem, co vědí.

Bradford se odmlčel, čekal nějaké námitky, nesouhlas, a nedočkal se ničeho. Zeptal se: „Kolik lidí kromě nás v téhle místnosti a zbytku týmu ví, jakou roli hraje Logan v jejím životě?“

Walkerová zavrtěla hlavou. Jahan obrátil ruce dlaněmi vzhůru.

„Nemůže jich být moc,“ prohlásil Bradford, „a to nám pomůže zúžit herní pole.“

Jahan vstal a přešel k nástěnné tabuli. Připsal ke Bradfordovým škrábanicím pár poznámek. Obrátil se k ostatním. „Kam dál?“

Bradford řekl: „Najít Michael, najít Logana,“ a otočil se zpátky k monitoru se zastaveným záznamem. Dva z útočníků měli sklopenou hlavu a jejich vůdce ji nakláněl tak, že mu kamera zabírala obličej ze strany.

Jeho postoj prozrazoval mládí, aroganci, kterou ještě neobrousil čas a zkušenosti. „Ten hajzl o té kameře ví,“ prohlásil Bradford. „A ušklíbá se.“

Walkerová si stoupla vedle něj, naklonila se blíž a pozorně se zadívala na záběr. Jahan namítl: „Třeba je příliš přeceňujeme. Možná jsou to jen zabedněný hovada, co se rozhodujou za pochodu.“

Bradford s Walkerovou na něj upřeně zírali.

„Nebo taky ne,“ dodal. „Ale když už mi věnujete pozornost, tak doufám, že nebudu vypadat jako necita nebo jako když chci odbočovat od tématu, ale potřebuju vědět, co mám dělat s případem Tisdale, když je teď Michael mimo hru a veškeré zdroje, co máme k dispozici, budou nasazeny na její nalezení?“

Bradford se zarazil a překvapeně zamrkal, pomalu zavřel a otevřel víčka, pak se otočil a pohlédl ke své kanceláři, kde, ačkoli to odtud nemohl vidět, ještě stále ležel na stole spis označený Tisdale a smlouva, kterou Munroeová toho rána podepsala, čekala na odeslání faxem. Tisdale. Důvod, proč dnes přijela do kanceláře.

Případ Tisdale nebyla žádná bezpečnostní operace ani jedna z úliteb pro Munroeovou, jimiž se ji Bradford snažil nalákat, aby ještě zůstala. Tohle bylo něco jiného, přímá žádost o její služby, ačkoli její jméno přitom nepadlo a zakázka nepřišla přes obvyklé kanály Capstone Consulting.

Tu prosbu dostal Bradford osobně od dvou vyděšených a zoufalých rodičů v Kalifornii, kteří doufali, že by mohl vědět, kde a jak najít Munroeovou. Možná ji neznali jménem, ale každý, kdo ve vyšších společenských kruzích něco znamenal, znal příběh Emily Burbankové, dívky, která byla čtyři roky nezvěstná v Africe a považovali ji za mrtvou, než ji nakonec Munroeová vypátrala. Bradford měl ještě stále spojení na dozorčí radu, která tehdy hledání dívky financovala. Henry a Judith Tisdaleovi, on gigant ze Silicon Valley a ona senátorka Spojených států, nepotřebovali díky svému vlivu a moci mnoho času k tomu, aby Bradforda objevili.

Neeva Eckridgeová.

Nezvěstná.

Mohla by ji Munroeová najít?

Bradford jim nic nesliboval, nijak nenaznačil, zda vůbec ví, jak Munroeovou kontaktovat. Sdělil jim, že uvidí, co se dá dělat. A teď je Munroeová také nezvěstná. Pokud byl únos Eckridgeové jen lstí, jak do toho Michael zatáhnout, pak to byla přímo mistrovská léčka, protože Neevu hledal celý svět a nikdo ji nemohl najít.

Ještě před dvěma týdny to byla nadějná hollywoodská hvězdička béčkových filmů, a dnes jí patřil nejznámější obličej v zemi. Zmizela uprostřed nabitého programu plného schůzek během jediné hodinové pauzy, kdy právě nic neměla. Žádné známky násilí, žádní očití svědkové, žádné podrobnosti: jako by se po ní slehla zem.

To, co začalo jako senzační zpráva, se brzy změnilo v mediální šílenství, protože až do zmizení Neevy Eckridgeové nikdo netušil ani její agent, ani její přítel, ani její hollywoodští známí , že Tisdaleovi jsou její rodiče. Šířily se spekulace o její skutečné i uměle vyfabrikované minulosti i teorie o tom, co se s ní mohlo stát, a ať už byly senzacechtivé, poplašné, či tvrdily, že jde o únos mimozemšťany, všude se objevovaly fotografie Neevy i jejích rodičů.

Bradford nepřestával upírat pohled ke své kanceláři, ke složce s dokumenty. Munroeová tu zakázku chtěla, těšila se na ni, ale pokud měla být poslední nadějí Tisdaleových na nalezení jejich dcery, pak vzhledem k poslednímu vývoji situace šlo o ztracený případ.

Walkerová se postavila vedle něj. Temeno hlavy měla ve výši Bradfordova ramena. Jakmile sebou zavrtěl, napřímil se a očividně se vrátil myšlenkami do přítomnosti, promluvila.

„Myslíš, že to spolu souvisí?“

„Nechápu jak,“ odpověděl. „Ale ta časová shoda je hodně podezřelá.“

„Máme tady unesenou Michael,“ prohlásila Walkerová, „Logana jako rukojmí, a to všechno pravděpodobně souvisí s Neevou Eckridgeovou, která také zmizela beze svědků. Co je spojuje?“

„Kéž bych jen tušil,“ odpověděl Bradford. „Kdybych totiž tu informaci měl, našel bych toho hajzla, co za tím stojí, mnohem rychleji.“ Otočil se k ní a ona vzhlédla, aby mu viděla do očí. „Já ho najdu,“ prohlásil.

„A pak ho zničím.“

====

KAPITOLA 4

Výška 9000 metrů, americký vzdušný prostor nad pobřežím Golfského zálivu Valon Lumani se podíval na ženu ležící na sedadle, tak poslušnou, tak uvolněnou. Pozorně zkoumal její tvář, změřil si ji pohledem od hlavy k patě a uchechtl se stejně, jako když ji uviděl poprvé.

Protože to byla žena. Tohle bylo řešení, kvůli kterému na strýčkův příkaz vynaložil tolik námahy.

Lumani chápal, že potřebují někoho zkušeného a cizího, ale unikalo mu, proč se věnovalo tolik úsilí a peněz na získání téhle konkrétní osoby, i kdyby ty povídačky byly pravdivé ve skutečnosti mohla být pravdivá tak polovina.

Zblízka vypadala ještě neškodněji než předtím zdálky, když seděla celá v černém na té černé motorce.

Přesto použil silnou dávku, vypočtenou pro její výšku a odhadovanou váhu, a další dostane během cesty, aby zůstala v bezvědomí, dokud to nebude v suchu. Ale ten zbytek? Ta pravidla a ty řeči kolem tolik povyku pro nic? Pcha. Pověrčivé žvásty.

Nedovol, aby slyšela, jakým jazykem mluvíš, zdůrazňoval jejich zdroj, použije to proti tobě. Nenechávej v její blízkosti žádné předměty, všechno využije jako zbraň. Drž se mimo její dosah, nepotřebuje zbraně, aby tě zabila. Nenasazuj jí pouta, protože si najde způsob, jak se z nich dostat, a tobě poskytnou jen falešný pocit bezpečí. Nedotýkej se jí, nabádal ho zdroj. Nech ji na pokoji a chovej se k ní uctivě, jen tak zůstane násilí dřímat. Jestli to nedodržíš, můžeš si být jistý, že tě zabije.

Lumani se usmál a udělal z prstů pistoli, přiložil ji ženě na čelo a zmáčkl imaginární spoušť.

Prásk. Koneckonců, tahle žena se ničím neliší od běžného zboží. Na jedno použití. Poplácal ji po tváři jako psa, jako by říkal Dobře se vyspi, potvůrko, než tě budeme potřebovat. Pak se narovnal a přešel do přední části kabiny, kde měl odloženou skleničku.

Dnes nepil žádný alkohol, protože dokud ji neodevzdá, není úkol splněn, a protože jakmile jednou začne, neskončí, dokud jeho vlastní vnitřní mumraj neutichne. Brzy bude mít dost času na soukromou oslavu.

Lumani si usrkl z limonády a podíval se na hodinky. Letěli proti slunci, sedm časových pásem směrem na východ, v Gulfstreamu G550 přemrštěná útrata za rychlost a dolet, kvůli níž se režijní náklady na odchyt téhle jediné ženy blížily nákladům na pořízení zboží, a možná je i přesahovaly.

Kdo může vědět, jestli za to bude stát? On byl jen pravá ruka, výkonná složka. Sebrat, nařídil strýček, a Lumani to provedl; počínal si přitom natolik skvěle, že si možná vyslouží úsměv, pochvalu nebo něco podobného, protože vyřešení toho problému vynese dost na pronajmutí tohoto tryskáče na celá léta, jestli po tom strýček touží ačkoli on sám by to nechtěl. Jenom pitomci si nechávají hračky, co přitahují takovou pozornost.

Další pohled na hodinky.

Jakmile opustí americký vzdušný prostor, oznámí pilotům změnu plánu: přistanou v Dominikánské republice, aby doplnili palivo, a pak budou pokračovat na Tenerife, kde má styky a může pronajmout něco menšího a levnějšího něco evropského, ne tak honosného a nápadného.

Skutečné obavy však neměl. Na území Spojených států provedl jistá opatření, aby si koupil čas, a jakmile se ocitli v mezinárodním vzdušném prostoru, byl prakticky neviditelný. Přestup na Kanárských ostrovech byl poslední bezpečnostní pojistkou pro případ, že by piloti po návratu promluvili; tuhle ženu se totiž vydá hledat někdo se silnou motivací, a Lumani mu nehodlal nalinkovat cestu přímo k ní.

====

KAPITOLA 5

Dallas, Texas

Miles Bradford stál s dlaněmi přitisknutými na sklo na přesně stejném místě jako ve chvíli, kdy se Munroeová skácela. Očima přejížděl přes plochu parkoviště před budovou, kde spadla, k sousedním domům a pak dozadu přes placenou dálnici Dallas North Tollway, vzhůru po jednom mrakodrapu a dolů po vedlejším. V duchu si vytvářel mapu a tipoval místa, odkud ji mohl střelec zasáhnout.

Strach mezitím zmizel. Bradford ho vytěsnil, zadupal do země a nahradil stejným citovým odstupem, jaký ho udržoval naživu v bitvě, dovolil logice, aby vystřídala paniku, a přestal si připouštět muka, jaká s sebou přináší krvácející přítel, který mu naposled vydechne v náručí, aby byl schopen pokračovat v boji a přežít.

V téhle válce se bitevní pole přesunulo na Bradfordův práh, a namísto strachu zbylo jen poslání: vystopovat nepřítele, najít ho, zničit a vzít si zpátky to, co mu ukradl. Za ním se ozvala Walkerová: „Na jeho místě bych se usadila támhle.“

Bradford se otočil a mlčky sledoval, jak k němu kráčí přes kancelář a stoupá si vedle něj. Paul Jahan přišel z válečného štábu společně s ní, ale zůstal stát ve dveřích a s rukama založenýma na hrudi se opíral o rám.

„Nebo támhle, nebo támhle, nebo támhle,“ dodala.

Bradford sledoval její ukazovák, který skákal z jedné budovy na druhou a nakonec se vrátil k původnímu cíli: dvanáctipatrovému věžáku v pozici deset hodin na ciferníku, s připojeným krytým parkovištěm.

„Měl by ji přímo na mušce,“ vysvětlila. „Budova parkoviště umožňuje odstavit během čekání vůz, takže odpadají starosti s případnou pokutou nebo odtažením auta, a je to dost blízko, aby se i mizerný střelec s pořádnou puškou zaručeně trefil. I kdyby šlo o elitního střelce, pokud ji chtěl uspat, musel použít něco speciálního, něco upraveného, což ovlivní výpočty, možná sníží dostřel, takže se bude potřebovat dostat co nejblíž kvůli přesnosti. Na jeho místě bych zmizela ještě před příjezdem sanitky.“

Bradford přikývl a znovu se zahleděl z okna. Z mnoha možností, které přicházely v úvahu, vybrala Walkerová stejné místo, na jaké se zaměřil on sám. V náhlém pocitu marnosti vztekle udeřil pěstí do skla, pak se narovnal, klidně ustoupil o krok dozadu a prohlásil: „Jdi mi najít tu budovu, Sam. Zavolej mi, až to budeš mít, a společně tam posbíráme stopy.“

Nejradši by šel s ní, pátral po záchytných bodech a měl aktuální informace z první ruky, jenže věděl, že Walkerová najde to, co hledají, rychleji než on, a Bradford se teď potřeboval přesvědčit, co se dělo v Loganově bytě po telefonátu na tísňovou linku. Walkerová ještě chvíli postávala u okna, počkal, dokud se

neotočí a neprojde kolem něj na chodbu. Sledoval, jak odchází a pak také vykročil ke dveřím.

Jahan mu zastoupil cestu.

Bradford se netrpělivě pokusil proklouznout kolem něj, ale Jahan mu opět zahradil průchod. Bradford podrážděně vyjel: „Uhni mi z cesty, Jacku. Nenuť mě, abych tě srazil na prdel.“

Jahan položil Bradfordovi ruku na rameno. Postavil se tak, aby se Bradford nemohl vyhnout pohledu do jeho očí. „Poslyš,“ prohlásil, „vím, žes od nás všech dostával pěknou čočku za to, žes přivedl Michael do týmu, ale my stojíme za tebou, jasný? Byla taky naše.“

Kdyby ta slova zazněla den předtím, Bradford by kontroval nějakou břitkou poznámkou, ale v tuto chvíli toužil jenom vypadnout ze dveří, nezastavovat se, a tak jen mlčky kývl na znamení díků a kamarádsky praštil Jahana do ramene.

Jahan ho chytil za pěst. „Nakonec si tu bolest uvědomíš,“ řekl. „Dobře víš, že to tak bude, a až k tomu dojde, nevybíjej si zlost na někom jiném, ani se nenech zabít nebo zavřít, a radši přijď za mnou.“

Bradford stál na místě a mlčel, dokud mu Jahan nepustil ruku, a pak beze slova zamířil k východu.

Jahanovy obavy byly na místě, ale nechat se zabít ani zavřít neměl v plánu; takový trouba nebyl.

Díky Bradfordovu telefonátu, jehož účelem bylo změnit Loganův byt v místo činu, se do řešení přinejmenším Loganova zmizení zapojilo víc lidských i materiálních zdrojů. Bradford potřeboval latentní otisky prstů, které by vedly k únoscům Munroeové, a nemělo význam suplovat práci, na kterou byla místní policie mnohem lépe vybavená. Svým výjezdem se chtěl přesvědčit, jakou pozornost příslušných orgánů vzbudí rozmlácená a zakrvácená kancelář; bez zbytečných oklik zjistit, na koho zatlačit a kde začít žádat o službičky a případně si ujasnit, kde je třeba si udělat nové přátele.

Na parkovišti před Loganovou provozovnou vládl čilý ruch, způsobený stejnou měrou zvědavci lačnícími po morbidních detailech jako policejními vozy a příslušníky. Srocení lidu bylo dobrým znamením; naznačovalo, že přijela výjezdová skupina, a jestli se v budově nachází něco významného, pak má Bradford šanci se k tomu nakonec dostat.

Zajel až na konec bloku, zaparkoval před velkoobchodem s čalounickým materiálem, vystoupil a pomalou chůzí se vracel ke žluté policejní pásce jen další tvář v davu čumilů , a když viděl, co potřeboval, vydal se na zpáteční cestu do Capstone.

Tři bloky od kanceláře mu zacvrlikal telefon.

Na druhé straně se ozvala Walkerová a v hlase jí znělo vzrušení. „Mám to.“

Bradford pohlédl na hodinky. Pokud skutečně našla to, co hledají, stihla to za necelé dvě hodiny: rychle, ale to Bradforda nepřekvapovalo. Walkerová se nijak nezdráhala aplikovat sexismus naruby, zapojit svůj sexappeal a těžit z hormonů a zatmění mysli, které obvykle vedly k tomu, že získala, co potřebovala.

Bradford předpokládal, že právě teď se nějaký člen ostrahy v kterési z budov kolem placené dálnice snaží nenápadně zamaskovat erekci a přitom horlivě obskakuje mladou dámu, aby jí splnil vše, co jí na očích vidí.

Bradford po ní nikdy takové chování nevyžadoval, ale když už se rozhodla své ženské zbraně využít, byl rád, že bojuje na jeho straně.

Adresa mu vzápětí přišla textovou zprávou a Bradford prudce zabočil doprava, aby to místo nepřejel.

Nebyla to budova, kterou si na začátku vytipovali, ale sousední, o stejné výšce a s přístupem do téže garáže.

Walkerovou našel přesně tak, jak očekával: zašitou v kumbálu plném monitorů průmyslové televize společně se dvěma chlapíky v uniformách, kteří se marně snažili necivět jí na hrudník. Jakmile vstoupil do dveří, místnost ztichla.

Walkerová ledabyle mávla na pozdrav jeho směrem a naklonila se přes stůl, aby zkontrolovala jeden z přístrojů. Muž, na jehož jmenovce stálo Jeremy Justin, jí uhnul z cesty natolik, aby to nepůsobilo neomaleně, ale přesto ne dost na to, aby se o něj neotřela.

Walkerová si toho nevšímala a řekla Bradfordovi: „Tohle musíš vidět.“

Prsty jí poletovaly nad ovládacími tlačítky přístroje, přetáčela záznam zpět a její vysvětlování připomínající kulometnou palbu bylo rychlejší než zrnitý videozáznam. Nakonec zastavila přetáčení a na obrazovce zůstal viset záběr nového modelu impaly.

Řidičův obličej byl rozmazaný a oči měl zakryté slunečními brýlemi, ale poznávací značku bylo vidět jasně.

„Procházím to podle časových kódů,“ řekla. „Hledala jsem příjezdy a odjezdy odpovídající našim odhadům. Víme, že tam byl zašitý už před desátou, ale netušíme, kdy se tam dostal. Naštěstí víme, kdy se to stalo. Předpokládám, že náš chlapík odtud chtěl vypadnout co nejrychleji. Byl by blázen, kdyby šel pěšky, takže jsem se prozatím soustředila na možnost parkování. U většiny budov je parkování zdarma pro návštěvy časově omezené, a…“ Walkerová se odmlčela, bleskurychle změnila chování a mile se usmála na Justina, jehož z takové pozornosti zalil ruměnec, „… tady Jeremy říká, že parkovací místa pro návštěvníky se každou hodinu kontrolují a auta, která zde stojí neoprávněně, jsou odtažena. Garáž je opatřená vraty a vjezd je na kartu. Žádná ztráta ani krádež karty nebyla nahlášena, takže…“

Nejvyšší rychlostí přetočila záznam dozadu a praštila do tlačítka „stop“ s takovou razancí, až sebou Justin trhl. „Tady,“ prohlásila. „Vjíždí do garáže v těsném závěsu za jiným vozem. Ve stejném časovém úseku to udělalo ještě jedno auto, tak jsem prošla záznamy interiérových kamer. Není toho moc, co se dá použít, žádné záběry, jak ten chlap leze na střechu, ale koukej tady u výtahu.“ Opět stiskla tlačítko stop.

„Časové údaje souhlasí, ta kravata a vzor košile jsou stejné jako u řidiče v prvním autě. Aktovka,“

upozorňovala. „Všimni si, jak je velká.“

Bradford se naklonil blíž. „Můžeš mi přiblížit jeho obličej?“

Walkerová ustoupila a sladce zavrkala směrem k Justinovi. „Můžete to zvětšit?“

Justin se naklonil dopředu a pomocí tlačítek rychle upravil obrázek tak, aby byla tvář co nejzřetelnější.

„Tohle je nejlepší rozlišení, co z toho dostaneme,“ oznámil.

Obličej se v něčem podobal tváři, kterou zachytila Loganova bezpečnostní kamera. Walkerová se opět natáhla k ovládacímu panelu, jako bezděčně přitom zavadila o Justinovu ruku a vrátila na monitor původní záběr muže v impale. „Zkontrolujeme časový údaj při odjezdu.“

Řidič sjížděl z rampy a mířil k ulici ve stejnou dobu, kdy se Bradford rozběhl ke dveřím kanceláře.

„A co ta aktovka?“ zeptal se Justin.

Walkerová se usmála. „Parádní, že?“

„Máš poznávací značku?“ otázal se Bradford.

Walkerová mu podala kus papíru.

„Na kolika místech jsi už byla?“

„Zatím na třech.“

„Dobrá práce,“ prohlásil. „Předám to Jackovi, ale musíme předpokládat, že nám něco uniklo. Hledej dál.“

Walkerová přikývla.

„Co ta aktovka?“ opakoval Justin.

Bradford zamířil ke dveřím a Walkerová v těsném závěsu sladce zašvitořila: „Takovou chci k narozeninám.“

Z parkoviště pro návštěvníky zavolal Bradford Jahanovi, nadiktoval mu poznávací značku a pak vytočil číslo prvního z několika kontaktů v řadách dallaského policejního sboru. Pokud jeho žádost nepadne na úrodnou půdu, měl v záloze další možnosti. Z každé služby se rodila protislužba a v tomto světě, balancujícím v šedé zóně zákona, jich už Bradford poskytl bezpočet. Stále platilo, že ruka ruku myje, a pokud se našly otisky anebo policie odhalila nějaké podezřelé či stopy, Bradford se nakonec dozví podrobnosti, i když ani zdaleka včas.

Cesta do kanceláře trvala sedm minut a jakmile tam Bradford dorazil, poznal, že Jahan slavil úspěch. S

rukama za hlavou se otáčel na pojízdné židli a křenil se jako pitomec. Když Bradford vstoupil do válečného štábu, Jahan prohlásil: „Ta poznávací značka patří půjčovně Enterprise a vystopoval jsem tu sanitku.“

Bradford se zarazil v půli kroku a pak pokračoval k tabuli. To bylo dobré. To byl pokrok. Jenže také uplynulo už pět hodin od chvíle, co unesli Munroeovou, a pokud s Walkerovou dospěli ke správnému závěru, totiž že účelem celé léčky bylo jen krátkodobé odvrácení pozornosti, pak už Munroeová s Loganem mohli být touhle dobou kdovíkde a všechno, co tým doposud odhalil, mohlo být příliš málo, příliš pozdě.

Bradford studoval diagram Munroeové na tabuli a v duchu do něj doplňoval záznamy bezpečnostní kamery z krytého parkoviště.

Židle zavrzala.

Bradford řekl: „Mluv.“

„Měl jsi pravdu s tím odstavištěm vyřazených vozidel. Dostat se do systému GPS bylo snazší než přesně určit tu sanitku, ale je bez debaty, že odtud vyjela a taky se tam vrátila. Trochu jsem rozvířil vodu, abych zjistil, jestli něco nevyplave na povrch, ale zatím to vypadá, že je to všechno jen takový amatérský šolich: zašantročené papíry, podezřelé podpisy neklamné známky několika vhodně umístěných bankovek. Žádní Einsteini to zřejmě nebyli.“

Bradford se k němu otočil. „A ti záchranáři?“

„Nic.“

„Takže sanitka je slepá ulička.“

„Můžeme se v tom dál vrtat,“ prohlásil Jahan, „ale podle mě je to ztráta času. Zvlášť když máme poznávací značku toho půjčeného vozu.“

„Třeba jsme na špatné stopě.“

„Může být,“ přitakal Jahan. „Ale Sam to podává dost přesvědčivě a přinese mi sem k analýze ty záznamy z kamer. Kde je půjčené auto, tam jsou i kreditní karty.“

„Můžeš je zjistit?“

„Jo, nakonec ano.“

„Na to se teď zaměříme.“ Bradford se odmlčel. „Kudy ta sanitka jela mezi naložením Michael a odstavištěm?“

„Je tam jedna nevysvětlená čtyřminutová zastávka,“ odpověděl Jahan. „Pak nemocnice Medical City a zpátky do hnízda.“ Chvíli něco čaroval s klávesnicí a pak ukázal na monitor. „To místo je označené křížkem. Zjistil jsi něco ohledně otisků?“

„Rozhodil jsem sítě,“ odvětil Bradford a přistoupil k obrazovce s mapou města. Nevěřícně na ni zíral. K té zastávce došlo přímo na parkovišti, jako by těm parchantům bylo úplně jedno, jestli je někdo zpozoruje.

Jahan sledoval Bradfordův pohled. „Člověk musí obdivovat jejich kuráž.“

Bradford se pootočil a vrhl na něj zlostný pohled.

„Nebo taky ne.“

„Přibliž mi to,“ požádal Bradford, a když Jahan zvětšil výsek mapy, dlouze ji studoval a analyzoval. Měl už

„co“ a „kdy“. Pokud dokáže vypátrat „jak“ či dokonce „proč“, tak může zjistit „kdo“ a přenést celý boj do zcela jiné roviny. Nakonec se narovnal a polohlasně zaklel. „Letiště,“ řekl.

Natáhl se po telefonu a vytočil číslo Walkerové. „Co máš?“

„Prozatím je ten záznam z parkoviště nejlepší stopa, jakou máme. Mohla bych pokračovat v pátrání a rozšířit to na patnáct set metrů, ale já nevím.“ Zaváhala. „Trefit se z takové vzdálenosti…“ Nechala větu nedořčenou.

„Udělala jsi dobře,“ ujistil ji Bradford. „Přijď sem, potřebuju tě.“

Šest hodin od únosu Munroeové a s rapidně ubývajícím časovým prostorem pro rychlou záchrannou akci představovalo letiště naději, která se ovšem mohla ukázat lichou. Dávalo to ale smysl: pokud byl střelec připravený, pak bylo letiště Addison nejrychlejší únikovou cestou z města. Stačil by malý náskok.

Bradford zaparkoval před administrativní budovou.

Jádro letištního komplexu tvořila přistávací dráha o délce dva tisíce dvě stě metrů a její kratší dvojče.

Kolem těchto sesterských asfaltových pruhů se rozkládalo na sto padesát hangárů různých velikostí, desetitisíce metrů čtverečních kancelářských budov, kontrolní věž a spousta volné plochy.

Vystoupil z auta a hodil Walkerové klíče. Doufal, že sežene letové záznamy, které ho navedou správným směrem všechno, co z Addisonu odletělo po desáté hodině dopoledne, přesněji mezi jedenáctou a jednou.

Pokud ovšem střelec netoužil být vystopován, pak bude sehnání těchto záznamů vyžadovat silnější kalibr než jeden či dva telefonáty, což byl opět důvod, proč s sebou vzal Walkerovou.

Na centrále vládl klid, většina zaměstnanců už odešla domů a Bradford čekal celých deset minut, než ho přijala dobře udržovaná žena, která se představila jako vedoucí letového provozu Beth Evansová. Ukázal jí odznak soukromého vyšetřovatele, zvolil zjednodušenou verzi pravdy, a když uspokojivě zodpověděl její otázky, nabídla mu, že ho vezme do hangárů hned, jak dokončí rozdělanou práci.

Walkerová na ně čekala venku a opírala se o kapotu exploreru v úplně stejné pozici jako dopoledne před nemocnicí. V ruce držela list papíru.

Bradford je navzájem představil a pak se obrátil k Walkerové. „Co jsi zjistila?“

„Nic moc,“ odvětila. „Většinou sem přilétají vrtulová letadla. Malá. A většina z nich je soukromých. Mám za to, že my hledáme něco trochu většího, něco, co se dá pronajmout.“ Podala Bradfordovi papír. „Mezi desátou a třetí odsud odletělo osm letadel, odpovídajících těmto podmínkám. Myslím, že bychom měli začít s většími hangáry.“

Nasedli k Evansové do auta, a ta je odvezla do míst s nejjasnějším osvětlením a největším počtem lidí, ale přes veškerou její pomoc museli ukázat fotografie Munroeové a Logana zaměstnancům tří hangárů, než konečně zabodovali.

Jeden z členů pozemního technického personálu vzal do ruky fotografii Munroeové a Evansová zůstala u auta, zatímco Walkerová s Bradfordem přistoupili blíž.

Muži mohlo být podobně jako Evansové kolem padesáti, měl pleš a břicho a v přítomnosti Walkerové se celý rozzářil. „Myslím, že jsem ji viděl,“ prohlásil. Odmlčel se, zachytil pohled Walkerové, očima jí přejel přes hruď a zadíval se opět na fotku. „Jo, myslím, že to byla ona. Těžko říct, protože jí bylo buď špatně, nebo spala nebo něco. Seděla v pojízdném křesle.“

Jeho kolega vpovzdálí odložil francouzský klíč a otřel si ruce do hadru. „To byl ten let s vozíčkem?“ zeptal se. „Ukažte mi to.“

Walkerová mu podala fotografii. Usmál se na ni a ona jeho úsměv opětovala.

Na okamžik se zahleděl na snímek a pak jí ho vrátil. „Řekl bych, že to jsou oni.“

„Doprovázeli ji nějací muži?“ otázal se Bradford.

První chlapík odpověděl: „Jen jeden. Ostře řezané rysy, tmavé vlasy, zhruba asi vaší výšky. Mladý.“

„Měl nějakou aktovku?“ zeptala se Walkerová.

„Jo, velkou. Vypadala skoro jako kufr.“

„A co nějaká další zavazadla?“

„Mám dojem, že měli pár tašek. Moc jsem si jich nevšímal, víte, takže to nevím jistě.“

„Máte tušení, kam měli namířeno? Všimli jste si třeba registrační značky?“

„Myslím, že na Bahamy. Číslem si nejsem jistý, ale nemělo by být těžké ho zjistit v kanceláři. Bylo to G550; tady jich zas tolik neproletí.“

Bradford oddělil jednu stodolarovku a potřásl muži rukou. Po pár metrech chůze směrem k autu Walkerová prohlásila: „To je naše letadlo.“

„Jo,“ souhlasil Bradford. „Hned ráno se sem vrátíš. Jestli je to mezinárodní let, pak je možné, že prošli imigrační kontrolou, což znamená, že mají pro Michael pas. Chci jména hlavně to, pod kterým Michael cestuje. A není tu žádná zmínka o Loganovi,“ dodal. „Co ti to říká?“

„V jeho stavu? Je pořád tady.“

Válečný štáb zel prázdnotou, když se Bradford s Walkerovou vrátili, ale na stole ležely dvě kopie výpisu transakcí ke kreditní kartě, která byla použita při platbě za vypůjčené auto.

Walkerová jeden zvedla, prohlédla si ho a prohlásila: „Hezky.“

Z konce chodby se ozvalo spláchnutí toalety.

Bradford vzal druhou kopii, nalistoval první stránku a zůstal ohromeně zírat. Zalapal po dechu. A poprvé od odpoledne, kdy zahnal strach, jej opět pocítil. Neměl slov, ztratil hlas a jen s námahou se držel na nohách.

Walkerová přestala listovat stránkami, obrátila se k němu, a když uviděla jeho obličej, ustoupila o krok.

„Milesi?“ pronesla. Zvedl prst a zavřel oči. Potlačoval paniku, zadupával ji, odháněl ji pryč do míst, kde ho nemůže zasáhnout, aby byl schopen opět přemýšlet, dál hledat logické vysvětlení. Nadechl se a zalil ho chlad.

Jahan vstoupil do místnosti a zastavil se v půli kroku. Přejel očima od Bradforda k Walkerové a zase zpátky. „Co je?“ řekl.

Bradford poklepal na stránky a slova z něj vycházela mechanicky. „Tohle jméno znám,“ řekl. „Tuhle firmu.“ Obrátil se k oknu, chvíli nepřítomně zíral na temnějící oblohu a pak se otočil zpátky. „Kurva!“

Zamířil ke dveřím a vešel do své kanceláře, kde se pomalu otočil kolem vlastní osy a snažil se rozhodnout, kde začít. Zamířil k ohnivzdorné kartotéční skříni v zadním rohu místnosti a ve svazku klíčů vyhledal ten správný. Odemkl. Probíral se závěsnými složkami, až našel tlustou hnědou obálku a vytáhl ji ven.

Napřímil se.

Jahan s Walkerovou mu zastoupili cestu.

„Válečný štáb,“ prohlásil Bradford. Beze slova se otočili, Jahan vykročil za Walkerovou a Bradford jim šel v patách.

Bradford otevřel obálku, vyndal dokumenty a celý obsah hodil na Jahanův stůl. Probíral se hromadou papírů, dokud nenašel to, co hledal, jakousi tabulku a starý novinový článek, a obojí natočil k Walkerové a Jahanovi.

„Po tomhle pátráme,“ prohlásil. „Tohle je náš střelec.“

Štos papírů z obálky byl tlustý několik centimetrů: bankovní výpisy, firemní dokumentace, poznámky a písemnosti, podrobně líčící pavučinu zla, která vycházela z Evropy a omotávala celý svět. Jahan chvíli listoval v dokumentech a zběžně procházel data, pak se zarazil a upřeně se zahleděl na Bradforda.

„Odkud to pochází?“

Bradford poklepal na stránky, které držel v ruce. „Asi před dvěma lety,“ spustil, „vzala Michael případ nezvěstné osoby ve střední Africe. Bylo to poprvé, co jsem s ní pracoval, a pátrání nás zavedlo na místa, kam bychom se nikdy nenadáli dostat. Tohle se z toho nakonec vyvrbilo.“

„Ty ses tím zabýval?“

„Ne, tohle jsem objevil až později, tady ve Státech, v sejfu člověka, který zemřel.“

„Jestliže to nemělo s Michael nic společného, proč by po ní a po Loganovi šli takovíhle lidé?“ namítla Walkerová.

Bradford zamířil ke dveřím. „Nevím,“ odpověděl. „Vím ale, kde šťourat.“

====

KAPITOLA 6

Záhřeb, Chorvatsko

Jediným zdrojem světla byla škvíra pode dveřmi, ale ke zhoršení bolesti hlavy bohatě stačila. Vanessa Michael Munroeová zavřela oči, aby potlačila bušení ve spáncích, a vrátila se do tmy, ke slovům a zvukům, které se ozvěnou odrážely od zdí.

Nebyla to skutečná řeč, ale nahrávka. To poznala i v omámení vyvolaném drogami. Natáhla špičky prstů ke zdi a z doteku vyčetla stejný příběh, jaký naznačoval pach toho místa. Zatuchlé. Vlhké. Pohřbené pod zemí.

Nohu měla ztuhlou a bolavou, rameno ošklivě pohmožděné. V duchu pošťuchovala mozek, až si nakonec vybavil poslední jasnou vzpomínku: dálnice. Motorka. Zásah do stehna. Pád do tmy a bolesti.

Za dveřmi se ozvaly kroky. Hlasy, opravdové hlasy občasné výkřiky , zatímco v pozadí vytrvale drmolil nepřetržitý proud řeči, maskoval a tlumil zvuky světa za zdí a vytvářel v této kobce jakýsi zvláštní pocit kontinuity.

Munroeová se pomalu a zhluboka nadechla a vydechla, bezvládně klesla hlouběji do matrace páchnoucí plísní, špínou a lidským potem a nechala se unášet rytmem toho jazyka, topila se v něm, dokud o kov zámku nezařinčel kov. Dveře se odsunuly a místnost zalila oslepující bělost.

Se světlem se vrátila bolest a Munroeová zamžourala na stín, který se sklonil a zaplnil celý dveřní otvor.

Za vetřelcem šel další a oba si od ní udržovali uctivý odstup, než se k nim připojil třetí, který přistoupil blíž. „Vy už jste vzhůru,“ pronesl a jeho hlas zněl povědomě, jako by se jí o něm zdálo nebo prožívala déja vu. „To jedobře,“ pokračoval. „Najíte se a pak půjdete s námi.“

Anglicky hovořil s přízvukem a pečlivě vyslovoval možná studoval v Británii nebo dokonce v Kanadě, nebyla to jeho rodná řeč. Jenže pak přestal mluvit a mozek Munroeové, ještě stále otupělý drogami, fungoval příliš pomalu, než aby dokázal zachytit to, co už měla vědět. Ta informace se tetelila někde na okraji vědomí a pak se rozplynula, a Munroeová si povzdechla a opět upadla do polospánku, do klidu.

Zastřený hlas promluvil ke dvojici za svými zády a ta slova se jí tříštila a vířila v hlavě. Význam, ale ne přesný, jazyk povědomý, ne však dokonale srozumitelný.

„Necháme ji prospat,“ řekl. „Ještě není připravená.“

Ano, takový byl smysl. A najednou všichni zmizeli a ona zůstala s tichem a s těmi hlasy, pořád s těmi hlasy, a s tmou a uplýváním času.

Pak zbystřila.

Prudce vytřeštila oči do tmy a mozek měla najednou úplně bdělý.

Munroeová se převrátila na břicho a zvedla se do dřepu.

Proužek světla zmizel a ticho stále narušovala maďarská nahrávka.

Sklouzla z matrace na podlahu, sunula se podél zdi do rohu, celé minuty hmatem zkoumala to, co by jí zrak prozradil během vteřin, postupovala kolem obvodu cely, kterou odhadovala asi na dva krát dva a půl metru, se stropem tak nízkým, až o něj občas zavadila vlasy.

U dveří vrazila do kovového podnosu, žaludek se jí sevřel hlady, zaváhala a pak pokračovala dál, protože jídlo nestálo za to riziko, že ji znovu zdrogují. Vrátila se k matraci, posadila se zády ke studené kamenné zdi a nechala myšlenky bloudit v pomalých mírných kruzích skládačka nabývala obrysy, otázky se vynořovaly , a to vše v rytmu hlasů, které imitovaly jazykovou lázeň, do níž se ponořovala před každým příjezdem do nové země či před novým úkolem jako by to ti neznámívěděli; jako by znali její nevysvětlitelnou schopnost, která ji provázela už od dětství, schopnost osvojit si jazyk téměř stejnou rychlostí, s jakou ostatní zpracovávají zrakové vjemy, ten zkázonosný talent, danajský dar, který definoval každý okamžik jejího života a přivedl ji na místo, které z ní udělalo to, čím je dnes.

Nakonec se vrátil, ten výřečný se svými zamlklými společníky. Munroeová si předloktím zastínila oči přes světlem, které měnilo muže v tmavé siluety. Ten, co hovořil anglicky, položil na podlahu nějaký balík.

Přisunul ho k ní nohou.

„Čisté šatstvo,“ oznámil. „Oblečte si to. Za čtvrt hodiny se vrátím.“ Pohlédl na tác. „Jídlo?“

„Nemám hlad.“

Zavrtěl hlavou. „Nejsou v tom drogy.“

„To je jedno,“ řekla a natáhla se po balíku.

Jeho reakce na to gesto jejich reakce ji zarazila.

Stáli tam tři proti jedné, blokovali východ z vězeňské cely postavené snad pro trpaslíky a polekaně sebou cukli, když se k nim naklonila.

„Mohli byste to vypnout?“ požádala Munroeová a pohodila hlavou k nejsilnějšímu zdroji zvuku.

„To není možné,“ odvětil a ona poznala, že bez ohledu na to, kdo ten mladík je a jakou roli hraje v jejích posledních osudech, není konečnou autoritou. „Omlouvám se za to zacházení,“ dodal a letmo máchl rukou k matraci a ke stěnám. „Bylo nám řečeno, že možná nepůjdete dobrovolně, a tak jsme považovali za nejlepší udělat opatření. Myslím, že mi rozumíte.“

Neodpověděla, jen nehybně stála, a pak v prostoru tak malém, že by stačilo natáhnout ruku a podat si balík, udělala krok vpřed. Mikrosekundové výboje instinktu měřily jejich řeč těla a přinášely jasný a srozumitelný verdikt: přišli do této cely ve trojnásobné přesile, protože žádný z nich nebyl ozbrojený hrubá síla namísto zbraní.

Ten výřečný ji zvědavě pozoroval, jako by dobře věděl, že dokáže být nebezpečná, ale přitom o tom pochyboval jako dítě dráždící hada bosou nohou.

„Vy to neotevřete?“ vyhrkl, jako by se nemohl dočkat, jak zareaguje na obsah balíku. Munroeová zasunula prst do záhybu a roztrhla papír.

Uvnitř bylo pánské oblečení. Kalhoty. Košile. Polobotky. Spodní prádlo. Elastický obvaz. Chloupky na zátylku se jí naježily. Tihle lidé, ať už to byl kdokoli, toho o ní věděli mnohem víc, než jí bylo milé.

„Patnáct minut,“ prohlásil mladík. Kývl k většímu ze dvojice po svém boku, zohyzděnému muži s jizvami, které svědčily o nemilosrdném boji muže proti muži. „Potom vás Arben ostříhá.“

Munroeová se vrátila na matraci. Položila balicí papír a oblečení vedle sebe a s rukama volně položenýma na stehnech zvedla k mladíkovi oči. „Jestli se mě dotkne, zabiju ho,“ prohlásila.

Jako zachřestění hadího ocasu nebo psí zavrčení na výstrahu před kousnutím mělo její varování zabránit zbytečnému krveprolití a břemenu zmařeného života, protože se stejnou jistotou, jako že se země otáčí, platilo, že když na ni nějaký muž položí ruku, instinkt a minulost převládnou nad rozumem a ona ho buď zničí, nebo zemře ve snaze tak učinit.

Mladík potlačil zakašlání a uchechtl se.

Arben a bezejmenný třetí muž nijak nezareagovali; strážci nerozuměli anglicky.

Mnula mezi prsty límec nové košile a úmyslně se vyhýbala pohledu na muže, který uměl anglicky.

„Sežeňte mi strojek. Ostříhám se sama,“ požádala.

„Zvážím to,“ odpověděl.

Nechali ji, aby se převlékla, ačkoli zoufale potřebovala sprchu: horkou až k bodu opaření, aby se zbavila vlastního pachu, hnusu toho místa a zbytků vaty v hlavě, kterou po sobě zanechalo to svinstvo, co do ní vpravili. Jenže tam nebyla voda. Pouze matrace, studená betonová podlaha a odtokový kanálek v koutě, kterého si všimla hned, jak dovnitř vniklo světlo z chodby.

Svlékla se a natáhla na sebe nové oblečení.

Jejich šaráda, jejich pravidla. Prozatím.

Vklouzla zpátky do kožené bundy a zapnula zip.

Muži opět přišli po patnácti minutách, jak slíbili, ačkoli Munroeová mohla jejich přesnost kontrolovat pouze podle vnitřních hodin. Čekali na ni u dveří do cely, nepřiblížili se, nepokusili se jí nasadit pouta nebo se jí dotknout, ani se ji nesnažili násilím zvedat, když zůstala sedět na špinavé matraci a bezvýrazným pohledem na ně zírala. Zvědavost ji ponoukala, aby vyzkoušela jejich trpělivost, aby zjistila, jak daleko může zajít, než zareagují, ale touha uniknout z té vlhké špinavé díry byla silnější.

Vstala a vykročila k nim.

Ve dveřích se ten, co hovořil anglicky, zadíval na její bundu, jako by ji vybízel, ať ji sundá stejně jako zbytek svého oblečení. Pomalu a odmítavě zavrtěla hlavou. Napůl mladík, napůl muž se zarazil a v projevu dospělosti, který neodpovídal jeho věku ani ješitnosti, se pousmál. „O vlasy se postaráme později,“

poznamenal a ustoupil jí z cesty.

Munroeová se přikrčila a prošla dveřmi. Protáhla se kolem něj do úzké chodby, jasně osvětlené zářivkami neuměle rozvěšenými po stropě. V nose ji zaštípal zápach dezinfekčního prostředku, maskující plesnivý pach vlhkosti, který naplňoval celu.

Ten pohled a ten smrad na ni zapůsobily jako rána cihlou do hlavy: vzpomínky z Argentiny na násilí a pomstu byly stále čerstvé. Ač ty události, které ji tenkrát zatáhly do náruče zla, byly čistě náhodné, díky nim teď věděla, co je to za místo a co pobyt zde znamená, a poprvé od chvíle, co se probudila poprvé za velmi dlouhou dobu , jí v nitru vzplála krvežíznivost, naléhavá a divoká, a kradmo se jí plížila ke konečkům prstů.

Munroeová zaťala pěsti a pohlédla do chodby.

Napravo se nacházely dvě další cely a kousek od konce chodby se znovu ozvalo zaječení, které přehlušilo maďarštinu; neskrývalo v sobě bolest, ale vibrovala v něm čirá zvířecí zuřivost.

Munroeová se otočila za hlukem. Muži ji v úzké chodbě těsně obklopovali, dva vpředu a jeden vzadu, a kdyby chtěla uniknout, musela by se mezi nimi prodrat. Zastavili se, protože se zastavila ona, nedotkli se jí ani nepodali žádné vysvětlení. Po dlouhé bezeslovné pauze jí mladík nakonec pokynul, aby pokračovala doleva, na opačnou stranu od řevu.

Kráčela zdánlivě slepou chodbou, na jejímž konci se za rohem náhle objevily strmé schody, slibující čerstvý vzduch a denní světlo. Tlusté kovové dveře oddělovaly svět dole od života nahoře a tato jinak neproniknutelná bariéra byla momentálně otevřená a vábivá. Munroeová, stále v doprovodu a pod přísným dohledem, vystoupala do místnosti s vysokým stropem, kde ji zalil jas slunce ze světlíkových oken a kolem poletovaly útržky šepotu dělníků ve směsici slov. Některá byla slovanská nebyla to makedonština, kterou už znala, ale znělo to povědomě , jiní zas mluvili řečí jejích mlčenlivých hlídačů, jazykem, který neslyšela už léta. V reakci na změť rozhovorů se jí bez práce a bez námahy začaly v mozku objevovat záblesky porozumění, dotěrné a agresivní a stejně přirozené jako dýchání.

Kráčeli uličkou v místnosti s kamennou podlahou, s menšími kancelářemi po jedné straně a otevřeným prostorem po druhé, kde stály nepravidelně rozmístěné stoly a ponky se spoustou harampádí. Munroeová těkala očima od stropních trámů k podlaze, ode zdi ke zdi, pátrala po únikových cestách, hledala improvizované zbraně.

Zaměstnanci se skláněli nad stolními lupami a malými Bunsenovými hořáky, voskovými modely a skalpely: opracování zlata ve všech stadiích. Nikdo nepřerušil práci, když procházeli kolem, a Munroeová ve zdánlivé lhostejnosti vycítila směsici strachu a běžné zkušenosti, jako by nebylo nic výjimečného na tom, že zlatnickou dílnou ženou špinavého válečného zajatce.

Ta bizarní scéna skončila stejně rychle jako začala.

Zjizvený muž, kterého jeho výřečný společník oslovoval Arben, a jeho zatím bezejmenný kolega se postavili na stráž přede dveřmi a třetí muž otevřel a pokynul jí hlavou, aby vešla dovnitř. Munroeová zaváhala. Mladý anglický mluvčí prošel kolem ní bez jediného ohlédnutí. Munroeová vstoupila do místnosti a dveře se za ní zavřely. Zastavila se.

Podél všech stěn na policích od podlahy až ke stropu, ve skleněných vitrínách, na stolečcích i židlích stály a seděly porcelánové panenky: malé i v životní velikosti, ručně malované i lakované, nastrojené a s navoskovanými vlasy nakroucenými do loken. Upřeně na ni zíraly víc neživých očí, než by dokázala spočítat všechny v perfektním stavu: předměty, které sběratel slepě miluje a o něž láskyplně pečuje, bez jediného zrnka prachu, které by poskvrňovalo jejich dokonalost.

Zbytek místnosti připomínal běžnou kancelář, ačkoli podle vybavení, okna a radiátoru pod ním evidentně nebyli v Texasu a vlastně ani ve Spojených státech. Evropa. Měla podezření na Balkán, soudě podle

jazyků, které zaslechla ve velké místnosti, staré kamenné architektury a náznaku nádvoří za oknem za zády muže, který jí částečně zastíral výhled.

Seděl za stolem s rukama složenýma na desce, ranní světlo mu dělalo kolem hlavy svatozář a schovávalo obličej ve stínu. Munroeová kývla na pozdrav. Muž jí pokynul a pokud hádala správně, usmíval se.

Vstal a natáhl se po vertikálních žaluziích. Spustil je přes celé okno, takže Munroeová už nemusela mžourat na jeho tmavou siluetu, a angličtinou bez jediné stopy mladíkova přízvuku ji vyzval, aby se posadila. Úsměv měl přívětivý a chování zdvořilé, a zatímco Munroeová opět skláněla hlavu, aby oplatila vlídnost vlídností, racionální hemisféra jejího mozku počítala pravděpodobnost, s jakou bude okenní rám vyztužený a sklo vyměněné za bezpečnostní, a odhadovala, jak obtížné by bylo se na muže vrhnout a společně s ním proskočit oknem dolů na dlažební kostky.

Sledoval její oči, které putovaly od panenek k oknu a zase zpátky, a jako by četl její reakci obráceně, poznamenal: „Jsou krásné, že?“

Munroeová se namísto odpovědi pousmála.

Sběratel panenek vstal a přešel k polici po její levici; začal u okna a s rukama za zády si vykračoval podél zdi jako generál na přehlídce vojska, občas se zastavoval, zálibně si prohlížel svou sbírku a sem tam se dotkl prstýnku vlasů nebo narovnal šatičky.

Měřil maximálně metr pětašedesát a byl drobný nejen výškou. Kdyby byl ženou, lépe by na něj seděl popis „křehký“. Měl na sobě oblek bez poskvrnky, nepochybně šitý na míru, pečlivě uvázanou kravatu a boty nablýskané do vysokého lesku. Řídnoucí vlasy a hřbety rukou poseté jaterními skvrnami ho řadily k horní hranici šedesáti plus, ačkoli soudě podle držení těla a přísně ovládané energie by bylo chybou považovat ho za starého.

„Dokonalost,“ poznamenal a mnul přitom mezi prsty krajku. Hlas měl zjihlý a plný obdivu. „Nemají žádné nedostatky, jen krásu.“ Odmlčel se a s pohledem upřeným na panenky zašeptal: „Jen krásu.“ Potom se otočil k Munroeové a zvýšil hlas na běžnou sílu. „Mám i další,“ prohlásil, „ale tohle jsou mé poklady. Chci je mít nablízku; dělají mi radost.“ Zastavil se, aby pohladil porcelánovou tvářičku, a pak se s povzdechem vrátil ke stolu a opět se usadil na židli.

„Už ale začínám být nezdvořilý,“ omluvil se. „A vy máte otázky.“

Munroeová okamžik vyčkala a nechala ticho, aby pohltilo místnost, zatímco muže zkoumavě pozorovala a on pozoroval ji. „Kde to jsem?“ zeptala se nakonec. „A proč jsem tady?“

„Jste v Chorvatsku, abyste splnila úkol,“ řekl a podtrhl svá slova přezíravým gestem. Poposedl si a přehodil nohu přes nohu. „A splatila dluh.“

Munroeová potlačila odfrknutí. Bylo by logické požádat o objasnění, aby pochopila ten závazek, o němž hovořil s takovou samozřejmostí, jako by se rozumělo samo sebou, že o něm Munroeová ví, ale instinkt jí radil držet se zpátky. „Většina lidí mě prostě požádá o pomoc,“ poznamenala. „Nevím, co po mně chcete, ale únos, uvěznění v cele a neustálé hlídání je ten nejhorší způsob, jak toho dosáhnout.“

„Ano,“ odpověděl. „Většina lidí by vás zřejmě nejdřív požádala. Já ale předpokládám, že tahle práce se neřadí k těm, které považujete za přijatelné. Proč vám dávat příležitost odmítnout? To by mě jen rozhněvalo.“

Munroeová zůstala zticha a myšlenky se jí rozběhly ve snaze aplikovat logiku na šílenství. Její vnitřní měřič nebezpečí se rozpípal jako Geiger-Müllerův detektor při výskytu radiace, varoval ji, aby příliš netlačila na pilu, vybízel ji, aby přistoupila na jeho hru. Naklonila se dopředu a zaujala stejnou pozici jako on. Složila ruce na stůl a zeptala se: „Co pro vás mohu udělat?“

Sběratel panenek se odsunul a triumfálně se usmál, jako by si užíval okamžik vítězství, vštěpoval si do paměti bitvu vyhranou dřív, než vůbec začala, ačkoli on už předem věděl, jak dopadne. Jeho úsměv prozrazoval moc a vládu ve světě, jemuž svrchovaně kraloval, sadistický úsměv, jaký už Munroeová znala, úsměv, kterým dával najevo, že ji má ve své moci, a to, co se za tím úsměvem skrývalo, jí zrychlovalo tep.

Bez hnutí a s kamennou tváří čekala, až se nakonec naklonil dopředu a znovu promluvil. „Doručíte zásilku,“ pronesl. „Přeprava balíku z bodu A do bodu Z, abych tak řekl.“

Ta slova nebyla žádným překvapením vzhledem k podzemní kobce, odkud právě přišla. „Je ten balík živý?“

„Ano, živý až moc,“ odvětil a oči mu zářily a blýskaly, jako by konečně našel důstojného spoluhráče.

Munroeová se pomalu a nenuceně opřela na židli. Pátrala mu v obličeji, čekala na nějakou nápovědu, a pak pokračovala. „Přepravit živý balík,“ řekla. „To bych pravděpodobně zvládla, i když by to záviselo na zásilce a místě určení. Předpokládám, že jelikož ‚ne‘ není přijatelnou odpovědí, tak za to ani nedostanu zaplaceno?“

Muž se zachmuřil. Vynikající spoluhráč se nakonec přece jen projevil jako tupec. „Splatíte tím dluh,“

prohlásil. „To by mělo bohatě stačit.“

„A co když nebudu souhlasit? Co když vám to po všech těch trablech, jakými jste prošel, nakonec odmítnu?“

„Umím trvat na svém.“

„Já zas umím nesouhlasit.“

„Zaplatíte v každém případě,“ prohlásil.

„V eurech? Dolarech? Kolik vám dlužím?“

Pokud zaregistroval její sarkasmus, nedal to znát. „Zaplatíte jedinou měnou, které si ceníte,“ prohlásil.

„Zaplatíte životem nevinného.“

Ta slova ji pálila na tváři jako facka a v očích ji štípalo, jako by ji fyzicky udeřil. Tyhle věci by neměl vědět.

Na obličeji měla stále přilepenou masku lhostejného nezájmu, ale hluboko uvnitř, v té duté puklině, kde posledních devět měsíců poklidně dřímalo šílenství, se začalo ozývat pomalé a pravidelné dunění válečných bubnů, slabé, avšak slyšitelné.

„Jakého nevinného?“ zeptala se.

Odmítavě mávl rukou. „Prostě nevinného,“ řekl. „Má snad jeden život větší cenu než jiný?“

Podle strachu, který probublával na povrch, to instinktivně věděla. Věděla, že jediný důvod, proč se muž v jeho postavení může škodolibě tvářit, že ji má v hrsti, je, že drží v rukou to, co je pro ni nejcennější.

„Každý rok umírají miliony nevinných a nikdo je nemůže zachránit všechny,“ opáčila.

„Pak mi dovolte malou ukázku.“

Natáhl se po aparátu a stiskl tlačítko domácího telefonu. Jakmile se ze sluchátka ozvala odpověď, promluvil jazykem, o němž předpokládal, že mu Munroeová nerozumí, a přivolal osobu na druhé straně linky. Sběratel panenek se během čekání pohodlně opřel na židli, ruce složil do klína a s potutelným úsměvem ji pozoroval.

Munroeová si prohlížela nehty, zatímco její vnitřní kovadlina překovávala pluhy zpátky na meče; zhluboka a rytmicky dýchala a sbírala síly k tomu, co mělo přijít.

====

KAPITOLA 7

Když se otevřely dveře do kanceláře, Munroeová se neotočila. Soustředila se na sběratele panenek, jehož obličejem se mihl potěšený výraz, který zmizel stejně rychle, jako se objevil.

„Valona už znáte,“ konstatoval, ale přitom se na ni nedíval. Nově příchozím byl anglicky mluvící mladík z podzemní kobky, stále spíš chlapec než muž, který byl natolik důležitý, že potřeboval osobní ochranku.

Valon Lumani staršího muže uctivě pozdravil, pak obrátil zrak k Munroeové a upřeně si ji prohlížel, dokud si sběratel opět nevyžádal jeho pozornost.

Hovořili spolu albánsky a Lumani se přímo tetelil radostí, když se mu od starce dostalo pár skoupých slov chvály. Pak sběratel panenek změnil tón. „Ukaž jí to,“ nařídil a Lumani vytáhl z kapsy telefon. Stiskl několik tlačítek a potom před Munroeovou položil přístroj s puštěným videem a zesíleným zvukem.

Její tělo zařvalo na protest. Plíce se jí sevřely a bubny se rozvířily hlasitěji a rychleji, zatímco Logan, zmlácený a krvavý, odmítal promluvit, když mu to poroučeli, odmítal křičet, když ho mlátili. Svět zešedl do zrnitých odstínů černé a bílé, které rozmlžily všechno kromě muže za psacím stolem.

Kovadlina bušila příkaz zabíjet.

Munroeová, oslepená a neschopná zaostřit, se snažila překonat ten vnitřní rámus, nutila se sledovat nahrávku, vnímat mimo Logana i jeho okolí pátrala po záchytných bodech, které by jí prozradily místo jeho pobytu, a našla je ve zlomcích vteřiny roztřeseného záznamu, který zachycoval stůl a okno v pozadí.

Uzavíratelný sáček značky Ziploc a horizontální dřevěné žaluzie s pět centimetrů širokými lamelami. Pilíře americké kultury, dostupné kdekoli ve světě, ale nikde tak snadno a samozřejmě jako ve Spojených státech rozhodně ne v Evropě.

V domě či kanceláři kdesi ve Státech inkasoval Logan další ránu. Další krev, další rozdrcené chrupavky.

Hlaveň pistole v zátylku. Munroeová nedala navenek najevo žádnou reakci. Vnitřní přetlak se však zuřivě dral ven, hrozil, že ji zvedne z židle, vymrští přes stůl a sevře jí ruce kolem sběratelova krku, dokud muž nezmění barvu a jazyk mu nezůstane bezvládně viset z úst, dokud z něj nevymáčkne poslední dech tak, jak on teď krátil ten její.

Lumani zastavil záznam a strčil si mobil zpátky do kapsy.

Munroeová nechala vnikat vzduch do plic v odměřených dávkách, bála se dýchat, bála se prozradit bolest a strach, které ji propalovaly žíly; dávala si pozor, aby neprojevila zuřivost a nenávist, které cítila vůči tomu muži a jeho chráněnci.

Dluh.

Zásilka.

Přeprava.

Zabít teď sběratele panenek znamenalo zmáčknout spoušť pistole u Loganovy hlavy. Byla příliš daleko, než aby ho mohla uchránit před důsledky takového činu. Hlavou jí vířily myšlenky, mozek hledal odpovědi, pátral po východisku. Munroeová ukázala na kapsu, kam Lumani schoval mobil, otočila se k muži za stolem a zeptala se: „Takže já dopravím vaši zásilku a vy mi zaplatíte životem toho člověka?“

Sběrateli se ve tváři zračil náznak zklamání, vzápětí se však opět potutelně usmál a odpověděl: „Ano, splatíte tím dluh a já vám na oplátku vrátím jeho život.“

Což byly samozřejmě kecy.

Muž, v jehož moci bylo ji najít, unést a přepravit přes oceán, muž, který měl pod svou budovou vykopanou podzemní kobku, by jí v žádném případě nedovolil spatřit svou vlastní tvář, tuhle skrýš a jeden ze svých podniků, kdyby měl v úmyslu ji a natož Logana pustit na svobodu. Teď však záleželo jen na

jediném: zachovat iluzi jeho moci a budit dojem, že tu lež spolkla. Sklonila hlavu v němém souhlasu.

„Možná se dohodneme,“ prohlásila. Sběrateli se po tváři rozlil spokojený úsměv a viditelně se uvolnil.

„Jsem tak rád,“ prohlásil. „S rozumným člověkem se mnohem lépe spolupracuje. Komplikace a nepořádek se tím omezují na minimum.“

Přinutila se vyloudit na tváři souhlasný úsměv. Vzhledem ke stavu Loganova ztýraného těla se nezdálo, že by starci nepořádek tak strašně vadil. „Zřejmě bych měla vidět zásilku,“ řekla.

Pokynul ke dveřím. „Valon vám ji ukáže,“ prohlásil a pak se přezíravě obrátil k mladíkovi a pokračoval jejich jazykem. Předešlá prchavá rozněžnělost byla ta tam. „Až skončíš, přiveď mi transport panenky sem.“

Lumani přikývl a dřívější nadšení vystřídalo cosi bezvýrazného a tvrdého. Otočil se ke dveřím a sotva věnoval Munroeové pohled. Pobídl ji hlavou a čekal, až se pohne.

Pomalu a malátně vstala. Zdánlivě beze spěchu kráčela ke dveřím, myšlenky jí skákaly jedna přes druhou, těkaly od jedné náhodné informace k jiné, snažily se poskládat dohromady současnost a přijít na kloub nevysvětlitelnému.

Dva hlídači ještě stále stáli venku před kanceláří a zařadili se za ně. S Lumanim v čele mašírovali za Munroeovou zpátky, uličkou mezi zlatníky a železnými dveřmi opět dolů do podzemí, kolem cely, kde ji drželi, až na konec chodby, a cestou je jako zvuková kulisa doprovázelo drmolení známých maďarských hlasů.

U protější zdi úzké chodby seděl další hlídač, a když se skupinka přiblížila, zvedl se z kovové skládací židle.

Lumani mu kývnutím prstu nařídil, aby odemkl poslední celu, a muž vytáhl z kapsy řetěz, na kterém visel klíč.

Těsným prostorem se rozlehlo řinčení kovu a dveře se otevřely. Munroeová se sklonila a chystala se projít nízkým průchodem, ale Lumani ji zvednutou rukou zastavil. Zarazila se a v tu chvíli jí kolem nohy proletěla lžíce, následovaná přívalem nesrozumitelných mumlavých nadávek.

Hlas byl ženský s přízvukem ze západního pobřeží USA, a když se Munroeová sehnula, aby vešla do cely, do nosu ji praštil pronikavý puch připomínající prasečí chlívek.

Lumani dovnitř nevstoupil. Společně s hlídači zůstal vzpřímeně stát u zdi a pustil Munroeovou do cely samotnou. Stiskl vypínač a slabá žárovka přízračným svitem ozářila umolousané stvoření, které se krčilo vzadu u zdi. Pach špíny a rozkladu přerážel všudyprostupující plesnivé vlhko. Zdálo se, že všechno jídlo, které dívka dostala, naházela směrem ke dveřím. Munroeová přistoupila blíž, aby lépe viděla.

Dívka byla připoutaná, jednu nohu měla řetězem připevněnou k železnému kruhu ve zdi jako středověký vězeň v době temna. Nemohla se odplazit daleko z podložky, která jí sloužila jako postel, a tak musela vyměšovat pod sebe. Oblečení měla ušmudlané, potrhané a plné skvrn; vlasy slepené a obličej a paže tak zanesené špínou, že ani nebylo poznat, jakou má barvu kůže.

Když se dívčin zrak přizpůsobil světlu, vrhla se po čtyřech proti Munroeové a zuřivě na ni přitom chrlila sprosté nadávky. Jakmile se přiblížila, zápach ještě zesílil a Munroeová musela potlačit nutkání na zvracení. Dívka se prudce vymrštila vpřed, ale řetěz ji se škubnutím zastavil. Munroeová zůstala těsně mimo její dosah a vězenkyně klela, ječela a cloumala řetězem s utrpením a zuřivostí divokého zvířete, které zavřeli do zajetí.

Munroeové vytryskly do očí horké slzy zlosti a bezmoci. Za jiných okolností by kvůli té neznámé dívce rozpoutala násilí, nedokázala by se ubránit nutkání jako předtím na chodbě nebo nahoře v kanceláři, a udeřila by, aby zničila ty muže, kteří to měli na svědomí.

Nevinný život.

Zachránit Logana by znamenalo ponechat tu dívku osudu, jaký jí předurčil sběratel panenek. Zachránit dívku znamenalo hodit přes palubu Logana. K duši se jí nenápadně plížila první vlna porážky, tahala za

odchlíplé okraje myšlenek a úpěnlivě se dožadovala vstupu. Ona sama byla vězněm téhož příběhu, její řetěz byl stejně silný a zdi stejně tlusté.

Munroeová se otočila. Viděla už vše, co vidět potřebovala.

Před celou, kde se ve vzduchu vznášel nádech dezinfekčního prostředku a ne odporný puch, ze kterého se jí dělalo špatně, se mohla konečně nadechnout. V chodbě nikdo nepromluvil, ani stráže mezi sebou, ani ona s Lumanim. Mladík němě pohodil hlavu směrem ke schodům a Munroeová k nim zamířila.

Zezadu se ozval tupý náraz hadice dopadající na betonovou podlahu, zaskřípěl zdráhající se kohoutek a zasyčel proud vody. A pak dívka znovu zaječela tím kvílivým výkřikem, který pronikal až do žaludku.

Ve zlatnické dílně Lumani nasměroval Munroeovou dál od kanceláře s panenkami k místnosti, z níž se vyklubala koupelna s toaletou, umyvadlem a prastarým kropenatým zrcadlem. Lumani dalším kývnutím prstu namísto slov přivolal mladého chlapce, který k nim přistoupil s kartonovou krabicí.

Lumani ji od něj vzal, zběžně pohlédl dovnitř a pak ji podával Munroeové.

Nepohnula se.

„Na vaše vlasy,“ řekl.

Odmlčel se, pak ukázal k umývárně a dodal: „Ve vašich rukou je to zrcadlo nebezpečná zbraň, že ano?

Mohla byste mě zabít. Zabít několik dalších. Já to ale risknu. Chápete, že všechno, co uděláte, se jako bumerang obrátí proti Loganovi?“

Munroeová přikývla a nepřestávala mu přitom upřeně hledět do očí.

„Můj strýček tvrdě trestá každé neuposlechnutí,“ pokračoval. „Rozumíte?“

Tenhle mladý muž, Lumani, tenhle kluk, neměl žádné právo na Loganovo jméno, na to, aby ho tak nenuceně bral do úst, s takovou familiárností, jako by to byl nějaký starý známý, kterého už dávno neviděl.

Munroeová vzala krabici, otočila se k němu zády a zavřela za sebou dveře.

Svezla se na podlahu. Černá díra ji vítala a vábila ji, aby se poddala a upadla do temných hlubin, kde vědomí a bolest přestávají existovat.

Rukama si svírala hlavu a s obličejem na kamenné podlaze bezhlesně křičela. Pak se prudce narovnala. Už devět měsíců si vychutnávala pocit štěstí, šanci prožívat něco, co se téměř blížilo klidu a skutečnému životu. Devět měsíců, kdy ji konečně začínali opouštět její věrní společníci, vztek a násilí, a najednou se zčistajasna objeví ti, co k tomu nemají žádné právo, aby ji vyrvali z nově nalezeného poklidu a uvrhli ji do neřešitelné situace, kdy bez ohledu na to, co udělá nebo jak se rozhodne, bude konečným výsledkem návrat k šílenství.

Dýchala rychle a přerývaně. Potřebovala čas k přemýšlení, k protřídění detailů, které nedávaly žádný smysl; potřebovala najít způsob, jak se spojit s Bradfordem a říct mu, aby našel Logana, aby jí uvolnil pouta, aby jí koupil možnost volby, aby jí koupil čas.

Lumani zabušil na dveře.

„Minutu,“ křikla. „Nejdřív záchod.“

Vstala a spláchla. Otevřela krabici a našla v ní stříhací strojek na vlasy. Vyhledala elektrickou zásuvku a přístroj zapojila. Tihle lidé věděli, co ji pohání, věděli, co je pro ni důležité, zdálo se, že o ní vědí všechno, a přesto je kupodivu nenapadlo, že by mohla rozumět jejich řeči. Jak je to možné? Albánie s Makedonií měly společnou hranici v Makedonii se často hovořilo albánsky, zvlášť v příhraničních městech. Bylo to zásadní opomenutí, přehmat, jaký by neudělal nikdo z téhle části světa, pouze pokud by všechno, co o ní

věděli, pocházelo z druhé ruky, pokud by jim ty informace poskytl někdo, kdo nebyl dokonale obeznámen s geografickými důsledky válek, hranic a staletí konfliktů.

Munroeová stiskla tlačítko, strojek se rozbzučel a ona zírala na svůj pokřivený odraz v otlučeném zrcadle.

Naučenými rutinními pohyby, zdokonalenými mnohaletou praxí, přejížděla strojkem od čela k zátylku, z boku na temeno, podle potřeby měnila a upravovala výšku střihu a nastavení čepelí. Do umyvadla padaly prameny tmavých vlasů. Ze zrcadla na ni krví podlitýma očima hleděl mladý muž s vojenským sestřihem a v civilním oblečení.

Vytváření a střídání genderových rolí patřilo k základním dovednostem, které ve své profesi používala už tak dlouho, až se pro ni staly stejně přirozenými jako mrkání, a stejně jako její talent na jazyky je její věznitelé evidentně znali a hodlali využít.

Věděli o tom.

Munroeová se narovnala a odložila stříhací strojek.

S krabicí v ruce ještě stále studovala svůj obraz, když Lumani otevřel dveře. S klepáním se neobtěžoval.

Otočila se k němu a do poslední chvíle přitom nespustila oči ze svého odrazu v zrcadle.

Zaváhal. Překvapení se rychle vytratilo a vystřídal ho úsměv, který se pozvolna rozšiřoval, zatímco ji studoval se stejnou bezostyšnou zvědavostí, s jakou si ji předtím prohlížel v cele. Nakonec se zjevnou spokojeností přikývl.

„Strojek,“ nařídil a Munroeová mu podala krabici.

„Jděte za strýčkem,“ dodal a ona v tu chvíli pochopila, že v tomto zvráceném a vyšinutém světě je to stvoření z podzemní cely onou panenkou, o níž sběratel hovořil.

Arben a jeho bezejmenný protějšek ji opět obklopili z obou stran a společně se vydali na krátkou cestu přes dílnu do kanceláře, cestu, během níž Munroeová jako ve zpomaleném filmu vstřebávala jednotlivé detaily pracovních stolů, miniaturních hořáků, špičatých nástrojů a kusů nábytku, které přímo volaly po tom, aby mohly posloužit jako nástroje vysvobození. Jenže její pud sebezáchovy a nutkání použít násilí byly marné a pošetilé, protože jako škrticí obojek na krku hlídacího psa tady byl Logan. Vždycky Logan.

Sběratel panenek vstal, když Munroeová vešla, a opět jí dvorně nabídl jednu ze židlí s vysokým opěradlem naproti psacímu stolu. Počkal, až si sedne, a pak se také posadil.

Kývl rukou k jejím vlasům. „Velmi pěkné,“ prohlásil. „Ta iluze je mnohem lepší, než jsem očekával.“

Uhladil si kravatu a položil ruce na stůl. Propletl si prsty. „Zásilku už jste viděla,“ poznamenal.

„Ano,“ přikývla. „Mám dotazy.“

„Dejme si kávu a můžeme to probrat.“

Zvedl telefon. „Mala, donesi nam dvije kave, brzo. I to u najboljem porculanu kojeg imaš, čuješ?“

Nehovořil anglicky, ani albánsky, ani makedonsky, ale bylo to blízko. V duchu si odfajfkovala v seznamu další informace. Ten muž ovládal stejně jako ona řadu řečí, a stejně jako u ní neměl jazyk nic společného s místem, odkud pocházel.

Ozvalo se zaťukání a dveře se se slabým vrznutím pootevřely. Sběratel panenek stroze pokynul rukou a dovnitř vešla mladá žena se stříbrným tácem s kompletním porcelánovým servisem. Munroeová se sběratelem panenek si upřeně hleděli do očí, zatímco žena pečlivě rozkládala na stůl jednotlivé kousky porcelánu, jako by šlo o závěr večeře v Ritzu, a ne nějaký paralelní vesmír, kde Logana unesl šílenec a Munroeová, aby ho zachránila, poruší veškeré své zásady a navzdory pudu sebezáchovy dopraví tu dívku z podzemí do… Kam vlastně?

Když opět osaměli, sběratel panenek si klidně a obřadně přidal do kávy smetanu a cukr, a když se Munroeová ani nehnula, aby se obsloužila, nalil druhý šálek a dřív, než ho před ni postavil, usrkl z něj.

„Nejsou v tom drogy,“ ujistil ji. „A jaké máte otázky, prosím?“

„Kam mám dopravit tu zásilku?“ zeptala se. „A jak?“

„Pojedete autem. Je to náročná jednodenní jízda, možná i dvoudenní, podle okolností.“

Okolností. Například nutnosti vyhýbat se hranicím, prchat před úředními orgány a snažit se nepřitahovat pozornost k tomu zvířeti na předním sedadle. Nebo měli v úmyslu použít zavazadlový prostor?

„Zítra obdržíte podrobnosti,“ pokračoval. „A pravidla. Pak už bude zásilka ve vaší režii.“

„Máte lidi,“ namítla. „Máte zbraně. Na ten úkol mě nepotřebujete. Proč vynakládat tolik úsilí, tolik peněz a podstupovat takové riziko , abyste mě unesli a dopravili sem přes oceán jen proto, abych tu holku zásilku dopravila na místo, které je odsud vzdálené pouhé dva dny cesty? Máte přece všechno, co potřebujete, abyste to zvládli sami.“

Sběratel panenek položil šálek a povzdechl si. „Takové potíže jsem měl, drahá přítelkyně, takové potíže.

Potíže s dodáním. Potíže s klientem. Potíže se zásilkou. Příliš mnoho komplikací a příliš mnoho pozornosti.

Nehodlám riskovat vlastní život ani úspěch celé akce, a proto ji převezete vy.“

Munroeová zvedla hrnek, který pomalu chladl, a s lokty opřenými o stůl na něj pohlédla nad okrajem šálku. Nejdřív ji nechá postřelit, zdrogovat a unést, vezme Logana jako rukojmí, aby si zajistil její souhlas, a pak jí naservíruje kafe v tom zatraceném porcelánovém šálku a oslovuje ji „přítelkyně“. Bylo to jako probudit se uprostřed Dalího obrazu s porcelánovými panenkami.

Foukala do tekutiny. „V jejím současném stavu ji převézt nemůžu. Dokonce ani zamčenou v kufru auta.“

Sběratel panenek se usmál s napůl káravým a napůl shovívavým výrazem. „Ona je objednaná na zakázku,“ vysvětlil. „Nikdy bychom klientovi neposlali panenku ve stavu, v jakém se teď nachází. Tyhle detaily jsou náš problém. Jakmile je vyřešíme, balík se stává vaším problémem.“

„Kdo je ta zásilka?“ zeptala se Munroeová.

„Neeva Eckridgeová,“ řekl.

Munroeová dlouze mlčky seděla, dumala nad ironií osudu a zároveň ho proklínala. Aby ochránila člověka, který pro ni znamenal víc než život, bude nucena zradit jedinou osobu, kterou byla smluvně a morálně zavázaná zachránit.

„Obchod s lidmi je závažný zločin,“ prohlásila. „Celý svět po ní pátrá. Jestli mě chytnou, můžu říct sbohem dlouhým rokům svého života. Co když ten člověk na videu pro mě neznamená dost? Co když ta dívka v kobce neznamená dost? Co když je mi to úplně jedno?“

Sběratelův úsměv jen mírně zeslábl. „Hmm,“ zamručel. Vstal, zamířil ke stolu za ní a zvedl jednu z panenek. Odnášel si ji zpátky ke stolu a držel ji v ohbí paže, jako se nosí kočky. „Nebude vám to jedno,“

řekl. „Když ne kvůli němu, tak kvůli někomu jinému a pak ještě jinému.“

Znovu se posadil. Pohladil panenku po vlasech a přejel jí prsty po šatičkách z jemné krajky. „Je velice krásná, že?“ prohlásil. „Pro mě je dokonalá. Nechal jsem si ji udělat na zakázku. Stejně jako ta zásilka dole, udělaná na zakázku. Neměl jsem tušení, jaké problémy ta holka způsobí. Mám zpoždění s dodávkou.

Vy to vyřešíte.“

„Na tuhle práci mě nepotřebujete,“ opakovala znovu Munroeová.

Sběrateli panenek stále pohrával na tváři úsměv, ale nespouštěl přitom oči z hračky. „Ty komplikace by se vám nelíbily,“ prohlásil. Zvedl k ní oči. „Vyhněme se komplikacím. Bude to příjemnější pro všechny.“

„Proč právě já?“ zašeptala.

„To už jsem vysvětlil,“ opáčil. „Máte dluh a tohle je pro vás spravedlivá výměna. Nejde mi na rozum, že to stále nechápete.“

„Možná bych byla přístupnější, kdybyste mi přiblížil podrobnosti toho dluhu.“

„Jaké další podrobnosti ještě potřebujete?“ zeptal se. „Kvůli vám je můj americký zprostředkovatel ve vězení.“ Sběratel panenek se odmlčel, posunul se dopředu a začal znovu pomaleji, jako by se snažil vysvětlit kvantovou fyziku čtyřletému dítěti. „Nejdřív přijdu o zprostředkovatele a pak začnou logistické problémy. Následují finanční ztráty. Je to vlastně docela prosté. Takže já vás nechám vydělat ty peníze zpátky. Tahle zásilka je velice, velice drahá. Doručíte ji a budeme si kvit.“

Munroeová si povzdechla a dopřála mu pocit viditelného triumfu nad svou porážkou. „Dobře,“ řekla.

Jen hrstka lidí věděla, kdo Munroeová je nebo jak ji najít. Ještě méně osob znalo její úzký vztah k Loganovi a mělo by kuráž po ní jít, ale když se do celé rovnice dosadil zprostředkovatel, vycházela jí jedině Katherine Breedenová. V okamžiku prozření si Munroeová spojila tohoto šíleného starce s Bradfordovými materiály, s překupníkem, který vyráběl ze žen panenky; najednou pochopila, že každý, koho má ráda, je nyní v ohrožení, že dohoda je jedinou možností, jak si koupit čas, a při pomyšlení na Logana a zrádné vody, jimiž se nyní budou brodit, jí ztěžkla duše.

====

KAPITOLA 8

Dveře se s dutým kovovým zarachocením odsunuly, dovnitř vnikl lepší vzduch, příliš mnoho světla a Neevě se prudce rozbušilo srdce. Nemohlo uplynout ani pět minut od chvíle, co ta… ta osoba… on, ona,

„to“, ať už to bylo cokoli, na ni přišla čučet, a návštěvy nikdy nenásledovaly tak těsně za sebou.

Se zaťatými zuby se přikrčila do dřepu a čekala, až se stane, co se má stát: Tak se ukažte, dementi zasraní, ať to máme za sebou. Banda vypatlaných úchylů, všichni do jednoho. Přinesou tác s jídlem, pak si stáhnou kalhoty, čumí na holku v řetězech, vyhoní si ho a zas odejdou. Přemlouvání, vyptávání, nic nefungovalo. Ani žalostné slzy nezabíraly. A stejně ti kreténi neuměli anglicky.

Mohla je zasypat přívalem nadávek a oni nezareagovali kromě toho hezkého kluka. Ten se jednou usmál, když projevila jistou vynalézavost, jenže to bylo před šestnácti jídly a ona ho pak neviděla až do dnešního dne, kdy přivedl tu… osobu.

Možná to ta osoba všechno řídí.

Možná ta osoba zná příčinu, proč tady Neeva je.

Třeba jí už ty důvody vysvětlili v té svojí hatmatilce a ona jim jenom nerozuměla, ačkoli to bylo dost nepravděpodobné. Muži toho nikdy moc nenamluvili, zatímco se ukájeli, a když už některý z těch neandrtálců přece jen otevřel ústa, vyšel z nich buď nějaký příkaz, kterému nerozuměla, nebo kletba či nadávka, kterým rozumět nepotřebovala.

Nemohli ji sem přece přivést jen kvůli tomu, aby ji krmili blivajzy a masturbovali před ní, ani kdyby věděli, kdo ve skutečnosti je. V minulosti už měla co do činění s bláznivými fanoušky, dokonce i s psychopaty ne že by nikdy nedostala nechutné dopisy. Ale ať to probírala z kterékoli strany, a času na přemýšlení měla spoustu, tohle prostě neodpovídalo šabloně psychicky narušeného fanatického obdivovatele se sekerou, který ji sleduje na každém kroku.

Pokaždé se s nimi prala, kopala, kousala a ječela, a oni ji ani jednou neudeřili. Měli chuť to udělat, to viděla, a někdy se dokonce zdálo, že se neudrží, ale namísto toho se jí pomstili tím, že jí odnesli kbelík, který sloužil jako záchod, a utáhli jí řetěz tak, aby se nedostala do kouta s odpadovým kanálkem.

To nečekala.

Pak jí sebrali přikrývky a bez nich se nepřetržitě třásla.

Jediné pozitivum pokud na tom vůbec mohlo být něco pozitivního bylo, že čím hůř páchla, tím víc ji nechávali na pokoji. Uplynulo už pět jídel od chvíle, co si před ní poslední gorila spustila kalhoty. Jistě, při koukání na její spoutané a ponížené tělo se jim onanovalo dobře. Ale teď, když smrděla? To už nebylo ono.

Svině.

Dveře zaplnil stín, ale dovnitř nevešel.

Neeva čekala. Nakonec přijde blíž, vždycky přišli blíž.

S otevřenými dveřmi byla nepřetržitá mluva z chodby ještě hlasitější. Znělo to jako nějaká výuková lekce.

Slova v angličtině a pak v nějakém jiném jazyce, stále dokola to stejné bla bla bla, které znělo nonstop už nejméně čtyři jídla a které bylo mnohem lepší než občasný pláč, který slýchala předtím. Pláč a křik. Znělo to jako malé holčičky nebo možná dospívající dívky. Občas byly ty hlasy starší a jejich hlasité protesty byly jiné než peklo, jaké zde sama prožívala: raněné, zoufalé, beznadějné. Slova nebyla nikdy anglická a ony plačky přicházely a odcházely, přicházely a odcházely, obvykle jednou za pět až šest jídel, dokud nezbyly už jen ty jazykové lekce a pouze jedna osoba na konci chodby.

Strážcova silueta opět zaplnila dveře. V ruce držel provaz… laso. Ne, hadici. Neeva čekala, až přijde blíž, ale on nepřišel. Už odhalili její taktiku, věděli, co by udělala, a on nehodlal sloužit jako živý terč.

Stín muže kmitl zápěstím, hadice se zvedla a Neevu zasáhl nečekaný proud. Studená voda vyvolala šok a bolest a Neeva zaječela. Voda ji zasáhla přímo do obličeje. Nemířil jen na ni, ale i na zdi a podlahu, jako by chtěl spláchnout všechnu tu špínu a smrad do zamřížovaného kanálku v koutě, jako když ošetřovatel v zoo čistí klec.

Zalykala se a lapala po dechu, a když se jí proud přesunul na hruď, zařvala znovu, a stále to nepřestávalo, dokud nebyly mokré zdi, mokrá podlaha, dokud se jí oblečení nepřilepilo na tělo a matrace, na které spávala, neztěžkla a nenasákla.

Voda se zastavila a stín s hadicí zmizel. Pak se vrátil ke dveřím, vešel a přistoupil blíž, a i když se před ním snažila odplazit, byla připoutaná a rozbolavělá, třásla se a neměla po něm co hodit. Popadl ji za hlavu.

Bránila se. Násilím jí rozevřel čelisti. Snažila se ho kousnout. Vstříkl jí do krku nějakou tekutinu a během okamžiku ji opustily síly.

Stál nad ní a díval se, jak se třese jako ratlík na matraci nacucané vodou a hledí na něj vzhůru, zatímco svět kolem ní se kymácel a rozostřoval. Promluvil s odporem v hlase a ačkoli slovům nerozuměla, pochopila smysl: Teď už nejsi taková frajerka, co, ty prase jedno špinavý?

====

KAPITOLA 9

Gatesville, Texas

Bylo devět hodin ráno, když Bradford vjížděl na parkoviště věznice Mountain View. Neměl žádný legitimní důvod, aby sem dorazil tak narychlo, navíc ve všední den a mimo návštěvní dobu. Strávil na telefonu hodinu a půl během cesty sem a další dvě hodiny teď ráno, tahal za nitky a využíval známosti a protislužby, aby si zajistil přístup dovnitř.

Do města dorazil den předtím v deset večer, hodiny od setmění do úsvitu strávil v nedalekém hotelu a snažil se přinutit mozek, který odmítal vypnout, aby si aspoň na chvilku odpočinul. Opakované záběry a výčitky svědomí. Možnosti a souvislosti. Otázky, na které neexistovaly odpovědi, až se to nakonec všechno slilo do kalné louže a venku začalo vycházet slunce.

Bradford zaparkoval a vypnul zapalování. Než vystoupil, vyprázdnil kapsy a celý jejich obsah včetně telefonu vysypal do přihrádky mezi sedadly. Průkaz totožnosti si strčil do kapsičky. Nic jiného si stejně do návštěvní místnosti vzít nesměl a zbytečné haraburdí po kapsách by jen zpomalilo povinnou bezpečnostní kontrolu.

Než zabouchl dveře, na okamžik zaváhal; najednou se mu nechtělo jít dál. Ne ze strachu, co by mohl zjistit, ale kvůli tomu, co navzdory veškeré vynaložené snaze nakonec možná nezíská. Ty odpovědi zde byly, tím si byl jistý, ale ani výjimka udělená dozorcem mu nezajišťovala, že se s ním Katherine Breedenová doopravdy setká.

Breedenová byla právník, zatraceně dobrý právník pečlivý, věcný, skvělý, vřelý a bezohledný a seděla ve vězení za vraždu, kterou nespáchala. Neskončila tam proto, že by nebyla dost chytrá, aby se nedokázala vyvléknout z osidel nápravného systému stejně rychle, jak do nich upadla, nýbrž proto, že Bradford dohlédl na to, aby se o to vůbec nepokusila.

Zařídil to během deseti minut v rozhovoru, kterým ji obrazně objal paží pod krkem a nasadil jí kravatu v době, kdy seděla za mřížemi okresní věznice. Kauce byla nastavená tak vysoko, že ji nemohla jen tak zaplatit a pláchnout během čekání na soudní přelíčení, které díky všemožným tlakům proběhlo neuvěřitelně rychle. Bradford ji od té doby neviděl a netušil, co může očekávat, jaký přístup má zvolit, aby získal to, co chce, od ženy, kterou vydíráním přinutil k mlčení.

Musela vědět, že přijde.

Jaký mělo smysl být ďábelsky vynikající, když kolem nebyl nikdo, kdo by ten výkon obdivoval? I kdyby ho Breedenová nenáviděla, stále patřil k hrstce těch, kterým se mohla škodolibě vysmívat, byl možná jediný, kdo dokázal ocenit vytrvalost a houževnatost, jakou musela žena v její situaci vynaložit, aby vykonala jakoukoli formu pomsty za předpokladu, že má s únosem Munroeové něco společného.

Ale musí mít.

Breedenová se nechala zavřít za zločin, který nespáchala, protože řečeno slovy muže, kterého Bradford kdysi znal riskovala život, aby si ho zachránila před ještě větší hrozbou. Podle toho, co Bradford viděl na výpisech z kreditních karet, patřili lidé, kvůli nimž Breedenová mlčela, lidé, kterých se bála, k těm typům, které se nezdráhaly nepohodlnou osobu raději rozsekat na kousíčky, než aby riskovaly neblahé důsledky a hořký osten zrady.

V dozvucích africké anabáze Munroeové, na posledních stránkách celého příběhu, se objevily dokumenty, které popisovaly prázdné firemní skořápky, právní struktury a mechanismy, jejichž prostřednictvím zločinecká organizace vedená mužem známým pouze jako Loutkář manipulovala, přepravovala a prodávala lidské duše.

Zde, ve Spojených státech, jim to umožňovala Breedenová.

Bradford na tu spojitost narazil krátce před jejím uvězněním, na tytéž písemnosti, které den předtím ukázal Walkerové a Jahanovi, a tenkrát ty informace využil k tomu, aby mohl Breedenovou ovládat.

Složka s výsledky vyšetřování a vyhrabanou špínou odhalovala, co Breedenová vybudovala na americké půdě, a odtud vedla vlákna útržkovitých důkazů dál, zpátky do Evropy, a vytvářela spojení mezi zdánlivě legitimními společnostmi ve Spojených státech a celosvětovým trhem, kde se prodávaly dívky do sexuálního otroctví.

Žádná z informací, kterou Bradford měl, nebyla natolik konkrétní, aby byla prokazatelná, přesto stačily k tomu, aby vzbudily pozornost organizace, která do té doby operovala přes hranice neviditelně a beztrestně. Ukázal ty informace Breedenové a pohrozil jí, že je zveřejní pod jejím jménem. Věděl, že Breedenová moc dobře chápe, že by se pak dotyční muži postarali, aby zmlkla navždy.

Bradfordovo vydírání úmyslně připomínalo pohrůžku smrtí, a tak i zabralo. Breedenová zachovávala mlčení a on stále netušil, zda už od začátku věděla, kdo jsou její klienti a že obchodují s nevinnými životy, anebo zda její rozhodnutí napomáhat těmto zločinům bylo náhodné a on byl tím, kdo jí nakonec otevřel oči.

Tenkrát na tom nezáleželo. Nebylo pochyb, že si Breedenová ušpinila ruce v jiných záležitostech, a i když možná neměla na svědomí vraždu, nebyla žádné neviňátko.

Bradford zaklapl dveře auta a zamířil dovnitř, aby se podrobil osobní prohlídce, prošel detektorem kovů a pak se konečně dostal do společenské místnosti, kde osoby, které nefigurovaly na seznamu povolených návštěvníků pachatele, mohly absolvovat bezkontaktní návštěvu vězně přes sklo.

Přišel sem, protože i když přesně nerozuměl povaze vzájemného vztahu Breedenové s Loutkářem, včerejší události byly až příliš přesné, než aby byly náhodné, příliš precizní, než aby byly neplánované. Někdo dodával informace lumpům nejvyšší kategorie a Kate Breedenová byla jediným možným ústředním bodem, kolem kterého se otáčela všechna kolečka. Za předpokladu, že správně sestavil dílky skládačky, ho bude Breedenová chtít vidět už jen pro pocit triumfu nad jeho bolestí a možná, že díky této slabosti se Bradford dozví, co potřebuje.

Vězeňský dozorce nasměroval Bradforda k židli. Za sklem už na něj čekala Breedenová. Usmála se, jakmile ho spatřila. Nebylo v tom štěstí ani škodolibost. Spíš něco jako úleva, že vidí tvář zpoza zdi, byť nenáviděnou, protože to bylo pořád lepší než nic.

Nečekala, až promluví, a dokonce mu ani nedala šanci se pořádně usadit a přiložit si sluchátko k uchu, a spustila: „Milesi, jaké milé překvapení. Samozřejmě jsem čekala, že se tu časem objevíte, ale rozhodně ne tak brzo.“

Její slova, jejichž první třetinu jí odečetl ze rtů, mu vzala vítr z plachet. Přišel sem zjistit, co Breedenová ví co udělala , předem si v hlavě donekonečna omílal vhodné úvodní věty a přístupy a doufal, že svou přítomnost vysvětlí, aniž by vyložil karty na stůl, a ona ho umlčela dřív, než vůbec začal.

Ve tváři se mu muselo mihnout překvapení.

Breedenová se zasmála.

„Ale Milesi,“ prohlásila, „nebuďte takový trouba. Jestliže jste byl dost chytrý na to, abyste sem za mnou přišel, tak jste jistě musel vědět, že na vás budu čekat.“

Polkl hořkou slinu a okamžik počkal. „Co jste to provedla, Kate?“

Zazubila se od ucha k uchu. „To je příliš široká otázka s tolika možnými překvapeními. Buďme trochu konkrétnější, co vy na to, drahoušku?“

„Zdá se, že oba víme, proč jsem tady, a oba víme, co držím v ruce, takže to nebudeme zbytečně protahovat, jo?“

Její předstíraný úsměv pohasl. „Inu,“ vzdychla a odsunula se s židlí dozadu. „Přívětivost zřejmě není vaší silnou stránkou. Vaše společnost mě sice těší, ale jestli se nedokážete chovat zdvořile, jestli nedokážete alespoň předstírat společenskou konverzaci nebo mluvit o počasí, tak jsme asi skončili.“

S telefonem stále přitisknutým k uchu se začala zvedat.

„Jak vám tu vaří?“ zeptal se Bradford.

Breedenová se znovu zasmála. „To už je lepší,“ prohlásila a opět se posadila na židli. „Jídlo stojí za hovno, děkuji za optání.“

„Líbí se mi váš výběr oblečení,“ pokračoval. „Slušivé.“

„Teď už si zahráváte.“

„Máte sympatické spolubydlící?“

Povzdechla si a vydechla do stropu, jako by vyfukovala cigaretový kouř. „Na koleji to bylo horší.“

„Kde je Logan?“

Obrátila k němu oči. „Všechno se tak slibně vyvíjelo a vy zas kazíte zábavu.“ Odmlčela se a pak, jako by ji pomyšlení na Logana nudilo, pokračovala: „Nemám ani ponětí.“

„Ale věděla jste, že ho unesou?“

„Ale prosím vás,“ ohradila se. „Já? Tady za mřížemi?“

„Podívejte, Kate,“ řekl. „Nejsem tady kvůli tomu, abych něco dokazoval nebo vyvracel. Nemám u sebe nahrávací zařízení, nedělám si poznámky, nehodlám vás citovat a nemám v úmyslu vám znesnadňovat život. Chci jen najít Michael. Ti muži, co unesli Logana, mu polámali kosti, je pořezaný a ošklivě krvácí, a já to mám natočené na pásce. Musím ho najít dřív, než ho zabijou. Víte, kde je?“

„Nevím,“ odpověděla.

„A je vám to fuk.“

„Vlastně jo.“

„A máte v tom prsty?“

Pokrčila rameny. „A není to jedno? Jsem už přece pod zámkem, ne?“ Znovu se významně a provokativně usmála, a tehdy Bradford pochopil, proletěl v duchu čísla, načasování, a najednou bylo jasné, jak únosci věděli, kde Munroeovou hledat. „Vy jste na mě upozornila rodinu Tisdaleových, abyste se dostala k Michael, že?“ Breedenová neodpověděla, jen se široce usmála, jako by ji těšilo, že konečně pochopil její genialitu.

„Oni ji zabijou,“ pokračoval Bradford. „To víte, že ano?“

„Možná,“ odpověděla Breedenová. „A možná jste dřív, než jste mě zavřel do díry bez možnosti úniku, měl myslet na to, abyste ji ochránil.“

„Já jsem vás sem nezavřel.“

„Ale dobře jste si pojistil, abych se nedostala ven,“ podotkla a znovu dlouze vyfoukla imaginární kouř.

„Vždycky někdo prohraje, Milesi, a tentokrát to nebudu já.“

„Ta informace se nikam dál nedostane.“

Znovu se usmála, tentokrát opovržlivě. „Přesně tohle je problém s lidmi jako vy, s drsňáky s bouchačkou,“

řekla. „Jste hloupý a krátkozraký. Upřímně, netuším, co na vás Michael vidí nejste zdaleka její liga.“

Opřela se na židli, odložila telefon na stůl a hodnou chvíli ho upřeně pozorovala, než si opět vzala sluchátko a promluvila. „Víte, proč se mnou Michael spolupracovala?“

„Jo, vím,“ řekl Bradford.

„Nepustila si mě k tělu proto, že jsem právník či dokonce kamarádka nebo náhradní matka…“

Přerušil ji. „Já vím, proč s vámi spolupracovala, Kate. Dělá vám dobře říkat to nahlas?“

Breedenová pokračovala, jako by vůbec nepromluvil. „Já jsem totiž stejně tvrdá a prohnaná jako ona, Milesi. Ve vlastním zájmu si to zapamatujte.“ Odmlčela se. Zadívala se mu přímo do očí. „Neexistuje nic, co byste mi teď mohl udělat,“ prohlásila. „Jestli ta informace unikne, oni budou vědět, že nepochází ode mě.“

Bradford se naklonil blíž ke sklu. „Pokud je to pravda, tak mi klidně můžete povědět, kam ji odvezli.“

Obrátila oči v sloup. „Vy vážně nejste žádný lumen, co? Tu informaci už máte. Měl jste ji po celou dobu.

Tak buďte hodný chlapeček a přijďte si na to sám.“

Počkal, až odezní bodavý pocit marnosti, a potom klidně a bez emocí prohlásil: „Máte pravdu, nepatřím k nejchytřejším. Možná bych měl při řešení toho rébusu někoho požádat o pomoc třeba média a muže zákona.“

Ještě jednou se zasmála. „Ach Milesi, drahoušku, dnes jste neobyčejně zábavný. Už jste se mě jednou pokusil zničit,“ konstatovala. „Jste dobrý, ale ne dost dobrý. Teď už na mě nemůžete a vaše myopie mi připadá až dojemně legrační, pobíháte sem a tam a tak urputně se soustředíte na Logana, až vám uniká celkový obraz. I kdybych chtěla, v žádném případě bych nemohla pomáhat někomu tak beznadějně zabedněnému.“ Odmlčela se a vědoucně přikývla. „Nemrhejte vzácným časem, který vám ještě zbývá.“ S

těmi slovy položila sluchátko, vstala, otočila se a odkráčela směrem k dozorci na druhém konci místnosti.

Bradford sledoval, jak odchází, a když zcela zmizela z dohledu, zvedl se také. Ven to vzal oklikou a absolvoval otravné byrokratické kolečko nezbytné k tomu, aby získal přístup k záznamům o návštěvách Breedenové. Nebylo těžké určit, s kým hovořila, jelikož na seznamu figurovalo pouze jediné jméno, Bradfordovi ale nic neříkalo.

V exploreru Bradford zavřel oči a v duchu si přehrál jejich rozhovor, vrýval si ho do paměti a pak si udělal pár poznámek na papír, aby je nezapomněl. Nevyspání a čtyřiadvacet hodin stresu si začínalo vybírat svou daň a zmocňovalo se ho podráždění, které nijak nevylepšoval fakt, že na sobě má už druhý den stejné oblečení.

Vytáhl z přihrádky telefon. Zmeškaný hovor od Samanthy Walkerové. Žádný vzkaz v hlasové schránce, jen textová zpráva, aby se jí ozval. A další zmeškaný hovor od Alexis, Tabithiny dcery. Mozek se mu rozběhl na plné obrátky. Počkal, až najede na silnici vedoucí na východ směrem k dálnici 84, a zavolal Walkerové zpátky.

„Co ses dozvěděl?“ zeptala se.

„Dost na to, abychom věděli, že jdeme správným směrem,“ odpověděl, „ale málo k tomu, abychom to vzali zkratkou. Jsi v kanceláři?“

„Dorazím tam za pět minut,“ řekla. „Právě se vracím z letiště Addison. Proč?“

„Mám tu pro Jacka jedno jméno k prověření, můžeš mu ho předat?“

„Jo. A já mám jedno jméno pro tebe.“

„Jaké?“

„Michael Munroe.“

„Kecáš.“

„Ne. Měli papíry na její jméno nebo bych spíš měla říct na jeho jméno. A ten muž, co ji ho doprovází, je Valon Lumani.“

Bradford polohlasně zaklel. Jméno Lumani znal z vyděračského spisu. Byl to ještě kluk, cvičená opice a pravá ruka Loutkáře, osiřelý synovec, kterého měl strýček pod ochranným křídlem už od plenek.

Skutečnost, že Lumani byl osobně vyslán, aby vyzvedl Munroeovou, byla dost výmluvná sama o sobě, stejně jako to, že přijel s doklady vystavenými na její mužské alter ego. Ovšem jedna drobnost přiměla Bradforda sešlápnout plyn až k podlaze a vyrazit s explorerem jako o závod: fakt, že Lumani cestoval pod svým vlastním jménem.

Pokud byly osobnostní profily ve spisu přesné, tak byl Loutkář perfekcionista a puntičkář, muž, který trestal ty, kteří nedokázali splnit jeho očekávání, uřezáváním prstů na rukách a nohách, někdy i celých končetin. Jestliže se jeho synovec nebál dát v sázku své pravé jméno, pak zřejmě neměli strach, že by se Munroeová někdy vrátila a šla jim po krku.

„Vzpomeneš si jen tak z hlavy, koho máme v záloze?“ zeptal se Bradford.

„Adamse a Gonzaleze.“

Muži, kteří nedostávali moc nebezpečných úkolů, ale zůstávali v pohotovosti pro případ, že by byly narychlo potřebné další posily. Nepatřili do základního kádru, ale byli u firmy dost dlouho na to, aby mohli zaskočit prakticky všude, kde bylo potřeba. „Přivolej je sem a vybav je ke sledování,“ nařídil. „Budu je potřebovat na nepřetržitou čtyřiadvacetihodinovou službu.“

„Na jak dlouho?“

„Jak dlouho bude potřeba. Zaplatím jim z vlastní kapsy, takže mě nesekýrujte ohledně mrhání firemními prostředky, a potřebuju, abyste s Jackem začali analyzovat jednotlivé stopy z té složky a zjišťovali, kam vedou.“

„To jsme dělali celou noc,“ poznamenala. „Zavolám klukům, hned jak dorazím do kanceláře.“

„Poslyš,“ dodal. „Potřebuju, abys pro mě něco udělala, abys zaskočila na pár míst stačí projet kolem a zjistit, jestli si nevšimneš něčeho nezvyklého: sledování, podezřelé aktivity a tak podobně.“

„Dobře,“ souhlasila, ale Bradford slyšel v jejím hlase povzdech. „Kam?“

„Dům Michaeliny sestry. Chci se jen ujistit, že jsme něco nepřehlédli.“

„Další rukojmí?“

„Jo, přesně tak. Podrobnosti ti pošlu v textovce.“

Odeslal Walkerové potřebné informace, odložil telefon a zíral skrz čelní sklo na tři hodiny silnice před sebou. Neměl lidi ani zdroje, aby mohl ochránit všechny. V hlavě si přemílal to, co Breedenová řekla, či spíš co neřekla. Nasměrovala Loutkářovy muže na Munroeovou a Logana, ale její důvody mu unikaly. Co mohl muž jako Loutkář potřebovat, aby vyslal pro Munroeovou vlastního synovce? Rozhodně to nebyla laskavost vůči Breedenové. Pokud by to měla být msta za obchodní ztráty způsobené Katiným uvězněním, nebo kdyby bylo cílem uvolnit dusivé sevření a umožnit jí opět pracovat, pak by prostě zabili Munroeovou a šli po Bradfordovi. Jenže namísto toho byla Munroeová nezvěstná a unesli Logana.

K něčemu Munroeovou potřebovali, ale samo o sobě to nedávalo smysl. Její schopnosti byly zbytečně předimenzované pro typ operací, jaké Loutkář provozoval, a zatáhnout ji do akce proti její vůli představovalo obrovské riziko. Využít Munroeovou mělo význam v případě, že práce vyžadovala lstivost, mozek a schopnost měnit se jako chameleon; když šlo o úkol pro stratéga, taktika, jazykovědce a polyglota. Člověk by si ji nenajímal na práci, kterou jeho vlastní lidé zvládají sami po celé desetiletí, ale použil by ji, kdyby bylo hodně v sázce, kdyby přepravoval něco, co… A tehdy mu to došlo.

Neeva Eckridgeová.

Najednou viděl ten celkový obraz, jak Katherine Breedenová coby zprostředkovatel nabízí Vanessu Michael Munroeovou k vyřešení Loutkářova problému s přepravou nejhledanějšího obličeje v zemi.

Breedenová, která s výjimkou Logana znala Munroeovou lépe než kdokoli jiný.

Breedenová se už nebála, protože vyjednala dohodu výměnou za vlastní život. Pokud Loutkář neuspěje, jedinou možností Munroeové bude ho zničit a Bradford už nebude mít Breedenovou čím vydírat. Jestliže Loutkář uspěje, Munroeová zemře a vzhledem k uzavřené dohodě bude Bradfordovo vydírání neúčinné.

Bez ohledu na výsledek jeden z nepřátel Breedenové padne. Bez ohledu na výsledek už Kate Breedenová vyhrála.

Miles Bradford prošel dveřmi Capstone Consulting a uprostřed recepce spatřil Samanthu Walkerovou, jak třídí hromadu krabic, které byly součástí pravidelné záplavy pošty, přicházející pro členy týmu umístěné v zahraničí. Když Bradford vešel, vzhlédla, kývla mu na pozdrav a oznámila: „Projela jsem kolem obou míst

a všechno vypadá normálně. Zatím. Zálohy dorazí za třicet minut. Jack je ve válečném štábu. Já tam budu za vteřinu.“

Odemkl si magnetickou kartou, dveře se s cvaknutím otevřely a on vešel dovnitř. Za skleněnou dělicí příčkou zvedl Jahan hlavu od klávesnice k jednomu z monitorů, na němž probíhalo rychlé skenování databáze, občas přerušované prováděnou diagnostikou sítě.

Jahan se neotočil, když Bradford vešel do válečného štábu, a tak ho Bradford nechal na pokoji a zamířil doleva k tabuli, která teď byla hustě počmáraná novými diagramy, poznámkami a podrobnostmi, kterým se jeho domácí tým dlouhé hodiny snažil přijít na kloub. Loutkářovy dokumenty byly podrobeny pečlivému zkoumání a analýze a každé vlákno případné stopy bylo rozebráno na nitky s přeškrtanými slepými konci a barevně zvýrazněnými možnými vodítky.

Jména.

Firmy.

Transakce.

Vozidla.

Majetek.

Bradford nebyl jediný, kdo se nevyspal.

Stále otočený zády k Jahanovi se zeptal: „Ti lidi skutečně vlastní nemovitosti tady v Dallasu?“

Nastala dlouhá pauza a o mnoho úhozů do klávesnice později Jahan konečně odpověděl. „To zatím nevím jistě,“ utrousil. „Narážíme na slepé uličky, falešné stopy. Všechno není tak přesné, jak jsme doufali. Ještě pořád se pokoušíme oddělit zrno od plev.“

Vzhledem k původnímu informačnímu zdroji to nebyla až tak překvapující novina. „Přeháněly ty dokumenty?“ pokračoval Bradford.

Jahan zavrtěl hlavou. „Naopak je to spíš podstatně podhodnocené.“

„Jak moc podstatně?“

Jahan pokrčil rameny a vrátil se ke klávesnici. Bradford na něj netlačil. Jak se dá vyčíslit stupeň hrůzy v obchodu s bílým masem? Obelhávání, zastrašování, prodávání a únosy malých holek, převoz a izolace dětí a dospívajících dívek, přinucených k poslušnosti znásilňováním a bitím, a nakonec uvržených do života, kde je namísto řetězů bude poutat strach a násilí.

Pro Jahana ani Bradforda nebyla tato problematika neznámá. Člověk jen těžko mohl trávit čas ve špinavých dírách po celém světě, aniž by ho dojímal těžký úděl obětí a bezvýchodnost jejich situace, ale až doposud se Bradford setkával maximálně s dětskými nevěstami a všeobecně tolerovaným domácím otroctvím v různých kulturách, ale ne s tímhle, ne s barbarstvím, které posunulo zotročování žen ještě o stupeň níž a útočilo na nejnižší lidské pudy.

Bradford věděl, co Jahan myslí obratem „podstatně podhodnocené.“ Organizace měla delší prsty a hlubší kořeny, než se původně domnívali.

Bradford přejel ukazovákem po kalifornském vlákně.

Jahan s Walkerovou to zpozorovali také: Neeva Eckridgeová.

Příliš mnoho nitek, příliš mnoho možných cest, a žádný čas k jejich prozkoumání.

Čas.

Kolik času mají? Jak dlouho potrvá Munroeové vykonat práci, kvůli které ji unesli? Den? Dva? Týden? To

nikdo nemohl vědět.

Čas.

Sledoval spojnice vedoucí do Texasu. V duchu ořízl devadesát procent diagramu. Otočil se a zjistil, že na něj Jahan upřeně hledí.

„Texas,“ prohlásil Bradford. „S Michael odsud odletěli během hodiny od chvíle, co ji sejmuli. Logana s sebou nevzali a není ve stavu, aby ho mohli převážet daleko. Je pořád tady. V Texasu. Pravděpodobně stále v Dallasu. Musíme ho najít.“

„Dřív než Michael?“

Bradford se zhluboka nadechl a zadíval se do stropu. Za tou otázkou se skrývalo mnohem víc než pouhá otázka logistiky. Dlouze vyfoukl vzduch a obrátil pohled k Jahanovi. „Ano,“ prohlásil. „Dřív než Michael.“

====

KAPITOLA 10

Záhřeb, Chorvatsko

Munroeová seděla na matraci, zády opřená o zeď, se zavřenýma očima a předloktími opřenými o kolena.

Čekání potmě důvěrně znala z dávné minulosti, kdy se nechávala pohltit nocí, aby ji zbavila strachu z bezmoci a netrpělivého nutkání k činu.

Pravidelné nádechy střídaly výdechy a v hlavě se jí přitom přehrávaly protitahy a kontrastrategie, srovnávala a přerovnávala, končila a znovu začínala ve snaze něco zahlédnout skrz rozvaliny, dokud ji hluk v hale nevytrhl z transu a nevrátil zpátky do šílenství.

Dveře se odsunuly. Otevřela oči.

Arben vyplnil prostor a silueta jeho těla se rýsovala proti světlu z chodby. Nepromluvil, jako by pouhá jeho přítomnost stačila jako rozkaz. Za ním stál další stín, nejspíš ten bezejmenný chlapík, Arben číslo dva. Žádný z mužů nevešel do cely a tentokrát sebou hromotluk necukl, když vstala a zamířila k němu.

Munroeová kráčela za Arbenem úzkou chodbou, po schodech nahoru a přes zlatnickou dílnu, která byla nyní tmavá a opuštěná. Okny pronikalo umělé osvětlení zvenčí a vrhalo na prázdné pracovní stoly tlumenou záři, takže nebyly potřebné svítilny. Shora z Loutkářovy kanceláře se linulo žluté světlo a tlumený rozhovor.

Arben zaťukal na dveře a bez čekání je otevřel. Kývnutím hlavy poslal Munroeovou dovnitř a ona se potřetí toho dne ocitla v přítomnosti bláznivého starce. Tentokrát seděl na kraji stolu a prohlížel si panenku v životní velikosti, posazenou na židli uprostřed místnosti. Lumani stál v pohovu napravo od něj.

Letmo se k Munroeové otočil, vzal na vědomí její přítomnost a pak se s bezvýrazným obličejem opět soustředil na strýce.

Munroeová vešla do kanceláře a vrásky na Loutkářově čele se vyhladily. Usmál se a pokynul jí, aby přistoupila blíž. „Pojďte, pojďte,“ pobízel ji. „Je tady kvůli tomu, abyste si ji prohlédla, vaše zásilka.“

Munroeová přešla doprostřed místnosti a obešla židli, neschopná slova. Měla chuť natáhnout ruku a dotknout se těch špinavých a slepených blond vlasů, které se proměnily v dokonalé hedvábné kadeře.

Vlasy, líčení, šaty, botičky s páskem přes nárt Neeva byla přesnou replikou panenky od hlavy až k patě, vše dokonalé a přesvědčivé do posledního puntíku. Jasně modrýma očima se skelným pohledem a těžkými víčky zírala přímo před sebe v drogovém omámení.

Loutkář řekl: „Je krásná, že ano?“ a Munroeová přikývla, protože Neeva jí skutečně vyrazila dech.

Najednou bylo zřejmé, proč obrazovka ožila vždy, když se na ní objevila, proč se celý svět bezhlavě vrhl do jejího hledání, a hlavně proč bude nemožné ji přepravit nenápadně.

Loutkář se napřímil a zatímco si Munroeová prohlížela dívku, přešel k policím za ní. „Můj klient má jistá pravidla,“ oznámil.

Munroeová se k němu otočila.

Sundal dolů zmenšenou verzi Neevy, oblečenou stejně jako dívka v zeleném sametu. „Žádné modřiny,“

vypočítával. „Žádné jizvy. Žádné drogy. Musí zůstat dokonalá a nepoškozená a každá odchylka se považuje za nesplnění úkolu.“

Jemně pohupoval panenkou v náručí. „Pravidla,“ pokračoval. „Nevím, jak s takovými pouty uhlídat divoké zvíře, ale to už je teď váš problém.“ Zvedl oči a usmál se. „Tahle je z Itálie. Není vyrobená na zakázku, přesto je překrásná.“ Pak pokračoval, jako by nedošlo k žádnému odbočení, jako by vůbec neztratil nit.

„Můj zákazník začíná být netrpělivý, zvlášť vzhledem ke zprávám a rostoucí pozornosti. Cena je dobrá, ale nic nestojí za to, abychom se stali předmětem takového zájmu.“

Munroeová se od něj odvrátila zpátky k Neevě, které na okamžik klesla víčka, ale hned zase otevřela oči.

„Tvrdil jste žádné drogy,“ poznamenala k Loutkáři.

Pokrčil rameny. „Neměli jsme jinou možnost. Jinak bychom ji neumyli, ale její organismus to brzy vyloučí a nikdo se nic nedozví. Je to naše tajemství a nelze to opakovat. Budete muset najít jiný způsob, jak ji zvládnout.“

„Žádné modřiny.“

„Ano, ano,“ přitakal. „Je to mrzuté, ale zboží musí zůstat nepoškozené, tak zní pokyny.“

„Proč?“ zeptala se.

Loutkář pokrčil rameny. „Kdo ví, a koho to zajímá? Pro dobrého zákazníka, který platí, uděláme, co žádá, a na nic se nevyptáváme.“

„Takže tohle není první?“

Loutkář cosi něžně zabroukal, prsty spočinul na tmavých lokýnkách a upíral nepřítomný pohled do neživých očí. „Není první,“ souhlasil. „A pokud uspějete, tak ani poslední.“

Munroeová dál pomalu obcházela Neevu, jeden z řady ukradených životů.

„A když se mi to nepovede?“ zeptala se.

„Žádné selhání.“

„Vůbec?“

„Za chyby se platí.“

Munroeová obešla další kolo a nespouštěla přitom oči z dívky. „Očekáváte ode mě hodně. Vy s vašimi zbraněmi a s vašimi muži jste ji museli zdrogovat, abyste ji zvládli. Já jsem sama a vy po mně chcete, abych udělala to, co vy nedokážete.“

„To už není moje starost,“ opáčil. „Udělejte to. Vyřešte to. Dodržte pravidla. Pokud je porušíte, pokud selžete, bude trpět nevinný. Až uskutečníte dodávku a dostanu zaplaceno, propustím vašeho přítele na svobodu.“

„A mě,“ doplnila Munroeová. „Nezapomínejme, že já jsem taky vaším vězněm.“

„Vás pustím také,“ dodal. Stále zíral na panenku ve své náruči a Munroeová sjela očima z jeho obličeje přes zdi až ke stropu a pátrala po důvodu, proč ani jediné mrknutí či ruměnec, jediný sval v jeho těle neprozradil, že lže.

„Potřebuju znát plán cesty,“ řekla.

„Přes Itálii do Francie,“ odpověděl. „Dva dny i se všemi možnými zdrženími. Jeden den, pokud se zásilka bude chovat rozumně.“

Což nebylo příliš pravděpodobné.

„Nejsnadnější způsob dopravy by byl letadlem,“ podotkla Munroeová. „Stejně jako jste sem dostal mě a ji nejspíš taky. K tomu mě vážně nepotřebujete.“

„Můžete ji přepravit, jak jen si zamanete,“ odvětil. „Je to váš problém a vaše zodpovědnost. Budete si ale muset sehnat vlastní tryskáč a piloty.“

Munroeová udělala další pomalý okruh kolem židle, v duchu analyzovala situaci a přitom předstírala zájem o Neeviny dokonalé panenkovské šaty. Její mozek generoval permutace řešení, srovnával možnosti vzdušné přepravy s pravděpodobností, že se jí povede s Neevou utéct a zachránit Logana dřív, než to šílenému starci a jeho pohůnkům dojde a stihnou ho zabít.

Ať však přesunovala figurky kamkoli, Logan byl stále příliš daleko.

Potřebovala čas. Potřebovala to protahovat co nejdéle. Zeptala se Loutkáře: „A když budu řídit?“

„Poskytnu auto.“

„Je ten vůz kradený?“

„Poznávací značky jsou v pořádku,“ odpověděl, jako by to bylo to jediné, na čem záleží, a pak s potměšilým úsměvem dodal: „A zaplatím benzin.“

„Takže zítra, aby se jí drogy stihly vyplavit z těla?“

Loutkář přikývl.

Munroeová ukázala na Neevu. „Odvedete ji teď zpátky do cely?“

„Ano, zajisté,“ odvětil. „Dokud nebudeme přichystáni k přepravě.“

„Zase se ušpiní.“

„Matrace je vyměněná,“ řekl, „ale stejně, taková škoda.“ Opatrně položil panenku na stůl a zamířil k Neevě. Prsty jí jemně prohrábl lokýnky vlasů a přejel po vnějším švu mezi krajkou a sametem. „Bylo by mnohem příjemnější, kdybychom ji mohli nechat takhle. Je to opravdová panenka. Vyrobená na zakázku.

Sběratelský kousek. Není divu, že vynese tak vysokou částku.“

Loutkář pokynul Lumanimu, a ten zavolal dovnitř oba Arbeny. Společně zvedli Neevu za lokty a namísto aby ji odtáhli ven ze dveří, snažili se přimět její zdřevěnělé nohy k chůzi vpřed.

Ve vzpřímeném postoji působila Neeva ještě dětštěji než vsedě. Byla drobná a útlá, vysoká maximálně sto padesát pět centimetrů, možná spíš metr a půl pravý opak té legendární osobnosti, mihotavého obrazu na stříbrném plátně, který tuto malou osůbku nafoukl do nadlidských rozměrů.

„Co s ní udělají?“ zeptala se Munroeová.

„Svléknou ji a uloží do postele.“

Jeho slova a nenucenost, s jakou je vyslovil, jí vehnala krev do hlavy. Udělala krok směrem k Neevě, aby jim zastoupila cestu. Ten bezděčný pohyb, ta potřeba chránit a zasáhnout, tak silná, až zvítězila nad rozumem, ji samotnou překvapila stejně jako oba Arbeny, kteří se zarazili na místě. Munroeová udělala další krok, tentokrát záměrně, a pak ještě jeden, až se ocitla přímo mezi Neevou a dveřmi.

Loutkář se usmál, jako by káral malé dítě. „Ale ale, to nejde, abyste si vytvořila vztah ke zboží,“

napomenul ji, a když se nehýbala, dodal: „Je pro mě důležitější, aby byla v pořádku, než její případné krátkodobé využití ze strany mých mužů.“

Pomalu a váhavě ustoupila stranou. Loutkář se triumfálně usmál a s němou škodolibostí sledoval, jak Arbeni vyvádějí Neevu na chodbu a Munroeová je provází upřeným pohledem.

Když se dveře zavřely, Loutkář prohlásil: „Vy zůstanete v zadržovací cele. Necháme vám otevřené dveře, ale jestli se pokusíte vyjít nahoru po schodech, učiníme příslušná opatření vůči vaší pojistce. Rozumíte tomu?“

Munroeová přikývla a přitom se stále jako v transu pohybovala v pomalém rytmu rozhovoru, obešla židli a tentokrát zamířila směrem k Lumanimu.

Během celé výměny názorů mladík tiše a nehybně stál a pohledem sledoval strýčka jako věrný pes čekající na pochvalu, čekající na povely. Každým pečlivě odměřeným krokem se k němu Munroeová dostávala blíž, ale přitom upírala pozornost na Loutkáře, který se dál samolibě naparoval.

Prudkým a nečekaným pohybem se otočila v půli kroku a ve vteřině Lumaniho opožděné reakce mu vrazila hranou dlaně do ohryzku a popadla ho za zápěstí.

Zkroutila mu ruku za záda a srazila ho na kolena. Lumani se začal dávit, volnou ruku vymrštil k holeni, a ona, protože věděla, že v okamžiku paniky se pokusí sáhnout po zbrani, kterou má schovanou, bleskurychlým pohybem nahmátla nůž a vytáhla ho z pouzdra.

Rukojeť se jí spojila s dlaní, jako když se odlitek vrátí do formy, kov přilnul ke kůži, důvěrně známý a konejšivý, dožadující se použití, dožadující se krve. Přitiskla čepel naplocho k Lumaniho hrdlu a přidržela ji tam.

Loutkář za stolem zvedl panenku do náruče, znovu ji pochoval a Munroeové ani Lumaniho si nevšímal.

Jeho lhostejnost, stejně jako jeho lhaní, neprozrazovala žádná stopa proradnosti ve tváři, žádná řeč těla nevyjadřovala jeho skryté myšlenky. Usmál se na porcelánovou tvářičku, která na něj bezduše zírala. Aniž vzhlédl, utrousil: „Za tuhle chybu zaplatíte.“

Lumani sebou škubl a Munroeová mu přejela plochou čepele po krku, aby potlačila instinkt podříznout mu hrdlo. „Stojí to za tuhle cenu?“ zeptala se. „Nebo za zničení zásilky?“

„Dostanu, co chci, ať už s vámi nebo bez vás,“ prohlásil Loutkář.

Munroeová vytáhla Lumaniho na nohy a odstoupila od něj.

Hodila nůž po podlaze směrem k Loutkáři. „Já mám taky na vybranou, a myslím, že jsme oba dost jasně vyjádřili své stanovisko,“ řekla. „Chci vidět Logana, v živém video přenosu, abych si mohla ověřit, v jakém je momentálně stavu.“

„To mohu zařídit,“ řekl Loutkář.

„Do dnešního večera?“

„Budete to mít,“ slíbil. „Zítra.“

„Jdu dolů,“ oznámila. „Nemusíte mě hlídat. Nechte mě na pokoji a dejte mi vědět, až se ta holka vzbudí.“

====

KAPITOLA 11

Dallas, Texas

Miles Bradford uprostřed válečného štábu hodil na podlahu dvě neprůstřelné vesty. Jahan s Walkerovou na něj mlčky zachmuřeně hleděli. „Hoďte si mincí,“ vzdychl. „Já budu u sebe v kanceláři.“

Přesněji řečeno na podlaze kanceláře, pod psacím stolem, kde si chvilku zdřímne, než zase vyrazí do terénu. Při odchodu z místnosti slyšel za zády rozčilený šepot, přecházející do ostré výměny názorů.

Někdo musel zůstat v kanceláři a nikdo se dobrovolně nehlásil.

Blížila se jedna v noci, technicky vzato začínal třetí den pátrání po stopě Munroeové a Logana a všichni mleli z posledního: nervy napnuté jako špagáty, vyostřené hrany. Bradfordovo tělo se už nedokázalo vypořádat s nedostatkem spánku tak jako před osmnácti lety, kdy mu bylo dvacet a patřil mu svět.

Potřeboval pět minut, při troše štěstí deset.

Celý den se pídili po informacích, otázky řízení Capstone prozatím odsunuli na vedlejší kolej a všichni se vrhli na zkoumání obrovského objemu dat, sledování stop a eliminaci slepých uliček úmorná práce, spousta telefonátů a občasná osobní návštěva za účelem získání záznamů , dokud jim nezbyl užší seznam čtyř pravděpodobných možností, čtyř míst, kde by Logana mohli teoreticky najít v případě, že ho drží v Texasu: obytný dům, kancelářská budova, skladiště a dopravní společnost, vše v rámci dallaské metropolitní oblasti.

Mohli teoreticky najít.

V tomto okamžiku bylo všechno jen střílení naslepo a tohle bylo to nejlepší, co se jim povedlo trefit.

Bradford si rozložil pod stolem spacák. Lehl si nohama k oknu a hlavou do přítmí, a než zavřel oči, zkontroloval telefon stejné netrpělivé kmitnutí zápěstím dělal po celý den v desetiminutových intervalech v pošetilé naději, že se Munroeové nebo Loganovi nějak povedlo dostat se k telefonu, že mu volali, psali nebo e-mailovali, a on přeslechl zvukový signál.

Jenže zase nic. Zavřel oči a když je otevřel, spatřil před sebou boty Sam Walkerové.

Z místa, kde ležel, viděl spodek obou vest, které měla přehozené každou přes jedno rameno. V pravé ruce svírala batoh s pohotovostní sadou sledovacího zařízení z válečného štábu.

Hodiny na telefonu ukazovaly, že usnul před patnácti minutami.

„Jsi vzhůru?“ zašeptala Walkerová.

To zasyčení bylo zárukou, že i kdyby nebyl, tak už bude.

„Jo,“ zamumlal. „Jak to dopadlo?“

„Jack zůstává, já jdu.“

Bradford se vysoukal zpod stolu. „Fakt?“ Otočil se k ní zády a sroloval spacák. „Jak jsi to dokázala?“

Walkerová si povzdechla. „Střídání po dvou dnech a po svítání výměna.“

Bradford přikývl. „Dal ti nákupní seznam?“

„Nechává na nás, co přivezeme.“

Podal jí klíče od exploreru. „Budeš řídit,“ oznámil. „A já budu spát.“

Muniční sklad byl ve válečném štábu legendou podobnou pověstem o sněžném muži nebo o schopnosti Munroeové osvojovat si cizí jazyky. Jen hrstka zasvěcených věděla, že skutečně existuje, a z nich pouze Bradford s Jahanem znali jeho umístění a věděli, jak se dostat dovnitř. Muniční sklad představoval pojistku pro strýčka Příhodu, lístek na cestu do pekel, železnou košili starých zvyků: sbírka, která během let postupně narůstala v očekávání scénáře, v němž zvítězí ten, kdo bude mít největší zbraně.

Walkerová vyjela s explorerem z kryté garáže Capstone a Bradford jí zpaměti odrecitoval adresu. Vrhla po něm ten svůj pohled, ale neřekla nic, dokud nesjeli z osmdesátky a neocitli se východně od Dallasu, třicet minut od místa, odkud vyjeli. Odbočila z příjezdové cesty, zaparkovala před skladištním komplexem s nepřetržitou provozní dobou a dloubnutím Bradforda probudila.

Shluk budov ze škvárobetonových tvárnic stál zastrčený u vedlejší silničky v areálu plném autobazarů, karosáren a zastaváren v oblasti natolik zpustlé a opuštěné, že by zde byly halogenové reflektory, žiletkový ostnatý drát a bezpečnostní kamery naprostou nutností, pokud by už ovšem nepředstavovaly součást původního vybavení.

Bradford se naklonil přes Walkerovou a napůl si jí přitom lehl do klína, aby mohl vyťukat vstupní kód.

Zadržela dech. Nebylo fér, že ona po několika dnech ponocování stále voněla jako člověk, dokonce s lehkým květinovým nádechem.

Vstupní brána se otevřela a Bradford navigoval Walkerovou bludištěm uliček mezi budovami až na konec areálu, před skladovací buňku o velikosti tři krát šest metrů, pronajatou pod falešným jménem a zaregistrovanou na neexistující firmu.

Bradford vystoupil z auta, odemkl visací zámek, povytáhl bezpečnostní zvedací dveře, podlezl je a potmě zamířil k levé zdi. Po hmatu deaktivoval poplašné zařízení s nepodsvícenými tlačítky.

Kdyby dveře vyjely výš než do tří čtvrtin nebo kdyby mu trvalo déle než čtyřicet vteřin, než se dostane k alarmu, sklad by se naplnil kouřem a slzným plynem a do válečného štábu, vzdáleného spoustu kilometrů, by přišlo oznámení, že skrýše je prozrazena, tak ať nikoho nenapadne se k ní přibližovat.

Bradford vytáhl dveře až nahoru a Walkerová zacouvala s explorerem co nejblíž ke vchodu, jak jen jí úzká ulička dovolovala.

Buňka obsahovala sedm ohnivzdorných trezorů na zbraně, svázaných dohromady řetězem a ukotvených do betonové podlahy. Bradford dva z nich odemkl. Vůně kovu a oleje na zbraně přerazila nasládlý pach prachu ze skladovacího prostoru. Bradford prozkoumal obsah trezorů a Walkerová, která mu přitom svítila baterkou, tiše hvízdla.

„Čekáš Armageddon?“ utrousila.

„Podala bys mi tu tašku, co máš po levici?“

Přejela kuželem světla k vaku z celtoviny a hodila ho směrem k němu. Po krátké úvaze mu špičkou boty přisunula ještě prázdnou umělohmotnou krabici. Její dno v tichu hlasitě zaskřípalo po betonu. Bradford na ni káravě pohlédl, zavrtěl hlavou a vrátil se k trezoru. Otevřel dveře dokořán, aby bylo lépe vidět, co je uvnitř.

„Vyber si podle svého gusta,“ pobídl ji.

Walkerová ukázala světlem baterky. „Jednu pro mě, jednu pro Jacka.“

Bradford vyndal samopal MP5, zajistil závěr a zbraň jí podal. Totéž udělal u dvou dalších a vložil je do plastové krabice. „A tu odstřelovací pušku,“ dodala.

Sledoval kužel světla mířící k osamělé M2010, nejnovějšímu přírůstku ve sbírce, bouchačce, která má ve správných rukou efektivní dostřel 1200 metrů: posel smrti ze třičtvrtěmílové vzdálenosti.

Walkerová neměla klasický vojenský výcvik, neprošla válečnou vřavou, která by se dobře vyjímala v životopise nebo v propagačních materiálech zaměstnavatele, jemuž by navíc poskytla důvod svěřit jí takový kvér. Měla však nadmíru starostlivého otce, který téměř dvacet let působil jako odstřelovač a choval se k ní, jako by byla jeho jediným synem. Walkerová věděla o střeleckém umění víc než někteří muži, kteří lovili po celý život, a i když by si Bradford netroufl postavit ji proti elitní vojenské jednotce, jejich obvyklé zakázky většinou takovou úroveň profesionality nevyžadovaly.

Sklouzla z otevřeného kufru auta, kde seděla, a vzala si od něj pušku. Zacházela s ní se stejnou něžností a obdivem jako matka s novorozeným dítětem.

Bradford ještě vytáhl puškohled a dvounožku, podal jí je a pak trezor zavřel.

„Co plastická trhavina?“ zeptala se Walkerová.

Chtěla kontrolovanou explozi. Bradford znovu otevřel sejf, popadl několik cihliček C-4 a rozbušek. Zvedl je k ní.

„To stačí,“ řekla.

Přidal výbušniny do vaku a uzamkl trezory. Walkerová mu pomohla odnést výstroj do exploreru.

Navzdory všemu, po čem toužilo jeho srdce, teď využije poslední zbytky ranního přítmí k vystopování Logana ne Michael, ale Logana. Protože Logan je tady a Munroeová ne, a pokud se jim povede zachránit Logana dřív, než ho Loutkářovi muži oddělají, může to zároveň stačit k její záchraně.

Záhřeb, Chorvatsko

Valon Lumani stál před stěnou s panenkami, ruce měl složené za zády a veškerou pozornost upíral na strýčka, který seděl za stolem a studoval nějaké papíry. Během třiceti minut od chvíle, co sem byl přivolán, strýc ani jednou nedal najevo, že si všiml jeho přítomnosti.

Bude tady stát kvůli špetce uznání, kvůli něčemu, co dokáže, že má aspoň nějakou hodnotu v očích jediného otce, jakého kdy poznal. A zůstane zticha, protože kdyby promluvil a strýc ho ignoroval, jako by byl duch, který neviděn a neslyšen prochází mezi živými, jenom by se tím opět potvrdila jeho bezcennost, a to by mu způsobilo nekonečně větší bolest.

Lumani tedy stál a čekal, zatímco události předešlého večera se mu přehrávaly v hlavě jako soukromá filmová projekce doprovázená zvukovým záznamem tvořeným šepotem mužů, slovy, která se mu ozvěnou vracela v podobě zášti a obvinění z protekce, protože ho strýček za neúspěch neztrestal krví, ale mlčením.

Ti muži to nikdy nemohli pochopit.

Na fyzickou bolest existovaly léky, které účinkovaly, dokud utrpení nezesláblo, ale na citové strádání fungovalo jen nepřetržité otupování drogami a alkoholem: slabost, která ještě zdůrazňovala jeho chyby a odkrývala potupu jeho nedokonalosti. Fyzická bolest by byla mnohem lepší dala se snadněji potlačit a přetrpět.

Čas plynul a strýček se probíral dalšími papíry, zatímco události, které srazily Lumaniho na kolena, se přetočily na začátek a začaly se přehrávat znovu. Přes všechen výcvik ho ta žena využila jako loutku, aby strýčkovi ukázala svou převahu, pohybovala se s tak ohromující rychlostí, že vůbec nestihl zareagovat, využila moment překvapení a odhalila jeho skrytou zbraň, kterou by u sebe neměl, kdyby býval uposlechl

varování.

Přímo před strýčkovýma očima byl ponížen a selhal. Úspěšné završení jeho poslední mise, dokonalá organizace operace v Texasu, všechny minulé úspěchy byly najednou nekonečně vzdálené pouhé nic, jako stopy v písku na pláži. Jediné, na čem záleželo, byl přítomný okamžik, a ten pro něj znamenal prohru.

Strýček zvedl hlavu od papírů, aby pohladil hedvábné vlásky nejbližší panenky, a působil přitom stejně roztržitě, mírumilovně a spokojeně jako stará žena hladící kočku. Takhle se stařec choval odjakživa: neživé předměty štědře zahrnoval láskou a pozorností, zatímco živoucí bytosti z masa a kostí neměly v jeho srdci místo.

Ozvalo se zaklepání na dveře a Lumaniho srdce se rozbušilo v odpověď. Včera v noci ho pokořila žena, vyzrála na něj tak, jak se to nikomu ze strýčkových mužů nikdy nepodařilo. Zatoužil umět to co ona, i když to byla jenom žena, a to poznání ho trochu polekalo, ale zároveň mu vlilo do žil pocit, že je naživu.

Dveře se otevřely.

Lumani se neotočil.

Ta žena jménem Michael vešla dovnitř, strýček zvedl oči od papírů a lhostejnost v jeho tváři vystřídal přívětivý úsměv.

„Drahá přítelkyně,“ zvolal a gestem jí naznačil, aby se posadila.

Lumaniho zaplavila prudká nenávist a žárlivost. Ona, která si to ničím nezasloužila, tahle žena, to jednorázové zboží, které se použije a zničí, si vysloužila další úsměv, který měl patřit jemu.

Sedla si a pak se pomalu a záměrně podívala směrem k němu. Hovořila na něj beze slov a beze slov mu sdělila, že zná jeho myšlenky, jeho vězení. Upřeně se zadíval do stolu, aby si jí nemusel všímat, ale srdce se mu rozbušilo. Kdyby mohl, přiskočil by k ní a skrz její bolest by ji přinutil, aby mu prozradila svá tajemství.

Namísto toho mu póry prosakovalo zoufalství a vztek.

Měl pocit, že se strýček s tou Michael pohybují jako ve zpomaleném filmu. Strýček sáhl do šuplíku a vyndal klíče od auta, satelitní navigaci, mapu, pasy a papíry k vozu: jako přepravce dostala plnou zodpovědnost za zásilku, bude s ní v autě sama. Hovor plynul dál, dokud strýčkův hlas neprorazil skrz zrcadlo nevnímání. Lumani zvedl oči a zjistil, že na něj strýček i ta žena upřeně zírají. Zrudl. Neslyšel ta slova, ale znal jejich význam, účel, kvůli kterému byl přivolán, a tak se narovnal, sundal z opasku telefon a přistoupil k ženě. Podával jí přístroj a tentokrát dbal na to, aby udržoval bezpečnou vzdálenost.

Z jejího postoje měl dojem, že mu bezprostřední útok nehrozí, ale předešlého večera také neočekával napadení a už nedůvěřoval sám sobě, že ji dokáže správně odhadnout. Vzala si od něj přístroj a opět se na něj upřeně zadívala, jako by se mu snažila číst myšlenky stejně jako on jí.

Lumani na sobě nedal nic najevo a ustoupil zpátky; žena pohlédla na telefon a poklepáním na displej ho uvedla do provozu. Chtěla se přesvědčit, že je Logan naživu, a oni jí s radostí zajistili dostatek důkazů, ale nehledě na to, co jí strýček nasliboval, k živému přenosu nedojde. Existovalo příliš velké riziko, že jí Logan dokonce i přes půl světa nějakým kódovaným jazykem prozradí informace, které by jí pomohly obejít pečlivě vypracovaný plán.

Lumani pozorně sledoval ženinu reakci a ona, stejně jako on předtím, nedala nic najevo. Nevyzpytatelná.

Zvedla zrak a pohlédla mu do očí, když klip skončil a podávala mu telefon. Strýček k ní přisunul vybavení a ona si je chvíli prohlížela, než promluvila. „Chci lepicí pásku a přikrývku,“ prohlásila, a když začal strýček protestoval, protože nic z toho neměli po ruce, odpověděla mu jeho vlastními slovy: „Žádné drogy, žádné modřiny.“

Nakonec dostane, co žádá, jelikož tím bude pověřen Lumani, ačkoli nic v tom smyslu nebylo řečeno nahlas. Klient je netrpělivý a náročný. Jestliže mu nedodají zboží podle harmonogramu, zruší objednávku, nebo ještě hůř, zvýší požadavky a vymyslí pro ně další obezličky, další podmínky, které budou muset

splnit, jinak panenku odřekne. Strýček riskuje ztrátu investice, takže Lumani všechno obstará a dnes odjedou, i kdyby to mělo být odpoledne, čímž by se celá dodávka protáhla minimálně na dva dny.

Strýček znovu promluvil, jeho slova měla za účel ji ovládnout a zastrašit, zabránit jí, aby se odchýlila od plánu; každý čin má své důsledky, každé zpoždění svou cenu. Věnoval jí další úsměv, úsměv, který Lumaniho pálil v útrobách jako kyselina. Pak ta žena jménem Michael vstala a strýček jí podal mobil.

„Tenhle telefon je váš život,“ prohlásil. „Neztraťte ho. Vždy ho mějte u sebe.“

Ten telefon představoval komunikační linku, kterou byli navzájem svázáni; jeho prostřednictvím bude dostávat instrukce pro jednotlivé úseky cesty. Fungoval zároveň jako odposlouchávací zařízení i lokátor polohy, takže ji mohli neustále elektronicky vidět a slyšet. Kdyby se rozhodla riskovat Loganovu újmu na zdraví či na životě a vyndala baterii, mělo auto zabudované podobné zařízení.

O těchhle věcech se však strýček vůbec nezmínil.

Lumani se svými puškami a se svým výcvikem bude tím, kdo zajistí, aby se držela plánu, tím, kdo bude podávat hlášení o jednotlivých tazích, na nichž závisel Loganův život.

====

KAPITOLA 12

Irving, Texas

Veers Transport figuroval jako první na černé listině, která měla vést k nalezení Logana, protože splňoval všechno, co Bradford hledal: Nákladní auta. Kancelář. Sklad. Odlehlost. Varovná znamení.

Navenek firma působila zcela legálně a výdělečně a nebýt informací nalezených v Loutkářových spisech, nic na jejím podnikání by neupoutalo pozornost válečného štábu. Dokonce ani jméno Katherine Breedenové se už se společností nespojovalo, ačkoli kdysi tomu tak bylo. Tuto souvislost bylo možno odhalit pouze sledováním stop Breedenové, jako to udělal mrtvý muž, a pak postupovat pozpátku.

Veers Transport vlastnil flotilu patnácti vozů, většinou skříňových nákladních automobilů, doplněných několika tahači s návěsem. Povinné ručení i pojištění měly platné; proti firmě nebyly evidovány žádné soudní spory ani správní řízení; společnost řádně platila daně z příjmu, obratu i daň na pojištění nezaměstnanosti; zaměstnancům na plný úvazek, kterých bylo osmnáct, poskytovala příspěvek na zdravotní péči; a žádný z členů správní rady ani jednatelů společnosti nebyl spojen se jmény v Loutkářových materiálech.

Museli se zanořit hlouběji do osobního života a minulosti členů představenstva, aby se ukázala díra ve fasádě, protože neexistovalo kloudné vysvětlení faktu, že majitelé společnosti nevlastnili ani si nepronajímali žádné nemovitosti, neměli auto ani řidičský průkaz, a navíc před pouhým měsícem jeden z nich změnil místo trvalého bydliště na adresu azylového domu pro bezdomovce.

Bradford poprvé jenom projel kolem a obhlédl terén.

Sjeli sem z dallaského městského okruhu a ocitli se v komerční zóně s velkoobchody a dovozci, rozesetými mezi parkovišti a rozlehlými přízemními kancelářskými komplexy. Depo stálo hned u silnice a bylo obehnáno drátěným plotem. Vpředu stála samostatná prefabrikovaná budova a v zadní části pozemku sklad se dvěma rampami. Na parcele parkovalo šest náklaďáků, a kdyby se sem někdy sjel celý vozový park najednou, nastala by pěkná tlačenice.

Náhodnému pozorovateli by se mohlo zdát, že objekt je zajištěn jen ledabyle nebo vůbec, ale cvičené oko

hned postřehlo kamery a detektory pohybu. Walkerová poznamenala: „Člověk by si myslel, že v těchhle končinách budou dávat okatě najevo, že jsou zabezpečení.“

„Třeba je to nenápadné kvůli policajtům.“

„Možná,“ odvětila a Bradford pokračoval v jízdě po areálu, minul depo, najel na užší vozovku a pak odbočil doprava první uličkou, která vedla po druhé straně třímetrové zdi, oddělující obytnou zónu od komerčních komplexů.

Ulička byla lemovaná pouličním osvětlením a od zadních stěn domů, pobitých překládanými prkny, se k pletivovému plotu táhly zadní dvorky s vydupanými trávníky, na nichž se povalovaly vybledlé a popraskané umělohmotné hračky a sem tam nějaký vrak stojící na špalcích.

Podle satelitních snímků představovala tahle cesta nejnenápadnější přístup k přepravní společnosti a Bradford se s vozem pomalu šinul po úzké děravé silnici, dokud se před ním neobjevila střecha skladiště.

Zastavil v přítmí tak, aby budova jakéhosi kancelářského komplexu oddělovala explorer od jejich cíle.

Walkerová zacvakla zásobník do MP5 a vystoupili do noci.

Záhřeb, Chorvatsko

Neeva ležela na zádech s rukama nataženýma podél těla a zírala do stropu. Kovové dveře byly otevřené už od chvíle, co se probudila: zely dokořán jako šikanující tyran, který něco nabízí, ale jakmile souhlasíte, rychle ucukne. Byla připoutaná ke zdi, s kotníkem uvězněným v kovovém kruhu potaženém gumou, a pokušení utéct bylo mnohem silnější, než když ji drželi zamčenou ve tmě. V pocitu marnosti škubla za řetěz, cítila, jak se napnul, a bezvládně zase padla na matraci. Už jí nezbývala energie na křik ani na obranu.

Hlídač, který obvykle sedával u dveří, byl pryč a nahrávky v cizím jazyce ustaly. Nevěděla, zda je to dobré nebo špatné znamení, protože tady změna většinou znamenala, že přijde něco ještě horšího.

Od útoku vodou ji museli vykoupat nebo osprchovat, protože byla čistá, její tepláková souprava voněla jako čerstvě vypraná a vlasy měla vážně divné. Divné ve stylu Shirley Templové.

Dveře zaplnil stín. Neeva se prudce posadila a zacouvala ke zdi. Vůbec tu osobu neslyšela přicházet, dokonce ani v tom tichu. Nahmatala řetěz; měl dost velký průvěs, aby se dal použít jako zbraň, kdyby se ten stín dostatečně přiblížil.

Příchozí se sklonil, vešel dovnitř a jakmile poodstoupil ode dveří a neměl světlo přímo za zády, Neeva mu uviděla do obličeje nepochybně to byla ta záhadná postava ze včerejška, i když vlasy měla jiné a byla spíš mužského než středního rodu.

„Smím vstoupit?“ zeptal se neznámý a Neeva na něj jen překvapeně zírala, ne kvůli té zdvořilé žádosti, ale protože to byla první skutečná angličtina, jakou slyšela po tak dlouhé době, že už ztrácela pojem o čase, a byla to nefalšovaná americká angličtina, žádná šroubovaná mluva s přízvukem, jakou se jedno z těch hovad zřejmě naučilo ve škole.

„Už jste vstoupil,“ poznamenala a on se trochu smutně pousmál.

„Michael,“ představil se a napřáhl k ní ruku.

Neeva se ani nehnula a ruka se po chvíli odtáhla.

„Vy mluvíte anglicky,“ konstatovala Neeva nakonec.

„Vy evidentně také,“ odpověděla ta osoba jménem Michael. „A dost jadrně.“

Neeva si odfrkla a Michael přistoupil blíž. Zhruba uprostřed cely se posadil na podlahu zády ke zdi a naklonil hlavu ke stropu. Neeva čekala, že něco řekne, ale marně. Dokonce se na ni ani nepodíval, což bylo pro toto prostředí krajně netypické.

„Co chcete?“ zeptala se Neeva.

„Promluvit si s vámi, pokud vám to nevadí.“

Neeva vyprskla smíchy. Vážně nehrozilo, že by s řetězem na noze někam odešla, a až doposud nikoho nezajímalo, co chce a co nechce. „Jasně, povídejte,“ řekla. „Ale nepotřebujete si nejdřív stáhnout kalhoty a vyhonit si ho? Takový je tady totiž zavedený postup ovšem za předpokladu, že mluvení úplně vynecháte.“

„Máte kliku,“ pronesl téměř jako sám pro sebe.

Ta slova byla jako facka přímo do obličeje. „Jo, to určitě,“ odsekla Neeva, „já mám takovou kliku! Přesně to si myslí ti úchylové, když mě poctí svou přítomností.“

„Snaží se vás ponížit,“ řekl. „Tohle je maximum, co mohou udělat, aniž by se vás dotkli. Kdybyste to nebyla vy, ale někdo jiný, zmlátili by vás a znásilnili. Aby vás pokořili. Zlomili.“

Upřímnost toho vysvětlení jí vzala řeč i rovnováhu a opět se jí vrátily všechny otázky, které neměly odpověď, dokud Michael znovu nepromluvil. „Nutí mě udělat práci, kterou dělat nechci,“ prohlásil. Otočil se a pohlédl jí přímo do očí. „Chci jen, abyste věděla, že ať se stane cokoli, není to z mojí vůle.“

„Nevidím, že byste byl v řetězech,“ opáčila Neeva. „Tak mi tu nic nevykládejte o vůli.“

„Jsem tady stejným vězněm jako vy a poutají mě řetězy, i když je nevidíte.“

„Ó pardón, obávám se, že mi došel soucit.“

„Chci vám to říct dřív, než začne celé to šílenství,“ dodal Michael, vstal a obrátil se ke dveřím. Neeva horečně pátrala po zámince, jak ho tam zdržet. Byl Američan. Dalo se s ním mluvit anglicky. Třeba zná odpověď na to velké „proč“ a „co“. „To vy jste v té cele na konci chodby?“ vyhrkla.

Michael přikývl.

Neeva si přitáhla kolena k hrudi a objala je rukama. „Můžete mi odpovědět na otázky, na které mi nikdo jiný neodpoví?“

Michael se zastavil a otočil se. „Nevím,“ odvětil. „Můžu to zkusit.“

„Proč jsem tady?“ zeptala se. „Co se mnou chtějí udělat? Je to kvůli výkupnému?“

Pozorně ji studoval, jako by si v hlavě osnoval strategii, zvažoval odpovědi nebo hledal správná slova, a pak řekl: „Tohle je překladiště, čekárna. Někdo stanovil vaši kupní cenu a lidé, kteří vlastní tuhle budovu, ti, co vás unesli, mi dali za úkol vás dopravit k člověku, který si vás koupil.“

Ta slova vysvětlovala všechno. Neeva se ostře nadechla a zeptala se: „I když tohle všechno víte, tak mě přesto hodláte předat?“

Michael opět vykročil ke dveřím, pak se ohlédl a zaváhal. „Neznám vás,“ prohlásil, „ale vím, kdo jste, a kdyby se mi povedlo najít způsob, jak nás všechny zachránit, tak to udělám. Jenže to se nepovede. Mám u hlavy pistoli a čím víc se mi budete bránit, tím hůř vám to budu muset oplácet, kvůli záchraně vlastního života. Rozumíte?“

Neeva neuznala tak ubohou výmluvu za hodnou odpovědi. Založila si ruce na hrudi a mračila se.

Michael kývl. „Vážně mě to mrzí.“

Z chodby se ozvalo zlověstné dupání těžkých bot po betonu. Michael zvedl hlavu a pak, jako by Neeva náhle přestala existovat, se napřímil a vyšel ven.

Zacloumala řetězem. Otřela si slzy, jejichž přítomnost si ani neuvědomila. V záchvatu marnosti a beznaděje začala ještě zběsileji škubat za řetěz, který odmítal povolit, a všechna zlost, strach a beznaděj, touha ničit, která v ní během uplynulých dnů vytrvale narůstala, ta zoufalá potřeba ublížit, zmrzačit, zabít a pomstít se každému, kdo měl něco společného s tímto stavem bezmoci, se z ní vydrala ve výkřiku, při němž tuhla v žilách krev.

====

KAPITOLA 13

Munroeová je dokázala spočítat podle zvuku kroků, stopnout jim čas podle tempa; vyklouzla na chodbu a zastoupila Lumanimu cestu dřív, než dorazil k její cele.

Narušil její osobní prostor a lehce se pousmál, jako by ho pobavila její alotria. Za ním kráčeli oba Arbeni, gorily vždy připravené ke rvačce. Jeden nesl ramínko se šaty z krajek a sametu, které měla Neeva předtím na sobě. Vrtošivý stařec si ve své pošetilosti zřejmě umanul, že dívka bude cestovat v kostýmu jako by i tak nebylo dost těžké se vyhnout pozornosti a poslal své muže, aby zboží zabalili.

„Vaše páska a přikrývka,“ oznámil Lumani a podržel věci v natažené ruce tak dlouho, dokud si je nevzala.

„A teď byste se měla klidit.“

Neposlechla ho. Nemohla. I kdyby ta dívka na konci chodby nebyla nic víc než překážka mezi ní a Loganovou svobodou, nemohla strpět, aby ti muži pohledem nebo dotekem poskvrnili bezmocnou oběť.

„Dejte mi ty šaty,“ zavrčela. „Zásilku mám na starost já a sama také dohlédnu na to, aby byla oblečená.“

V jazyce, o němž se Lumani mylně domníval, že mu Munroeová nerozumí, nařídil Arbenovi, aby jí odevzdal šaty. Munroeová uchopila ramínko a zamířila k Neevině cele. Za zády jí propukla tlumená hádka, která skončila Lumaniho úsečným příkazem.

Munroeová přehodila oblečení přes opěradlo prázdné židle na konci chodby, přikrývku položila na sedák a lepicí pásku vzala s sebou do Neeviny cely, kde už mezitím utichl řev plný zvířecí zuřivosti. Neeva se v polodřepu opírala o zeď a v ruce křečovitě svírala kovový řetěz. Blonďaté lokýnky ostře a komicky kontrastovaly s vypjatou atmosférou okamžiku.

Munroeová se přiblížila a Neeva přenesla váhu z nohy na nohu, pevněji sevřela řetěz a zůstala ve stejném postoji, i když už Munroeová překročila vzdálenost dosahu. Munroeová si klekla, aby měly oči ve stejné výšce. „Prosím, nesnažte se se mnou prát,“ řekla. „Budu vám pak muset ublížit, a to je to poslední, co chci.“

Neeva neodpověděla, nesklopila zrak, a Munroeové se sevřel žaludek. Pravidla zakazovala drogy a modřiny, ale existovala spousta způsobů, jak způsobit bolest, která nezanechá viditelné stopy její vlastní utrpení ji to naučilo víc než dobře.

„Musíme vás převléct,“ pokračovala Munroeová. „Jestli chcete, můžete to udělat sama. Poskytnu vám soukromí, ale potřebuju vědět, že budete spolupracovat.“

Ticho.

„Souhlasíte?“

Neeva na ni bezvýrazně zírala, stále v napjatém postoji jako kočkovitá šelma, chystající se ke skoku.

Munroeová to zkusila znovu. „Jestli necháte ruce a nohy v klidu a uděláte, co vám řeknu, tak si budu počínat ohleduplně, ale jakmile se se mnou začnete prát, budu muset použít násilí. Dostanete jenom jedno varování, rozumíte?“ Čekala na nějakou reakci, jakoukoli reakci, a když ji Neeva nepřestávala nehnutě pozorovat, dodala: „Prosím, nepokoušejte mou trpělivost.“

Neeva se pomalu a soustředěně nadechovala a vydechovala, žádný mělký zrychlený dech poháněný adrenalinem a zrozený ze strachu. Munroeová už znala dívčinu bojovnost a věděla, že bez ohledu na její křehkost a znevýhodněné postavení se nesmí dopustit té chyby, že by podcenila lidského ducha hnaného touhou zvítězit. Stále na kolenou a s pohledem upřeným do Neeviných očí zavolala na Lumaniho.

Schválně si vybrala řeč, kterou jí násilím vnucovali, protože věděla, že maďarština není jeho mateřským jazykem o nic víc než angličtina.

Munroeová počítala vteřiny a i bez otočení poznala, kdy jí stanul za zády. Natáhla ruku pro svršky, které nepochybně nesl.

Pod vahou ramínka se jí prohnuly prsty.

Opět v maďarštině řekla: „Potřebuju židli.“ Mluvila v holých větách; slovíčka měla sice v hlavě a věděla, co znamenají, ale chyběla jí zkušenost se živým jazykem ve skutečném životě, aby dokázala hovořit plynule.

Neotočila se, když vtáhl do cely kovovou židli a její nohy hlasitě zaskřípaly po betonu. Nehnula brvou, když s ústy těsně u jejího ucha zasyčel: „Nepokoušejte štěstěnu, já nejsem váš poskok.“

„Potřebuju ještě pár minut o samotě,“ řekla a počkala, až vyjde z místnosti. Pak pomalu a teatrálně převěsila šaty přes opěradlo židle. V posledním pokusu zabránit nevyhnutelnému zápasu s Neevou prohlásila: „Vím, že rozumíte mému varování.“ Posunula židli, aby dívka dosáhla na šaty. „Oblečte si to. Já se otočím, jestli chcete mít soukromí, ale nemohu odejít, dokud se nepřevlečete.“

Nic.

„Třicet vteřin a pak vás přinutím,“ dodala. Neeva nijak nereagovala.

Munroeové se zmocnila úzkost. Tohle byl zápas, který nechtěla, zápas, který Neeva nemohla vyhrát, a přesto byl nezbytný pro záchranu Logana.

„Čas vypršel,“ oznámila.

Neeva se stále nehýbala.

Munroeová položila kotouč lepicí pásky na sedák, obešla židli a stoupla si tak, aby byla v dosahu nevyhnutelného útoku. Natáhla se po dívčině zápěstí a v tu chvíli udělala Neeva výpad, pěstí s řetězem švihla Munroeové směrem k obličeji, jako by jí ho chtěla přehodit přes hlavu jako kapuci.

Munroeová vymrštila ruku a zachytila svištícího kovového hada. Zkroutila. Omotala. Podtrhla Neevě nohy.

Než se šokovaná dívka vzpamatovala, Munroeová škubla řetězem, přitáhla si ji k sobě, zaryla jí loktem do žaludku a srazila ji k zemi. Neeva tvrdě dopadla na matraci. Munroeová ji přiklekla kolenem, provlékla jí řetěz za hlavou, omotala jí ho kolem krku a přiškrtila ji stejným způsobem, jaký měla Neeva původně v úmyslu: dost pevně, aby zabránila přívodu vzduchu, ale přitom ne tolik, aby jí rozdrtila dýchací trubici nebo udělala modřiny.

Neeva se jí snažila vykroutit, vymrštila ruce a pokoušela se sevření uvolnit. Munroeová na ni pevněji nalehla, jednou rukou jí stiskla nos a druhou rukou s řetězem omotaným kolem zápěstí jí zacpala ústa.

Neeva se začala zběsile zmítat. Škrábala. Kopala. Vzpínala se. Až když Munroeová cítila, že dívčino tělo začínají opouštět síly, povolila. Neeva lapala po dechu a bezvládně ležela, dokud nenabrala kyslík do plic.

Pak, jako by se jí náhle dobila baterie, znovu vyrazila proti Munroeové, sápala se jí po očích a drásala jí kůži.

Zuřivost, s jakou se Neeva rvala a bojovala o přežití ta touha žít, zranit, zmrzačit a zabít protivníka, i kdyby se druhý den ráno měla vzbudit a začít znovu od začátku, byla jako živý záblesk minulosti. Za

jiných okolností by Munroeovou přemohl pocit sympatie a sounáležitosti, postavila by se na stranu té dívky a společně by si probily cestu k vítězství. Jenže okolnosti změnily solidaritu v dutou prázdnotu a Neevu, to divoké bojovné zvíře, v nepohodlnou překážku, kterou je nutno zkrotit, aby se Logan dostal na svobodu.

Munroeová praštila Neevu pěstí do břicha a když dívka hekla a opět zalapala po dechu, zkroutila jí ruku až k bodu zlomu. Kdyby Neeva nevykřikla a nestrnula, rameno by jí vyskočilo z kloubu. Do očí jí vyhrkly slzy a Munroeová v nich poznala své mladší já. Nebyly to slzy sebelítosti ani bolesti, ale frustrace a zuřivosti.

„Dostala jste varování,“ poznamenala Munroeová a uvolnila řetěz, ale zkroucenou paži nepouštěla. „A bude to bolet ještě víc, jestli nepřestanete.“

Neeva přikývla a Munroeová, v dalším prostřihu z dávné minulosti, pochopila její gesto. Neznamenalo souhlas ani kapitulaci, ale nesnesitelnou fyzickou bolest. Tím kývnutím si chtěla koupit čas. Bitva ještě neskončila.

Munroeová se na dívku obkročmo posadila a přivolala Lumaniho, který se objevil ve dveřích nápadně rychle. Musel lelkovat někde poblíž, poslouchat a pravděpodobně je i sledovat zpoza rohu. „Váš nůž,“

vyštěkla Munroeová opět maďarsky, a když zaváhal, lámaně a gramaticky nesprávně dodala: „Vím, že ho máte. Já ji neříznu.“

Sklonil se, aby nůž vytáhl, a když se přiblížil a Neeva zahlédla, co drží v ruce, začala se opět zmítat.

Munroeová jí přitlačila na rameno a dívka vyjekla. Pak sáhla po střence nože, který jí Lumani podával.

Chladný kov se jí spojil s dlaní a před očima se jí zatmělo v přívalu dychtivé euforie. Cela kolem zešedla a v nitru jí narůstala krvežíznivost v reakci na nůž a minulost, která se s ním spojovala, nesnesitelné nutkání, jež se zuřivě domáhalo vypuštění z řetězu.

„Jděte,“ pobídla ho Munroeová, protože kdyby neodešel, nedokázala by dokončit to, co potřebovala; namísto toho by obrátila nůž nejdřív proti němu a pak proti Arbenům, aby sobě a té dívce zajistila únikovou cestu, což by znamenalo Loganův konec.

Lumani se nehýbal. S kolenem zarytým do Neeviny hrudi svírala v jedné ruce nůž, druhou kroutila dívce rameno a obrátila oči k Lumanimu. Se zaťatými zuby anglicky zasyčela: „Okamžitě vypadněte, nebo si to odskáčete.“

Lumani pootevřel ústa, polkl nevyřčená slova a s pohledem stále upřeným na Munroeovou couval dozadu, jako by narazil na vzteklého psa. Munroeová ani nepočkala, až úplně vyjde ze dveří, namířila nůž k Neevě a s čepelí odvrácenou od dívčina hrdla prořízla látku trička od krku ke gumě tepláků a pak až dolů k rozkroku. Čepelí nože látku odhrnula, takže Neeva zůstala ležet na zádech s odhalenou hrudí.

„Buď z vás teď slezu,“ prohlásila Munroeová, „a dovolím vám, abyste se oblékla sama, anebo můžeme pokračovat v tomhle martyriu.“

Neeva zkřivila obličej, aby potlačila slzy. „Já sama,“ zašeptala. Hlas měla ochraptělý námahou a tlakem, kterým působil řetěz na průdušnici.

Munroeová se odtáhla, pomalu a postupně jí nejdřív uvolnila paži, odmotala řetěz, pak z ní sundala koleno a vstala. Neeva ležela po celou dobu zcela nehybně, jako by konečně pochopila, že každý pohyb může tento nepatrný pokrok zhatit a že vzdát se teď znamená získat šanci rvát se později.

Když se Munroeová napřímila a postavila se za židli s přehozenými šaty, řekla: „Nechci vám ublížit.“

Neeva neodpověděla, jen mlčky vstala a přitom probodávala Munroeovou vzpurným pohledem. Pak si začala teatrálně sundávat jednotlivé kusy rozříznutého oblečení a nechala je padat na matraci. Nahá a s pohledem upřeným Munroeové do očí se natáhla pro šaty a po krátkém zápolení si je navlékla.

V šatech, bosa a se zpupným výrazem sestoupila z matrace na podlahu a okázale za sebou táhla levou nohu s řetězem, jako by říkala A teď co?

Munroeová sebrala pásku a přikrývku, popadla židli za opěradlo a s kovovým skřípěním ji odtáhla po podlaze ven na chodbu. Nenáviděla sama sebe, nenáviděla Loutkáře, toho holobrádka i ty dvě gorily a perverzní temné hlubiny lidské povahy, které zakrývaly nízké pudy dobrotou, káravě zvedaly prst a vyhledávaly obětní beránky.

Zastavila se před Lumanim a dřív, než ji mohla přemoct naléhavá touha použít čepel k jinému účelu, hodila mu nůž k nohám. Kdyby neexistoval trh, kupci ani muži ochotní platit za sex, pak by zanikly i organizace přiživující se na lidském neštěstí a zločinci jako Loutkář, kteří kradou a zpeněžují hodnotu ženského těla.

„Chci vás zabít,“ zasyčela.

Usmál se. Zvedl ze země nůž. „Ty pocity jsou vzájemné.“

„Potřebuju klíč.“

„Poškodila jste ji?“

„Nejsem blbá,“ odsekla Munroeová. „Teď mi přineste všechno ostatní, co má mít na sobě, ať už můžeme vyrazit.“

Lumani se od ní neodvrátil. Pozorně studoval její obličej a pátral jí v očích způsobem, který o něm prozrazoval víc, než si vůbec dokázal představit. Pak albánsky vyštěkl rozkaz na Arbena číslo dva. Muž se otočil a odešel nahoru po schodech, a zatímco se jeho dunivé kroky rozléhaly uzavřeným prostorem, Lumani si ji dál bezostyšně prohlížel, dokud se hromotluk nevrátil s krabicí v ruce.

Aniž by Lumani spustil z Munroeové pronikavý pohled, podal jí krabici a klíč. Až pak Munroeová odvrátila zrak, a to jen proto, že musela. Během celého toho kohoutího naparování a siláckého bušení do hrudi si ho přečetla, on si přečetl ji a beze slov navzájem porozuměli jeden druhému.

====

KAPITOLA 14

Irving, Texas

Samantha Walkerová vyšplhala po Bradfordově těle, z kolena na rameno a na zeď, až se ocitla nahoře a po břiše se pomalu odplazila k místu s lepším výhledem. Lezla vzhůru namísto Bradforda, protože byla menší a lehčí, a teď se mu ve sluchátku ozýval její šepot: Vybavení. Umístění kamer. Vzdálenost.

Kdyby chtěli hrát na jistotu a provádět konvenční sledování, právě tady by rozbili stan, jenže momentálně neměli čas ani prostředky na chytré nebo bezpečné řešení. Aby zachránili Munroeovou, musí nejdřív najít Logana, a to dnes v noci obnášelo pár vykopnutých dveří.

Po dlouhé pauze Walkerová řekla: „Okno. První patro skladiště, severní strana. Právě se tam rozsvítilo žluté světlo.“

Bradford slyšel, jak se jí zadrhly myšlenky, a po zádech mu přejel mráz. Až doposud se zdálo, že je areál prázdný, ale tam, kde se svítí, jsou lidé, a lidé znamenají hlídače, a hlídači znamenají vězně.

„Slez,“ zašeptal. „Vejdeme tam hlavním vchodem.“

Walkerová se spustila dolů, zůstala viset na rukou a zbývající metr a půl seskočila. „Násoska a zuřivec?“

zeptala se.

Přikývl. „Mělo by to klapnout.“

Mělo. Při takovéhle akci bylo všechno ve hvězdách.

Zatímco Bradford řídil, Walkerová si svlékla svrchní triko a zůstala jen v těsném tílku, které sotva zakrývalo její vnady. Možná kráčeli nechránění do palebné linie, ale nikdy by se nedostali přes práh, kdyby byli oblečení jako do války. Rozpustila si ohon a prohrábla si vlasy. Na ramena se jí svezly husté černé kadeře.

„Víš jistě, že do toho chceš jít?“ zeptal se Bradford.

Obrátila oči v sloup a on řekl: „Tak dobře.“

Na konci uličky zamířil zpátky k hlavní silnici. Přibrzdil těsně před cílem, mimo dosah kamer, a zůstal stát jen tak dlouho, než Walkerová vystoupila.

Pak pokračoval v jízdě směrem na jih, přejel za další komplex a zaparkoval na místě, odkud měl výhled na Walkerovou, která se nejistým krokem potácela ke vstupní bráně. Pověsila se na drátěná vrata a zatřásla jimi. Pokusila se vyšplhat nahoru, nešikovně se snažila zachytit špičkou boty v okách pletiva, ale nepovedlo se jí to. Nemotorně se svezla dolů a klopýtla.

Rozsvítil se další bezpečnostní reflektor.

Znovu zacloumala plotem a něco zahulákala. Otřela si nos do rukávu. Na severovýchodním rohu skladištní budovy se pootočila kamera. Walkerová přidala na hereckém výkonu a postupovala dál, přejížděla prsty po okách pletiva, pomalu vrávorala Bradfordovým směrem a občas se neúspěšně pokusila vydrápat na plot.

Boční dveře do skladu se otevřely a vyšel osamocený muž. Byl objemný, ale ne tlustý, a tak malý, že vypadal jako cihla v pomuchlaném oblečení, s košilí napůl zastrčenou do džínů. Pokud měl zbraň, byl natolik chytrý, že ji nechal schovanou. Čím blíž přicházel, tím mírněji se tvářil, až nakonec tváří v tvář Walkerové působil téměř soucitně.

Walkerová se zapotácela, promnula si oči a znovu si utřela nos. Zapředla s ním hovor, který Bradford nemohl slyšet, jelikož Walkerová byla tak spoře oděná, že nebylo kam umístit odposlech, ale rámcovou představu měl. Muž udělal gesto rukou. Walkerová přikývla a hřbetem ruky si otřela slzy z očí. V životě už nejednou vyhrála bank s rolí bezmocné opilé dívky v nesnázích, která chytala muže za srdce i jiné tělesné partie.

Muž vytáhl z kapsy svazek klíčů a odemkl zámek u vrat. Walkerová vklouzla dovnitř. Muž chtěl znovu zamknout, ale v tu chvíli začala Walkerová opět hrát a prudce vyrazila ke dveřím, jimiž před chvílí vyšel, takže mu nezbývalo než nechat zámek zámkem a vydat se za ní.

Žádný další pohyb kamer, žádné světlo probleskující z těch pár oken ve skladu, žádný záložní personál.

Celým výsledkem byl zřejmě osamělý hlídač, který pospává na noční směně.

Bradford počkal, až bude Walkerová v půli cesty od brány k budově, a pak vystoupil z vozu a vykročil do noci. Proklouzl pootevřenými vraty.

Kus před ním Walkerová škobrtla a když jí muž položil ruku kolem ramen a sklonil se, aby jí pomohl, ohlédla se přes rameno, zaznamenala Bradforda a pokračovala dál. Dvojice dorazila ke dveřím, a když Walkerová vcházela dovnitř, vytáhla pravou ruku ze zadní kapsy a přejela po dveřní zárubni.

Dveře se zavřely.

Bradford bojoval s pokušením vtrhnout dovnitř dřív, než bylo plánováno, a hlídat záda parťákovi, který právě porušil prakticky všechna pravidla z příručky dlouhověkosti.

Předem věděl, že k tomu dojde, a přesto byl jako na trní.

Počítal vteřiny.

Pak s rukou na klice zatáhl za dveře. Západka, vmáčknutá dovnitř kusem lepicí pásky, se bez odporu otevřela. Bradford naslouchal, bedlivě se rozhlédl kolem a pak vklouzl dovnitř.

Skladiště bylo opravdu tím, za co se vydávalo, velká a z větší části pustá budova obestavěná průmyslovými regály, v nichž byly uložené prázdné palety. Opodál nečinně stály vysokozdvižné vozíky. U

nákladových ramp v přední části leželo vyskládané zboží připravené k nakládce. Ta všednost ho zaskočila.

Musely tam přece být nějaké prostory, zvukotěsné místnosti, kde by mohli držet unesené ženy, a bylo logické, že pokud takové cely existují, posloužily by stejně dobře i pro Logana. Ze všeho, co se dozvěděli o tomhle skladišti, o téhle firmě, bylo nad slunce jasnější, že jsou na správném místě. Jenže podle všeho se šeredně mýlili.

Po Bradfordově pravici vedly kovové schody podél vnitřní zdi nahoru do patra, zřejmě do kanceláří, které zabíraly pouze zadní čtvrtinu budovy a vznášely se nad pilíři a prázdným prostorem. Momentálně se odtud rozléhaly hlasy a jeden ten opilý patřil nepochybně Walkerové, což bylo dobře.

Bradford pohledem prozkoumal strop, pátral po kamerách a neobjevil nic. Navzdory všem elektronickým očím namířeným ven bylo zabezpečení uvnitř skromné. Postupoval po obvodu místnosti, od regálů k paletám a vysokozdvižným vozíkům, ale nenašel nic, co by mohlo naznačovat tajnou místnost za falešnou přepážkou či dokonce skrýš v podzemí.

Rozhovor nahoře pokračoval, stále jen dvouhlasně. Muži v přítomnosti Walkerové obvykle nebývali zamlklí, což znamenalo, že skladník je sám. Nepřítomnost dalšího personálu svědčila o tom, že pokud tam Logan vůbec někdy byl, teď už tam není.

Dveře do kanceláře se rozletěly a Bradford zacouval do přítmí pod schody. Walkerová klopýtavě kráčela a přitom koketovala s mužem, který šel těsně za ní. Pohrávala si s klíči od vysokozdvižného vozíku. Skladník se jí je snažil sebrat, ale ona se kolem něj se smíchem prosmekla, zasunula je do zapalování a nastartovala motor. Ten hluk, bez ohledu na délku trvání, výborně zamaskuje zvuk kroků na kovových schodech. Bradford si pospíšil. Skladník vydrží jen určité množství škádlení a hříček s vozíkem, než se situace ošklivě zvrtne.

Horní patro vypadalo tak, jak Bradford předpokládal, dvě místnosti a toaleta o velikosti skříně, z níž vedlo ven větrací okénko, kde předtím Walkerová zahlédla světlo.

Polovina první místnosti byla vyhrazena pro bezpečnostní monitory a v druhé části stál stůl se dvěma počítači a pouze jednou obrazovkou. Na stole před bezpečnostními kamerami ležela vystavená pistole bez pouzdra.

Pěkné gesto od Walkerové.

Bradford sáhl po zbrani, ale pak se zarazil. Když ji vezme, jen tím upozorní Loutkářovy lidi na jejich postup. Zamířil do druhé místnosti, kde stál zasedací stůl, několik židlí, kávovar a pár kartotéčních skříní.

Logan nikde.

Najednou i na tu vzdálenost zaznamenal změnu atmosféry v přízemí. Vysokozdvižný vozík zmlkl.

Walkerová křičela. Bradford vyběhl ze dveří.

V přízemí Walkerová hrozila skladníkovi pěstí.

Muž se ji pokoušel popadnout za ruku, chytit ji.

Bradford vyrazil dolů po schodech.

Skladník se na Walkerovou vrhl a ta před ním uskočila za paletu, mnohem méně opilá a víc naštvaná. Muž jí se silným cizím přízvukem nadával a řval na ni, že je děvka a kurva.

Bradford seběhl na úpatí schodiště a na chvíli zaváhal.

Walkerová zaječela: „Jdi mi sakra z cesty!“ a Bradford vystartoval k východu, protože věděl, že ten vzkaz je určen jemu a ne tomu křivákovi, který stál mezi nimi.

Na parkovišti pohlédl na hodinky. Narůstala v něm nervozita. Čekat venku, zatímco parťák je pořád uvnitř, bylo špatně po všech stránkách.

Po chvíli se hluk přiblížil. Bradford ustoupil do stínu; musel mít na paměti kamery a vzdálenost, jakou mu zbývá urazit. Hlasy zesílily: Walkerová byla blízko a pohybovala se rychle.

Bradford vystartoval k vratům a doběhl k nim právě ve chvíli, kdy se Walkerová vyřítila ze dveří a se skladníkem v patách uháněla, co jí nohy stačily. Bradford se k nim otočil, počkal, až Walkerová proletí kolem a pak se v souladu se svou rolí vrhl ke skladníkovi. „Co tady kurva děláš mojí holce?“

Muž zpomalil, varovně napřáhl ruce před sebe, ale než stihl zabrzdit, Bradford do něj vrazil, dlaněmi do prsou a nártem do kolena. Chlapík se zapotácel v šoku z prvního úderu, při druhém se mu podlomily nohy a zatímco se snažil nabýt rovnováhu, divoce máchal rukama na obranu.

Bradford uhnul a vnikl do jeho osobního prostoru, hruď proti hrudi. „Drž ty špinavý pracky dál od mý ženský,“ zavrčel a udeřil ho čelem do nosu. Zlomil mu chrupavku a muži se spustila krev.

Skladník si sáhl na obličej a když uviděl rudou šmouhu, zuřivě zavyl. Pravou rukou zašmátral za zády po pistoli, která zůstala ležet na stole v prvním patře. Zaklel a vrhl se na Bradforda.

Chlapík byl široký a pohyboval se nemotorně.

Bradford uhnul stranou. Využil mužovu váhu a setrvačnost a podrazil mu nohy, takže horní polovina jeho těla letěla vpřed a dolní zůstala na místě. Chlapík tvrdě žuchnul na chodník.

Bradford se otočil a odcházel. Po pár krocích se zastavil a namířil ukazovák na skladníka, který se namáhavě zvedal na kolena. „Jestli na ni ještě jednou sáhneš,“ prohlásil, „tak tě zabiju.“

Walkerová už seděla připoutaná v exploreru, když se Bradford vrátil. Vklouzl za volant, strčil klíč do zapalování a sešlápl plynový pedál. Vyřítil se na opuštěnou ulici s mnohem větším randálem, než bylo záhodno, a přitom ještě projel na červenou.

Zatracený adrenalin.

„Doufám, žes mu přerazil nos,“ utrousila Walkerová.

„Vyřízeno,“ zasyčel a pak na ni vrhl rychlý pohled.

S rukama překříženýma na prsou a zaťatými pěstmi nasupeně hleděla skrz přední sklo. „Až to bude za námi, až najdeme Logana a Michael,“ prohlásila, „tak se sem vrátím.“

„V pořádku,“ kývl Bradford. „Proč?“

Walkerová se k němu otočila. „Protože ten chlap je magor a psychopat. Přisámbohu, ten si někde dělá čárky a jestli ho nedostanu dřív, tak si to nějaká další chuděra ošklivě odskáče.“

„Kvůli tomu, co sliboval, že s tebou udělá, co?“

„Mimo jiné.“

Bradford obrátil pozornost k silnici. „Nejdřív Michael s Loganem,“ prohlásil. „Pak vyneseme smetí.“

====

KAPITOLA 15

Záhřeb, Chorvatsko

Poprvé po třech dnech se Munroeová nadechla venkovního vzduchu: dopoledního předjarního ovzduší, chladnějšího než v Dallasu a plného zatuchliny ze starého kamene a dřeva. Mírně páchlo po naftě nebo benzinu jako stará garáž a po nekonečných hodinách uprostřed hniloby, plísně a čpavých dezinfekčních prostředků ve vězení bylo lahodnější a čistější než horský větřík.

Přes rameno měla pověšený batoh, který jí dali, a v něm napěchovanou přikrývku a pásku, pasy, doklady k autu, mapy a navigační systém od Loutkáře. Neeva byla ještě stále dole v díře, připoutaná ke zdi řetězem s pogumovaným poutem kolem kotníku a v těch pitomých šatech, které musela mít kvůli Loutkáři a jeho nohsledům na sobě. Munroeová ji vyzvedne, jakmile bude připravená, momentálně se však soustředila na auto zaparkované uvnitř ve dvoře.

Prostranství bylo vydlážděné kočičími hlavami a zdi po třech stranách patřily k budově, kde ji věznili okna zlatnické dílny a Loutkářovy kanceláře měla přímo za zády, ale co se nachází před ní, netušila. Východ ze dvora zahrazovaly masivní klenuté dveře nebo vrata, dost možná několik staletí stará a nepochybně zdroj toho zatuchlého pachu.

Automobil značky Opel Astra měl dobrých osm nebo devět let, byl matně šedý s napůl ojetými pneumatikami a slovinskou poznávací značkou; základní model, pětidveřový vůz s výklopnou zádí, manuálním zamykáním dveří, otevíráním oken i převodovkou, a bez klimatizace. Autorádio někdo vyrval a karoserie se během své existence jednou či dvakrát důvěrně střetla s kandelábrem. Pokud Loutkář už tuhle káru nikdy nedostane zpět, určitě tu ztrátu neopláče.

Munroeová obešla vůz kolem dokola, vstřebávala jednotlivé detaily a nakonec se zastavila před autem a zvedla kapotu, aby zkontrolovala hladinu paliva a oleje. Potom otřela měrku oleje do hadru, který ležel na kraji pod kapotou, a zkontrolovala to ještě jednou, načež vyndala podpěru a hlučně kapotu zabouchla.

Lumani stál stranou s rukama založenýma na prsou, opíral se o oblouk krytého schodiště a tak, jak měl ve zvyku, si ji zkoumavě prohlížel jako brouka pod lupou nebo exotické zvíře v kleci, jako by očekával, že se od ní něco přiučí. Schválně se tedy loudala, protahovala každý pohyb mnohem déle, než by měla, a snažila se v něm vzbudit netrpělivost, nenechal se však vyprovokovat a nakonec jen zabručel: „Je čas.“

Neeva seděla na matraci, když pro ni Munroeová přišla. Loutkář a jeho pohůnci nechtěli, aby si to divoké zvíře ušpinilo nové šaty, proto dívka v zájmu čistoty nedostala najíst od chvíle, kdy ji oblékli, a už ani nedostane, pokud Munroeová neusoudí, že to stojí za ty nervy.

S drogami by celá ta anabáze byla hračka hodila by dívce do pití sedativum, popřála jí dobrou noc a uložila ji do kufru. Ostatně, v případě použití drog by byla účast Munroeové zcela zbytečná, a nebýt toho podivného požadavku ze strany Loutkářova klienta, nyní by pravděpodobně pořád byla v Dallasu a nejspíš by se proháněla na motorce pod temnějící texaskou oblohou.

Jenže zákazník měl pravidla.

Žádné modřiny. Žádné drogy.

Podmínky, které nedávaly smysl.

Většina obchodníků s bílým masem udržovala ženy omámené a závislé, nejen kvůli otupělé poslušnosti, ale také z důvodu pořádku a kontroly. Zvládnout povolnou skupinu obětí závislých na heroinu bylo mnohem snazší než smečku uječených bojovnic jako Neeva.

Žádné modřiny. Žádné drogy.

Proč?

Jako odpověď se nabízelo tisíc různých možností a Munroeová potlačila touhu se to dozvědět. Na důvodu nezáleželo; fakta by stejně nezměnil.

Munroeová prohlásila: „Jdeme.“

Neeva zvedla hlavu a zeptala se: „Kam mě vezete?“

Reflex útěku nebo útoku, vybroušený k dokonalosti v dobách, kdy se Munroeová sama stala jakýmsi pseudozajatcem, zvýšily její citlivost na tón, řeč těla a výraz obličeje: instinkt, který dokázal zachytit sebemenší nuance s přesností radaru a v mžiku spustit výstražný signál. „Zatím nevím,“ odpověděla.

„Dávají mi to po kouskách, vždycky jen jeden úsek.“

„Kam jedeme nejdřív?“

„Lublaň.“

„Co to je?“

„Hlavní město Slovinska.“

Neeva na ni nechápavě zírala.

Munroeová vytáhla z batohu kotouč lepicí pásky a pokračovala v hovoru, aby rozptýlila dívčinu pozornost a odvedla ji k něčemu známému. „Jsme v Chorvatsku a Slovinsko je hned vedle směrem na západ.“

Neeva mlčela a upírala oči na podlahu, jako by něco přepočítávala nebo se snažila rozpomenout, proč je jí něco povědomé, a nakonec se zeptala: „Oni mě unesli do válečné zóny?“

Munroeová zavrtěla hlavou. Slovinsko a Chorvatsko se sice odštěpily od stejného celku, ovšem Chorvatsko, pro většinu Američanů mnohem známější než Slovinsko, si ti, kterým ten název něco říkal, často spojovali s ničivým konfliktem, k němuž zde došlo v devadesátých letech; zamrzlo pro ně v čase a házeli ho do jednoho pytle s hromadnou genocidou v Bosně a Hercegovině.

Neeva byla příliš mladá na to, aby měla toto kolektivní povědomí. Možná se jen lépe orientovala díky politicky angažovaným rodičům. Tak či onak, teď nebyl čas na zeměpisnou přednášku, natož na dějepisný přehled různých jugoslávských válek. „Není to válečná zóna,“ odpověděla Munroeová. „Aspoň posledních téměř dvacet let. Vstaňte, prosím vás.“

Neeva zůstala sedět. „My přejíždíme hranice?“

„Ano.“

„Vy máte můj pas?“

„To je snad jedno, ne?“ Pak zopakovala požadavek. „Prosím vstaňte, Neevo.“

Neeva přikývla. Zvedla se. Sestoupila z matrace. Ručička u vnitřního alarmu Munroeové poskočila o další dílek. Uvolnila konec lepicí pásky a kousek odmotala. „Dejte zápěstí k sobě.“

Dívka poslechla a zvedla před sebe ruce s volně pokrčenými prsty. Munroeová k ní přikročila a levou rukou uchopila Neevino pravé zápěstí. Necítila žádné výstražné bodnutí, žádnou známku varování.

Naklonila se blíž, aby dívce ovinula ruku páskou, a v tom okamžiku jí Neeva vymrštila druhou pěst k očím.

Mezi prsty vyčuhovalo zubaté kovové ostří a mířilo vzhůru.

Munroeová prudce ucukla.

Improvizovaná čepel jí o vlásek minula dolní čelist. Proletěla vzduchem a vrátila se dolů ve snaze

zasáhnout tvář, a pak stejně rychle, jako došlo k útoku, se Neeva ocitla na zádech, chroptěla, snažila se zařvat, a Munroeová, usazená obkročmo na ní, zírala na své vlastní ruce na Neevině hrdle.

Pomalu, cíleně a silou vůle přinutila prsty, aby se zvedly a uvolnily Neevě dýchací trubici, zatímco se každý její nerv a základní instinkt dovolával vítězství a zabití oběti.

Odtáhla se.

Vyškubla Neevě z ruky asi sedmicentimetrový úlomek kovu a zběžně jej prozkoumala. Vypadal jako část rámu postele. „Poslední člověk, co tohle zkusil, je mrtvý,“ poznamenala.

Strčila kus kovu do kapsy a napřímila se. Dívka ležela na zádech, z očí jí stékaly slzy na matraci a Munroeová jí pevně svázala zápěstí osmičkovým uzlem, aby nemohla vysmeknout ruce.

Střed pásky použila jako držadlo, vytáhla Neevu na nohy a v duchu si přitom znovu a znovu přehrávala těch pár vteřin. Hledala místo, kam by zapadl dílek skládačky, který nikam nepatřil: tenhle útok, na rozdíl od toho předchozího, nebyl náhodným důsledkem paniky nebo adrenalinu, ani pouhým zápasem o přežití.

Neeva ovládala své tělo s jistotou člověka, který léta trénoval, možná dokonce profesionálně soutěžil, ale neměl mnoho praktických zkušeností se situacemi, kdy instinkt, rychlost a schopnost přelstít protivníka rozhodují o tom, zda bude krvácet pod nožem sadisty, či ne.

„Dostala jste varování, ať si se mnou nezahráváte,“ řekla Munroeová. „Nechci vám ubližovat, ale musím.

Měla jste poslouchat.“

Neeva namísto slov přikývla a Munroeová ji prohledala, rukama hmatala pod oblečením a podél švů ve zběsilém tempu svého rozčilení. Měla ten výpad čekat dávno předtím, než k němu došlo, ale i když měla tušení, unikly jí varovné signály, a to ji rozčilovalo víc než samotný útok. Munroeová násilím otevřela Neevě ústa a pátrala po dalších ukrytých zbraních. Možná ji ošálilo dívčino herecké umění; hrála svou roli podobně jako Munroeová se svou chameleonskou povahou, která jí umožňovala stát se tím, co lidé chtěli vidět, aby dosáhla vlastních cílů.

Když žádné další zbraně nenašla, lehce nadzdvihla Neevě bradu a dívka si bez odporu nechala prohlédnout krk a důsledky těch pár vteřin.

Prozatím bylo poškození jen vnitřní. Při troše štěstí se navenek nic neprojeví.

„Teď vám odemknu pouto,“ prohlásila Munroeová. „Jestli se hnete, skončíme zase na matraci, a nemám pocit, že by se vám ta hra příliš zamlouvala.“

Neeva se vyhýbala očnímu kontaktu, zírala přímo před sebe a pohybovala čelistí zepředu dozadu, jako by skřípala zuby nebo se chystala plivnout. Munroeová dodala: „Všemožně se snažím vyhnout násilí když to jde, tak vás chráním , tak mě nenuťte toho litovat.“ Pak si klekla a začala sundávat pouto připevněné k řetězu, které měla Neeva kolem kotníku.

Jednotlivé části pouta se od sebe oddělily a odpadly a Munroeová stiskla Neevě nohu. „Nehýbejte se,“

nařídila. Prohmatala tkáně a kost, které se nacházely pod poutem. „Bolí to?“

Dva týdny, možná i víc, tahání a škubání za řetěz bohatě stačily, aby si Neeva udělala modřiny, pořezala se a poranila poškození, které nakonec stejně přišijou Munroeové, ačkoli s ním neměla nic společného.

„Je to celé rozbolavělé,“ zašeptala Neeva, „ale doopravdy to nebolí.“

Munroeová ještě jednou stiskla, čekala na bolestnou grimasu nebo cuknutí, a když nic nepřišlo, vstala.

Pogumovaný povrch zřejmě splnil svůj účel. Jak říkal Loutkář, Neeva nebyla první, koho doručovali za těchto podivných podmínek. Měl zřejmě bohatou praxi v tom, jak uchovat zboží v nepoškozeném stavu.

Munroeová zvedla ze země batoh a odváděla Neevu za loket z cely na chodbu. Dívka nevzdorovala, ale byla z ní cítit jistá neochota opustit vězení a proč ne? Tento svět se naučila chápat, naučila se jím proplouvat, a je mnohem snazší čelit zlu, které člověk zná, než neznámu a nejistotě.

Na chodbě jim Arben zastoupil cestu ke schodišti. Neeva ztuhla, když ho uviděla. Munroeová ji

nepřestávala postrkovat dopředu a přitom se zeptala: „Vy ho znáte?“

Neeva přikývla.

„Nerozumí anglicky,“ ujistila ji Munroeová.

Neeva ztišila hlas do chraplavého šepotu. „Ten chodil ke mně do cely nejčastěji.“

„Nic vám neudělá, dokud jsem tady.“

Neevin odpor trochu polevil a Munroeová ji vedla dál. Kolem Arbena musely projít v zástupu jedna za druhou, protože v demonstrativní ukázce převahy odmítl ustoupit a přinutil je se kolem něj protáhnout, aby se dostaly ke schodišti. Nijak se nezdráhal přitom po Neevě šmátrat a dívka před ním ustupovala a uhýbala.

Existovala pravidla o nepoškození dívky, ale nikdo se ani slovem nezmínil, že by se to týkalo i toho nemluvného kolohnáta. Nakonec se naskytne příležitost, a jen co k tomu dojde, Munroeová ji využije a Arben zemře.

Neeva se vydala nahoru po schodech a Munroeová ji následovala.

Jakmile Arbena minuli, vykročil jim těsně v patách příliš těsně , takže Munroeová cítila, jak jí funí do zad, cítila, jak jí jeho dech stoupá až nahoru za krk celou cestu po schodech do dílny, kde se za pracovními stoly pachtili zlatníci.

Neeva se pohybovala nemotorně, pomalu šourala nohama a rozhlížela se kolem, jako by poprvé v životě viděla lidi. Munroeová nespěchala a nechala ji jít jejím vlastním tempem.

Arben je poháněl dopředu. Nejdřív se zastavil, aby zavřel a zajistil zástrčkou kovové dveře, které Munroeová nikdy předtím neviděla ani neslyšela nikoho zavírat, a pak se k nim zase přiblížil a mohutným tělem Munroeovou postrčil, aby zrychlila.

Jakmile opět ucítila na krku jeho horký dech, vzbouřily se jí vnitřnosti; zvedla se v ní žluč a zuřivost změnila barvu okolního světa.

Světlo v místnosti ztmavlo na matně šedé.

Munroeová pustila Neevin loket.

Zastavila se na místě.

Otočila se, jako by se chtěla na něco zeptat, a vrazila Arbenovi čelem do pravé strany čelisti. Křupnutí při nárazu a bolest, která následovala, vyvolaly slabou katarzi. Prahla po další, toužila po uvolnění v konejšivém balzámu bolesti, dychtila po rvačce a euforii, jakou by přineslo zabití. Stačil by i kopanec do toho zjizveného nasupeného obličeje a prasknutí kosti, ale to by bylo příliš průhledné a vynutilo by si to okamžitou odvetu.

Munroeová se chytila za čelo, mírně se zapotácela a zatvářila se omluvně, jako by šlo o nehodu.

„Bocsánat,“ špitla a ucouvla.

Lumani si té kolize všiml a zíral za Munroeovou se špatně maskovaným úsměvem. Arben, ať už udělal cokoli, si teď udržoval dostatečný odstup, aby ho Munroeová za sebou necítila. Ten muž ji teď bude chtít zabít, a to bylo dobře. Zuřivost zatemňovala rozum, nenávist křivila logiku.

Dorazili k opelu a Neeva při pohledu na auto ztuhla.

„Nevzpírejte se,“ napomenula ji Munroeová. „Nechci vám znovu ublížit.“ Tušila, jaká sebeobranná strategie se dívce honí hlavou: Nikdy nenastupuj do auta. Radši uteč. Radši řvi „hoří“, ať si tě všimnou. Je lepší se prát, když jsou kolem lidi.Cítila, jak se Neevě s nádechem nadýmá hruď, a prudce jí připleskla dlaň k ústům. „Varuju vás,“ prohlásila. „A můžu zařídit, abyste už nikdy v životě nezařvala.“

Neeva splaskla.

Pokrok.

Munroeová směrem k Lumanimu řekla: „Nyisd ki az ajtót,“ a on přistoupil k autu a otevřel dveře u spolujezdce. S rukou na Neevině hlavě, aby se dívka neudeřila, jí pomohla se usadit. Lumani zůstal stát u dveří, zatímco si Munroeová klekla s kotoučem pásky v ruce a omotala Neevě kotníky stejným osmičkovým uzlem, jaký použila na zápěstí. Pak páskou obojí pouta spojila, aby dívka nemohla zvednout ruce k okénku. Když byl balík bezpečně zajištěný, posunula sedadlo dozadu a sklopila opěradlo, takže jednu z nejznámějších tváří na planetě nebylo zvenku vidět. Nakonec přes Neevu hodila přikrývku a zamaskovala tak pouta.

Munroeová se zvedla, zabouchla a zamkla dveře.

Lumani o krok ustoupil a pochvalně či dokonce uznale se zazubil jako zabiják na zabijáka, profesionál na profesionála. Za ním se škaredil Arben a Munroeová neodolala, aby k němu nevyslala úsměv, nic velkého, jen náznak, malou provokaci, která v něm rozdmýchá zuřivost.

====

KAPITOLA 16

Dvůr nebyl dost velký, aby se tam Munroeová s opelem otočila, a tak vycouvala skrz stará klenutá vrata.

Lumani stál stranou a nespouštěl z ní oči.

První adresa, s odhadovanou dobou příjezdu za necelých deset minut, už byla zadaná do navigačního přístroje, zastavovat tam však neměla, pouze přijet na místo, nastavit další adresu a pokračovat dál.

Tímto způsobem byla nucena sledovat do posledního puntíku trasu, kterou naplánoval Lumani. Podle navigačního systému se nacházeli na vnějším okraji historické části Záhřebu zvané Donji Grad, jedné ze čtvrtí v osmisettisícovém městě, které se rozlévalo do šířky ve směsce spíš účelných než estetických domů a výškových budov.

Lumani stál pod klenbou, sledoval, jak opel vyjíždí na ulici, a pak zavřel velká vrata. Loutkářova skrýš zmizela za fasádou, která splývala s ostatními v ulici; za rohem každého dlouhého bloku následoval další, se stejnými chodníky s podélně zaparkovanými auty a masivními zdmi tří-a čtyřpatrových kamenných budov, prokládaných starožitnými vraty, která pravděpodobně vedla do podobných dvorů.

Po stranách klenutého vjezdu se nacházely výlohy dvou klenotnických krámků se zlatnickým zbožím vystaveným na odiv kolemjdoucím; každý obchůdek jako jiná strana na Loutkářově hrací kostce.

Munroeová soudila, že Loutkář vlastní budovy z obou stran dvorku, kam lze vstoupit jedině skrz klenutou bránu. Skvělá kamufláž pro přepravu zboží jakmile se ocitne za branou, cizí oči už neuvidí, co se děje za zdí.

Na silnici, pryč od budovy, pryč od Lumaniho a ostatních šílenců, vzala Munroeová do ruky Loutkářův telefon a zapnula displej. Neeva si opřela obličej o bezpečnostní pás a zavřela oči.

Munroeová těkala očima z vozovky k mobilu a zase zpátky, proplétala se provozem a přitom procházela textové zprávy. Každou zběžně prolétla očima a pokračovala až na konec schránky s doručenou poštou, zaplněné sérií adres, které měly sloužit jako cestovní pokyny, podle nichž bude jako v dětské spojovačce postupovat od jednoho bodu k druhému.

Ze Záhřebu do Lublaně vedla přímá cesta z hlavního města jedné země po dobře udržovaných dálnicích, vinoucích se zelenou zalesněnou krajinou, přes hranice až do hlavního města sousedního státu. Celá trasa

by normálnímu člověku zabrala dvě hodiny, nepočítaje zdržení způsobené celní a pasovou kontrolou.

Jenže pokud posledních pár dní připomínalo nejtemnější halucinace paranoika, pak Loutkářova trasa nevypadala o nic lépe. Munroeová zajížděla stále dál a dál do mozaiky obcí a silnic, které se vinuly mezi pečlivě obdělávanými poli a dřevěnými baráčky se šňůrami prádla, úpravnými zahrádkami a muškáty v oknech.

Loutkář neuvedl důvod, proč přímý přejezd hranic nepřichází v úvahu, ale nebylo těžké na to přijít.

Slovinsko bylo součástí schengenského prostoru Evropské unie a patřilo mezi dvacítku zemí, které z hlediska hraniční kontroly fungovaly jako jediný stát, zatímco Chorvatsko tam nepatřilo.

Hraniční přechody uvnitř schengenského prostoru byly jen zřídka v provozu a v některých případech se poznalo už jen podle změny jazyka, nápisů na ukazatelích nebo informací místních obyvatel, že člověk přejel z jednoho státu do druhého. Mezi zeměmi schengenské dohody nebyla potřebná víza ani razítka v pasech, žádná celní kontrola ani čekání ve frontě před uniformovaným imigračním úředníkem s pravomocí říci „ne“. Něco úplně jiného však byl přechod opačným směrem, z neschengenské země do schengenského prostoru, podobně jako cestování mezi Mexikem a Spojenými státy.

Slovinsko společně s Maďarskem, Slovenskem a Polskem leželo na obvodu schengenského prostoru.

Jejich územní hranice tvořily nárazovou linii a v zájmu celé společné zóny měly jejich hraniční přechody za úkol odfiltrovat ilegální přistěhovalce pro všechny ostatní členské země.

Munroeová zobrazila na displeji další adresu, zadala ji do navigace a zasunula telefon zpátky do držáku na středové konzoli. Natáhla se pro batoh na zadním sedadle a vyndala mapu. Očima přeskakovala od silnice ke své ruce a hledala, dokud nenašla.

Do Slovinska měly přejet v Krasinci, což byla nepatrná tečka na mapě, vesnička jižně od Metliky, která sama o sobě byla sotva městem. Ocitnout se takhle nízko na potravním řetězci hraničních přechodů znamenalo, že nepochybně míří na nějaké odlehlé a izolované kontrolní stanoviště určené jen pro místní obyvatele, kteří žijí po obou stranách hranic a mají státní poznávací značky nebo registrační známky, které to dokazují.

Mobilní telefon zazvonil.

Munroeová zastavila na neoznačené křižovatce, zkontrolovala polohu na navigaci a pak zvedla telefon.

Ozval se Lumani. „Najděte místo k zastavení, někde mimo silnici, a vyčkejte na další instrukce.“

„Proč?“ zeptala se Munroeová.

„Mé slovo by mělo být dostatečným důvodem.“

„Ale není.“

„Nemáte na vybranou.“

„V tom jste na velkém omylu,“ prohlásila. „Každý krok, který udělám v příštích čtyřiadvaceti hodinách, je moje rozhodnutí. Rozhodnutí, Valone, které ovlivní zbytek mého života. V každém okamžiku se můžu rozhodnout, že jdu od toho, a vy to víte, takže pokud chcete, abych spolupracovala, vyhovíte mi.“

Zaváhal a pak řekl: „Máme v Krasinci spřízněnou osobu. Osobu, která se může a nemusí zajímat, jakým autem jedete a co máte za papíry, jenže ta osoba se zpozdila s příchodem do práce, takže teď udělejte, co jsem říkal, vyhledejte vhodné místo a čekejte, dokud nezavolám.“ Lumani zavěsil.

Neeva se zeptala: „Co se děje?“

Ta slova pronesená chraptivým šepotem byla první, co řekla od chvíle, kdy vyrazily na cestu. Munroeová zvětšila zobrazení na navigaci a podívala se do mapy. „Něco koordinujou,“ vysvětlila. „Musíme zastavit a čekat.“

Zamířila zpátky směrem k jakémusi lesíku, odbočila nahoru na hlinitou cestu a s úpějícím podvozkem kodrcala po vyježděných kolejích, které zde zůstaly po posledním dešti. Po dvou stech metrech jízdy pod temnějícím lesním příkrovem se cesta trochu rozšířila a Munroeová otočila vůz tak, aby předek směřoval

zpátky k silnici. Pak vypnula motor a sklopila si sedadlo.

„Co teď?“ zeptala se Neeva.

„Čekáme.“

„Mám žízeň.“

„To věřím,“ řekla Munroeová.

„A taky hlad,“ pronesla Neeva plačtivým šepotem. „Ale ještě víc než hlad mám žízeň. V té tmě jsem ztratila pojem o čase, ale určitě jsem už nejméně den nic nepila.“

„Zkuste se vžít do mé situace,“ řekla Munroeová a otočila se k dívce. „Tím, že vám nedám nic k jídlu ani k pití, musím snášet jenom to vaše kňourání, a to se snadno vyřeší kusem lepicí pásky přes ústa.

Neušpiníte se, nebudete se mě snažit pokousat a já se nebudu muset štrachat dozadu a hledat v kufru nějaké jídlo, co tam naložili.“

„Slibuju, že nic nevyplivnu ani nezahodím,“ škemrala Neeva.

„To si pište, že nezahodíte,“ prohlásila Munroeová, „protože já vám vůbec nesundám pouta. Pokud se najíte, tak jen díky tomu, že vám budu strkat jídlo přímo do pusy. Vážně nemám náladu se teď s vámi prát.“

„Budu poslouchat.“

„O tom pochybuju.“

Neeva zvedla oči a po tváři jí stékala slza vzácné vody. „Slibuju,“ špitla.

Munroeová se na ni dlouze zahleděla a snažila se rozeznat dívku od herečky, pravdu od lži, a pak si povzdechla. Uškubla kus lepicí pásky, přelepila dívce ústa a pak otevřela dveře a vystoupila. Ještě před odjezdem prohrabala ošuntělou sportovní tašku na zadním sedadle, aby se přesvědčila, že kromě živého nákladu nepřeváží také drogy. Lumani obstaral pitnou vodu a balené potraviny: slané pečivo, sladkosti a podobné pochutiny. Nic sytého, jen něco na ucpání úst, aby nebyla záminka zastavovat. Nakonec dojde i na jídlo, teď však Neeva poskytla Munroeové příležitost vystoupit z auta, aniž by vzbudila podezření.

Otevřela zadní dveře, spěšně prohledala boční přihrádky, podlahu a prostor pod zadním sedadlem a doufala, že na rozdíl od autorádia zůstala bezpečnostní výbava nedotčená.

Postupně nacházela jednotlivé části: výstražné trojúhelníky, prázdnou lékárničku, levný hever a nakonec to, co od začátku hledala: klíč na matice kol. Hasák by sice jako zbraň posloužil lépe, ale i tohle bude stačit. Munroeová vytáhla maticový klíč a po krátkém manévrování jej nacpala pod přední sedadlo.

Pak v tašce v kufru našmátrala balíček krekrů a lahev vody a posadila se zpátky za volant. Roztrhla obal.

„Nechci slyšet ani slovo. Když se budete chovat rozumně, můžete dostat tohle,“ řekla a Neeva přikývla.

Munroeová jí opatrně strhla z obličeje lepicí pásku.

Dívka se neprala, neplivala a co bylo nejdůležitější, nemluvila. Nová verze Neevy Munroeovou zneklidňovala, protože dívka byla všechno jiné než zlomená. Hlubokými doušky pila vodu, krekry přežvykovala v pravidelných soustech a dávala pozor, aby Munroeovou nekousla do prstů. Když všechno dojedla a dopila, Munroeová zmačkala obal, hodila ho na zadní sedadlo, opřela si hlavu o opěrku a ruce složila na volant.

Dvacet minut od příkazu k čekání a pořád nic.

Prsty vyťukávala náhodná slova a věty v Morseově abecedě, jak měla už odedávna ve zvyku při hlubokém přemýšlení, a celou dobu uvažovala, zda Lumani nebo někdo jiný na druhém konci odposlouchávacího zařízení umístěného v autě zná tento kód a jestli jí porozuměl.

Po dalších třiceti minutách telefon znovu zazvonil.

„Pokračujte,“ řekl Lumani. „Až budete za hranicemi, obdržíte nové souřadnice.“

„A co ten zbytek stanovišť před Lublaní?“

„Změna plánu. Město objedeme.“

„Proč?“

Zavěsil a Munroeová polohlasně zaklela. Jestli měla mít nějakou naději na navázání kontaktu s Bradfordem, potřebovala přístup k civilizaci, musela mít nějakou představu, kam mají v krátkodobém horizontu namířeno, aby mohla plánovat dopředu, taktizovat, najít nějaké východisko z téhle noční můry.

Lumani jí jedním šmahem sebral i to málo, na které spoléhala.

Otočila klíčem v zapalování a rozjela se zpátky k Pravutině, nejbližší tečce na mapě, a k hranicím.

Hraniční přechod tvořila dvouproudá silnice klenoucí se přes most, s Chorvatskem na jedné a Slovinskem na druhé straně: jedna malebná vesnička jako z pohlednice oddělená od druhé stužkou řeky, s dvěma strážními budkami na opačných koncích mostu. Před každou stál krytý přístřešek pro auto.

Úhledné. Čisté. Půvabné. Tiché.

Při výjezdu z Chorvatska se jich nikdo na nic neptal, nikdo si je ani pořádně neprohlédl. Kdyby celník přišel blíž a uviděl v autě Neevu, možná by vznikly problémy. Možná. Jenže ony opouštěly Chorvatsko a mířily do Slovinska se slovinskými poznávacími značkami proč by si jich měl někdo všímat?

Za mostem Munroeová zastavila pod stříškou a z budky vystoupil mladý muž v uniformě, pohlédl na auto a bez zastavení se zase otočil a zalezl dovnitř.

Zazvonil telefon.

Munroeová přijala hovor.

„Pokračujte dál,“ nařídil Lumani.

Munroeová vyhlédla z oken a zkontrolovala zrcátka. Někde tam byl, musel je vidět někdo je musel vidět , aby to takhle načasoval. „Co pak?“ zeptala se, ale on už mezitím zavěsil. Pár minut nato začal telefon vibrovat tónem pro přijaté textové zprávy.

Munroeová se pomalu rozjela a následující hodinu a čtyřicet minut projížděly členitým terénem přes kopce a roztroušená malebná městečka. Cestovaly v tichu, dokud Neeva neřekla: „Musím na záchod.“

Ta slova odstartovala Munroeové v hlavě strategickou smršť, figurky se posunovaly, tahy střídaly protitahy, pravděpodobnost hrála proti smrti.

Když nic neříkala, Neeva dodala: „Opravdu, ale opravdu nutně.“

Kromě keksů neměla Neeva nic k jídlu od chvíle, kdy ji v rámci přípravy na cestu zdrogovali, a pokud jí vůbec dali napít, tak jen minimálně. Neeva to věděla. Neeva věděla, že to Munroeová ví, a proto vyzunkla celý litr vody. Člověk nemusel být herec, nemusel se ani dívat na televizi, aby věděl, že trik s tělesnou potřebou je nejstarší úniková taktika, jaká existuje, takže ji Neeva buď měla za blázna, nebo věřila, že její herecké schopnosti přetrumfnou logiku.

Munroeová řekla: „Měla jste jít před odjezdem.“

Neevin hlas, stále ochraptělý kvůli pohmožděné dýchací trubici, se o tón zvýšil. „Vy si snad děláte legraci!“

zanaříkala. „Jednou z výhod oběti únosu při převozu by přece mělo být právo použít normální záchod, ne?“

Munroeová neodpověděla.

Neeviny intriky nabízely příležitost. Pokud Lumani nenechá svou vzácnou zásilku odskočit si do polí a nebude riskovat znečištění šatů, pak měly legitimní důvod zastavit alespoň v dosahu civilizace. Navigace ukazovala, že do nejbližšího města stále zbývá několik kilometrů, a nejvyšší povolená rychlost postup zpomalovala. Neeva pokračovala: „A stejně mi zase vzali kbelík, takže jediný způsob, jak bych mohla vykonat potřebu, bylo do těchhle šatů, a já jsem nechtěla, aby smrděly.“

„Já nemůžu zastavit,“ namítla Munroeová.

Neeva se zhluboka nadechla. „Potřebuju na záchod,“ zopakovala, „a jestli mě nepustíte ven, tak použiju sedadlo tohohle auta. Věřte mi, po tom svinstvu, co jsem musela v posledních týdnech snášet, mi to nebude dělat nejmenší problém.“

„Moje auto to není,“ opáčila Munroeová, „a já ty šaty nebudu muset mít na sobě, takže si klidně poslužte.“

Uplynula další dlouhá minuta, než Neeva znovu promluvila, tentokrát tišeji, a opět bylo těžké poznat, kde končí herečka a začíná skutečná osoba. „Ty šaty musí být hodně důležité,“ prohlásila. „Jinak by mě nenechávali hladovět a nevzali by mi kýbl a nedali by si takovou práci, aby mě celou načančali a pak mi je navlíkli.“ Odmlčela se. „Vážně chcete, abych se do nich vyčůrala?“

Munroeová řekla: „Jestli zastavíme, jestli se pokusíte utéct, jestli se vám něco stane, tak zemře člověk, kterého miluju, a vy to budete mít na svědomí.“

„Můj močový měchýř potřebuje zastávku,“ trvala na svém Neeva.

Munroeová odtrhla zrak od silnice a pohlédla na dívku. „Jestli v důsledku vašeho jednání dojde k vraždě, pak už nebudu mít důvod nechávat vás naživu.“

„Jenom si odskočím.“

Munroeová sáhla po telefonu. Vytočila jedno ze dvou čísel, na které bylo možné z telefonu volat, a promluvila anglicky, ačkoli by se tomu raději vyhnula a udržovala Neevu v nejistotě.

„Dokážete ji zvládnout?“ zeptal se Lumani.

„Tohle je situace, kterou neovlivním,“ řekla Munroeová. „Pokud je ale moudřejší nezastavovat, tak mi vůbec nebude vadit, když použije sedadlo auta namísto toalety. Jediné, čím si nejsem jistá, je zápach. I kdybyste měli náhradní oblečení, tak jen vy můžete vědět, jak bude váš klient reagovat na zasmrádlé zboží.“

Po dlouhé pauze řekl: „Zavolám zpátky.“

Na pomyslné šachovnici se přesunuly figurky, mozek proti mozku: Munroeová, vedená pudem sebezáchovy, využila Neevinu bojovnost k dosažení vlastních cílů. Jestli to správně načasuje, mohou je nejbližší okamžiky v dlouhodobém horizontu zachránit, i když to bude bolet.

Munroeová vypnula telefon a Neeva se zeptala: „Tak co?“

„Pojedeme a počkáme.“

Neeva se odvrátila a zírala z okénka. Munroeová zkontrolovala navigaci. Necelý kilometr do nejbližšího města. Vtom zazvonil telefon.

====

KAPITOLA 17

Dallas, Texas

Bradford zajel s explorerem na parkovací místo Capstone a lajdácky zastavil přímo na čáře, čímž si koledoval o naťuknuté dveře. Výkyvy adrenalinu jako na houpačce, nedostatek spánku a prudký útlum po předávkování kofeinem a cukrem se navzájem spojily a dostaly ho do stavu, v jakém se právě nacházel: pirát silnic, prakticky neschopný dělat jakákoli racionální rozhodnutí, natož kvantitativní skoky nezbytné pro uspořádání a vyhodnocení obrovského množství informací, které se na něj v posledních dnech valilo.

Walkerová na tom nebyla o moc lépe.

Čas letěl a naděje kvapem ubývalo.

Poslední hodiny byly podle všech měřítek naprostým fiaskem, zmařenou příležitostí a zabitým časem, dobrým leda k tomu, že si mohli odškrtnout dvě položky na seznamu potenciálních úkrytů a připravit se na průzkum těch zbývajících. Z depa přepravní společnosti ještě jeli dalších pětatřicet minut do skladiště, kde opět nenašli ani Logana, ani žádné záchytné body; nic než temný opuštěný areál bez ostrahy, bez vozidel a bez jakékoli známky života.

Nyní, v bezpečném útočišti recepce Capstone Consulting, Bradford otevřel bzučákem dveře ve zdi a pak namířil ukazovák směrem k Walkerové. „Do kanceláře. Spát,“ nařídil. „Je to rozkaz. Sejdeme se v jedenáct.“

Walkerová se zatvářila sklesle, ale neprotestovala a se svěšenou hlavou se za ním odšourala do chodby.

Minula válečný štáb a zamířila do komory uklidit vesty.

Jahan se otočil, když Bradford vešel dovnitř, vyhledal jeho pohled a zavrtěl hlavou.

„Musím se vyspat,“ vzdychl Bradford. „Pokud nenastane nějaká krizovka, tak nejsem k dispozici. Sam právě zamířila do zadní kanceláře, pro ni platí totéž. Táhnul jsi to celou noc?“

„Ve dvě jsem to utnul,“ odpověděl Jahan. „Můžu vyrazit, jakmile budeš připravený.“

„Dej mi čtyři hodiny,“ požádal Bradford a při odchodu dodal: „Brnkni ještě jednou Robertsonovi kvůli těm latentům, prosím tě. Zjisti, jestli je něco nového ohledně otisků a vzorků, co odebrali u Logana. Ten chlap je mým dlužníkem, měl by něco mít.“ Zarazil se, pak se zase vrátil ke dveřím a zaváhal na prahu. „Nějaké telefonáty?“

Jahan znovu zavrtěl hlavou.

„Ověřil jsi, že všechny linky fungujou? Žádná porucha?“

„Všechno je funkční. Dám ti vědět, pokud něco přijde. Na mou duši.“

Bradford přikývl a opět se otočil. Zaplavily ho vlny úzkosti, ještě zhoršené nevyspáním, a kůži mu olízl první dotek strachu od toho osudného okamžiku, kdy ho tak důkladně vytěsnil.

Sedmdesát dva hodin a stále neměli nic, čeho by se mohli chytit, kromě naděje a zlosti. Jestliže byl Logan naživu, neměli o tom žádný důkaz. Jestliže Munroeová pátrala po něčem, co zajímalo Loutkáře a jeho muže, nic konkrétního tomu nenasvědčovalo. A Neeva Eckridgeová? Bylo načase skartovat smlouvu s Tisdaleovými a oznámit jim, že nakonec se mu přece jen nepovedlo spojit se s tou osobou, jíž se rodiče dívky snažili dopátrat.

Bradford znovu zkontroloval telefon; nervózní odpověď na tutéž otázku, jakou položil Jahanovi. Capstone se svou mezinárodní působností měl zřízené hlasové schránky na šesti světadílech a v téměř dvaceti zemích, telefonní linky, kde se nahrávaly a digitálně přenášely informace do válečného štábu, jako

pojistka nebo pomoc pro operativce, kteří by se dostali do problémů a nemohli by volat do zahraničí.

Bradford vybalil spacák a roztáhl ho pod stolem.

Munroeová zavolá. Jestli je naživu, jestli potřebuje pomoc, jestli se jí povede dostat k telefonu, tak zavolá, a tahle myšlenka mu kroužila hlavou, zatímco upadal do temných hlubin spánku.

Bradford měl pocit, že ho Jahan budí už po dvou minutách. Snažil se zvednout víčka, zajištěná snad lodními háky a zatížená pytli s pískem. Nakonec je násilím rozevřel prsty a zamžoural do prudkého světla.

Příliš mnoho probdělých a málo prospaných hodin, a on už byl zatraceně starý na to, aby dokázal udržet tempo, které bylo dost náročné i před deseti lety.

Jahan dřepěl asi metr od jeho hlavy a podával mu hrnek kávy.

„Už jsou to čtyři hodiny,“ prohlásil.

Bradford zasténal.

„Mám přijít za deset minut?“

Bradford sáhl po telefonu a v marné naději s ještě napůl slepenýma očima zkontroloval displej. Uplynula další šestina dne bez kouřového signálu od ní.

„Už vstávám,“ zahekal a natáhl se pro kávu. „Něco nového?“

„Jenom že Walkerová už čeká ve válečném štábu. Pokud tady nechceš zůstat jako holka pro všechno, tak sebou hoď.“

Bradford se vysoukal zpod stolu, v natažené ruce balancoval s kafem a spacák nechal roztažený na podlaze.

„Vypadáš příšerně,“ poznamenal Jahan a usmál se.

„Díky,“ utrousil Bradford. Usrkl si kávy. Zašklebil se.

Jahan pozorně studoval Bradfordův obličej a jeho úsměv se postupně měnil ve výraz psychiatra, pozorujícího člověka se sklony k sebevraždě.

Bradford ho zarazil zvednutou dlaní. „Stačí, mami, tohle nemám zrovna teď zapotřebí.“

Jahan řekl: „Máš návštěvu.“

„Návštěvu.“

„Jo, nějakou holku, která nechce říct jméno ani důvod, proč přišla. Jenom se po tobě ptala, říká, že tě zná a prý už to pochopíš. Má s sebou dítě.“

„Dítě.“

„Malé děcko v kočárku, asi tak dvouleté.“

V hlavě se mu rozsvítilo.

Zmeškal přece hovor od Alexis, Tabithiny dcery, zatímco byl na návštěvě u Kate Breedenové ve vězení.

Vzápětí vyslal Walkerovou, aby ji zkontrolovala, ale zavolat zpátky se už neobtěžoval. Musí teď minimalizovat škody a udržet ji od téhle šlamastyky co nejdál.

Čekala na něj na pohovce v recepci Capstone a když vešel do dveří, vstala a usmála se. Byla v tom spíš úleva než radost. „Zkoušela jsem volat,“ řekla.

Bylo snadné vidět v Alexis Munroeovou, i když Alexis měla světlejší vlasy a se svými sto sedmdesáti centimetry jí chyběla potřebná výška. Hubenou postavu však měla stejnou, jakož i vysoké a hranaté lícní kosti a hlavně oči. Kvůli té podobnosti teď Bradforda přímo bolelo se na ni dívat. Fyzickým vzhledem však veškerá podobnost končila. Na rozdíl od Munroeové, která žila na hraně, mimo systém, a zabíjela lidi na nejméně čtyřech kontinentech, byla Alexis mírná a laskavá a v některých ohledech stále naivní.

„Dělal jsem na obtížném úkolu, takže jsem zmeškal spoustu hovorů,“ vysvětloval Bradford. Klekl si před sportovní kočárek, pošimral Prestona a rozesmál ho. Pak vstal a odváděl Alexis ke dveřím. „Pojď, promluvíme si v hale,“ navrhl.

Většina lidí, kteří Munroeovou zběžně znali, se na základě jejích vyhýbavých odpovědí a někdy i přímého popření domnívali, že je sirotek, nebo se přinejmenším odcizila všem blízkým a po celá léta to byla pravda. Od chvíle, co opustila rodnou Afriku, ještě stále nepromluvila ani s jedním ze svých rodičů, ale v měsících po argentinské misi se snažila znovu spojit se sourozenci, které sotva znala. Bradford neznal všechny podrobnosti, ale věděl, že k Alexis si Munroeová vytvořila citové pouto. Byla to jediná z blízkých příbuzných, na kom jí hluboce záleželo.

„Nemůžu se spojit s Essou,“ prohlásila Alexis. „Předevčírem jsme společně měly jít na oběd, ale vůbec se neukázala a když jí zavolám, přepojí mě to rovnou do hlasové schránky. Jednou mi říkala, že kdybych ji někdy nemohla sehnat, ať se obrátím na Logana nebo na tebe, ale nikdo to nebere. Nevíš, kde je?“

Bradford potlačil povzdech a v chaotické změti ve své hlavě pátral po správných slovech, po té pravé lži, která Alexis varuje, ale nevyděsí. „Pár dní se mi teď neozvala,“ pronesl, „ale ona se určitě objeví.“

„Myslíš?“

„Je to pěkná potvora, myslím, že bude v pořádku.“

Alexis se usmála a trochu se zapýřila. „Myslela jsem, že jsem ji třeba něčím naštvala a už se mnou nechce mluvit.“

Bradford ji postrkoval k výtahu a stiskl tlačítko. „Tak aspoň v tomhle případě vím určitě, že to není pravda.“

„Tenkrát se vyjadřovala velice nejasně o tom, proč bych se s tebou někdy mohla potřebovat spojit, a mě to teď znervózňuje. Jsem si jistá, že jsou věci, o kterých nevím.“

Bradford vydoloval z peněženky vizitku a podal ji dívce. „Nevím, jak budu v tomhle týdnu schopen brát telefon,“ vysvětloval. „Tohle je číslo do kanceláře. Myslíš, že bys na něj mohla několikrát za den zavolat?“

Vzala si navštívenku a pozorně si prohlížela logo, ale Bradford nemusel umět číst myšlenky, aby poznal, že potřebuje získat čas, aby si v duchu sesumírovala otázky, které se jí honí hlavou.

„Nechci dělat zbytečnou paniku,“ pokračoval, „ale spíš jen tak pro jistotu myslíš, že bys mohla s Prestonem asi tak na týden odjet z města? Máte kam jet?“

Přijel výtah, ale Alexis se ani nepohnula a upřeně na něj zírala. Dveře se začaly zavírat. Bradford je zachytil. Přidržel je otevřené.

„Do jakých potíží se dostala?“ zeptala se Alexis.

Bradford najel s kočárkem do výtahu. Alexis nastoupila za ním.

„Nevím,“ řekl. „Na mou duši nevím, ale trochu mě to znepokojuje. Není na škodu být opatrný, ne?“

Ustoupil dozadu a Alexis s rukama založenýma na prsou ho probodávala pohledem, dokud se dveře nezačaly zavírat.

„Nezapomeň zavolat,“ křikl za ní a jakmile odjela, svěsil ramena. Jelikož to byla Kate Breedenová, kdo dodával Loutkářovi informace, dělal si o Alexis velké starosti.

Když se Bradford vrátil do recepce, Jahan už na něj čekal.

„Kdo to byl?“ zeptal se.

„Michaelina neteř.“

„Vypadá, že by mohla být její sestrou.“

Bradford přikývl, protáhl kartu čtečkou a dveře v dřevem obložené zdi se se zabzučením otevřely. „Jsou od sebe jen pár let,“ řekl. Jahan naklonil hlavu na stranu, jako by prováděl sourozenecké výpočty, a pak za ním vešel dovnitř.

Ve válečném štábu seděla Samantha Walkerová na Jahanově židli. Jednou rukou držela myš, druhou šálek kávy a zakláněla hlavu, aby viděla na jeden z monitorů s plochou obrazovkou. Projížděla nákladní listy firmy Veers Transport.

Zastavili se za židlí a sledovali, jak pracuje. Z dat, která procházela, bylo zřejmé, že si ve skladišti Veers Transport všimla stejné nesrovnalosti jako Bradford.

„K čemu jsi dospěla?“ zeptal se.

Walkerová se neotočila ani nepřerušila rytmus klikání myší a řekla: „Když pomineme obchod s bílým masem, vykazuje to všechny známky dobře fungující pračky špinavých peněz.“

„Vždyť přece musí mít nějaký způsob, jak přelít peníze a legitimizovat platby za ty dívky,“ prohlásil.

„Nákladní doprava je výborná zástěrka, zvlášť když stejně potřebujou jezdit.“

„Jenže tolik jízd,“ namítla Walkerová. „Rozhodně nemohli vyvážet ze země takové množství holek.

Databáze pohřešovaných osob by při podobných počtech praskala ve švech. Někdo by si všiml stejného mustru, podobností, a začal by do toho šťourat. A to, co máme před sebou, není žádná hurá akce, kdy někdo nějaké chuděře přehodí pytel přes hlavu a odvleče ji za mexické hranice. Tohle je seriózní organizace a seriózní investice.“

Jahan, který až doposud mlčel, se zeptal: „V tom skladu nebylo žádné zboží?“

„Moc ne,“ odpověděl Bradford. „Ne tolik, kolik by se dalo očekávat podle nákladních listů, ani kdyby sklad vynechali a v devadesáti procentech případů doručovali zboží zákazníkovi až na práh.“

„Ta frekvence jízd může být kamufláž,“ prohlásil Jahan. „Třeba převážejí holky, ale pravděpodobně ne při každé cestě. Potřebujou mít najeté kilometry, knihy jízd a nákladní listy, aby vytvořili potřebnou dokumentaci pro legitimní podnikání, pak do firmy přelijou peníze a vyperou je. Některé z těch nákladních listů můžou být klidně pravé.“

Walkerová namítla: „To mi připadá dost překombinované. Neefektivní, chápeš? Udržovat v chodu takový podnik jen kvůli tomu, aby kryli obchod s lidmi.“

„Jo, ale je to dokonalé,“ řekl Jahan. „Komu by to bylo podezřelé? Vždyť ani nás by to nenapadlo, kdybychom neměli indicie. Tohle je přesně ten případ, kdy může něco podobného probíhat všem na očích, a přitom to není nápadné, a firma pravděpodobně vydělá dost ze svého legitimního podnikání, aby pokryla náklady sama o sobě.“

Bradford pokrčil rameny. „Dobrý systém pro praní špinavých peněz. Dobrý systém pro přepravu lidského nákladu. Pravděpodobně obojí.“ Opřel se lokty o opěradlo židle a těkal očima z jedné obrazovky na druhou. Jestli měl pravdu v tom, že Logana drží jako rukojmí, aby mohli manipulovat s Michael, pak bude Munroeová vyžadovat důkaz, že je Logan naživu. Aby jí uvolnili smyčku kolem hrdla a ona se mohla zachránit, musí nejdřív vypátrat Logana, najít konspirační byt, a dochází jim čas i možnosti. Bradford se otázal: „Ať už je ten podnik legální nebo ne, otázkou zůstává, kde je ten lidský náklad?“

„Ještě pořád nám zbývají ty kanceláře a dům.“

„Nějak mi to nesedí. Něco nám uniká.“

Jahan vzdychl: „Hledáme jehlu v kupce sena, zatraceně. Sám sobě bych dal padáka, kdybych třeba jen předstíral přesvědčení, že jsme na něco kápli.“

Přerušil je bzučák znamení, že někdo překročil práh recepce. Walkerová se otočila a začala se zvedat, ale Jahan ji zastavil. „Já to vyřídím,“ řekl.

Vyšel z místnosti. Walkerová se opět obrátila k monitorům a Bradford zavřel oči a vstřebával gró jejich rozhovoru. Jahan se vrátil se dvěma igelitkami s objednaným jídlem. V místnosti to najednou zavonělo jako v bufetu, a ne jako v kavárně či prodejně elektroniky. Kývl na Walkerovou a prohlásil: „Tohle je můj stůl, chci ho zpátky.“ Podal jí pytlík. „Zmiz, jdi se najíst.“

Druhý sáček strčil Bradfordovi.

„Musíš mluvit rychleji než jíst, protože se potřebuju dozvědět všechno, co víš, jak to celé probíhalo krok za krokem, a pak musíme hnout kostrou.“

Bradford s Walkerovou se střídali a podrobně rekapitulovali průběh ranní výpravy, jednotlivá sousta prokládali domněnkami a teoriemi, a Jahan mezitím zaznamenával na tabuli známá fakta ve vzájemných souvislostech; ta vlákna nevedla konkrétně nikam a prakticky kamkoliv a točila se stále dokola, dokud nezbyl z jídla ani drobeček. Bradford vstal a řekl Jahanovi: „Hoď se do gala.“

Podle veřejně přístupných záznamů byla majitelem kancelářských prostor společnost s ručením omezeným Akman, jejíž předmět podnikání byl stejně mlhavý jako její název. Ve válečném štábu to odhadovali na dovoz a vývoz, ale čeho zatím zůstávalo předmětem diskuse. Žádné ze jmen tří jednatelů firmy nebylo spojeno s některým z údajných majitelů Veers Transport, ačkoli podle nákladních listů Akman s Veers čile obchodoval, čímž jeho podnikatelské aktivity prakticky končily.

Pokud by to samo o sobě nestačilo jako důvod k dalšímu šťourání, tak se ve starých podnikových záznamech našlo pohřbené jméno Katherine Breedenové a všichni se shodli na tom, že Akman je jen druhou stranou stejné mince: praní peněz a obchodování s lidmi.

Firma Akman měla kanceláře v Las Colinas na severním okraji Irvingu, dvacet minut severně od Veers Transport, ale prakticky vzato na opačné straně plotu, ne-li na úplně jiné planetě. Kamenné zídky zde lemovaly pečlivě upravené trávníky, umístěné v uctivé vzdálenosti od zrcadlovitých výškových kancelářských budov. Mezi trávníky v golfové kvalitě a umělými jezírky byly roztroušené úpravné nákupní galerie a obchodně-kancelářské komplexy, honosící se prestižní adresou.

Las Colinas bylo čisté, spořádané, moderní, seriózní.

Rozhodně seriózní.

Blok před cílem dloubl Jahan, sedící v obleku a kravatě za volantem, do Bradforda, aby ho vytrhl ze spánku válečného veterána, který se naučil využít každou příležitost, protože bylo nemožné předpovědět, kdy nastane další. Vzbudil se ihned, jak se mu Jahan dotkl ramena. Natáhl se po batohu a vystoupil.

Jahan zůstal stát se spuštěným motorem u chodníku a pár minut počkal, aby dal Bradfordovi náskok.

Spojení udržovali prostřednictvím vysílačky a Bradford pokračoval dál pěšky. Pozornost celého světa se upírala na jeho záda, zatímco kolem něj svištělo jedno auto za druhým v oblasti, kde je chodec asi tak běžný jako toulavý pes.

Kancelářský komplex měl tvar digitální osmičky a skládal se z jednopatrových budov spojených do bloků po třech a oddělených pečlivě zastřiženým živým plotem a příjezdovou cestou. Akman sídlil v pravém zadním rohu, a i když parkovací místa před jejich kanceláří byla volná, Jahan zastavil o dva vchody dál.

Bradford pokračoval v chůzi a obcházel to z druhé strany. Batoh měl rozepnutý a čouhala mu z něj pažba MP5. Když se přiblížil na dohled, Jahan vystoupil z vozu a zamířil ke dveřím firmy Akman.

Zmáčkl kliku.

Zaklepal.

Čekal.

Žádná reakce. Bradford zpomalil.

Jahan se vrátil do auta, zavřel dveře a předstíral, že s někým hovoří mobilem.

Bradford pokračoval dál do firmy, která měla s Akmanem společnou zeď. Na cedulce na dveřích stálo InteliSet a pod tím byly uvedené úřední hodiny.

Bradford otevřel dveře a vešel dovnitř.

Interiér tvořila jedna velká kancelář s úzkou chodbou po levé straně, která zřejmě vedla do druhé, menší místnosti. Prostor zaplňovalo pět psacích stolů, ale jen dva byly obsazené: jeden muž, jedna žena, oba mladí a neformálně oblečení. Když vešel, oba dva vzhlédli od papírů a klávesnic.

„Snažím se najít firmu Akman, s.r.o.,“ řekl Bradford.

„Vedle,“ odpověděl chlapík polohlasně, ale o to vehementněji pohodil hlavou ke zdi.

„Jo, to jsem zkoušel. Mají zamčeno a nikdo neotvírá. Nebyl jsem si jistý, jestli jsem na správné adrese.“

„Ale jo, jste na správné adrese,“ zabručel mladý muž. V jeho tónu se skrývalo všechno opovržení a pohrdání majitele domu ke hňupovi, který nechává svého psa kálet na trávník. „To je Akman.“

„Mám jim doručit kurýrní zásilku, ale potřebuju podpis,“ pokračoval Bradford. „Nevíte, jakým způsobem dostávají balíky?“

„Většinou se jim pošta hromadí na prahu,“ odpověděl muž a žena dodala: „Zhruba jednou týdně to někdo odnese, zřejmě majitelé. Vlastně jsem je nikdy neviděla.“

„Díky,“ řekl Bradford. Než se stihl obrátit k odchodu, muž už měl obličej opět zabořený v papírech. Žena se na něj usmála. „Hodně štěstí,“ popřála mu.

Už od dveří firmy InteliSet Bradford viděl, že před vchodem do Akmanu žádná pošta neleží, což znamenalo, že jim buď poslední dobou nic nepřišlo, anebo to sem někdo zašel vyzvednout.

Bradford se sklonil a začal si zavazovat tkaničku.

V reakci na to Jahan vystoupil z auta a prošel kolem něj zpátky ke dveřím do Akmanu. Sáhl do kapsy.

Bradford se narovnal a vykročil jeho směrem. Za dalších pár vteřin Jahan otevřel dveře a Bradford ho obešel a jako první vešel dovnitř. S vytaženou zbraní se rychle rozhlédl po případném nebezpečí, poplašném zařízení a kamerách, a neobjevil nic. Ťukl na přivřené dveře na znamení, že vzduch je čistý, a ustoupil dovnitř, aby Jahan stále čekající venku v roli podnikatele v obleku mohl vklouznout za ním.

Uvnitř to vypadalo skoro stejně jako ve vedlejší firmě: jedna velká místnost a nalevo úzká chodba vedoucí ke druhé kanceláři. Na pravé zdi bylo víc oken výhoda rohové provozovny. Kolem vládl nepořádek jako na narychlo opuštěném tábořišti: otevřené obaly od jídla, použité plastové příbory, kartonová krabice s poloprázdnými pytlíky chipsů a lahvemi a neotevřená dvoulitrová Coca-Cola.

Zařízení bylo skromné: dvě stojací lampy, okenní žaluzie a na pravé straně místnosti u oken skládací stolek. Na něm stála infračervená lampa, ležela izolační lepicí páska a balíček uzavíratelných sáčků značky Ziploc, Bradfordovi se však rozbušilo srdce při pohledu na něco jiného: o zeď vedle stolu se opírala baseballová pálka.

Ukázal k ní hlavou a Jahan přikývl. Třeba to byla jen náhoda, že se toto sportovní náčiní objevilo na záznamu z Loganovy bezpečnostní kamery.

Pokud měl člověk sklon věřit náhodám.

Parchanti.

Na podlaze ležel barevný berberský koberec, potřísněný hnědými flíčky, které tvořily téměř neviditelnou cestičku od dveří ke stolu. Bradford ji sledoval pár kroků dovnitř a tam stopa náhle končila, asi tři metry od zdi. Další skvrnky byly rozeseté po bílých stěnách kolem místa, kde podle výmluvných šmouh někdo houbou nebo hadrem prostě něčím setřel zbytek.

Bradford dal Jahanovi signál a ukázal prstem k chodbičce. Jahan zamířil k druhé místnosti a loktem šťouchl do pootevřených dveří. Kývl na Bradforda, aby se šel podívat. Uvnitř opět nebyl žádný nábytek, jen dvě kopírky. Jahan vycouval a Bradford pokračoval na konec chodby ke koupelně. V umyvadle ležely krvavé a roztrhané kalhoty, úplně stejné jako ty, co měl Logan na sobě na ukořistěném záznamu.

====

KAPITOLA 18

Miren-Kostanjevica, Slovinsko

Lumani sledoval příjezd auta skrz hledí pušky. Záměrný kříž držel na předním skle, na řidiči, zatímco vůz odbočoval ze silnice k benzinové pumpě. Na nevelkém parkovišti auto počkalo, než vyjede jiné vozidlo, a když se tak konečně stalo, zajel opel na volné místo. Bezchybně, přesně podle Lumaniho instrukcí: na zadním konci budovy, co nejdál od čerpacích stojanů, v místech, kde jako střelec mohl pokrýt co největší prostor.

Posádka auta se začala hýbat. Žena jménem Michael se sklonila a podle pohybu, který zachytil, se zdálo, že nějakým ostrým nástrojem nebo kusem kovu, možná ručně vyrobeným nožem, přeřízla pásku a sundala ji přepravované panence z kotníků.

Lumaniho v hlavě pošimraly jiskřičky očekávání.

Nenadálé zvraty byly nedílnou součástí dodávky. Počítal s tím. Spoléhal na to. Připravoval se na neznámé mnoho tahů předem a vycházel přitom z jistoty, že každý, kdo je natolik schopný, aby byl pro tuto práci vybrán, bude zároveň natolik věřit ve své schopnosti, že se celou operaci pokusí narušit. Lumani ještě neměl na kontě neúspěšnou dodávku, protože ve finále, bez ohledu na jejich zkušenosti či kladený odpor, se vždy potvrdilo, že nátlak vyvinutý na správném místě nakonec zlomí i ty nejsilnější muže.

Jenže tahle? Lumani ji sledoval. Měl ji pod drobnohledem. Vypozoroval věci, kterých si nevšiml možná ani strýček, ten znalec lidí. Tahle žena už byla zlomená a mezi rozbitými kusy neměla praskliny, ale jizevnatou tkáň, pevnější než cokoli, co tam bylo předtím.

Čekal s prstem na lučíku spouště a jedno oko měl přitisknuté k teleskopu, aby viděl podrobnosti, zatímco druhým sledoval okolí. Kdyby to rozhodnutí bylo na něm, tu zastávku by zakázal, nechal by konvoj pokračovat dál přes hranice a pak co nejrychleji přejet Itálii. To strýček trval na tom, že se musí uchovat panenčin dokonalý vzhled, aby se vyplnilo přání náročného klienta, a proto umožnil tuto přestávku rozhodnutí, které zcela opomíjelo nevyhnutelný pokus o útěk.

A proč ne? Co mohl strýček ztratit? Lumani byl v terénu, aby zajistil úspěšný průběh akce: aby uklidil

veškerý svinčík, vzniklý v důsledku té nerozvážnosti. A jako vždycky, Lumani ponese odpovědnost za každý nezdar plynoucí z rozhodnutí muže, který bere úspěch jako samozřejmost a trestá za bezvýznamné přestupky.

Uvnitř v autě hodila žena jménem Michael přikrývku na zadní sedadlo a v Lumanim začalo v očekávání dalších událostí narůstat napětí, pomalu a rovnoměrně, až na hranici úzkosti, a jako hustá mazlavá kaše mu pokrylo každou myšlenku a slepilo vnitřnosti. Silou vůle ovládl dech a soustředil se na přítomný okamžik.

Žena otevřela dveře u řidiče. Položila nohu na chodník a pak se otočila zpátky do kabiny. Lumanimu se ve sluchátku jasně rozezněl její hlas. „Nehýbejte se,“ nařídila. „Ani sval, dokud vám neotevřu dveře.“

Velké zvětšení mu umožňovalo objet zrakem siluetu jejího těla. V zadní kapse si všiml obrysu telefonu, v ruce držela klíče od auta a ačkoli to nevěděl jistě, měl pocit, že všechny doklady nechala ve voze, což bylo dobře. Měla v plánu se vrátit do auta a to znamenalo o jednu nejistotu méně.

Žena jménem Michael otevřela dveře u spolujezdce, přeřízla dívce pásku na zápěstích, uchopila ji za ruku a zvedla ji ze sedadla. Jakmile panenka stála, vzala ji kolem ramen jako pozorný muž svou dívku, které se udělalo nevolno: elegantní strategie, jak hlídat zásilku a přitom nepřivolávat pozornost.

Společně kráčely bok po boku a mířily k zadní části budovy. Lumani se natočil, sledoval je puškou a čekal na první náznak chybného rozhodnutí. Zatím ještě nikdy nemusel zabít řidiče před dokončením úkolu a byl by raději, kdyby tato riziková zásilka nebyla první, kdy bude muset dopravit zboží sám.

V polovině cesty k budově se zastavila a s paží stále pevně sevřenou kolem panenčiných ramen se otočila, takže se obě dívaly jeho směrem. Rty se jí pohnuly a řekla něco tak tiše, že to mobilní telefon v kapse nedokázal zachytit. Panenka pohlédla nahoru k jeho stanovišti a Lumani by přísahal, že se dívá přímo na něj.

Lumani ztuhnul. Pohyb, sebemenší pohyb by jen potvrdil to, o čem jejich zrak možná pochybuje. A pak žena jménem Michael nenápadně, nebo možná ani ne, pokynula jeho směrem, jako by potvrzovala, že rozumí, ba co víc, že souhlasí a uznává. Proti všem instinktům, proti zdravému rozumu a celoživotní službě a výcviku, navzdory nenávisti a žárlivosti na tu ženu, na tu zlodějku strýčkových úsměvů, se nechal vtáhnout do hřejivého tepla jejího uznání a přijetí.

A stejně rychle, jako přišlo, to teplo zase zmizelo.

Otočila dívku a zády k Lumanimu pokračovaly v cestě ke dveřím označeným jako toalety po straně budovy, kam jí nařídil jít. Společně vešly do dveří jediné místnosti bez oken, do dveří, o kterých Lumani věděl, že budou odemčené, protože to sám zařídil.

Počítal čas a s každou dlouhou minutou jejich nepřítomnosti v něm narůstala netrpělivost. Ženám to na toaletě vždycky trvá déle, to věděl, ale takhle dlouho? Zvuk, který se v malé vykachličkované místnosti rozléhal ozvěnou, se mu vracel nesrozumitelně zkreslený. Bude muset zavést nové pravidlo: Telefon neustále u sebe a neustále venku.

Na konci bloku za rohem stálo se spuštěným motorem Arbenovo auto a čekalo, až se konvoj znovu rozjede, aby je mohlo sledovat.

Lumani mu nařídil zajet blíž.

Dveře dámských toalet se otevřely.

Lumani rozkaz odvolal.

Žena jménem Michael vyšla ze dveří jako první a tak jako předtím držela panenku kolem ramen. Společně kráčely k autu stejnoměrným krokem, který se už stal rutinou. Lumani čekal, až opět pohlédnou vzhůru, téměř o to v duchu žadonil, toužil, aby ho znovu zahlédly a ocenily, ale Michael jen postrkovala dívku vpřed.

A pak se to stalo: pohyb tak rychlý, že to Lumanimu došlo, až když si to v duchu znovu přehrál. Na

svobodu neutíkal řidič, ale panenka.

Trhla sebou.

Vrazila své věznitelce loket do obličeje.

Vyškubla se jí a ve vteřině, kterou ženě jménem Michael trvalo se vzpamatovat, už běžela. Pryč od benzinové pumpy. Nabírala rychlost. Michael za ní sice vyrazila, byla jí téměř v patách, ale nedobíhala ji.

Panenka byla rychlá.

Lumani je sledoval teleskopem. Nemohl střílet, nesměl poškodit zboží, aspoň prozatím, dokud bylo ještě použitelné. Snažil se rozdýchat úzkost a hlavou mu běžela mantra nedokonalosti, selhání a bezcennosti.

Panenka změnila směr, zabočila do menší spojovací ulice, která vedla dál od Arbena, a brzy se ocitne mimo dohled z Lumaniho pozorovatelny. Lumani vycouval ze svého stanoviště a s puškou zavěšenou přes záda se po hliněných střešních taškách spustil na úžlabí střechy a odtud vyšplhal nahoru na vedlejší hřeben, odkud byl lepší výhled.

Panenka běžela naplno, vlasy jí poletovaly a šaty se vzdouvaly, a žena jménem Michael byla stále o několik délek pozadu. Lumani přivolal Arbena, aby ji odchytil, nadiktoval mu souřadnice, jenže vtom panenka opět uhnula do další ulice, tentokrát frekventovanější, a namířila si to k venkovní zahrádce malé hospůdky, kde posedávaly tří-a čtyřčlenné skupinky hostů a užívaly si podvečerního slunce.

Příliš na očích.

Kdyby se teď objevil Arben, pozornost by se zaměřila na strýčkovu operaci. Zásilka je řidičův problém. Ať si Michael sama chytí a zvládne to divoké zvíře, které stojí tolik peněz a dělá jen nekonečné potíže. To rozhodnutí učinil po bleskové analýze, okamžitě a rázně: strategie podepřená léty formování pod strýčkovou rukou, a už podruhé během pár minut zrušil příkaz pro Arbena. „Nech tu holku běžet,“

prohlásil.

Panenka začínala umdlévat. Ženu jménem Michael to povzbudilo a zmenšila náskok, ačkoli při tomto tempu a rychlosti dojde ke střetu přímo na zahrádce. Lumani začal slézat, ale pak zaváhal.

Návštěvníci restaurace se otočili za pohybem a hlukem a s vytřeštěnýma očima a spadlou čelistí sledovali, jak se k nim dívka řítí a křičí samozřejmě anglicky. Lumani to ani nemusel slyšet, aby věděl, co je to za jazyk pitomí Američani, tak opojení svou světovládou, že mají zřídka schopnost či potřebu naučit se víc než jeden jazyk. Na druhou stranu, vzhledem k rozšířenosti angličtiny a s jeho štěstím by se mohlo klidně stát, že jí někdo z hloučku těch vesničanů porozumí.

Žena jménem Michael také něco řvala a Lumani to slyšel navzdory tlumícím vrstvám oblečení a dunění kroků na chodníku, které všechno přehlušovaly.

Křičela italsky.

Napětí v Lumaniho hrudi mírně polevilo.

Pravděpodobnost, že tady bude někdo rozumět italsky, v tomto městě tak blízko u hranic, byla mnohem vyšší než u angličtiny.

Ke kolizi došlo během okamžiku a jako ve zpomaleném filmu.

Štamgasti se snažili rychle vyskočit ze židlí a ve tvářích měli vepsaný šok a touhu nepřekážet. Židle se kácely. Stoly skřípaly po podlaze. Půllitry a sklenice s vínem se převrhovaly, máčely oblečení, odváděly pozornost od chaosu a zároveň ho zvětšovaly.

Panenka zakopla, řítila se na zahrádku restaurace a strhla s sebou stůl. Žena jménem Michael k ní přiskočila a stihla ji zachytit dřív, než dopadla na zem.

Uchopila zboží do náručí a pevně je držela. Dívka se zmítala, ale ona nedbala na její ječení a klidně a zřetelně promluvila k hostům restaurace. Obecenstvo, zprvu ztuhlé hrůzou, začalo tát a měknout. Výrazy

obličejů se měnily. Rty se začaly hýbat. Ti, kteří jí porozuměli, to přetlumočili ostatním.

Lidé udělali místo. Někdo přinesl vodu.

Panenka sebou stále házela, bránila se a ječela anglicky, prosila o pomoc tak hlasitě, že ji Lumani z té dálky slyšel i bez sluchátka; ten zvuk, ne-li přesná slova, se odrážel od stěn a v relativním tichu se nesl do dálky. Žena jménem Michael se naklonila, přiložila ústa k panenčinu uchu a po pár vteřinách zmítání i řev přestaly. Pohladila panenku po hlavě, pevně ji objala a šeptem ji utěšovala. Nabídla jí sklenici vody, kterou jí někdo podal, a pak, za podpory přihlížejících, dívku pomalu a opatrně zvedla na nohy a odváděla ji pryč.

Ten dokonalý klid uprostřed chaosu rozdmýchal Lumaniho úzkost. Zalil ho pot a v hlavě a žaludku se mu rozprostřela další vrstva emocí, druhý nátěr strachu a naděje: chtěl znát ta slova, jimiž žena jménem Michael uhasila plameny a sama ovládla oheň.

Nasával vzduch lačnými doušky a až nyní si uvědomil, že v ohromení nad tím zázrakem zadržoval dech.

Vdechoval naplesnivělý zemitý pach starých hliněných tašek pár centimetrů od své tváře, to nezaměnitelné aroma: stejná vůně, jiné střechy a šťastnější vzpomínky pokud mohly být vzpomínky vůbec šťastné z doby, kdy se mohl volně potulovat ulicemi Dubrovníku. Čas lenošení, anomálie v dětství, které jinak trávil výcvikem a pendlováním mezi učiteli a trenéry: náhodná prodleva, díky níž musel nějakou dobu bydlet u známého, kterého moc nezajímalo, jak tráví čas, protože strýček ho nechtěl mít u sebe.

Pobíhal se staršími kluky nad ránem po temných ulicích, když se město se svými nikdy nekončícími letními mejdany konečně uložilo ke spánku. Šplhali po starobylých zdech pobřežní pevnosti, přeskakovali ze střechy na střechu a lezli na dvůr františkánského kláštera, kde kradli ze stromů zakázané ovoce. Lumani byl mladší a menší a dospívající kluci mu dovolili se k nim připojit, protože byl také rychlejší a mrštnější.

Dostal od nich přezdívku Šipak. Granátové jablko. Byla to slovní hříčka, parafráze na slovo Šiptari, jak si říkali Albánci, a on, celý šťastný, že ho vzali mezi sebe, že mu dali nějakou nálepku pocit sounáležitosti, ať už skutečný nebo ne , se je nikdy nesnažil opravit.

Když hodiny pokročily a i ti poslední kluci odešli do postele, Lumani splynul s úzkými uličkami, toulal se městem jako jedna z mnoha zdivočelých koček, nakukoval do oken a zkoumal záludnosti rodinného života, nebo šplhal po kamenných zdech domů do patra a kradl v bytech. V těch dvou měsících poprvé a naposledy poznal, co to znamená být dítětem, ačkoli už tenkrát, v devíti letech, v tichu časně ranních ulic, už byl vlastně dospělý v dětském těle.

Lumani ještě jednou nasál vůni pálené hlíny a pak vzpomínky utnul.

Ta chuť svobody už dávno vyčpěla.

Na zahrádce restaurace, kde před pár minutami vládla panika, hosté urovnávali židle a stoly. Někteří se vrátili k jídlu a pití a další pokračovali ve vzrušeném hovoru, ale to všechno byl běžný stav. Lumani slezl ze svého stanoviště dolů a pak zase vyšplhal nahoru na místo, kde před necelými pěti minutami, ačkoli to klidně mohly být tři hodiny, původně číhal s puškou.

Pohyboval se klidně a jistě, aby udržel dech a pulz pod kontrolou. Řidička ví, že je na střeše. Ví, že bude muset slézt dolů, aby je mohl následovat, a pokud plánuje zdrhnout a nechat zásilku tady, teď vzhledem ke všem zmatkům a narušení rutiny právě nastala vhodná chvíle.

Jenže to on nikdy nedopustí.

Je chytrá. Prohnaná. Talentovaná. Ale na něj nemá.

Zvedl pušku k rameni, aby lépe viděl, a zkoumal její obličej, zatímco vedla panenku k autu. Výraz ve tváři se jí změnil, jako by z ní spadla maska něhy a vystřídala ji zuřivost a zlost. Než dorazily k čerpací stanici, zrychlila nepřirozeně dlouhý krok natolik, že za ní panenka musela téměř klusat, aby jí stačila.

Vtom se řidička náhle zastavila, klekla si a přinutila panenku klesnout spolu s ní. Sundala jí botu, podala ji dívce a pak jí začala zouvat druhou.

Lumani si všiml, že zbytek oděvu sice zůstal nepoškozený, ale punčocháče byly na cáry, úplně zničené, a od chodidel nahoru v nich zely velké díry a oka. Měli náhradní, jenže to strýčka nebude zajímat. Selhání, nehledě na to, jak malé či velké, bez ohledu na okolnosti či úspěchy, které s ním souvisely, zůstávalo pořád selháním.

Lumani si povzdechl a s rozbouřeným žaludkem krátce zauvažoval, zda nemá tenhle detail před strýčkem zamlčet.

Něco vynechávat však nemělo význam.

Až podá hlášení Arben nebo Tamás, pravda stejně vyjde najevo a Lumani bude trpět za své mlčení. Lepší je to říct hned a mít to za sebou.

Podivně a nevysvětlitelně ho to trápilo a poprvé, kam až mu paměť sahala, necítil tu bolest kvůli sobě, ale kvůli někomu jinému: kvůli té ženě jménem Michael, kterou nenáviděl a zároveň prahl po jejím uznání.

Trápilo ho, jaká muka si nepochybně vytrpí jako trest za své pochybení.

====

KAPITOLA 19

Las Colinas, Texas

Fyzický důkaz, že nakonec zachytili Loganovu stopu, vyvolal stejný příval adrenalinu jako první třesk pušky v bojové zóně.

Miles Bradford vycouval ze dveří koupelny.

Jahan krátce kývl na potvrzení a jako tandem se vraceli ke dveřím. Všechno nechali nedotčené a cestou ven se nezdržovali zamykáním.

V autě, ujíždějícím od kanceláře nejvyšší povolenou rychlostí, se Jahan zeptal: „Co to má znamenat? Proč by se někdo zdržoval pucováním stěn, když pak nechá v koupelně kalhoty?“

„Možná měli naspěch. Nebo proto, že se můžou vrátit a sebrat ty kalhoty bez obav, že tu nechají DNA jako důkaz.“

„Třeba je tam zapomněli,“ utrousil Jahan. „Neschopní břídilové, hlavně, že odnesli to, čím měli zakrytou podlahu. Tipuju to na celtu, podle rozměrů.“

Bradford si promnul dlaněmi oči. Zatímco s Walkerovou slídili ve Veers Transport a v nedalekém skladě, Logan byl pravděpodobně zašitý v kanceláři, a oni ho zřejmě propásli o pouhých pár hodin. „Drobky,“

zavrčel. „Malý dáreček se vzkazem ‚naserte si‘, protože vědí, že po něm někdo jde.“

„Ty?“

„Jo, kdo jiný?“

Jahan řekl: „Pokud ho budou přesunovat sem a tam, tak s nimi můžeme hrát na babu třeba donekonečna a stejně je nechytneme.“

Bradford se zhluboka nadechl a v duchu převinul pásku na začátek. Začal odznova. Cupoval fakta, rozmotával vlákna, nechal je rozvinout a náhodně se poskládat. Po dlouhé odmlce řekl: „Podle toho

videozáznamu není schopen dlouhodobého převozu. Myslím, že ho v té kanceláři drželi jen přechodně.“

„Jak to?“

„To nebyla žádná mezistanice,“ vysvětlil Bradford.

„Proč by ho sem potom vůbec vozili?“

„Co já vím. Třeba kvůli logistice?“ Bradford ukázal doprava. „Zastav u té benzinové pumpy, prosím tě. Je tam telefonní automat.“ Veřejný telefon se ve světě mobilních telefonů a Wi-Fi stal malou vzácností.

Stejně jako po nalezení Loganova zakrváceného bytu dal Bradford policii anonymní tip. Pravděpodobnost, že se ve firmě Akman najdou latentní otisky, byla vyšší než v Loganově bytě, ale přesto nejistá.

Přinejmenším by se měla shodovat krev za předpokladu, že vzhledem k chybějícímu jasnému důkazu o násilném trestném činu v kanceláři Akman si dvě různá policejní oddělení ve městě dají dvě a dvě dohromady.

Jahan, jako by Bradfordovi četl myšlenky, prohlásil: „Někdo z nás by je měl nakopnout správným směrem, obětovat se, abychom zjistili, na co přijdou.“

Bradford zavrtěl hlavou. „Momentálně si nemůžu dovolit nikoho ztratit, a i kdyby se ty otisky nakrásně identifikovaly, tak i když budeme vědět, komu patří, stejně nás to nepřivede o nic blíž k Loganovi.“

„Zkusíme ten dům?“ navrhl Jahan.

Bradford přikývl. Poslední z možných míst, kde najít Logana, byl čtyřpokojový dům dalších patnáct minut na sever. Cítil v kostech, že to bude ztráta času, protože ať už byly oběti obchodu s bílým masem zašité kdekoli, určitě to nebyl obytný dům aspoň ne ve čtvrti toho typu, kam právě mířili. Jenže jedna vlna vyčerpání za druhou mu postupně zatemňovaly mozek a potřeba být důsledný převládla nad instinktem.

Valley Ranch byla stejně dobrá soukromá adresa jako Las Colinas firemní: luxusní rezidenční projekt, vše nové, čisté a jako podle šablony, hogo fogo a několik světelných let vzdálené od holých dvorků s rozházenými hračkami, které sousedily s Veers Transport. Jahan projížděl zatáčku za zatáčkou ulicemi s jednopatrovými cihlovými fasádami, nakrátko sestříhanými trávníky a dvorky osázenými mladými proutky, které možná za jedno až dvě desetiletí poskytnou úlevu od palčivého letního žáru.

Blok od cíle Jahan zpomalil. „Myslíš, že jsou doma?“

„Pochybuju.“

„Přední vchod, zadní vchod?“ zeptal se Jahan.

„Ty máš oblek,“ prohlásil Bradford. „Půjdeš předem. Můžeš být svědek Jehovův.“

Jahan ho probodl pohledem a pak se otočil zpátky k vozovce. „V pořádku, ale až se příště přiblížíme k tanečnímu studiu, ty si oblečeš baletní sukni.“

Při té představě Bradfordovi proti jeho vůli a navzdory tlaku v hrudi zacukaly koutky.

Jahan zastavil vůz u vjezdu do ulice. Bradford vystoupil. „Sejdeme se uvnitř,“ oznámil a hleděl za autem tak dlouho, dokud se neujistil, kam jede, aby ho později v případě potřeby dokázal rychle najít. Pak se otočil a proběhl uličkou k zadní straně domu, kde dva a půl metru vysoký plný dřevěný plot chránil dvorek před zvědavými pohledy.

Bradford namátkou zaklepal na dřevo a poslouchal, zda se neozve štěkot nebo vrčení, něco, co by naznačovalo hlídaný pozemek, ale podle očekávání bylo odpovědí jen ticho. Veers Transport. Akman.

Kamiony. Obchod s bílým masem. Nic z toho příliš nepoukazovalo na sortu lidí s natolik stabilním životem, aby dokázali zajistit aspoň základní obživu pro udržení hlídacího psa naživu, a venku nepobíhalo žádné vyhladovělé zvíře vyjící hlady, které by budilo nevítanou pozornost sousedů.

Bradford zkusil vrata.

Zamčeno.

Zpoza dřevěných latí nevykukovaly žádné keře ani stromy a vrata do dvojité garáže byla zavřená. Vytáhl se na plot, aby viděl do úzkých prosklených průzorů, které sloužily jako garážová okna. Uvnitř bylo prázdno. Žádné skladiště. Žádná auta.

Ze sluchátka se ozval Jahanův hlas a potvrzoval, že se blíží na místo.

Bradford čekal na zaťukání a jakmile se ozvalo, vylezl na bránu a přehoupl se přes plot. Dopadl do dřepu a chvilku počkal. Dvůr byl zarostlý trávou a na nekryté terase stál omšelý stolek se slunečníkem a dvěma židlemi. Všude se válely nedopalky cigaret. Okna s výhledem na dvorek a zadní dveře zakrývaly spuštěné žaluzie.

V Bradfordově sluchátku se ozvalo další zaklepání.

Ticho.

Správně by nemělo stačit přiložit ucho ke sklu, aby se přesvědčil, zda je někdo doma, jenže ve svém vybuzeném stavu, se zavařeným mozkem a o závod s časem, kdy Loganovy zakrvácené kalhoty bral jako hluboce osobní urážku, se Bradford co nejrychleji vrhl z nejasně vymezené šedé zóny neoprávněného vstupu k jednoznačnému násilnému vniknutí.

Zkusil dveře.

Zajištěné.

Počkal na Jahanovo třetí zaklepání a jakmile zaznělo, aniž by se mezitím zevnitř ozval nějaký zvuk či reakce, namířil botou na dveře a vykopl je.

Neměl Jahanovu zručnost v zacházení s paklíčem, ale čert to vem. Loganovi únosci stejně vědí, že po nich Bradford jde, takže to není žádné velké tajemství. Vešel do domu vteřinu předtím, než Jahan otevřel přední dveře.

Jahan s vytaženou zbraní zkontroloval předsíň a Bradford si vzal na starosti komoru.

Kdesi v domě se ozvalo pípnutí, signál, že aktivovaná klávesnice čeká na zadání kódu. Zbývalo maximálně čtyřicet až šedesát vteřin, než se rozezní alarm. Přinejlepším další dvě minuty navíc, než bezpečnostní služba vyšle do domu policii.

„Ty doleva,“ zašeptal Bradford. „Já doprava.“

Jahan zmizel z dohledu.

Bradford procházel dům, dveře za dveřmi.

V domě se bydlelo, používala se každá místnost, všechno bylo funkční a neosobní; jako na ubytovně zde chyběl punc neměnnosti a známky zabydlení. Bradford prošel chodbu a dva pokoje, než se alarm rozječel pronikavým zvukem sirény, který bude určitě slyšet do vzdálenosti několika okolních domů.

Většina sousedů bude stejně v práci.

Bradford pokračoval přes ložnici do koupelny, když se rozdrnčel místní telefon: první kontrolní telefonát bezpečnostní služby. Vycouval stejnou cestou, kudy přišel, a přitom prohlížel podlahy a zdi a očima bloudil po ojedinělých kusech nábytku. V duchu počítal vteřiny.

Nechtěl být nablízku, až dorazí policejní hlídka.

Zde, stejně jako ve Veers Transport, nic nepoukazovalo na Logana ani na mezistanici a Bradford, s mozkem zoufale běžícím na plné obrátky, utrousil: „Jdeme.“ Zamířil dozadu a slyšel, jak se k němu blíží Jahanovy kroky; vyšel zadním vchodem ve stejném okamžiku, kdy Jahan zaklapl přední dveře. Venku bylo

alarm sice slyšet, ale ne tak pronikavě jako v domě.

Bradford přeběhl od dveří přes terasu a dvorek k plotu, přelezl vrata a vycházkovým tempem vykročil po úzké uličce. Hlavu držel sklopenou, jako by mu schovaný obličej mohl nějak pomoci v případě, že by některého ze sousedů později požádali o jeho identifikaci.

U silnice odbočil od domu a s očima stále upřenýma na chodník kráčel dál, dokud vedle něj nezaburácel motor. Bradford nastoupil do vozu a připoutal se. Jahan mu hodil do klína cosi koženého. „Zřejmě mají rádi šrajtofle,“ poznamenal.

Bradford otevřel náprsní tašku a když uviděl Loganovu legitimaci s nezaměnitelnou kombinací dvou křestních jmen, zase ji zaklapl.

Šerebiáš Gospel Logan.

„Je tam všechno,“ pokračoval Jahan. „Kromě peněz, pokud tam nějaké byly, a já si myslím, že byly proto ji zřejmě v první řadě vzali.“

„Pokaždé seberou prachy,“ poznamenal Bradford. „Tipuju, že ten vyšklebený chlapík odletěl v letadle a nám tady zbyla lůza. Samé svaly a žádný mozek.“

„Ještě pořád si myslíš, že ho budou držet na jednom místě?“ otázal se Jahan. „Protože kdyby byl mojí trofejí a já bych věděl, že mě má někdo na mušce což bych zjistil asi před čtyřmi minutami okamžitě bych ho zase někam lifroval.“

„A co kdybys ho měl na místě, o kterém by sis byl jistý, že ho tam nikdo nenajde? Jistý, protože ses tam sám schovával všem na očích celá léta a nikdo si ničeho nevšiml?“

Jahan pokrčil rameny. „To by mohlo měnit situaci. Záleželo by na tom místě. Zatím jsme na nic podobného nenarazili.“

„Protože pořád střílíme naslepo,“ prohlásil Bradford. „Pochybuju, že Logan v tom domě vůbec někdy byl.

Jenom ta peněženka.“ Zavrtěl hlavou a snažil se rozptýlit mlhu, ale namísto toho ho přepadla stejná palčivá frustrace, jaká mu nedala pokoj už od jejich časně ranního výjezdu, neodbytný pocit, že něco přehlédl, něco, co nedokázal přesně identifikovat naprosto zřejmou a jednoduchou neznámou ve velkém červeném kruhu, která mu poblikávala na periferii vědomí, dožadovala se pozornosti, ale on ji nemohl najít skrz mlžný opar vyčerpání.

Bradford sáhl po telefonu, aby zapnul zvuk a vibrace, než se spojí s Walkerovou, ale namísto toho zůstal nevěřícně zírat na seznam nepřijatých hovorů a textových zpráv z válečného štábu. Potlačil nával paniky a vzrušení a napjatým hlasem, který se nepřirozeně chvěl, oznámil: „Hlasová schránka v Itálii byla aktivována.“

„Kdy?“ zeptal se Jahan. „Je to ona? Co je tam za vzkaz?“

Bradford ho odbyl mávnutím ruky a vytáčel přitom číslo Walkerové. „Jeď rovnou do kanceláře,“ vyštěkl.

Dovolal se do válečného štábu dřív, než Jahan stihl sešlápnout plynový pedál.

S palcem v jednom uchu a telefonem na druhém Bradford ignoroval prudký smyk, kterým se Jahan zařadil do provozu, a následné zuřivé troubení klaksonů. Někde v dálce kvílely policejní sirény.

„Zpomal, doprdele,“ vyjel Bradford. Ten pokyn byl určen Jahanovi, ale Walkerová ho poslechla také, za což byl Bradford vděčný, protože měl problém porozumět jejímu drmolení.

Mluvila anglicky, ale nedávalo to smysl. Nechal si to ještě jednou celé zopakovat a pak řekl: „Budeme tam za třicet minut.“ Ještě než se stihl dotknout prstem tlačítka na ukončení hovoru, Jahan se zeptal: „Byla to ona?“

„Ta nahrávka běžela plné tři minuty,“ řekl Bradford, „a pak se vypnula. Není tam žádný vzkaz, jen okolní zvuky.“

„A digitální přenos proběhl v pořádku?“

Bradford přikývl. „Zdá se. Prý se neobjevily žádné technické problémy.“

„Okolní zvuky?“

„Jo.“

„Popsala je nějak?“

„Jo, vítr a hučení a občas nepravidelné nárazy, jako když přejíždíš přes zpomalovací práh na silnici. Myslí si, že ten telefonát probíhal uvnitř jedoucího auta.“

S očima upřenýma na vozovku Jahan zopakoval: „Zpomalovací práh.“ Odmlčel se. Usmál se. A pak vyprskl. Bublavý přidušený zvuk přecházel do potlačovaného smíchu, jako by si vzpomněl na nějaký soukromý vtip; to bezstarostné chechtání by nebylo ani zdaleka tak nesnesitelné, kdyby oba nebyli předávkovaní kofeinem a adrenalinem.

Bradford se na něj zlostně podíval. Jahan si ho nevšímal a pochechtával se dál. Když se doprava na chvíli zmírnila, otočil se, aby zachytil Bradfordův pohled, namísto toho však zachytil jeho náladu a přestal se smát. „Ty to nevidíš, co?“

Ticho.

„Ále, člověče.“ Jahan si povzdechl. „Potřebuješ se vyspat. Dobře, přemýšlej,“ pobídl ho. „Když posadíš Michael za stůl a dáš jí vyřešit nějaký problém, něco, nad čím musí dumat, co udělá?“

Když Bradford neodpověděl, Jahan zaklepal palcem do volantu. Ťuk ťuk pauza ťuk.

„A sakra,“ utrousil Bradford a nedokázal se ubránit úsměvu téměř se rozesmál. Zvedl znovu telefon a řekl Jahanovi: „Seš zasranej šmejd. Víš to, že jo?“

Jahan přikývl. „Není zač.“

Bradford znovu vytočil číslo Walkerové.

„Morseovka,“ řekl. „Ten rytmus je morseovka. Ne, je mi fuk, jestli to jde těžko odlišit od pozadí, je to prostě ono. Analyzuj tu nahrávku a profiltruj zvuk. Udělej, co můžeš, a Jahan to dokončí, jakmile dorazíme.“

Bradford se víc věnoval telefonu než tomu, kudy kráčí, takže zakopl a málem se přerazil o krabice s poštou nahromaděnou za dva dny, které stály uprostřed recepce Capstone Consulting: další den v nekonečném přílivu zásilek pro jeho muže v zahraničí. Mohlo to sice vyznívat sexisticky, ale Walkerová dokázala mnohem lépe udržet pořádek v recepci než kterýkoli z kolegů, a skutečnost, že teď jede na dvě směny, se tu výrazně projevovala.

Bradford odšoupl největší krabici nohou a protáhl se za ní k otvoru ve zdi, kterým už Jahan mezitím vešel dovnitř.

Dveře se za ním s hlasitým cvaknutím zaklaply.

Walkerová už čekala na druhé straně, na chodbě, s kusem papíru v ruce. Vyzařovala z ní nervózní energie a poskakovala na špičkách způsobem, který měnil její nemyté rozcuchané vlasy a tmavé kruhy pod očima v karikaturu.

„Je to ona,“ vyhrkla. „Musí to být ona. Jestli jsem to zachytila správně, tak je to Michael, určitě, určitě.“

Bradford od ní vzal papír. „Moc kafe?“ řekl, ale srdce mu bušilo tak prudce, až měl pocit, že mu vyletí z kůže, a ruce se mu třásly úsilím se nesesypat. Opřel se o zeď a list papíru si musel pevně přidržet oběma

rukama, aby dokázal přečíst text, který Walkerová zapsala velkým písmem: NAZIVU NAJD LOGN KANCL N

DUM NAJD LOGN ZACHRN LOGN

Bradford se pomalu a rovnoměrně nadechoval, až už se dovnitř nic víc nevešlo. Zíral na papír. Nepřítomně hleděl za něj, mimo něj. Zadržel dech, dokud ho nezačaly pálit plíce, a pak postupně vypouštěl vzduch.

Jahan sáhl po zápisu, vzal ho Bradfordovi z ruky a jemně ho dloubl do ramene. Pak se společně s Walkerovou otočili, beze slova zamířili směrem k válečnému štábu a nechali ho tam stát samotného, s očima upřenýma na zeď recepce a s nekonečnou smyčkou těch slov, která se mu přehrávala v hlavě.

Poslední tři šílené dny se střemhlav zřítily do prudkého víru, v němž se jednotlivé momenty vzájemně prolínaly a z času si udělaly terč posměchu. Dveře se rozostřily, Bradford si přejel rukou přes oči, a až když zjistil, že ji má vlhkou, uvědomil si, že pláče.

Uvolnění napětí.

Úleva z poznání, že Munroeová žije.

Že našla způsob, jak s nimi komunikovat.

Že ještě existuje naděje a hodiny stále tikají.

Že viděla důkaz, že je Logan naživu.

Že měl pravdu, když soustředil energii na vypátrání Logana.

Bradford si otřel tričkem obličej, vyfoukl ke stropu imaginární cigaretový kouř, chvilku počkal, až ho přejde žaludeční nevolnost, a pak se napřímil a vyrazil za ostatními do válečného štábu.

Jahan seděl za stolem se sluchátky na uších a Walkerová stála za ním s rukama zkříženýma na prsou.

Jahan s perem v ruce si střídavě dělal poznámky do bloku a klikal myší. Ještě jeden záznam a Jahan odložil pero, podal notes Walkerové, a když si všiml Bradforda, sundal si sluchátka. „Jsme dobří,“ usmál se. „Jsou tam ještě další věci, ale ani já je nedokážu rozluštit.“

„Můžeš sledovat to telefonní číslo?“

„Jo, ale bude nám to k něčemu? Evidentně není na místě, kde může mluvit, takže nemá význam se jí pokoušet volat. A lze s jistotou předpokládat, že je v Evropě.“

Bradford pokrčil rameny. „Jen pro jistotu,“ povzdechl si, sesunul se na pohovku a zíral na bílou tabuli, zatímco Jahan s Walkerovou a jejich tlumený rozhovor se změnili v bílý šum v pozadí.

Najděte Logana. Zachraňte Logana.

Kancelář nebo dům.

Munroeovou pomocí Logana vydírali, jak správně předpokládal, ale důkaz o tom, že je Logan naživu, nemohla dostat během posledních tří hodin. Ne, pokud ho viděla v domě nebo kanceláři.

Kancelář.

Akman.

Muselo to být ono.

S tím stolem a izolační páskou, dřevěnou pálkou a pytlíčky Ziploc.

Což by vysvětlovalo, proč ho tam vůbec brali. Potřebovali natočit místo, které by neprozradilo nic o tom, kde je skutečná mezistanice.

Mezistanice.

Logan.

Bradford se položil na záda na pohovku, hlavu si opřel na jedné straně a nohy na druhé, a silou vůle se snažil překonat vyčerpání, snažil se polapit tu nepostižitelnou věc, která mu stále unikala, tu bezejmennou myšlenku, co ho dráždila a provokovala v hlavě.

Skladiště.

Přepravní depo.

Kancelář.

Dům.

Nic dalšího už se jim vypátrat nepodařilo. Bylo by možné, že je ta mezistanice pohřbená tak hluboko, že s ní Kate Breedenová nikdy nepřišla do styku; tak odtržená od všeho ostatního, až se pro válečný štáb stala prakticky neviditelnou?

Neviditelnou.

Bradford spustil nohy z pohovky a prudce se posadil.

Viditelnou.

Walkerová s Jahanem přerušili hovor a otočili se k němu.

„Ty kamery,“ pronesl.

Jahan svraštil tvář ve stejném výrazu psychiatra pozorujícího pacienta se sebevražednými sklony, jaký měl dopoledne.

„Jediné místo, kde měli kamery nebo aspoň nějaký napůl seriózní bezpečnostní systém, byl Veers Transport,“ řekl Bradford. „Jenže ty kamery nebyly namířené dovnitř; byly namířené ven.“

Walkerová otevřela ústa a zase je zavřela. Argumenty už se hrnuly a připravovaly k formulaci, ale ona je zadržela.

„Ta mezistanice,“ pokračoval Bradford, vstal a přikročil k tabuli. Pro zdůraznění zaťukal na příslušné vlákno, aby objasnil své myšlenkové pochody. „Nebyli jsme schopni přijít na nic dalšího, protože nic dalšího není. Ještě pořád jsme nenašli jejich skrýš, protože jsme ji měli přímo pod nosem ale ne doopravdy.“

Blábolil nesmysly. Viděl jim to ve tvářích.

„Hele,“ řekl. „Jediné místo, kde jsme viděli potenciální možnost nějakého slušného zabezpečení, je Veers, a tam ty kamery míří ven a ne dovnitř. Uvnitř nic není, všechno je venku. To bezpečnostní zařízení tam není kvůli tomu, aby hlídalo přepravované zboží, ale proto, aby sledovalo pozemek. Tu mezistanici jsme nenašli, protože je mobilní.“ Bradford popadl fix. Vymazal vlákno na tabuli a znovu je tam doplnil.

„Hledáme minimálně jeden speciální kamion, možná víc. Na pozemku jich pár stálo, ale zabezpečení bylo laxní, protože tam nebyl ten kamion.“

Walkerová narovnala překřížené paže.

Jahan se opřel na židli a s nohama zapřenýma do podlahy se začal otáčet sem a tam. Přemýšlel.

Zpracovával.

Walkerová prohlásila: „Kdyby tam byl Logan, kdyby tam měli nějaký kontraband, viděli bychom tam mnohem víc lidí. Přísnější bezpečnostní opatření.“

„Přesně tak,“ přitakal Bradford. „Nebyl tam, drželi ho v kanceláři. Máme důkaz, že v té kanceláři byl, jenom nevíme, jak dlouho, ani kdy ho převezli.“ Odmlčel se. „Vsadím na to krk,“ dodal. „Vrátíme se do

Veers a na pozemku bude stát další kamion. To je náš cíl.“

Jahan namítl: „A co když tam nebude?“

„Pak je na cestách a my budeme muset získat záznamy o vozidlech. O všech kamionech, co mají, a pak musíme každý jeden z nich vystopovat, protože některý z nich slouží jako mezistanice.“

V místnosti opět zavládlo ticho, narušované jen skřípáním Jahanovy židle.

Walkerová projevila souhlas svým vlastním způsobem slovy: „Ta vrata a drátěný plot by stačily samy o sobě, aby kamiony ochránily proti vandalům. Neexistuje žádný jiný důvod, proč na ten pozemek instalovat bezpečnostní zařízení, leda že tam mají něco, co stojí za ochranu.“

„Připadá mi to logické,“ souhlasil Jahan. „A navíc stejně nemáme žádný jiný ocas, za kterým bychom se teď honili.“

„Kdo půjde?“ zeptal se Bradford.

Walkerová se podívala směrem k Jahanovi a on její pohled opětoval. „Jdeme všichni,“ oznámila Bradfordovi.

====

KAPITOLA 20

Prova, Itálie

S rukama na volantu a kradeným telefonem ukrytým pod stehnem Munroeová vyťukávala prsty náhodný rytmus do taktu myšlenek, v tichu sledovala ubíhající kilometry a počítala minuty, zatímco slunce pomalu putovalo po obloze k západu.

V rámci schengenského prostoru se přesunuly ze Slovinska do Itálie, z jedné země do druhé, aniž by vzbudily sebemenší záchvěv pozornosti, a projížděly krajinou paralelně s mezikontinentální silnicí E70, která vycházela z Gruzie, v Turecku u Černého moře se na chvíli přerušila, znovu se vynořila v Bulharsku a pokračovala přes Chorvatsko a Slovinsko do Itálie a nakonec přes Francii dospěla do Španělska.

Bez ohledu na všechny přednosti dálnice byla Munroeová odkázaná na venkovské cesty, dvouproudé a často prázdné, s výjimkou nepravidelně se vyskytujících úseků, kdy projížděly po okraji malých městeček nebo přímo jejich centrem: dětská spojovačka, která jí jednou postavila do cesty carabinieri, vojenskou policii, a podruhé polizia, státní policii. Bylo známo, že samopaly ozbrojení příslušníci obou složek s oblibou náhodně zastavují auta. Momentálně ale nemělo význam se tím trápit. Až udeří pohroma, začne ji řešit, ale dřív ne.

Příroda, pole, kopce a městečka se míhaly kolem, názvy ulic a poznávací značky se už dávno změnily ze slovinských na italské, architektura a vzhled krajiny se nepatrně měnily způsobem, který naznačoval nové hranice a nové území, a to všechno se slévalo do šmouhy na periferii vědomí, zatímco smyčky vzpomínek na Logana, náhradního bratra a osudem stíhanou spřízněnou duši, se postupně zhmotňovaly do záběrů jeho zmláceného a krvavého těla: vyčerpávající nepřetržitý záznam běžící na čelním skle, který zlomyslně pošťuchoval noční můry a hrozil, že probudí ze spánku ty šeptající hlasy, o nichž se domnívala, že je už dávno umlčela.

Munroeová pohlédla na navigaci.

Brzy přijedou na další křižovatku a ozve se ten ženský hlas, panovačný a vševědoucí, aby jí dal instrukce a poskytl další příležitost zamaskovat vytáčení čísla na ukradeném pokladu.

Měly už za sebou dvě hodiny cesty přes Itálii a ačkoli se Munroeová několikrát pokusila dovolat, od posledního úspěšného spojení uplynulo už půl hodiny. Baterie se časem vybije, krádež bude nakonec odhalena, chatrné spojení s Bradfordem se nadobro přeruší, a ona doufala jen v čas, ten luxus, kterého měla tak málo.

Zatím se jí povedlo odeslat pět vzkazů, všechny zcela jasné, pokud se Bradfordovi podaří rozluštit morseovku přes hluk v pozadí: potřebovala sundat z krku ten škrticí obojek, potřebovala, aby našli a vysvobodili Logana, a varovala válečný štáb, aby se nesnažili ji kontaktovat, dokud nebude Logan v bezpečí. Všechno to však vyjde vniveč, jestliže Bradford nedokáže odlišit její vzkaz od šumu.

Ze zadního sedadla se ozvala Neeva. „Mám hlad,“ oznámila a Munroeová ji ignorovala stejně jako po celou dobu od chvíle, kdy ji před pár hodinami u benzinové pumpy šoupla do auta. Munroeová sice díky ní teď měla telefon a sama dala Neevě příležitost k útěku, aby přístroj získala, přesto i dívka měla svůj podíl viny na trestu, který bude nepochybně následovat.

Bylo riskantní pouštět ji tak blízko k davu, ale vzhledem k trase vedoucí mimo města to byla jediná šance, jak se zmocnit mobilu. Munroeová spoléhala na lidskou přirozenost, na touhu uvěřit nejpřijatelnější verzi, na schopnost vytěsnit fakta a vhodně zaplnit prázdná místa, a raději uvěřit báchorce o truchlící sestře, která se právě dozvěděla o milencově sebevraždě, než že ta vřeštící žena před nimi, kterou utěšuje sympatický mladík, je ve skutečnosti obětí sexuálního otroctví.

Lidská povaha opět nezklamala, ale jeden útěk byl maximum, co dokázala snést. Na výstrahu před dalšími zaječími úmysly Munroeová vrazila Neevě koleno do břicha, a když se bránila, přitiskla jí palce ke krčním tepnám a držela, dokud dívka neomdlela.

Jedna věc byla bojovat a prohrát, ale přitom se zuřivě bránit a způsobit škody, byť bezvýznamné, jako malou náplast na své vlastní utrpení, ovšem něco zcela jiného bylo bezmocně upadnout do bezvědomí.

Ten rozdíl, psychologický a děsivý, Munroeová kdysi poznala na vlastní kůži v těžce nabyté lekci o přežití.

Znovu Neevu spoutala, položila ji na bok na sedadlo a pevně ji omotala přikrývkou dřív, než dívka opět přišla k vědomí.

Uplynulo několik hodin a od Lumaniho nepřicházely žádné zprávy, dokonce ani poté, co ho Neevě ukázala na střeše. Loutkář také zachovával mlčení nevěděla sice kdy, ale slib, že za její údajné selhání přijde odplata, bude jistojistě naplněn.

Za hypnotického svištění kol po asfaltu se Logan opět mihl přes čelní sklo, zvedl biliárové tágo, usmál se a ukázal na prázdnou kapsu; prošel dveřmi do noci a nasedl na ducati; řítil se vedle ní vzduchem při seskoku z mostu New River Gorge; a vykroutil jí z ruky lahvičku s tabletami oxycontinu, když jí připadalo, že samoléčba je jediný způsob, jak se vypořádat s traumatem, které ji tenkrát před lety přimělo utéct z rovníkové Afriky do Spojených států.

Jako živý přelud na skle, který odmítal prosit a žadonit, na ni zmlácený a krvácející Logan kývl, aby potvrdil pouto, spojující jednoho vyvržence s druhým, a Munroeová, s očima bloudícíma mezi navigací, vozovkou a malým městečkem na horizontu, zajela prsty mezi stehno a sedadlo pro telefon.

V protisměru přijíždělo první auto po několika kilometrech a minulo je s rozsvícenými světlomety. Rychle se blížil soumrak. Pokud Loutkářovi lidé nevydají jiné pokyny, budou dál ujíždět nocí směrem ke konečnému cíli.

Munroeová odhadla vzdálenost na obrazovce a sundala nohu z plynu, aby správně načasovala příjezd k blížící se odbočce. Vystrčila telefon zpod stehna do mezery mezi nohama, počkala na mechanický hlas a jakmile se ozval, naťukala číslice, které se musela naučit nazpaměť v rámci zaškolování v Capstone.

Orientovala se spíš po hmatu než podle zraku a jen občas odtrhla oči od vozovky a nenápadně se přesvědčila, že zadala čísla správně.

Nakonec stiskla tlačítko pro odeslání a přesunula nohu zpátky nad telefon, aby ztlumila krátkou nahrávku, které se ozve na odpověď. Počítala vteřiny, načež mobil vystrčila ven a začala ťukat nehtem do boční strany krytu ve stejném promyšleném kódu, jaký používala při každém telefonátu. Preventivní opatření

byla únavná a časově náročná, ale zdálo se, že v těchto hodinách přerušovaného volání zabraňují jejímu odhalení.

Zezadu se ozvala Neeva. „Já mám opravdu hlad. Jeden balíček keksů za celý den je hladovka.“

Munroeová při poslední zastávce uložila dívku tak, aby měla hlavu přímo za jejím sedadlem a neviděla na telefon, a tím pádem nemohla omylem nebo ze msty zmařit byť jen malou šanci na jejich záchranu. Navíc tak Munroeová mohla snáze ignorovat příležitostné žádosti o jídlo a vodu.

Munroeová přestala ťukat a nenápadně pohlédla na telefon. „Nemůžu vám dát najíst,“ odpověděla, i když její slova byla ve skutečnosti určena Bradfordovi. „Nesmíme zastavit bez dovolení, a pokud vám to nedošlo podle toho odstřelovače na střeše, tak nás sledujou a hlídají.“

Místo odpovědi se rozhostilo ticho.

S rukama pevně sevřenýma na volantu Munroeová Neevu v duchu pobízela, aby pokračovala v rozhovoru, aby něco řekla, cokoli, na co by mohla Munroeová navázat a doplnit další detaily.

Namísto toho se ozvalo popotáhnutí nosem.

Munroeová provedla v duchu rychlou rekapitulaci, vymyslela vhodnou záminku a právě se chystala promluvit, jenže Neeva se ozvala dřív. Se slzami v hlase pronesla: „A nemůžete se aspoň zeptat?“

Ať už to hrála či ne, nezáleželo na tom ta replika byla dokonalá.

„Malý půst vás nezabije,“ prohlásila Munroeová. „Nepředpokládám, že to bude víc než pět až šest hodin, pokud pojedeme přes noc, a jestliže zastavíme kvůli spánku, pak dorazíme na místo během dopoledne.

Potom už vás nebudu mít na starosti a můžete si kňourat o jídlo u toho, kdo vás převezme.“

Munroeová znovu kradmo pohlédla na telefon. Dvě minuty a padesát vteřin. Hlasová schránka umožní nahrávku o délce tří minut a pak se vypne. Munroeová přerušila spojení a ukryla telefon zpátky pod stehno. Všechno, co jim chtěla během dalších hodin sdělit morseovkou, bylo nyní shrnuto v těch několika minutách. Tohle bude její poslední pokus o kontakt, dokud nebude Logan v bezpečí nebo dívka dopravená na místo; rozhodně se tím prodlouží životnost baterie.

Vzadu zatím Neeviny tlumené vzlyky postupně nabíraly na intenzitě první skutečný záchvat pláče od začátku celého martyria, po všech stránkách upřímný a srdceryvný. Hrozilo, že se odněkud zevnitř vyřine soucit a zvítězí nad rozumem. Munroeová ty emoce zamáčkla zpátky, bušila do nich pěstí jako do kynoucího těsta, až je stloukla do malé tvrdé kuličky, kterou mohla lépe ovládat.

Neeviny vzlyky sílily a zněly čím dál zoufaleji, a Munroeovou zaplavoval stále větší vztek a pocit marnosti.

Tahle cesta je jediným řešením, jak ukončit to trápení. S očima upřenýma dopředu zarytě mlčela. Logan měl přednost a tím to haslo.

Neevino kvílení ještě o stupínek zesílilo. Munroeová sáhla po telefonu Lumaniho telefonu a stiskla předvolbu.

Zvedl to po prvním zazvonění.

„Pětiminutová zastávka,“ oznámila. „Potřebuju přesunout zásilku na přední sedadlo a nakrmit ji.“

„Ne,“ řekl Lumani.

„Neztěžujte mi to.“

„Jestli zastavíte,“ namítl, „a jestli vám znova uteče, tak Logan zemře.“ V jeho hlase zněl podtón, který by za jiných okolností označila jako starostlivý.

„Neuteče,“ prohlásila Munroeová.

Po dlouhé pauze Lumani řekl: „Padne to na vaši hlavu.“

„Beru na vědomí,“ odpověděla. Z Lumaniho slov vyčetla víc, než by jí kdy vědomě dovolil: nejlepší z Loutkářových mužů byl nejslabším článkem řetězu.

Neeva s opuchlým obličejem a ucpaným nosem stále štkala v zalykavém zvukovém doprovodu k slzám.

Munroeová zpomalila a zajela ke krajnici, kde pole přecházelo ve štěrk a štěrk zase ve vozovku. Zapnula výstražná světla, pak vystoupila a zepředu auto obešla k zadním dveřím na opačné straně.

Stáhla z Neevy přikrývku a nařídila: „Ukažte mi ruce.“

Neeva se natočila a v nepohodlném úhlu, s jedním ramenem zkrouceným, zvedla zápěstí co nejvýš.

Pomocí improvizovaného kovového ostří jí Munroeová přeřízla pásku, chytila ji za ruku a pomohla jí se posadit. „Přesuňte se na kraj,“ pobídla ji, „pak už ani hnout a hlavně si neutírejte nos do rukávu.“

Popotahující Neeva beze slova přikývla. Munroeová jí podala přikrývku. „Použijte tohle,“ řekla a Neeva se natáhla po dece, utřela si tvář, a když si osušovala oči a smrkala, rozmazala si řasenku po obličeji a setřela téměř všechen makeup.

Munroeová si povzdechla.

Další nahodilé selhání, za které někdo zaplatí.

Zašmátrala po podlaze po věcech, které při předešlém zápase s dívkou odhodila stranou, a nahmatala popruh tašky s jídlem a pitím. Vytáhla ji z auta, natáhla ruku k Neevě a vyzvala ji: „Pojďte.“

Neeva se svázanýma nohama a přikrývkou pevně omotanou kolem těla se přesoukala po zadním sedadle ke dveřím a přehodila nohy na asfalt. Munroeová jí pomohla na přední sedadlo a podala jí tašku s jídlem.

„Poslužte si a neušpiňte se,“ nařídila jí. „A nic nepijte, protože další zastávku na záchod už v žádném případě neuděláme.“

Neeva přikývla a ještě pořád posmrkávala, i když slzy se jí už téměř zastavily.

Než Munroeová zaklapla dveře, dívka už dolovala v tašce a po chvíli vytáhla balíček sušeného ovoce. Opět za volantem Munroeová zkontrolovala zpětné zrcátko. V pološeru asi čtyřicet metrů za nimi se objevila nejasná, téměř neviditelná silueta auta s vypnutými reflektory, zajíždějícího ke krajnici.

Stály tam čtyři minuty.

Zkoumala odraz v zrcadle, pátrala po obrysu, snažila se rozeznat značku, model a barvu. Viděla však jen stín.

Munroeová vypnula blikající výstražná světla a najela zpátky na silnici. Druhé auto ve zpětném zrcátku úplně zmizelo; vůbec nerozsvítilo světla a Munroeová ho už nezahlédla.

Neeva dojedla sáček sušeného ovoce, vylovila slané sušenky a pustila se do nich, dokud nebyl balíček skoro prázdný. Napila se vody, ale jen doušek, zašroubovala lahev, vrátila všechno do tašky a strčila si ji na podlahu k nohám.

„Díky,“ řekla a Munroeová přikývla.

S rukama upejpavě složenýma v klíně jako pravá dáma, pečlivě zakrytá přikrývkou, která vstřebala vše, co se rozlilo a nadrobilo, se zeptala: „Jak dlouho ještě?“

„Já nevím,“ řekla Munroeová. „Jestli pojedeme pořád po těchhle silnicích, tak nám to do Verony potrvá asi hodinu, ale dál už netuším.“

„Víš,“ začala jí Neeva náhle tykat a klesla hlasem o oktávu níž do stejného zastřeného šepotu, jaký se stal ve filmu její poznávací značkou, „třeba bychom mohli utéct společně.“ Jemně pohladila prsty přikrývku, pak si upravila živůtek šatů a uhladila si zmačkanou látku na prsou. „Nebo bychom aspoň mohli na chvíli udělat zastávku, víš, trochu se odreagovat. Jedeme už strašně dlouho měli by nám povolit aspoň tohle,

ne?“

Za jiné situace by byly Neeviny intriky zábavné. „Nejsem tady kvůli nějakému kamarádění,“ opáčila Munroeová, „a nestrkej mi sem ty kozy, já nemám zájem.“

„Tobě se nelíbím?“

„Jsi nádherná holka, Neevo, ale ne, mě nepřitahuješ.“

Navigace je provedla zatáčku za zatáčkou přes malou vesničku a pak pokračovaly po silnici, ze které musela být za denního světla nádherná vyhlídka. Nakonec Neeva přerušila ticho. „Ty jsi gay?“ zeptala se.

Munroeová pohlédla do zpětného zrcátka. „Ne,“ řekla. „Nejsem gay.“

Neeva se natáhla k Munroeové a přejela jí ukazovákem po hřbetu ruky. Munroeová odolala nutkání plesknout ji přes prsty, zaťala zuby a utrousila: „Nech toho, Neevo, nemám zájem.“

Neeva zamrkala dlouhými řasami s výrazem ublíženého dítěte, a když Munroeová její scénku ignorovala, zkřížila ruce na prsou a uraženě zapadla zpátky do sedadla. S pažemi těsně přitisknutými k hrudi si opřela hlavu o okénko a nakonec se zeptala: „A co se ti vlastně na mě nelíbí?“

Munroeová potlačila vyprsknutí smíchy. Chtěla k té dívce cítit averzi. Raději by ji viděla jako slabou nebo přihlouplou, protože pak by se k ní snáze dokázala chovat s odmítavým odstupem, jenže nic podobného v ní nenacházela.

„Nejsi prostě můj typ.“

Neeva na ni trucovitě pohlédla. „To mi ještě nikdy žádný heterosexuální muž neřekl. Jaký je tvůj typ?“

„Vysoký, tmavý a hezký,“ řekla Munroeová a odvrátila zrak od silnice jen na tak dlouho, aby zachytila Neevin zamračený výraz.

„Říkal jsi, že nejsi gay.“

„Nejsem.“ Pak se ušklíbla a se zlomyslnou škodolibostí dodala: „Jsem žena a líbí se mi chlapi.“

Dívce spadly ruce do klína a s otevřenými ústy na ni zírala, zatímco za pomněnkovýma očima se jí svět převracel naruby. Celá se náhle uvolnila, jako když se rozvine had, jako by proti své vůli nedokázala v ženě vidět nepřítele, jako by se tím poznáním najednou všechno změnilo skoro jako by ji po tom odhalení opustila bojovnost.

Po několika kilometrech mlčení se Neeva zeptala: „Proč?“

„Proč co?“

„Proč všechno.“

„Nemám náladu na hádanky,“ opáčila Munroeová. „Řekni co chceš, nebo radši mlč. Mám ráda ticho.“

„Proč jsi oblečená jako muž?“ zeptala se Neeva. „Proč se chováš jako…“ Odmlčela se. „Proč se chováš jako… jako jeden z nich?“ Zesílila hlas a pokračovala vyčítavým a vyzývavým tónem. „Jako oni,“

zopakovala. „Pro ně ženy nejsou lidi, nejsou nic, jen věci předměty. Oni.“ Bodla ukazovákem do vzduchu směrem k zadnímu oknu, kde je nepochybně nepozorovaně sledoval některý z Loutkářových mužů. „Jo, oni ti ukážou opravdového chlapa. Udělají z tebe opravdovou ženu. Pořádně tě ošukají, budeš to chtít, jenže na tom, co chceš ty, vlastně vůbec nezáleží, protože všechno se točí jenom kolem jejich vlastního ega. Oni.“ Neeva udělala pauzu, aby se dlouze a hltavě nadechla. „Proč?“ zeptala se. „Proč ty jakožena…“

přímo to slovo vyplivla, „ty, která bys měla vědět, jaké to je, když ti nadávají do kurev a děvek a krav jenom proto, že jsi vyslovila vlastní názor, označí tě za tlustou nebo ošklivou, aby tím podryli tvoje argumenty a označili je za bezcenné, a budou o tobě prohlašovat, že jsi nafoukaná, frigidní a že potlačuješ své skutečné city, když se jich štítíš. Proč bys měla být jako oni? Co to s tebou je?“

Neevina slova dodala na váze historii jizev, o které se dívka nikdy nedozví, zařízla se hluboko skrz čas a světadíly a táhla Munroeovou směrem k emocím, po kterých vůbec netoužila. Když neodpovídala, Neeva se otočila k oknu.

Po dalších několika kilometrech Munroeová začala: „Já nejsem jedna z nich. Nikdy jsem nebyla a nikdy nebudu. Jsem tady, abych zachránila život.“

„Já jsem život.“

„Je to zkurvená volba, co?“ A pak, aby změnila téma dřív, než se rozhovor ještě víc přiblíží k tomu dřímajícímu místu v jejím podvědomí, kde se stírala hranice mezi chtěním a brutalitou, Munroeová dodala:

„Nechceš si radši odpočinout?“

Neeva jí neskočila na vějičku. „A co ten mužský převlek?“

„Když spolu cestují muž se ženou, nepřitahují takovou pozornost jako dvě ženy,“ vysvětlovala. „Se mnou v roli muže jsme méně nápadní.“

Neeva se strojeně zasmála, složila si ruce do klína a s hlavou stále opřenou o okénko se zeptala: „Proč v tom případě prostě neposlali muže?“

Munroeová se usmála. Pro sebe. Pobaveně. Lítostivě. Nad vzpomínkou na boj o přežití a instinkt, který z ní udělal to, čím byla teď, a nad kombinací jedinečných schopností, vrozených i tvrdě získaných, které pro ni byly požehnáním a zároveň ji málem zabily. „Žádný z jejich mužů nedokáže to co já,“ řekla.

====

KAPITOLA 21

Západně od Verony, Itálie

Ve světle zářivek pod střechou benzinové pumpy Munroeová doplnila opelu nádrž. Majitel na ni upřeně zíral za sklem malé prodejny s rukama zkříženýma na prsou, jako by byl vězeňským dozorcem a ona jediným odsouzencem na této jinak prázdné čerpací stanici.

Neměla žádné peníze ani kreditní kartu, nic, čím by zaplatila za natankované palivo, jen Lumaniho slovo a instrukce, které jí dal předem po telefonu. Postupovala přesně podle pokynů a od první chvíle, kdy zasunula čerpací pistoli do otvoru nádrže, si byla jistá, že tam ten holobrádek někde je, krčí se nahoře ve tmě s teleskopem u oka a sleduje je skrz záměrný kříž.

Munroeová se obrátila od majitele zpátky ke stojanu a nepřítomným pohledem sledovala, jak na elektronickém počítadle přeskakují čísla. Neeva, která před hodinou usnula, se po zastavení neprobudila a umožnila jí tak doplnit benzin, aniž by se musela mít neustále na pozoru před další epizodou násilí. Od neúspěšného pokusu o uprchnutí na svobodu dívka hodně spala a s trochou štěstí jí to ještě chvíli vydrží.

Nádrž byla plná a přívod paliva se automaticky vypnul. Munroeová vrátila pistoli na stojan.

Za výlohou na ni stále zíral majitel benzinky. Munroeová utáhla víčko nádrže a pak na muže upřela zrak.

Narovnal zkřížené paže a mávnutím ji posílal pryč. Znala ten pohled: nechtěl, aby šla dovnitř, nechtěl riskovat rozhovor nebo otázky, přál si, aby co nejrychleji zmizela; člověk zachycený v soukolí, vydíraný a zastrašováním přinucený k poslušnosti stejně jako ona.

Obešla vůz ke dveřím řidiče a opět vyměnila chlad venkovního povětří a chuť svobody za zatuchlost

vězení na čtyřech kolech. Znovu otočila klíčem v zapalování. Neeva stále spala; další návrat ke tmě, silnicím a hypnotizujícímu svištění pneumatik po asfaltu.

Během těch prázdných kilometrů a jednotvárných přesunů od jedné adresy k druhé, od jednoho ospalého městečka k dalšímu, se jí vrátila Neevina slova.

To kázání o nich.

Ta evidentní znalost sebeobrany.

To zuřivé odmítání se vzdát, i když byla protivníkem úplně deklasovaná.

Ta totální změna chování, když dívka zjistila, že nemá co do činění s mužem to všechno souviselo s něčím v minulosti, s něčím, co se neobjevilo v žádném z dokumentů, které její rodiče zaslali Bradfordovi do kanceláře, a Munroeová si lámala hlavu, zda k té katalýze došlo v době, kdy dívka ještě byla Grace Tisdaleovou, anebo až poté, co se stala Neevou Eckridgeovou.

Pak ty myšlenky zahnala do kouta. Nechtěla to vědět, nechtěla se starat.

Ta prapůvodní touha bojovat, vítězit a přežít stále plála jasným plamenem, jenže spolu s ní se vynořila temnota, olizovala okraje a dožadovala se vypuštění ven.

Opravdu, ale opravdu se o to nechtěla zajímat.

Emocionální vody byly dost zkalené i bez toho.

Munroeová sáhla po Loutkářově telefonu, zapnula jej, pohlédla na displej a zase přístroj vypnula.

Pořád nic.

V hodinách po Neevině útěku do restaurace byly jedinou zprávou od Lumaniho pokyny k natankování, a ačkoli Munroeová pátrala v jeho hlase po nějakém náznaku, který by jí prozradil, jakou odplatu může očekávat, nenašla tam nic, čeho by se mohla chytit.

Ten šok nakonec nepřišel v podobě telefonátu, ale jako obrázek stažený do mobilu. Výstražný tón byl tak pronikavý, že se Neeva po jeho zaznění s trhnutím probudila. Munroeová odtrhla oči od vozovky na podstatně delší dobu, než bylo záhodno, ubrala plyn a upírala zrak na podsvícenou obrazovku. Neeva zívla a zavrtěla se. Otočila hlavu, nejdřív pohlédla Munroeové do tváře a pak sledovala její pohled ke svítícímu mobilu. Munroeová sáhla po vibrujícím přístroji a předem se obrnila proti všem hrůzám, co mohli Loganovi udělat. Zírala na obrázek, který zaplňoval obrazovku, zírala do neživých očí. Dvě střely do hlavy, malá rudá poupátka dva centimetry od sebe, květy smrti, které se nikdy nerozvinuly, ale namísto toho z nich dolů po klidném obličeji stékaly dva tmavé pramínky.

Čas se zhroutil sám do sebe.

Pak se úplně zastavil.

Snesla se tma.

Vzduch se rozechvěl.

Rupnul.

A vnitřní hlasy, ty symboly kruté minulosti, které už téměř dva roky mlčely, prudký tlak, jenž byl tak důkladně zadusán a utlumen, se najednou vyvalily ven v přívalu šílenství. Kdesi v dálce prorazily tmu reflektory auta a vedle ní se ozval vřískot, hlasitý a zvířecí, a pravou paží jí začaly cloumat drápy podobné kočičím a drásat jí kůži.

A pak už žádný pohyb.

Munroeová šmátrala po dveřích a lomcovala kličkou, dokud překážka nepovolila. Obklopil ji chlad noci a

ona se vypotácela na asfalt. Klopýtala kolem kapoty na druhou stranu auta a tam se jí podlomila kolena.

Prudké křeče ji zlomily v pase, ale prázdný žaludek nevydal nic než trávicí šťávy. Slova, nesmyslná slova jí vířila hlavou a narážela do sebe, dokud se po nějaké době opět neuspořádala do správného tvaru, pořadí a významu.

Podle vykonaných skutků odplatí svým protivníkům.

Dveře auta za jejími zády zaskřípaly.

Munroeová neotevřela oči. Slyšela Neeviny kroky a ač byla duchem daleko, poznala, že dívka má pořád svázané nohy.

Temnota v jejím nitru nepřestávala vířit a Munroeová se zavřenýma očima natočila obličej směrem k autu natolik, aby tam doletěl její hlas. „Jestli utečeš, tak tě zabiju,“ sykla.

Neeva neodpověděla. Šaty zašustily a dívka se rukama dotkla země za patami Munroeové.

Cestu pokoje neznají, není práva v jejich stopách.

Posadila se vedle ní, těžce oddechovala a z pórů jí čišel pach strachu. Munroeová pootevřela oči a všimla si, že Neeva drží v ruce telefon a upřeně hledí na fotografii na obrazovce. Pak oči zase zavřela.

Neeva se zeptala: „Tohle je to, čím vyhrožovali?“ Hlas se jí třásl, jako by navzdory všemu, co doposud přestála, až nyní pochopila, jak pevně Loutkář ovládá nitky života. „Tímhle tě vydírali?“

Munroeová s rukama opřenýma o stehna a s obličejem obráceným do prašné hlíny zavrtěla hlavou. Ne.

Tuhle smrt vůbec nečekala, nedokázala si ji představit ani předvídat, když kalkulovala, které figurky by v této šílené hře mohly dostat mat.

Noah Johnson. Američan původem z Maroka, náhodná známost z doby před dvěma lety, z níž se vyvinul šestiměsíční vztah, něžný až do samého konce. Milenec, kterého už devět měsíců neviděla ani o něm neslyšela, smrt natolik vzdálená od jejího současného života, že neměla sebemenší šanci se proti ní obrnit tak, jako proti Loganově, Bradfordově nebo některého z příbuzných.

Křivolaké cesty. Kdo se jimi ubírá, nepozná pokoj.

Nevyslovitelná bolest.

Právo se od nás vzdálilo a spravedlnost k nám nedosahuje.

„Kdo je ten muž?“ zašeptala Neeva.

„Byl to můj přítel,“ odpověděla Munroeová a otřela si rukávem ústa. „Milovala jsem ho.“

I když měl Noah své chyby, byl to dobrý člověk, miloval ji stejně náruživě jako ona jeho, a ona ho nakonec opustila, aby ho ochránila sama před sebou. Život šel dál a on si našel jinou, a přesto je teď mrtvý.

Šok z toho všeho ji stále neopouštěl, tu pravdu si nedokázala připustit.

Munroeová namáhavě vstala a Neeva vedle ní se také zvedla ze země.

Mezi zdravými jsme jako mrtví.

Munroeová se natáhla po telefonu a vzala ho Neevě z ruky.

Čekáme na právo, ale žádné tu není.

Vypnula displej a podala jí přístroj zpátky.

„Proč ho zabili?“ zeptala se Neeva.

Ten obraz se Munroeové vypaloval do mozku: Dvě díry do hlavy. Krev prýštící z ran. Tělo opuštěné na betonovém chodníku. „Aby mě mohli ovládat,“ řekla.

Logana zatím zabít nemohli, protože potřebovali doručit zásilku. Mohli ale působit nekonečnou bolest jako trest a motivaci k poslušnosti. Proto se zaměřili na další lidi, které milovala, na cíle, na nichž záleželo.

Život nevinného.

Koho ještě sledují?

Pokud to byla Kate Breedenová, kdo zosnoval tento plán, pokud jim ještě stále poskytovala informace, pak najdou celou rodinu Munroeové bez ohledu na to, jak opatrná po celé ty roky byla.

Jejich činy jsou jen ničemnosti, na dlaních jim lpí násilné skutky.

Vyčmuchají každého, na kom jí záleží, a jako první přijdou na řadu ti, které miluje nejvíc. Kate kdysi bývala její kamarádka. Měla jí prohnat hlavou kulku, dokud ještě měla příležitost.

Bradford se nesnažil odpovědět na kódované telefonáty, a jeho mlčení, které ji až doposud uklidňovalo, se najednou změnilo ve smrt a chlad, v pocit nevolnosti z neznámého. Dostali snad i jeho? Ten strach způsobil, že temnota vířící v její hlavě zhoustla do dusivého povlaku. Munroeová vzala Neevu kolem ramen a přitáhla si ji blíž. Políbila ji na čelo. Zašeptala „Odpusť mi to,“ a než dívka stihla zareagovat, strhla ji dopředu.

Kdesi v temnotě mimo dosah vědomí se zrodila síla, pramenící ze zuřivosti a adrenalinu, a změnila Munroeové prsty ve svěrák a tělo ve stroj řízený přízraky v její hlavě. Munroeová necítila ani nevnímala, že ji Neeva škrábe a vříská, a táhla ji se svázanými kotníky z prašné krajnice přes asfalt doprostřed vozovky.

Tam se zastavila a zvedla do výšky dívčinu paži. Vytáhla z kapsy ostrý úlomek kovu improvizovaný nůž, kterým se ji Neeva jednou snažila říznout a přitiskla ho dívce ke kůži.

Do noci, kde Lumani určitě číhal a určitě poslouchal, Munroeová zařvala žádost o důkaz, že je Logan naživu. „Dejte mi ho,“ křičela, „nebo přísahám, že tu vaši vzácnou zásilku na místě podříznu a nechám ji vykrvácet.“

O kus dál na silnici se rozsvítily světlomety a zase zhasly. Jen jednou. A pak se rozdrnčel telefon, který Neeva stále svírala v ruce, v té ruce, kde ji Munroeová držela za zápěstí. Aniž by povolila stisk, Munroeová vzala mobil, přiložila si ho k uchu a přitom si uvědomila, že ji dívka přestala drápat a mlátit, ačkoli jí stále tekly slzy a celá se třásla.

„Logan je naživu,“ ozval se Lumani. „Mohu vás ujistit, že nikdo další nebyl zabit. Jděte z té silnice. Vraťte se do auta a pokračujte v cestě.“

„Ne bez důkazu, že žije. Žádné námitky, žádné výmluvy.“

Munroeová ukončila hovor dřív, než mohl odpovědět. Telefon znovu zazvonil. Munroeová ho strčila do kapsy. Neeviny potlačované slzy a chvějící se tělo ji vrátily do přítomnosti a uvědomila si, jakou silou jí drtí zápěstí. Opatrně a s téměř uctivou něžností uvolnila prsty. „Promiň,“ zašeptala, políbila Neevě ruku a pustila ji.

Neeva se pokusila se spoutanýma nohama o krok ustoupit a Munroeová ji zachytila, aby neztratila rovnováhu. Jemně nadzvedla Neevě ruku za loket. „Promiň,“ opakovala. Stála uprostřed silnice a hleděla na Neevinu dokonalou pokožku, mléčně bílou v měsíčním svitu, a představovala si ten dlouhý řez nožem, kterým by nechala vytékat životadárnou tekutinu až k bodu smrti, a při pomyšlení na všechno to vypětí, bolest a utrpení této cesty si najednou přála, aby proti všem těm pitomým pravidlům a požadavkům klienta, proti hrůze všeho, co tato cesta představovala, Neevu předem zdrogovali a oběma jim tak ušetřili dlouhé trápení.

A v tom okamžiku, v té vteřině prozření vyvolaného temnotou, zatímco zírala na Neevinu sametovou kůži

a přitom z jejího dechu cítila strach a viděla jí v očích hrůzu, Munroeová pochopila důvod, který stál za těmi pravidly.

Žádné drogy. Žádné modřiny.

Zachvátila ji nová vlna nevolnosti.

Klient, který by ženu jako Neeva chtěl jednoduše vlastnit, mít ji sám pro sebe, by přece svolil, aby jí zacpali ústa roubíkem a omámili ji drogami, jen aby se dodávka urychlila. Nevadilo by mu, kdyby se balík předem trochu otřískal, aspoň by pak nebyl příliš vzdorovitý. U tohoto typu zvrácenosti nebyly modřiny na překážku; ty se zahojí.

Tato pravidla, tyto instrukce měly společného předka s minulostí Munroeové, pramenily ze stejných psychopatických sadistických sklonů, jimiž z ní její trýznitel systematickým týráním udělal dravou šelmu, jakou dnes byla: neustále na lovu, odtrženou od společnosti a lhostejnou k většině lidského pokolení, alergickou na téměř každý lidský dotek.

Nemožné volby. Nesplnitelné podmínky.

Žádné drogy. Žádné modřiny.

Najednou jí byl jasný důvod každého z těch pravidel a věděla, co pohánělo každý krok této cesty: klient se vyžíval v cizím strachu, chtěl, aby Neeva pochopila, že její život mu patří, a tak nařídil, aby ji neustále udržovali v bdělém stavu, aby si všechno plně uvědomovala; chtěl začínat s čistým a neposkvrněným plátnem, aby tahy, které udělá, byly první a jediné.

Munroeová zírala na nebe. Proklínala svou slabost, svou neschopnost si nepřipouštět, co by znamenalo vědomě dopravit nevinnou duši do stejného pekla, jaké ji zrodilo k životu. V tomto okamžiku rozhodnutí odsoudila k smrti toho, pro jehož záchranu by riskovala všechno. Zašeptala do noci „sbohem“. Otevřela stavidla gehenny toho místa pro hříšníky, místa pro mrtvé a zde, na tomto opuštěném místě, pohřbila svou duši.

Munroeová odvedla Neevu k autu a počkala, až se dívka usadí. Pak se sklonila a přeřízla jí pouto kolem kotníků. Zmačkala lepkavou pásku do kuličky a odhodila ji do tmy. Když opět nasedla za volant, sklopila si sedadlo a pootevřela okno, aby vyvětrala zatuchlý vzduch.

Směrem k Neevě zašeptala: „Kdy se to stalo?“

„Co se kdy stalo?“

„Ty víš, o čem mluvím.“

Neeva upřeně pozorovala své ruce a palcem si masírovala zápěstí, které jí Munroeová pohmoždila. „Když vypadáš jako já, chlapi se někdy úplně pomátnou,“ začala potom. „Jsou přesvědčení, že mezi vámi něco je vidí věci, které neexistují přisuzují událostem význam, jaký nemají, něco si do tebe promítají a pak očekávají, že to budeš opětovat. A když to neděláš, zuří a berou to osobně.“

„Kolik ti bylo, když to přešlo do násilí?“

Neeva dlouho mlčela. „Čtrnáct,“ řekla nakonec.

„Vědí o tom rodiče?“

„Jo,“ zašeptala. „Vždycky jsme si byli blízcí. Nikdy jsem se nebála jim něco říct, ani když mi vyhrožoval, že jestli ceknu, tak mě zabije.“

Čtrnáct. Ve stejném věku se Munroeová obratnou manipulací dostala pod křídla pašeráka zbraní a uvedla do pohybu řetězec událostí, které jako řeka odkloněná ze svého koryta navždy změnily její pohled na svět a udělaly z ní lovkyni a dravou šelmu.

„Moji rodiče… “ spustila Neeva, ale než mohla pokračovat, Munroeová ji zvednutou rukou zastavila.

Její pozornost upoutal šramot a pohyb vzadu za autem. S okny pootevřenými na štěrbinu spíš tušila než viděla či slyšela, že tam něco je; intuice vytříbená léty strávenými v temné džungli v roli lovce i kořisti.

Uplynul další okamžik.

Vtom se za oknem u spolujezdce objevila Arbenova tvář a Neeva zaječela. Zachechtal se, zlomyslně a sadisticky, a naznačil jí, aby stáhla okénko.

Munroeová pohladila tupou hranu improvizovaného nožíku, který pevně svírala v dlani. „Neotvírej víc než do čtvrtiny,“ nařídila.

Neeva stáhla okénko o pár centimetrů. Zastavila.

Arben jí ukázal, ať pokračuje, a když Neeva zavrtěla hlavou, prostrčil dovnitř ruku a hodil jí do klína nějaký balíček a igelitovou tašku: nové punčocháče a malou sadu šminek.

„Szed össze magad,“ řekl. „Ať nevypadáš v ten svůj velkej den jako špinavý čuně.“ Pak se znovu zachechtal.

Bylo to poprvé, co ho Munroeová slyšela promluvit, a teď už chápala, proč k její jazykové lázni zvolili právě maďarštinu a ne některý jiný z desítek jazyků. Chtěl svými slovy u Neevy vyprovokovat nějakou reakci, ona se však zatvářila, jako by mu rozuměla, ukázala mu vztyčený prostředník a houkla: „Trhni si, hňupe!“ Pak sáhla po kličce, aby zavřela okno.

Arben s rukou stále uvnitř auta zaútočil jako blesk.

Popadl Neevu za vlasy dřív, než se sklo vůbec pohnulo, sevřel hrst kadeří v masité dlani a strhl dívku k sobě, až jí hlava zaduněla o sklo.

Jestli Neeva vykřikla, tak to Munroeová neslyšela.

V uších jí bušila krev a to hučení přehlušilo všechno ostatní. Tlak a trýzeň a touha po katarzi prostřednictvím bolesti se vyvalily z protržené přehrady, která je až doposud zadržovala.

Ze dveří a přes kapotu se k Arbenovi dostala dřív, než stihl Neevu úplně pustit. Srazila se s ním, když couval ode dveří, a zuřivost se šílenstvím si prorážely cestu zevnitř její hlavy dolů do pěstí a končetin.

Arben byl velký. Silný. Ozbrojený. A právě tyto výhody byly jeho největší slabinou. Hrubá síla a schopnost ovládat ostatní prostřednictvím strachu a zastrašování dělá z mužů lenochy. Přehnaně sebejisté. Pomalé.

Nikdy nebude tak rychlá jako kulka, ale v boji zblízka bude vždy rychlejší než ruka, která vytahuje zbraň.

Rychlost znamenala život. Rychlost znamenala přežití. Rychlost zrozená z vůle žít, z nutnosti být vždy o krok napřed, rychlost vyrytá do její duše jedním sadistickým zářezem nože za druhým. Ten, který ji nezabil, ji naučil rychlosti.

Tělo na tělo, Munroeová praštila Arbena do krku a vzápětí pocítila prudkou bolest po straně hlavy a s tou bolestí přišlo uvolnění. Katarze. Smích.

Vracela mu ránu za ranou, ale nebojovala s tou palčivou a neukojitelnou touhou zabíjet, která jí před mnoha lety noc co noc pomáhala nevykrvácet, ale přežít do dalšího rozbřesku. Chtěla, aby trpěl. Chtěla toho muže živého stejně, jako oni chtěli živou Neevu.

U prudkého svahu vedle silnice se vyladila na jeho dech a pomocí instinktu a sluchu vyplňovala prázdná místa, zanechaná nedokonalým zrakem. Mrštně střídala krok vpřed s úskokem stranou a využívala každou příležitost zasáhnout ho do nechráněných míst, do sanice, kolen, očí, slabin; každý pohyb poháněla nenávist ke zhoubnému moru, jakým Arben byl.

Zasáhl ji do hrudi, až odletěla o několik kroků dozadu. Bolest a vyražený dech ji opět přinutily k smíchu.

Uskočila dřív, než ji mohl dostihnout, sledovala jeho dech a kroky, v prstech svírala provizorní nůž.

Posměvačně na Arbena zavolala maďarštinou, kterou s ní mluvil on. „Gyere ide,“ prozpěvovala provokativně. „Ukaž, že jsi chlap.“

Otočil se za jejím hlasem a udeřil.

Pěstí ji zasáhl do lícní kosti, až jí zazvonilo v hlavě, a ve stejném okamžiku mu do předloktí zajelo ostří a nechalo za sebou dlouhou rozšklebenou ránu.

Arben zařval a jeho zuřivý ryk se hlasitě rozléhal nocí. Skočil po ní a oháněl se pěstmi, ale trefoval jen vzduch. Trénink jí velel zneškodnit ho jakýmikoli prostředky, přinutit ho zaujmout obranný postoj.

Arben se znovu rozmáchl a ona, namísto aby mu dalším chvatem vykloubila rameno a poslala ho k zemi, uskočila a sekla ho do druhé paže.

Prudce se k ní otočil a se zuřivými nadávkami zašmátral po zbrani, což neměl dělat. Munroeová se k němu naklonila, ale dřív, než vytáhl ruku zpátky a než se nůž dotkl jeho hrdla, se nocí rozlehl třesk Lumaniho pušky a přerušil souboj, který sotva začal.

====

KAPITOLA 22

Irving, Texas

Bradford projížděl ulicemi směrem k Veers Transport a v hlavě se mu propojoval plán operace s operací samotnou do jediného ohniska pozornosti.

Jahan s Walkerovou jeli v trooperu několik bloků za ním a mimo dohled. Zatím nebyli o nic chytřejší než v okamžiku, kdy Bradford vstal z pohovky, zamířil k tabuli a sledoval chatrnou nit logiky z parkoviště k bezpečnostním kamerám a ke kamionům.

Kamiony byly to poslední, co jim zbývalo.

Promýšleli strategii, pitvali jednotlivé možnosti, připravovali se na nejhorší a nakonec nechali kancelář opuštěnou, aby podnikli tento poslední zoufalý pokus. Každé dnešní rozhodnutí, každý krok, prostupovalo vědomí, že pokud se to nepovede, Logan bude navždy ztracen, a v důsledku toho i Munroeová.

Vozovka byla posetá oranžovými odlesky pouličních lamp, světlo se zrcadlilo na asfaltu, kluzkém po lijáku, který se tu právě prohnal ve scénáři typickém pro texaské počasí: dovnitř, ven a pryč, a jako důkaz po sobě zanechal pouze napáchané škody. Přesně tento postup měl Bradford v plánu dnes v noci zopakovat.

Další křižovatka a depo už bude na dohled, a náhle se objevilo po pravé straně, s areálem nasvíceným jako nikdy předtím. Menší nákladní vozy byly přeparkované, aby se doprostřed vešel tahač s návěsem.

Dva muži kráčeli po chodníku od kamionu ke dveřím do skladu, jeden vpředu a druhý se za ním hnal jako hladový pes. Další pár nohou se vynořil za návěsem.

Bradfordovi vířila hlavou bojová strategie a motorická paměť se dostávala ke slovu.

Jestli se na něj usměje štěstí, najde Logana živého, bezpečně ho odveze domů a zanechá za sebou jen anonymní obraz zkázy.

Přesně jako to počasí.

Bradford projel kolem depa a zamířil k sousednímu kancelářskému komplexu. Zaparkoval v přítmí, vypnul zapalování, popadl nacpaný batoh a vystoupil do noci.

Strategie pro dnešní noc spočívala ve dvou velmi obecných scénářích: pokud se v areálu nebude nic dít, proříznou kamionům pneumatiky, vylomí dveře, násilím vniknou do nákladových prostorů a budou pátrat, dokud nenajdou to, co hledají. Jestliže na pozemku zaznamenají nějakou aktivitu, zaměří se na cíl, který bude nejvíc střežený.

Což znamenalo soupravu s návěsem.

Plížil se stíny směrem k cíli a proklouzl mezi budovami k zadní straně komplexu, kde k nejtmavší části přepravního depa přiléhaly kanceláře. Pletivový plot mu pomohly zdolat štípací kleště.

Na domácí půdě se ani tolik nebál padouchů a věcí, které mu vybouchnou do obličeje, jako toho, že ho zničí systém, na jehož straně stojí. Jeho vlastní země by ho ukřižovala, kdyby ho dokázala spojit s dnešními událostmi, ale Bradford přesto necítil žádné výčitky, že bere záležitost Loganova únosu do vlastních rukou. Léta strávená kličkováním mezi průšvihy, uprostřed bídy a korupce v zemích, kde o životě a smrti rozhodoval zákon o přežití silnějšího a spravedlnost byla přinejlepším samozvaná, kde nikdy nevěděl, jestli právě nenastala jeho poslední hodina, dokázala od základu změnit perspektivu, s jakou člověk nahlížel na svět.

Zastavil se. Naslouchal. Pokračoval dál.

Přitiskl se ke stěně skladiště bez oken a opatrnými krůčky se sunul směrem k prefabrikovaným kancelářím. Klekl si a vytáhl z batohu jednu z cihliček C-4. Připlácl plastickou trhavinu na zeď a zapíchl do ní rozbušku. Neměl dost dlouhou detonační šnůru, aby dosáhla kolem celé budovy, a tak musel spoléhat na pár dálkově ovládaných rozbušek, které si vzal z muničního skladu.

Plastická trhavina byl nápad Walkerové. On sám původně neplánoval vyhazovat do vzduchu baráky a tím si nad hlavu nakreslit obrovskou šipku, jako by říkal Hej vy tam, co mě můžete šoupnout do lochu, sem se koukejte, ale nyní vzhledem k vývoji situace litoval, že všeho nevzal víc: víc trhavin, delší detonační šnůru, víc rozbušek, aby to stačilo na úplnou demolici a ne jen odvedení pozornosti.

Ve sluchátku se ozval šepot Walkerové: „Už jdeš, fešáku?“

„Jsem na večírku,“ odpověděl.

Jahan řekl: „Parťák taky na večírku.“

Pak opět Walkerová: „Hudba připravená.“

Bradford se přesunul o pár metrů dál a připevnil na zeď další kus plastické trhaviny. Zabodl do ní rozbušku a pokračoval dál. Ať se dnes v noci stane co se stane, on tyhle rozbušky odpálí. Malý dárek na rozloučenou a vztyčený prostředník na ty hajzly, co se na americké půdě cítili natolik jistí v kramflecích, že podcenili důsledky, jaké bude mít okradení tlupy pistolníků s nervózním prstem na spoušti, kteří upadají do deprese, jakmile jim chvíli chybí pořádná šleha adrenalinu.

A možná je to součást Loutkářova plánu: přilákat a zničit.

Souprava s návěsem mohla být na pozemku klidně nastražená jako past, a stejně tak mohla být jejich cílem nebo něčím úplně jiným. Existoval však jen jediný způsob, jak zjistit, zda je Logan uvnitř, a to spolknout návnadu.

O dalších několik metrů dál Bradford nainstaloval poslední kus výbušniny a Walkerová se ozvala: „Myslím, že tahač má spuštěný motor.“

„Parťáku?“ ozval se Bradford.

„Dvě minuty,“ odvětil Jahan.

Dvě minuty, než přestanou fungovat telefony a internet a než Walkerová zlikviduje pouliční osvětlení a

bezpečnostní reflektory. Byli by raději vypnuli elektřinu a ušetřili si tak další trable, kdyby se mohli nepozorovaně dostat k rozvodnému zařízení, jenže v tomto ohledu jim nepřálo štěstí.

Bradford zrychlil. Jestliže kamionu běží motor, nezůstane tu dlouho a s ním ani jeho obsah. Právě vybíhal zpoza rohu skladu do přední části areálu, když Jahan oznámil: „Večírek může začít.“

Ozval se štěkavý zvuk odstřelovací pušky a začalo boží dopuštění. Kamery na skladištní budově přišly na řadu jako první a postupně se rozprskávaly v miniexplozích skla a kovu, které zasypávaly okolí blýskavými konfetami. Pak následovaly halogenové bezpečnostní reflektory a nakonec pouliční lampy, pěkně po řadě v pravidelném rytmu, po jehož doznění se celý areál ponořil do relativní tmy.

Reakce z Veers přišla okamžitě. Muži vzadu u návěsu se vrhli k zemi a sáhli po zbraních. Otáčeli se, posunovali a pátrali, odkud střelba vychází nebyla to reakce profesionálů napadených ze zálohy, ale spíš chlápků, které předem varovali před případným zásahem a oni to vzali na lehkou váhu.

Společně s tmou se rozhostilo absolutní ticho. Žádný třesk zbraní. Žádný křik. Žádná auta na silnicích.

Vůbec žádný pohyb. Jako by na potvrzení útoku celý svět náhle strnul, aby mohl přeskupit pozice. A vtom se otevřely dveře ze skladu a vyšel jeden ze dvou mužů, kteří před chvílí vlezli dovnitř, jako by si vytáhl krátkou sirku a vystrčili ho ven. Na sobě měl džíny a tričko přetažené přes mohutné břicho, mohlo mu být něco přes třicet, a jelikož byl jako jediný neozbrojený, Bradford ho odhadl na řidiče kamionu.

Bradford přeběhl z jednoho úkrytu za náklaďákem do druhého, aby se dostal blíž k soupravě s návěsem.

Pneumatiky u kamionů stojících po obvodu areálu syčely a splaskávaly v rovnoměrném sledu, stejně jako se předtím rozprskávaly žárovky.

Stíny na zemi vedle tahače začaly se silným cizím přízvukem pokřikovat na řidiče u dveří do skladu.

Chtěly, aby nastoupil do kabiny. Chtěly, aby s kamionem co nejrychleji odjel.

Na bližším konci skladiště se vysunuly roletové dveře. Vykutáleli se zpod nich dva muži a dopadli z rampy na zem. Světlo pronikající ven prodloužilo jejich stíny na betonu a k siluetám s dlouhými končetinami a zdeformovanými hlavami přidalo ještě obrys samopalů.

Walkerová oznámila: „Fešáku, hosté přicházejí ve tři čtvrtě.“

Odstřelovač s infračerveným hledím na střeše znamenal, že kdyby byli ochotni zabíjet, byla by celá tahle epizoda dávno u konce. Jenže etika samozvané spravedlnosti rozlišovala mezi zaměstnanci a zločinci.

Bezprostředním cílem bylo sebrat Logana bez toho, aby přišli o život nevinní lidé a další čelili obvinění z vraždy. Chladnokrevná pomsta může počkat.

Muži za tahačem na opačné straně pozemku nepřestávali pořvávat na řidiče a Walkerová mu vystřelila k nohám pokaždé, když se pohnul. Po Bradfordově levici se plazili muži se samopaly od skladu směrem k obvodu areálu, zmizeli mu z očí a pravděpodobně mířili k místu, odkud vycházela střelba z odstřelovací pušky.

S pěti nepřáteli na zemi bude vniknutí do soupravy s návěsem hlučné, neohrabané a riskantní, jenže na tom, co se skrývalo uvnitř, zaměstnancům Veers evidentně záleželo nejvíc. Ať už tam byl Logan či ne, obsah budou moci využít jako páku nebo trumf.

Během zoufalé snahy Loutkářových lidí přimět řidiče tahače k odjezdu z areálu vymyslel Bradford alternativní scénář a v úsečných příkazech nadiktoval do vysílačky změnu strategie.

Odstřelovací puška zmlkla.

Řidič, stále jako přikovaný a neodvažující se pohnout, odmítal poslechnout příkazy mužů na zemi, a tak se jeho vlastní lidé obrátili proti němu a začali po něm střílet, aby ho přinutili udělat to, co chtějí.

Bradford přelezl po čtyřech kolem posledního z náklaďáků k otevřenému prostoru, uprostřed něhož stál tahač. Pomalu se sunul vpřed a noc prořízl výstřel z pušky. Čelní sklo nad jeho hlavou se roztříštilo a boční stěny kamionu zazvonily nárazy kovu o kov.

Ignoroval instinkt, který mu velel vrhnout se do úkrytu, a sprintem vyrazil ke kabině tahače.

Každý krok přivolal další sérii výstřelů, krátké dávky vypálené jeho směrem, které přerušil výkřik a pak ticho, a nakonec oba samopaly začaly kropit sousední areál. Střelba z automatických pušek způsobila na zemi u tahače pozdvižení. Bradford nezaváhal a jakmile dorazil k soupravě, spíš vyskočil než vystoupil na schůdky, prudce trhl dveřmi kabiny a vrhl se dovnitř.

Za otevřenými dveřmi na druhé straně ho zpozoroval řidič kamionu a strnul.

Bradford na muže namířil zbraň a řekl: „Teď jsem tvůj nejlepší kámoš, takže nastup dovnitř, odvez nás odsud a já přísahám, že ti nic neudělám.“

Řidič otevřel ústa, jako by chtěl něco říct, ale nepohnul se.

====

KAPITOLA 23

Před Montebrunem, Itálie

Neeva zírala ven z okénka auta. Snažila se něco poznat z nejasných pohybů ve tmě, paží a ran a úderů, které vzájemně splývaly a přitom se postupně vzdalovaly od vozu, až nakonec vůbec nerozeznávala, kdo je kdo a co je co.

Všechno se to semlelo tak náhle. Šokovaná rychlostí toho výbuchu násilí napínala zrak a snažila se něco zahlédnout, a pak v náhlém záchvatu paniky pozavírala okna, zamkla dveře a zkontrolovala zapalování v naději, že tam Munroeová možná ve spěchu nechala klíče.

Jenže nenechala.

V těch chvílích hrůzy Neeva ztratila pojem o čase a teď jí srdce divoce bušilo v hrudi a vybízelo ji, ať uteče po svých. Jen strach ji držel přikovanou k sedadlu. Silnice vedla v obou směrech do tmy přerušované pouze tečkami světla, skoro jako by někdo schválně vybral právě tohle místo k zastavení, protože bylo snad v největší pustině, jakou za celou dobu projížděly. A někde venku uprostřed prázdné noci čekal ten úchyl z cely.

Nevěděla, kterým směrem utíkat, aby se mu vyhnula, ale znala ten typ člověk, který se vyžívá v ubližování jiným. Kdoví, co by udělal, kdyby ji našel. V hlavě jí tančily názorné představy, materiál pro pěkný krvák, a v pozadí se jí promítala fotografie toho mrtvého muže a zvracející Michael a zvětšovala její strach.

Ten muž zemřel, protože Neeva utekla. Co by udělali, kdyby se jí pokus o útěk podařil? Určitě by zabili někoho, koho miluje, a možná se to už i stalo.

Bolelo ji srdce.

Bolel ji žaludek.

Neeva polkla bolest a napínala oči do tmy za oknem. Neviděla nic než černo a pak rozmazanou šmouhu pohybu. Bude muset utéct. Třesoucíma rukama se natáhla ke stropnímu osvětlení a přepnula vypínač tak, aby světlo po otevření dveří zůstalo zhasnuté. Pak se opatrnými pomalými pohyby a se skloněnou hlavou přesunula na sedadlo řidiče. Venku někdo zařval.

Neeva sebou trhla.

Ticho roztříštila střelba a Neeva zatápala po zámku dveří.

Michael byla jediná beze zbraně, což znamenalo, že pouze Michael mohli zastřelit. Tím pádem je Michael mrtvá a ten úchyl si teď přijde pro ni. Neeva odemkla a sáhla po kličce. Minula ji a vtom se jako zázrakem dveře otevřely samy od sebe.

Neeva potlačila výkřik.

Přejela očima vzhůru a pátrala po obličeji osoby, která stála venku, když vtom jako přízrak ze tmy promluvila Michael. „Padej z mého sedadla,“ houkla.

Strach, úleva, napětí a zlost se smíchaly do koktejlu emocí tak silného, že se Neeva zasmála. Nervózním smíchem. Bláznivým smíchem.

Michael si dřepla tak, aby měly obličej ve stejné úrovni a blízko sebe. Neeva teď i bez osvětlení viděla Michael do očí, které si ji zkoumavě prohlížely, jako by hledaly známky poškození; viděla také, že Michael má opuchlý a rozražený ret a krvácí z rány na levé lícní kosti.

„Ty nejsi mrtvá,“ vyhrkla Neeva a měla pocit, že má v ústech nacpanou vatu.

„Nejsem mrtvá,“ opakovala Michael a natáhla ruku k Neeviným vlasům. Neeva ucukla a instinktivně ji pleskla přes prsty, a když si s hrůzou uvědomila, co provedla, obrnila se proti odvetnému úderu. Žádný však nepřišel.

„Neublížím ti,“ uklidňovala ji Michael. „Rozsviť to světlo, prosím tě.“

Neeva zaváhala.

Tohle nebyla stejná Michael jako před fotografií mrtvého muže, ne ta Michael, která ji ječící vlekla doprostřed silnice. Hlas měla stejně monotónní a klidný, ale něco na ní bylo děsivým způsobem jiné.

Neeva ostražitě a s tváří otočenou dopředu sáhla za sebe, nahmatala tlačítko a přepnula je. Rozsvítilo se světlo a bolestivě bodalo do očí. Když tentokrát Michael natáhla ruku k Neevině tváři, dívka se nehýbala, opatrná a obezřetná. Michael jí nadzdvihla vlasy a prozkoumala místo, kde s ní ten surovec praštil do okna. „Bolí to?“ zeptala se.

„Ne,“ špitla Neeva s tělem stále strnulým a očima pátrala Michael v obličeji v zoufalé snaze odhalit, co se to změnilo něco v jejím výrazu, v očích možná ten skelný pohled nebo prázdnota, jako by Michael viděla bez dívání: navenek živá, ale za očima mrtvá.

Michael nechala spadnout kadeře dolů a jemně do ní dloubla. „Přesedni si,“ pobídla ji a Neeva, která v duchu žonglovala mezi nebezpečím v podobě Michael před sebou a tím zvrhlíkem ve tmě, se pozpátku přesunula na sedadlo, odkud před chvilkou slezla.

„Když ty jsi naživu,“ zeptala se, „je ten chlap venku mrtvý?“

„Časem,“ řekla Michael a natáhla se dozadu za sedadlo pro přikrývku.

„Takže on je pořád naživu? Pořád je někde venku?“

„Prozatím,“ odpověděla Michael.

„Slyšela jsem střelbu.“

Michaela opět přikývla a jemně si osušila krev, která jí stékala pod bradu. „Pro výstrahu,“ vysvětlila a vklouzla za volant.

Zavřela dveře a světlo zhaslo. Pak si sklopila opěradlo, kam až to šlo, a zavřela oči.

„Co teď budeme dělat?“ zeptala se Neeva.

„Čekat.“

„Na co?“

„Chci vědět, jestli je můj přítel naživu,“ řekla Michael a ta slova přejela Neevě vzhůru po zátylku jako oheň. Ten přítel byl důvodem, proč tu Michael je, a i hlupák by pochopil, že pokud je ten přítel stále naživu Neeva ty myšlenky zaplašila. Michael otočila hlavu a její oči, otevřené a nehybné, se na ni zase upřely tím strašidelným mrtvolným pohledem, jako by jí chtěla povědět celé století věcí a už v ní nezbýval žádný život k tomu, aby je vyslovila. Neeva zakoktala: „Myslela jsem, že třeba, víš… Když jsem zjistila, že jsi žena, tak jsem prostě…“

„Já to nechci udělat,“ přerušila ji Michael. „Musím si vybrat. Nevím, kolik lidí zemře kvůli tomu, že to neudělám.“ Znovu se otočila ke stropu a zavřela oči. „Nejde jen o mé blízké. Překvapuje mě, že ti taky nevyhrožovali smrtí příbuzných.“

„Vyhrožovali,“ kývla Neeva, „ale já jsem jim nevěřila.“

„Nepůsobíš na mě jako hloupá.“

„Moji rodiče jsou vlivní lidé,“ namítla Neeva. „Je těžké se k nim dostat a navíc mě hledají; musí mě hledat.“

„Hledají,“ ujistila ji Michael, „a tihle lidi…“ udělala prstem kroužek ve vzduchu, „… o tom teď vědí.

Pochybuju, že to věděli už od začátku, a proto jsem tady.“ Odmlčela se a otevřela oči. Pohlédla přímo na Neevu. „Povedlo se ti pěkně napálit celý svět, s tou změnou jména a pohřbením vlastní minulosti. To tě teď nejspíš zachránilo, všichni o tobě spekulují a rozebírají, proč jsi to udělala. Jenže odteď už na tom moc nesejde. Jestli neuděláš, co chtějí, stejně si najdou někoho, koho zabijou. Třeba ne tvoji mámu a tátu, ale sestry nebo neteře.“

Neeva se snažila zapudit tu noční můru a šílenost, zmatek a slova, která nedávala smysl. „To mě teď zachránilo?“ zajíkla se. „Zachránilo?“ Zvýšila hlas. A pak s ještě větším ohromením dodala: „Ty víš něco o mé rodině?“

„Můžeš se spolehnout, že když to vím já, vědí to i oni,“ prohlásila Michael a pak si povzdechla. „Ty nic netušíš, že? O tom, co se dělo v posledních několika týdnech?“

Týdnech.

Neeva to slovo neslyšně zopakovala. Přitiskla si dlaně ke spánkům a snažila se odtlačit zdi, které se uzavíraly směrem dovnitř. Ztratila přehled o čase, zatímco byla zavřená v tom studeném kamenném vězení, kde neměla pojem o tom, zda je den či noc, hodiny byly oddělené spánkem, jídlem a výměnami stráží a příchodem těch hajzlů, co ji chodili trýznit. Tolik vzácného času, co jí ukradli.

Týdny.

Neměla slova, hlas ani sílu vyjádřit tu úzkost, ze které se jí dělalo špatně od žaludku. Rodiče si možná budou myslet, že je mrtvá, nebudou mít žádné vodítko, žádný způsob, jak něco zjistit žádný dopis na rozloučenou, sbohem nebo „mám vás ráda“. Jen tohle. Tenhle únos a odříznutí od světa, s nulovou možností poslat jim zprávu, že je naživu a bojuje, aby se k nim mohla vrátit. Na Michaelinu otázku neexistovala žádná slušná odpověď, takže řekla jen: „Byla jsem přece zavřená, tak jak bych mohla něco vědět?“

Minuty odměřovaly čas a čím déle ticho trvalo, tím větší úzkost se Neevy zmocňovala. Nebyla si jistá, co může říct nebo jak moc může na Michael tlačit, než se zase vrátí do své role drsné věznitelky, a nakonec zašeptala: „Tak co se teda dělo?“

Michael jen zavrtěla hlavou a řekla: „Měla by sis oblíct ty punčocháče a upravit si obličej. Nedávej mu záminku se sem vracet.“

Neeva skopla z nohou boty, což byl největší projev vzdoru, jakého se v tu chvíli odvážila. Natáhla se pro balíček, který mezitím spadl na podlahu, sebrala ho a roztrhla igelitový obal. „Vážně,“ vyjela. „Chci to

vědět.“

„Na tom nezáleží,“ řekla Michael a přiložila prst k ústům. Pak kývla hlavou k přístrojové desce, znovu udělala prstem kroužek do vzduchu a ukázala si na ucho. Tehdy Neeva pochopila, že je po celou dobu nejen sledují, ale také odposlouchávají jejich rozhovory.

Munroeová neklidně podřimovala, hodinu, možná dvě, ticha a nečinnosti a uvolnění, během nichž bylo téměř možné potlačit strach z odvety, přestat tipovat, který z té hrstky lidí, co má ráda, teď přijde na řadu na Loutkářově seznamu vhodných terčů, a předstírat, že i když ji vytrhli z prvního skutečného klidu a míru, který za posledních deset let našla, neocitla se opět na okraj propasti, na pokraji šílenství, jemuž se po většinu dospělého života snažila vyhýbat.

Rvačka s Arbenem a následná bolest zapůsobila jako upouštěcí ventil, přechodný klid od Papinova hrnce násilí a hlasů, teď už ale byly zase zpátky, nutkavé a neúnavné, a přiživovaly se na zuřivosti.

Ticho prořízlo pronikavé zadrnčení telefonu, až Neeva nadskočila. „Ne, už ne,“ zamumlala.

Munroeová vzala do ruky telefon, zkontrolovala displej a když si všimla Neevina vyděšeného obličeje s výrazem srny chycené v záři reflektorů, zašeptala: „Zatím je to dobrý.“

Číslo na displeji nepatřilo Lumanimu, takže volajícím mohl být jedině Loutkář. Dalo-li se podle událostí posledních dnů vyvozovat, jak se budou věci vyvíjet dál, pak tento telefonát mohl být předzvěstí nové bitvy, ale pravděpodobně ne zprávou o další smrti, protože Loutkář jako posly špatných zpráv raději vysílal své nohsledy a pěšáky.

Munroeová mlčky přijala hovor a po dlouhé pauze Loutkář promluvil. „Drahá přítelkyně, jste tam, že?“

Hlas měl srdečný a přátelský a prodchnutý stejným pokrouceným smyslem pro realitu, jaký prostupoval každý jeho pohyb v kanceláři plné panenek.

„Poslouchám,“ odpověděla Munroeová.

„Nemohu vám dát to, co žádáte.“

„Potom nevidím důvod, proč bych měla pokračovat.“

„Dle očekávání,“ řekl. „Je to jen otázka času. Váš přítel je naživu, to je jisté, ale musíte mít trpělivost, než důkaz seženeme. Pokračujte v cestě. O pár kilometrů dál, o něco později dostanete to, co chcete.“

„Zabil jste člověka z pouhé zvůle,“ prohlásila, „sám jste nic neztratil, a přesto jste ho připravil o život.“

„Slova jako zvůle nemají žádný smysl,“ opáčil. „Zodpovědnost za výsledek leží na vás. Bez ohledu na to, jak k selhání dojde, zaplatíte za něj vy. To jsem jasně řekl hned na začátku.“

Selhání.

Protože Neeva utekla.

Noahova smrt byla odškodněním za punčocháče a řasenku.

„Ten mrtvý muž,“ vyhrkla Munroeová. „Čím se provinil?“

„Bylo to vaše provinění a váš trest, a tak se s důsledky vypořádejte, jak sama uznáte za vhodné. Dostala jste úkol a nesplnila jste ho, takže následovala trýzeň. Můžete to teď napravit a ušetřit si další bolest.“

Jeho odpovědi byly zcela od věci. Ona hovořila o hodnotě lidského života, on o poškození kostýmu. „Tvrdil jste, že tenhle úkol se týká mě a mého dluhu k vám. Držel jste Logana jako zástavu, ale namísto něj jste připravil o život člověka, který s tím vším neměl vůbec nic společného.“

„Vskutku politováníhodné,“ vzdychl. „A nyní musíte pokračovat v cestě.“

Munroeová nabrala dech, pokusila se umlčet tympány v hlavě a prohlásila: „Jestliže mi nemůžete dát důkaz, že je Logan naživu, tak už nemám co ztratit. Ne, nebudu pokračovat. Ne bez důkazu, že žije.“

„Jsou tady další,“ poznamenal Loutkář. „Jsou tady další, na kterých vám záleží, takže by bylo rozumné dotáhnout to do konce a vystříhat se dalšího selhání.“

Slyšela ten úsměv, to ušklíbnutí, tu škodolibost v jeho hlase, a ta vyhrůžka byla jako další rána do hlavy.

Omračující.

Byla v tom strategie, amorfní, nepostižitelná.

Existují další, jak řekl, a jejich prostřednictvím s ní bude Loutkář manipulovat po celou cestu až do samotného konce. Nepřestane to, dokud Loutkář nedosáhne svého, a až vyhraje, Munroeová bude odsouzená ke smrti, stejně jako Logan a časem Neeva, a kdoví, kdo další.

Hlasy sílily, prozpěvovaly, skandovaly.

Toto je den pomsty, kdy na svých nepřátelích vykoná odplatu.

Bez ohledu na to, kolik tahů si v duchu přehrála, výsledkem byla vždy smrt. Tím, že bude skákat, jak on píská, že obětuje jednu figurku, aby zachránila druhou, nakonec ztratí všechno. On ovládal figurky i herní plán. Jediný způsob, jak ukončit to šílenství, bylo převrátit šachovnici a nechat figurky padnout. „Nemám co ztratit,“ prohlásila, „a nemám strach z toho, co mi vezmete nebo uděláte, protože já už jsem mrtvá.“

„Nevinný bude trpět.“

„Tak ať trpí,“ opáčila a zavěsila.

====

KAPITOLA 24

Irving, Texas

Řidič kamionu nehybně stál na schůdcích v otevřených dveřích kabiny a v obličeji se mu jasně zračilo dilema: vrátit se k mužům na zemi, kteří ho možná zastřelí, jestli seskočí, nebo jednat s cizím člověkem, který mu míří pistolí na hlavu a možná ho zastřelí hned, jak ho odtud odveze.

Bradford ho pomalu a zřetelně vyzval, aby nastoupil dovnitř a rozjel se s tahačem, a když mu v těch dlouhých, nekonečných vteřinách bylo odpovědí stále jen nerozhodné váhání, opakoval svůj slib: „Nic lepšího tě už dneska nečeká.“

Řidič se ohlédl, jako by se chystal seskočit. Bradford sklonil hlaveň a aniž by řidiče spustil z očí, sáhl pod vestu, vytáhl dálkové ovládání a stiskem tlačítka odpálil nálože.

Výbuchy ve skladu zaburácely nocí s intenzitou, jaké se nemohla střelba ze samopalů vůbec rovnat: země se otřásla takovou silou, že to cítil i Bradford nahoře v kabině. Mohutné dunění a pronikavý záblesk zpoza budovy rázem vyřešily veškeré řidičovy pochyby i váhání. Muž sebou škubnul, vrhl se do kabiny a zabouchl za sebou dveře rychleji, než Bradford považoval u muže jeho rozměrů za možné.

Jakmile se ocitl za volantem, uvolnil brzdu a souprava se pomalu rozjela k bráně z drátěného pletiva,

ještě stále zavřené. Muži, kteří předtím stříleli, zůstali vzadu. Bradford je viděl v bočním zrcátku, přitisknuté k zemi a připravující se na další explozi ze skladu.

„Rozsviť světla,“ nařídil Bradford. „A nemusíš zastavovat kvůli vratům.“

Řidič neodpověděl, jen natáhl ruku a zapnul reflektory. Jel dál, a když se mřížka chladiče dotkla brány, pokračoval, dokud Bradford dokonce i uvnitř kabiny neuslyšel skřípání ohýbaného kovu. Najednou se souprava ocitla za plotem a pneumatiky se dotkly asfaltu silnice.

„Jeď na sever,“ přikázal Bradford a řidič zabočil širokým obloukem s majestátní neuspěchaností, jakou dokážou vyvinout jen obří kamiony. Šinul se šnečím tempem připomínajícím průjezd bahnitým kalištěm a Bradford měl pocit, že sedí uprostřed terče na střelnici.

Na konci ulice se objevily modré, červené a bílé záblesky Bradford sice neslyšel sirény ani zřetelně nerozeznával hlídkové vozy, ale policejní auta se blížila. Oznámil do mikrofonu: „Táta jede. Konec večírku.“

Řidič se otočil, nechápavě na něj pohlédl a po dlouhé pauze se zeptal: „Kam teď, šéfe?“ A to byla právě ta otázka Kam teď? Problém s Irvingem byl v tom, že město leželo téměř přesně uprostřed mezi Dallasem a Forth Worth, ze všech stran obklopené hustou civilizací bez rychlé únikové cesty z města kterýmkoli směrem. Sever byl nejlepší volbou, ale Bradford nechtěl ztrácet čas zbytečným přejížděním za město, pokud Logan v kamionu není.

„Najeď na I-35 směrem do Dentonu,“ upřesnil. „To bude zatím stačit.“

Řidič přikývl a jakmile souprava nabrala rychlost, přeřadil.

Kolem nich se prohnala tři policejní auta s ječícími sirénami a Bradford v zrcátku sledoval, jak zastavují za pokáceným plotem a dvířka se prudce otevírají. Vysílačky Jahana a Walkerové mlčely, což bylo dobré znamení. Ozvali by se pouze v případě komplikací, ale pokud unikli pryč hladce, spojí se s ním až telefonem.

„Co je vzadu v návěsu?“ zeptal se Bradford.

„Nákladní listy jsou připnutý támhle na podložce, jestli je chcete.“

„Na to jsem se neptal.“

Řidič opět pohlédl na Bradforda, nejdřív nechápavě, ale pak se mlha rozptýlila. „Myslíte jako, že to, co vezu, je něco jinýho než stojí v papírech?“

„Přesně tak.“

Řidič se odmlčel a pak řekl: „Co myslíte, že tam mám? Drogy?“

„Lidi.“

Řidič se uchechtl, znělo to spíš jako bezděčná úleva než veselí. „Kdepak, to ne, to není možný,“ namítal.

„My z Mexika nic nevozíme. Tam někdy jo, ale zboží se vždycky vozí jenom jedním směrem.“

„Já nemluvím o ilegálech.“

Bradford změnil téma, protože nemělo význam pokračovat v této diskusi s nějakým podržtaškou. „Nevíš o nějakém zastrčeném místě, kde se dá zastavit, ne moc daleko za metropolí, kde to nebude budit pozornost?“

„Možná,“ pokrčil rameny řidič, „ale jsem z vás a z tý vaší bouchačky dost nervózní. Potřebuju nějakou záruku, že ji nemáte v plánu použít.“

„Kdybych měl chuť zabíjet lidi, tak by jako první přišli na řadu ti chlápci se zbraněma v depu.“

Řidič znovu přeřadil. „Na tom něco bude,“ poznamenal, i když jeho tělo prozrazovalo známky neklidu, jaké by Bradford očekával u člověka připraveného na útěk nebo útok.

„Kam jsi měl s tím nákladem namířeno?“ zeptal se Bradford.

„Do Houstonu, stejně jako pokaždý.“

„Stejně jako pokaždý?“ opakoval Bradford jeho odpověď. „To je jediné místo, kam jezdíš?“

„Jezdím s menšíma kamionama po celý zemi, ale s tímhle návěsem, jo, vždycky do Houstonu. I když dřív, než jsem nastoupil, před Katrinou, to byl New Orleans.“

„A není ti to divné?“

Muž pokrčil rameny. „Dělám svou práci a neptám se proč.“

„Máš nějaké jméno?“

„Dave Lockreed.“

„Dobrá, Dave, poslouchej. Jediné, co teď chci, je dostat se dozadu do návěsu. Nechci nikomu ublížit, rozhodně nechci nikoho zabít a nemám v plánu nic ukrást. Jsem přesvědčený, že tam vzadu je člověk, a to je jediný důvod, proč jsem tady. Chci, aby se to vyřídilo co nejrychleji a po tobě nežádám nic jiného, než abys mi to zbytečně neztěžoval. Můžeš mi s tím pomoct?“

Právě minuli Lewisville, když se telefonicky ohlásil Jahan. Bradford se během stručného rozhovoru dozvěděl, že jeho tým je v pořádku, a potvrdil detaily o místě plánovaného srazu. Když to měl z krku, mohl využít zbytek cesty na sever z aglomerace Dallas-Forth Worth k průzkumu, co všechno řidič ví, v nepříliš nenápadné snaze zaplnit mezery v informacích.

Lockreed sice hovořil pomalu a obezřetně, ale nakonec ve svých nesouvislých proslovech sdělil mnohem víc, než Bradford doufal; řinuly se z něj nervózní řetězce slov, mluvil, aby řeč nestála. Jak se ukázalo, v Houstonu měl Veers Transport druhé nákladové depo, které se neobjevilo při žádném pátrání válečného štábu. Podle Lockreedových slov měla tato menší pobočka na starost dovoz a vývoz, což pěkně zapadalo do Bradfordovy teorie o způsobu, jakým Veers funguje, a jelikož Houston měl přístup k moři i do vzduchu, nabyl Bradford podezření, že tato menší nenápadná odnož Loutkářovy sítě je hlavní bránou, kterou se zboží dostává do země a ze země.

Místem srazu byl park u dálnice za Dentonem: jen stromy a tráva, baseballová a fotbalová hřiště s opuštěným parkovištěm v klidné a řídce zalidněné oblasti.

Brzdy zasyčely a Bradford slezl dolů z kabiny. Pomalu obešel kamion dozadu a Lockreed se k němu z druhé strany připojil. Dveře na zadním konci kamionu byly opatřené dvojitou závorou zajištěnou visacími zámky. „Máš od toho klíče?“ zeptal se Bradford.

„Bohužel ne, ale normálně bych je měl. Nestihl jsem to vyřídit, než začala ta střelba.“

„Pořád nemáš tušení, co je uvnitř?“

Řidič zavrtěl hlavou. „Jenom to, co je na nákladním listu.“

„Co uděláš, až přijedeš do Houstonu?“

„Zaparkuju tahač, předám jim papíry a klíče, nechám si to podepsat a půjdu.“

„Kam? Čím?“

„Většinou tam čeká firemní auto. Ubytuju se na jednu noc v nedalekým motelu, ráno se vrátím a jedu zpátky, někdy s nákladem, někdy prázdnej.“

„Ale vždycky s tímhle samým návěsem?“

Lockreed přikývl.

„Není ti na tom nic divného?“

„Je to práce,“ odpověděl. „Z něčeho žít musím.“

Mlčky čekali pár minut, než vedle tahače zastavila Walkerová v trooperu. Jahan dorazil pár automobilových délek za ní.

Vypnuli světla, vystoupili z vozů s běžícími motory a stoupli si vedle Bradforda. Mávl rukou k visacím zámkům. „Řidič nemá klíče. Zbylo ještě někomu C-4?“

Jahan vytáhl z batohu zápalnou šnůru. Omotal a přivázal kousek výbušniny kolem háčku každého zámku a nechal trčet ven šnůru. Pak všichni čtyři o pár kroků ustoupili. Výbušniny projely kovem jako nůž máslem a zámky se rozskočily na kusy. Bradford odkopl kovové úlomky, odsunul zástrčky a zabral za dveře. Ve světle baterky společně mžourali do tmavého nákladového prostoru plného velkých kartonových krabic, naskládaných až téměř ke stropu.

Walkerová si povzdechla. „Víc už nám to ti šmejdi ulehčit nemohli, co?“

Bradford vylezl nahoru do kamionu a Walkerová se k němu připojila.

„Mám tomu civilovi nasadit klepeta?“ zeptal se Jahan.

„Na co, stejně nemá kam jít,“ opáčil Bradford. Chvíli nepřítomně zíral na krabice a dodal: „Hej, Dave, vylez za námi a pomoz nám to tady vyprázdnit.“

Walkerová poznamenala: „Musí v tom být nějaký systém. Nějaká cesta, jak se dostat k tomu, co je uvnitř je přece nesmysl muset to pokaždé všechno nakládat a vykládat.“

„Možná,“ řekl Bradford. „Vidíš nějaký?“

Walkerová zavrtěla hlavou.

„Jacku?“

„Já vidím stěnu z papundeklu a na zádech mám obrovskej terč. Mohli bysme sebou hodit?“

Bradford se natáhl pro jednu krabici a šoupl ji směrem k řidiči. Byla příliš těžká, než aby to byla jen rekvizita. „Zkontroluj, co je uvnitř,“ řekl. „Zjisti, jestli to souhlasí s nákladními listy.“

V dokumentaci byl uveden dětský nábytek, a těžké a neskladné krabice skutečně obsahovaly dřevěné díly naskládané mezi výplňovým materiálem: podle všech známek skutečný náklad, zřejmě doopravdy určený k vývozu. Čtveřice pracovala ve zpoceném tichu, vyndavala náklad a snažila se uvnitř vytvořit volný prostor k přesouvání krabic z jednoho místa na druhé. Nevěděli, po čem pátrají, ale spoléhali na to, že jakmile to uvidí, tak to poznají.

Bradford se propracoval asi do poloviny návěsu, když jeho pozornost poprvé upoutalo jakési ťukání, slabé a téměř nepostřehnutelné. Zvedl ruku, aby se všichni přestali hýbat, a ostatní v tichu také zachytili to, co slyšel on, ačkoli zvuk neměl žádný jasný zdroj a byl natolik slabý, až člověk pochyboval, zda si ho jen nepředstavuje.

Ten zvuk pokud se tak dal vůbec označit zněl asi nejsilněji z přední části návěsu. Bradford se proto namísto přesunování krabic z místa na místo zaměřil na vytvoření přímé uličky přes celý nákladový prostor až dopředu. Tam však neobjevil nic než stěnu návěsu.

Ťukání se ozvalo znovu, hlasitěji než předtím, ale jeho původ nebyl o nic jasnější, než když ho zaslechli poprvé. V úzké chodbičce se Jahan vmáčknul za Bradforda, klekl si a přiložil dlaň a ucho ke stěně. Počkal

na zaklepání a když se ozvalo, zavrtěl hlavou: žádné vibrace.

Ve zklamaném tichu se každý nádech i výdech rozléhal tak hlasitě, že by snadno přehlušil chatrné spojení s nadějí. Najednou však ťukání zaznělo znovu, tentokrát silněji. Nebylo pochyb, že je to signál SOS, který se ozývá odevšad a odnikud zároveň.

Lockreed nahlas konstatoval to, co už všichni věděli. „Nemůže to vycházet z krabice. Žádná není dost velká, aby se do ní vešel člověk.“

„Falešný předek, falešná podlaha, falešný strop,“ vypočítávala Walkerová. „To jsou naše jediné možnosti.“

Po krátké pauze, bez další diskuse nebo porady, začali opět přesunovat náklad, tentokrát rychleji a už ne tak opatrně jako předtím, šoupali krabice do zadní části a vyhazovali je z návěsu bez ohledu na to, jak zboží dopadne nebo zda se protrhne obal. Pohánělo je vědomí, že někde v tomto kamionu se skrývá to, po čem už tak dlouho pátrají.

Když byl návěs konečně prázdný a venku se vršily hromady kartonů, Bradford přejel kuželem světla baterky z rohu do rohu a Jahan mezitím klepal kotníky prstů do zdi a podlahy a snažil se najít rozdíl, který by ho dovedl ke skrytému prostoru.

SOS se ozvalo znovu a všichni automaticky pohlédli na strop, odkud zvuk zdánlivě vycházel. „Nahoře to být nemůže,“ zašeptala Walkerová. „Musí to být vpředu.“

Půjčila si od Bradforda svítilnu a přejížděla prsty od podlahy až ke stropu v předním rohu. Zavrtěla hlavou, udělala krok dozadu a zkusila to znova. Nakonec se zarazila a řekla: „Něco mám. Jacku, pomoz mi.“

Ukázala na místo vzdálené asi metr. „Zatlač tam,“ požádala ho a jakmile vyvinul tlak ve stejné výšce jako ona, ozvalo se cvaknutí. Panel se posunul o pár centimetrů dovnitř a pak se odšoupl asi o metr doleva.

V kamionu zavládlo ticho, jako by někdo vysál všechen vzduch a prostor vyplnilo vzduchoprázdno.

Bradford potlačil nutkání prodrat se dovnitř. Držel se zpátky a přenechal Walkerové trumf, který si zasloužila. Sledoval její obličej, když posvítila baterkou do otvoru, a pocítil zklamání, když se ukázalo, že za panelem není skrýš, ale další stěna. Byly v ní úzké dveře. Plášť samostatné místnosti, umístěné za falešnou přepážkou, byl od skutečných stěn a podlahy návěsu oddělený tlustou vrstvou izolačního materiálu.

Walkerová ukázala na zámek a zeptala se Jahana: „Máš ještě tu zápalnou šnůru?“ Ustoupila mu z cesty a Jahan omotal zámek šnůrou stejně jako předtím na vnější straně kamionu.

Zámek se rozpadl a kusy kovu zaduněly o podlahu. Walkerová natáhla ruku, otevřela dveře a namířila kužel světla dovnitř. Výraz v její tváři řekl Bradfordovi všechno, co potřeboval vědět. Dech mu uvízl v hrdle.

Walkerová postoupila dál do místnosti a zmizela jim z očí. Lockreed se prodral před Jahana a nahrnul se dovnitř, ale vzápětí se otočil na patě a spěchal ke konci návěsu.

Vystrčil hlavu ven, zlomil se v pase a začal zvracet.

Jahan nahlédl dovnitř po Walkerové, vrhl ostražitý pohled směrem k Bradfordovi a ustoupil, aby se Bradford mohl protáhnout do prostoru o šíři kamionu, ale o hloubce sotva metr průlezný prostor, pokud vůbec. Ze stropu vedly ke střeše návěsu větrací otvory, ale ani mírné proudění vzduchu nedokázalo rozptýlit puch hniloby a rozkládajících se tělních tekutin, který stísněný prostor naplňoval.

Walkerová posvítila baterkou na tělo, bezvládně ležící na podložce v nepřirozeně zkroucené poloze. Skrz obvazy, ledabyle omotané přes rány, prosakoval hnis.

„Prokristapána,“ zašeptala Walkerová a vlastně k tomu nebylo co dodat. Logan měl skelný pohled a musel být pod vlivem drog. Opíral se o zeď a zřejmě by na ně zíral s otevřenými ústy, kdyby neměl hlavu omotanou špinavým obvazem. Zápěstí měl vyvrácené dozadu a kotníky prstů nepřestával vyťukávat úpěnlivé SOS, které je upozornilo na jeho přítomnost.

Euforii z toho, že našli Logana živého i když jen napůl , vystřídala horečná snaha vymyslet, jak ho odtud

bezpečně odvézt. Potřeboval okamžitou hospitalizaci v nemocnici dostatečně velké na to, aby si dokázala poradit s mnohonásobným zraněním, a vzhledem ke všemu, co se právě odehrálo v depu, nemohli riskovat a zajet s tahačem rovnou na pohotovost.

Bradford vlezl dovnitř. Žaludek se mu zvedal ze zápachu, vyhýbal se kalužím moči, fekáliím, krvi a zvratkům. Přesunul se za Logana, klekl si s ústy u jeho ucha a opřel si jeho hlavu o prsa. Šeptem ho uklidňoval jako rodič malé dítě, kterému se zdálo něco ošklivého: odvezou ho odtud a bude zas v pořádku musí být v pořádku.

Podložka, bez ohledu na to, jak špinavá, posloužila jako transportní pomůcka.

Logan ani jednou nevykřikl, nepromluvil ani slovo, ale když ho pomalu vytahovali ven z malé místnůstky centimetr po centimetru ho sunuli na podložce po zemi a snažili se s ním co nejméně hýbat skelným pohledem mu pronikla směs bolesti a vděčnosti a slova nebyla potřebná.

Opatrně protáhli podložku s Loganovým polámaným tělem skrz dveře do širšího prostoru návěsu, kde byl dýchatelný vzduch a kde mohli promyslet strategii. Trojice z Capstone dala hlavy dohromady tak, aby je Lockreed neslyšel, i když toto opatření nebylo až tak nutné. Poté, co si řidič prorazil cestu do průlezného prostoru, uviděl tam lidský náklad a vzápětí odtud vyrazil jako namydlený blesk, se od nich držel v uctivé vzdálenosti.

Za jeho zády se šeptem dohadovali a kuli plány.

Bradford vylezl z kamionu a zacouval explorerem k zadní části návěsu, aby mohli Logana snadněji přeložit z jednoho vozidla do druhého. Walkerová přemístila celý arzenál zbraní do trooperu ona se vrátí do Capstone a postará se o provoz kanceláře, zatímco Jahan s Bradfordem budou s Loganem pokračovat dál až za státní hranice. Odvezou ho do nemocnice v Oklahoma City, která v tuto chvíli nebyla o tolik dál než Dallas a kde bude těžší spojit si Logana s událostmi v Texasu. Nezůstanou dlouho pryč čekala je spousta restů a nevyřešených problémů.

Z dek, které měli v exploreru, a výplně z krabic poházených na zemi vytvořil Jahan vzadu v terénním autě měkce vystlané lůžko, a zatímco tam s Walkerovou Logana ukládali, Bradford vzal Lockreeda stranou ve snaze zamést za nimi stopy.

Řidič popocházel vedle kamionu sem a tam s rukama v kapsách, několik pomalých kroků vpřed a pak zase zpátky, a mumlal stále dokola stejnou otázku, ne k Bradfordovi, ale sám pro sebe: „Co budu dělat? Co budu dělat?“

Bradford nevěděl, co říct, a tak nechal muže pochodovat. Když už ho to absurdní drama začalo rozčilovat, prohlásil: „Hele, vlastně nemáš moc možností.“

Lockreed se zastavil. Otočil se za Bradfordovým hlasem.

„Za prvé, byl jsi na scéně té přestřelky. Za druhé, viděl jsi tohle viděl jsi, co vezeš. Tvoji zaměstnavatelé se to dozvědí a budou tě chtít zlikvidovat. A co je ještě horší, i kdyby tě nezabili, tak tě policajti už stejně považujou za spolupachatele.“ Bradford se odmlčel. „Vážně, to nejlepší, co teď můžeš udělat, je zajít na policii. Vyklopit to, přesně jim popsat, co se dneska v noci odehrálo.“

Lockreed vytáhl ruce z kapes a zase je strčil zpátky. „Ale co když se mě zeptají na vás? Kdo jste a kam jste odešel? Nebudete mě chtít taky oddělat?“

Bradford zavrtěl hlavou. „Já po tobě nepůjdu,“ prohlásil. „Pověz jim pravdu.“ Napřímil se a zamířil k exploreru. „Řekni jim, že nemáš tušení.“

====

KAPITOLA 25

Za Montebrunem, Itálie

Důkaz života přišel stejným způsobem jako zpráva o smrti: ticho protrhl pronikavý zvuk a obrazovka se rozzářila. Munroeová dlouho zírala na telefon, nehybně a bez mrknutí oka. Loutkář udělal tah a teď byla na řadě ona.

Signál byl slabý a stránka, na kterou vedl odkaz v Lumaniho textové zprávě, se načítala pomalu a trhaně, na displeji se stále otáčelo kolečko nahrávání a Munroeové se uvnitř hrudi svírala pěst, silněji, pevněji, prsty se jí ovíjely kolem páteře a drtily jí srdce, takže bolestí nemohla dýchat. A hlasy, stále ty hlasy, zaříkávaly do rytmu jejího pulzu, pobízely ji k násilí, dokud se konečně neobjevil video soubor, plně přístupný, pozastavený a připravený k přehrání.

Logan.

Skutečně naživu.

Celý klip trval sotva minutu, ale Logan byl nepochybně živý alespoň ve chvíli, kdy záznam natáčeli , příšerně zmlácený, ale stále dýchal: světlé vlasy měl slepené uschlou krví, obličej napuchlý a flekatý a zelené oči připomínaly olivy v rajčatové šťávě. Vzhledem k úhlu záběru kamery toho z místnosti moc neviděla, kromě podložky, kde ležel. Zdálo se, že je to úzký prostor, a pokud se dalo věřit zvuku, stěny byly vysoké a vyrobené z jiného materiálu než sádrokarton.

Logan byl zkroucený v podivném úhlu, díval se do kamery, ale pohled neměl zaostřený. „Michael,“ pronesl namáhavě, chvíli se snažil popadnout dech a pak pokračoval, jako by si najednou na něco vzpomněl.

„Vzkaz pro tebe.“ Hovořil nezřetelně a mumlavě, přenosem se kvalita zvuku ještě zhoršila. „Říkají, že jsi v Itálii, ne v Dallasu,“ pokračoval. „Prý jsi v autě na venkovské cestě a porvala ses s nějakým chlapem a ublížilas mu víc než on tobě. Vedle tebe sedí dívka. Říkají, že tyhle podrobnosti jsou důkazem, co žádáš.“

Znovu se odmlčel a najednou vypadal jako omámený účinky léků, jaké si dobře pamatovala z minulosti.

Odvrátil hlavu od kamery a nepřítomně se zahleděl vzhůru mimo záběr, dokud ho nějaký zvuk, zřejmě řeč, nevytrhl ze strnulosti. Znovu promluvil. „Říkají, že zabijí další, jestli neuděláš to, co chtějí.“ S

námahou obrátil obličej do kamery, snažil se zaostřit zrak na objektiv a dodal: „Michael, poslyš. Ty udělej, co potřebuješ.“

Klip ztmavl a spojení s Loganem se změnilo v pouhý zastavený záběr, čekající na přehrání. Munroeová zírala na telefon, a když už začínala vidět rozmazaně, vypnula displej a zavřela oči. Žilami se jí jako přívalová vlna valily emoce: nenávist, žal, bolest a láska.

Dokonce i tváří v tvář mučení a smrti Logan porozuměl.

Dělej, co potřebuješ.

Rozhodnutí se naleptávalo a praskalo. Hrozilo, že se roztříští na tisíc kousků.

Logan byl stále naživu.

Ještě pořád mohla dokončit práci dopravit zásilku a zachránit svého bratra.

Ne. Jestli je možné Logana vysvobodit, bude to muset udělat Bradford pokud je ještě naživu. V duchu přeřadila na nižší rychlost a mučivou úzkost odstrčila stranou. Až bude po všem, bude mít dost času na truchlení.

Dělej, co potřebuješ.

Munroeová vydechla. Nasála vzduch a dlouze zadržela dech, s každým hlubokým nádechem odhodila kus přítomnosti a nahradila ho čirým soustředěním na úkol. Pokud má být obětování Logana cenou za

ušetření Neevy, pak nestačí zachránit pouze ji. Na každou Neevu s vlivnými rodiči, po jejíž stopě čmuchá smečka honicích psů z médií, připadalo sto tisíc dalších obětí obchodu s bílým masem, které svět z nezájmu či nevědomosti odepsal nebo na ně úplně zapomněl. Ne, pokud je cenou Logan, pak jeho krev bude dražší než jeden život. Ona si počká co nejdéle, dostane se co nejblíž k místu předání a tam začne riskovat.

Ulice Janova v pět hodin ráno připomínaly ulice mnoha měst těsně před rozbřeskem: tiché a téměř liduprázdné. Lumaniho trasa je zavedla z venkovských silniček přímo do obydlených oblastí a nakonec na silnici podél moře. Ne na rychlejší dálnici, projíždějící tunely přes hory a vedoucí přímou čarou k francouzským hranicím, ale na menší okresní silnici bez mýta, která kopírovala linii pobřeží.

Kam oko dohlédlo, byl oceán posetý tečkami světel, přístavišti a zátokami, kam mohly čluny a jachty, od bárek až po luxusní plovoucí vily, zajet, zakotvit a zase odplout. V duchu se jí opět přeskupily dílky strategie: jestliže Neevu přesunou ze souše do útrob jachty, už o ní nikdy nikdo neuslyší.

Při průjezdu městem Ventimiglia začalo svítat, slunce vykouklo nad obzor a modř moře se oddělila od oblohy. Ulice byly stále tiché, ale zanedlouho se začne civilizace probouzet, takže se hodilo, že Neeva zase usnula. Trasa poskládaná z adres v textových zprávách náhle končila v Mentonu pár kilometrů za hranicí s Francií.

Munroeová dorazila k hraničnímu přechodu připomínajícímu malé kontrolní stanoviště, kterým projížděly z Chorvatska do Slovinska: strážní budka se stříškou pro auta. Zpomalila a v ruce držela Lumaniho doklady pro případ, že by musely zastavit, ale stanoviště na obou stranách hranice byla prázdná. Do Francie projely se stejnou slávou, jako kdyby přešly přes ulici.

Telefon v držáku na přístrojové desce se rozvibroval. Munroeová ho vzala, otevřela textovou zprávu a zůstala zírat na nejnovější instrukce. Sundala nohu z plynového pedálu, podřadila, zpomalila a pátrala po volném místě u chodníku. Zatáhla ruční brzdu a zhasla motor. Neeva spala dál, takže Munroeová vytáhla klíče ze zapalování a vystoupila.

V záchvatu revolty vytočila číslo a Lumani zvedl telefon po druhém zazvonění. Neřekla haló, dobrý den ani vám snad doprdele přeskočilo. Namísto toho prohlásila: „Je úplný nesmysl ji tam vozit, není v tom žádná logika.“

„Na váš názor se nikdo neptal,“ opáčil Lumani. „Máte svůj úkol, tak se držte pokynů a tím to hasne.“

Munroeová ostře vdechla vzduch, stiskla si kořen nosu, přenesla se do přítomnosti a potlačila vyčerpání a emocionální vypětí. Možnost kontaktu s Lumanim byla vzácná a teď záleželo na každé vteřině.

Vtáhla si ho do hlavy a nasála ho do plic.

„Máte pravdu,“ pronesla tiše a zkroušeně. „Máte pravdu a já s vámi souhlasím jsem tady jen proto, abych splnila úkol. A stejně jako vy si přeju, aby už bylo po všem. Ale povězte mi, Valone, považujete to z profesionálního hlediska za správné? Když už jsme se dostali tak daleko, neriskujeme teď, že to v poslední minutě půjde všechno do kopru?“

„Není to ideální,“ souhlasil.

Munroeová se sklonila, zkontrolovala Neevu a pokračovala: „Vy taky nemáte na vybranou, že?“

„Vždy platí pravidla klienta,“ odvětil Lumani. „Nemohu vám říct nic víc, než že se tam pojede. Další pokyny dostanete, až dorazíte na místo.“

„Ale cenu za selhání zaplatíte vy.“

„Ano,“ pronesl sotva slyšitelně.

Vsála jeho mysl do svého těla, přenesla jeho emoce do vlastní hrudi.

„To si vynutilo to moje zpoždění, že?“ chtěla vědět.

„Pouze denní světlo,“ odpověděl.

„A jestli teď v důsledku mého počínání přijedeme za bílého dne a všechno ztroskotá, padne vina na vaši hlavu.“

„A na vaši,“ dodal.

„Je hrozně ubíjející muset platit za cizí rozhodnutí,“ poznamenala. „Mrzí mě, že jsem vám způsobila nesnáze. Jestli tahle dodávka skončí fiaskem, budete hodně trpět?“

Zavládlo dlouhé mlčení a pak Lumani zavěsil.

Munroeová upřeně zírala do země a zpracovávala informace. Prozradil jí to, co potřebovala vědět, a ona zase zasela semínka, která možná zůstanou ležet ladem anebo, pokud bude mít štěstí, z nich nakonec vyklíčí výhonky natolik silné, aby prorazily ztvrdlou krustu hlíny, která ho svazovala jako Loutkářova poskoka.

Munroeová v zamyšlení bubnovala prsty o kapotu auta. Měly namířeno do Monackého knížectví, které se svou rozlohou dvou kilometrů čtverečních bylo druhou nejmenší a nejhustěji zalidněnou zemí na světě, daňovým rájem a hřištěm pro bohaté, proslulým díky Monte Carlu a Grand Prix Formule jedna: dva kilometry čtvereční skalnatého svahu, úzkých klikatých ucpaných silnic, podzemních parkovišť a výškových budov natěsnaných jedna na druhou, a to vše vzdálené necelých dvacet minut od této pobřežní silnice.

Předání zásilky pod rouškou tmy by možná dávalo smysl, ale brát takhle brzy ráno Neevu do samého centra městského státu si koledovalo o pozornost a dělalo z přímočaré směny zboží za peníze příslovečnou sebevražednou misi.

Monako.

Šílenost.

Nepotřebovala strávit dospívání pašováním zbraní a drog přes neznačené hrance, aby věděla, že poslední etapu cesty neplánoval někdo, komu leží na srdci úspěch celé mise. Tímto tahem popichoval a provokoval úřady, aby je objevily a všechno zastavily.

Instrukce od klienta.

Samozřejmě.

Znuděný, inteligentní, sadistický a velmi bohatý klient: naštvaný kvůli zpoždění si pohrává se zločinci, hraje si s nimi na kočku a na myš. Zvyšuje požadavky. Předem je odsuzuje k neúspěchu.

Místo předání bylo nedaleko monackého přístavu Port Hercules, který byl domovským kotvištěm řady největších soukromých jachet na světě. Jak si lépe přifouknout přebujelé ego, manipulovat s vlastními figurkami a pošklebovat se vládám celého světa jako liška, která drze vleze do kurníku a provokuje majitele, ať si ji chytí , než za bílého dne přivést nepřehlédnutelnou unesenou ženu do země s nejnižší zločinností a největším počtem policistů na obyvatele, a pak s ní potichu zmizet?

Munroeová sáhla do kapsy a vytáhla ukradený telefon. Postup měla vytyčený, ale doufala, že ještě před pokračováním najde zprávy z Dallasu, které by mohly umlčet vnitřní hlasy a umožnit jí plně se ponořit do bezprostředního úkolu.

Zapnula obrazovku a zamračila se. Baterie nabitá i když jen slabě ale žádný signál. Nejistota ji ubíjela, hlasy v hlavě se navzájem překřikovaly a Munroeová mobil nadobro vypnula. Musí se udržet pohromadě, než dostane poslední sérii instrukcí, které ji dovedou ke klientovi.

Vrátila se na sedadlo řidiče. Zvuk motoru se hlasitě rozlehl tichem a Neeva pootevřela oči: pomalu se nořila ze spánku, ale než Munroeová vyjela z parkovacího místa, byla úplně vzhůru, v panice těkala

pohledem od Munroeové k silnici, pak na chodník a opět na vozovku, jako by v duchu celé hodiny plánovala útěk a po probuzení náhle zjistila, že promarnila příležitost. Ještě omámená spánkem se otočila, drapla dveře a bezpečnostní pás zároveň a tělo se jí napjalo v přípravě na útěk.

Munroeová jí prudce sevřela paži. „Ne,“ vyštěkla. A pak, když se Neeva s divokým pohledem ohlédla a hodlala se s ní prát, Munroeová zesílila stisk a škubla s ní směrem k sobě. Skrz zaťaté zuby procedila:

„Nedělej to. Já něco vymyslím.“

Ať už ta slova pro Neevu něco znamenala nebo ne, zuřivě se jí vytrhla, volnou rukou odjistila dveře a zabrala za kličku. Dveře se pootevřely. Munroeová nedokázala zároveň pacifikovat Neevu a řídit, a tak se rozhodla použít na dívku obě ruce a vteřinu nato i celé tělo.

Pustila brzdu i spojku.

Auto poskočilo dopředu a ťuklo do zaparkovaného vozidla před sebou.

Nasadila Neevě páku a prudce ji otočila. Druhou rukou jí sevřela vzdálenější rameno, vysunula koleno zpod volantu a čéškou nakopla Neevu do pánve. Váhou i velikostí měla nad útlou dívkou navrch, ale Neeva se nevzdávala. V rozmezí pár vteřin se vzepjala, škrábala a kousala a nakonec pronikavě zařvala, až v žilách tuhla krev.

Na ulici bylo málo chodců, jenže by stačil jeden; domy s okny dokořán, terasy s otevřenými dveřmi jediný zvědavý náhodný svědek a bude po všem. Munroeová se rozmáchla a vrazila Neevě facku tak prudkou, že by kvůli ní mohl někdo zemřít.

Neeva šokovaně vytřeštila oči, zamrkala a zmlkla. „Kuš,“ zasyčela Munroeová. „A seď. Já něco vymyslím, jo?“

====

KAPITOLA 26

Do Monaka vjely přes nejsevernější hranici, kterou neoznačovalo nic než změna nápisů a náhlé zhoustnutí zástavby.

Navigace je vedla na jih podél pobřeží po neposkvrněných ulicích lemovaných stromy a nádherně upravenými trávníky, kde pomalu začínal sílit ranní provoz. Minuly pláž Larvotto a projížděly kolem směsice velkolepé architektury a hranatých obytných budov, které výškou kompenzovaly nedostatek stavební plochy, a kolem nespočetných pouličních kamer pokračovaly směrem k Japonským zahradám a mířily k podzemnímu parkovišti nedaleko konečného cíle.

Pro Lumaniho jistě nebylo příjemné poslat je pod zem i kdyby měl konexe potřebné k napíchnutí se na bezpečnostní kamery vzhledem ke všem zákoutím, sloupům a autům, kde mohou hrát na schovávanou s jeho nervy. Jenže v městském státě, kde měl prostor cenu zlata, bylo prakticky nemožné zaparkovat na ulici, takže garáž byla jedinou možností, jak se zbavit auta a pokračovat v doručování zásilky.

Munroeová odbočila na vjezdový pruh, vzala si parkovací lístek a závora se zvedla. Pokračovala dolů do podzemního světa, ukradeného moři, jasně osvětleného a zatím ještě nepřeplněného každodenním nákladem plechu a železa.

Jako na zavolanou zapípal telefon.

Přejela očima zprávu, položila si telefon do klína a sunula se s vozem podél dlouhých řad sporadicky rozmístěných aut, sjela o patro níž a pokračovala kolem spousty volných míst až na konec, mimo vyhledávaná stání, která přijíždějící řidiči zaplní nejdřív.

Kamery monitorovaly vnitřek parkoviště stejně jako jejich protějšky kontrolovaly ulice nahoře, a tak Munroeová jela krokem a pátrala po slepých místech, až nakonec s jistotou, jakou mohla za daných okolností nabýt, zajela na místo vedle Mitsubishi Pajero, kde něco zakryje aspoň výška vozidla.

Vypnula zapalování. Tohle byl konec.

Poslední instrukce nařizovaly vyjít pěšky ven, pod otevřené nebe, mezi lidi. Munroeová podle pokynů nechala parkovací lístek v palubní přihrádce a klíče od auta strčila za sluneční clonu, a zatímco Neeva seděla, pozorovala ji a očividně čekala na nějakou informaci nebo pokyn, Munroeová sebrala za zadního sedadla batoh, sundala z přístrojové desky navigaci a strčila ji dovnitř. Pak si Neevu změřila pohledem.

Roztrhané punčocháče si už dívka vyměnila cestou k Janovu a ačkoli měla opuchlé oči a pod nimi se jí začínaly tvořit tmavé kruhy, díky obnovenému mejkapu vypadala přijatelně. Stála za pohled obdivný, nikoli soucitný jako pro oběť domácího násilí. Munroeová se natáhla k Neeviným vlasům, a když dívka ucukla, zarazila se.

„Můžu?“ zeptala se.

Neeva se nehýbala.

Munroeová jí načechrala kadeře a uvolnila pár neposlušných loken, které se zamotaly do sebe. Jinak byl účes stále dokonalý jako silonové panenkovské vlasy, a přes veškerou pozornost, jakou její vzhled vzbudí, poslouží zároveň k odvedení pozornosti; lidská přirozenost přinutí pozorovatele nejdřív dumat nad kostýmem, než si vůbec všimne, kdo ho má na sobě.

„Vypadáš dobře,“ konstatovala a Neeva zvedla oči v sloup.

Munroeová se sklonila, páčkou otevřela kapotu a přitom zašmátrala pod sedadlem po maticovém klíči, který tam před mnoha hodinami ukryla. Položila si ho na podlahu mezi nohy. Pak záměrně velmi pomalu, aby upoutala Neevinu pozornost, odložila Lumaniho telefon na středovou konzoli, otevřela dveře u řidiče a prohlásila: „Jdeme.“

Oběhla auto na druhou stranu dřív, než Neeva stačila vystoupit na chodník, popadla ji za ruku, nasměrovala ji od auta a zaklapla dveře. Vzala dívku kolem ramen a odváděla ji dál od vozu. „Nemáme čas dlouho mluvit a já potřebuju, abys pořádně poslouchala, dobře? Já nejsem jedna z nich. Najdu způsob, jak nás dostat z téhle bryndy, ale ty musíš udělat, co ti řeknu. Nepokoušej se utéct, protože tě stejně najdou a já už tě pak nebudu schopná zachránit, rozumíš?“

„Ale co ten tvůj přítel, který zemře?“

„To je můj problém,“ odpověděla Munroeová šeptem a slova se z ní horečně hrnula ve snaze nacpat do padesáti vteřin to, co by jinak trvalo mnohem déle. „Momentálně je naším cílem zůstat naživu. Můžu nás odsud dostat, ale jen když uděláš, co řeknu.“

Neeva sklonila hlavu, jen jednou.

„Odněkud nás pozoruje odstřelovač a taky nás sleduje ten chlap, co tě v noci praštil. Nejdřív potřebuju zjistit, kde je, než něco podnikneme. Dám ti telefon, moje boty a batoh. Jakmile ti to předám, potřebuju, abys hned vyrazila na cestu.“

Munroeová Neevu otočila, zorientovala ji podle toho, co předtím viděla na navigaci, a natočila ji k východu. „Tímhle směrem je schodiště. Vyjdeš po něm až nahoru. Východ ústí do ulice vedoucí k vlnolamu. Jdi podél moře uvidíš velký hotel a tunel, který vede pod ním. Kdykoli se bude cesta dělit, drž se vždy vlevo a co nejblíž k moři pořád jdi podle vody. Kráčej pomalu a nezastavuj, dokud si tě nenajdu.“

„A co když nepřijdeš?“

„Tak jsem mrtvá. Ty prostě jdi. S nikým nemluv, na nikoho se nedívej, a kdyby tě někdo poznal, předstírej, že jsi svoje dvojnice.“

Další kývnutí hlavou.

„A nedělám si legraci, Neevo, jestli utečeš nebo se budeš snažit ode mě trhnout, tak mi sice uděláš laskavost a já si nad tebou budu moct umýt ruce, ale ti chlapi tě stejně zase chytí. Pokud se pokusíš získat pomoc od někoho cizího, někdo za to zaplatí životem. Nejsi chytřejší než oni. Ani rychlejší. Ani silnější. Já jsem tvoje cesta ke spáse. Chápeš?“

„Ano,“ odpověděla Neeva a Munroeová jedním dlouhým pomalým pohybem pustila dívce ramena a natočila ji tak, aby stály tváří v tvář. Pátrala jí v obličeji, zkoumala její výraz, řeč těla, snažila se přečíst všechno, co se skrývá za tou maskou, a pak Neevu úplně pustila. Vyklouzla z bot, vložila je do batohu a podala jí ho. Jestliže se dívka i po tomhle rozhodne pláchnout, udělá to s plným vědomím následků a Munroeová bude mít čisté svědomí.

„Jestli tě nevyhledám do patnácti minut,“ dodala, „tak jsi zůstala sama.“

Neeva pohlédla Munroeové na ponožky a pak zpátky do tváře. „Děkuju ti,“ řekla.

Munroeová se otočila k autu, zvedla kapotu a vytáhla hadr, který už jednou použila k otření motorového oleje. Pak jemně a tiše zaklapla kryt motoru. Otevřela dveře u řidiče a vyndala telefon, který už zvonil.

Stisknutím tlačítka přijala hovor a než mohl Lumani cokoli říct, vyhrkla: „To byla jenom náhoda, příště už telefon nezapomenu.“

„Musíte už vyrazit,“ řekl a to, co v těch třech slovech chybělo, ji zalilo vlnou úlevy. Lumani neměl vizuální kontrolu, netušil, co právě dělala, a brzy se tu objeví Arben nebo nějaký jiný gauner.

„My už jdeme,“ řekla Munroeová, pak se odmlčela a ztišeným hlasem, který hraničil se spikleneckým šepotem, se zeptala: „Valone, neměla bych něco vědět? Umím si spojit jednotlivé tečky. Věci se nevyvíjejí tak, jak jste je naplánoval. Jestli se chystá nějaký podraz, jestli na vás někdo šije boudu jestli na mě někdo šije boudu , nechte mě stát na své straně, můžeme to vyřešit společně.“

Napůl mladík, napůl muž se dlouze odmlčel, jak pro něj bylo typické, ale tentokrát nezavěsil. „Nemůžu,“

řekl nakonec. „Nejde to.“

Munroeová ukončila hovor.

Než definitivně zabouchla dveře auta, sáhla na podlahu a vzala maticový klíč. Položila ho na zem a obrátila se k Neevě, která tiše čekala. Munroeová jí vložila do ruky telefon a přitiskla si prst k ústům.

Ukázala si na oko a potom na východ, a mávnutím ji pobídla k odchodu.

Neeva udělala pár váhavých krůčků, prošla kolem prázdného místa za nejbližší zaparkované auto a pak se otočila, jako by prosila o ujištění.

Munroeová ji gestem pobídla, aby pokračovala.

Neeva přikývla a ironicky zasalutovala: kamarádství nebo stockholmský syndrom. To, co se teď té dívce honilo hlavou, se vymklo veškeré kontrole. Instinkt Munroeové se bouřil proti tomu, aby ji nechala odejít, přesto zůstala stát a sledovala, jak se záda Neevina kostýmu vzdalují, zatímco dívka pomalu kráčela na druhou stranu garáže, až jí zmizela z dohledu.

Munroeová se otočila k sousednímu pajeru. Zalila ji chladná vlna soustředění na úkol, vklouzla pod auto a zůstala ležet s lokty na zemi a hlavou zkroucenou vedle zadní pneumatiky. Čekala.

Arben přijel během minuty v černém passatu, pneumatiky pomalu projížděly kolem a jeho hlava, kterou bylo vidět přes okénko, se rozhlížela ze strany na stranu, jako by hledala opel. Zabrzdil. Trochu zacouval a pak zajel na místo hned vedle svého cíle. Otevřel dveře. Byl těsně vedle místa, kde Munroeová ležela.

Kdyby byl chytrý a prozíravý, kdyby uvěřil aspoň polovině věcí, které Kate Breedenová Loutkářovi napovídala, byl by se sehnul a zkontroloval podvozek. Tak by měl aspoň jakous takous šanci.

Namísto toho udělal pár kroků od svého vozu k opelu, otevřel dveře u řidiče a podle zvuků, které následovaly, si hodil klíče ze stínítka do dlaně a pravděpodobně vzal i parkovací lístek. Podle délky pauzy

je pak strčil do kapsy nebo do peněženky, načež zavřel dveře a vrátil se ke svému autu.

Munroeová vyklouzla ven a skrčila se za zadní nápravou obou vozů, tělo jí kryly pneumatiky a kufr, a vytáhla se jen tak vysoko, aby ho mohla pozorovat přes okna. Seděl na místě řidiče, telefonoval a zjevně naslouchal něčímu monologu.

S dlaněmi na betonu jako běžec na startovní čáře Munroeová zavřela oči. Arben je bude sledovat pěšky, ale protože ví, že Neeva půjde pomalu, a předpokládá, že obě ženy jsou spolu, dává si načas a nechává jim malý náskok. Dlaněmi jí prostupoval chlad a rozdmýchával v ní loveckou vášeň. Vnitřní hlasy, které v posledních několika hodinách tvořily zvukovou kulisu zuřivosti, náhle ztichly v klidném očekávání.

Arbenovy dveře se otevřely.

Uchopila maticový klíč a hadr.

Jeho nohy se dotkly betonu.

Zvedla se do dřepu.

Vystoupil z auta a otočil se k ní zády.

Napřímila se.

Bleskurychle k němu přiskočila a on se začal otáčet, možná instinktivně nebo v reakci na zašustění oblečení či zvuk kroků.

Jenže už od chvíle, co vjel do garáže, byl mrtvý.

Mrtvý od chvíle, co vztáhl ruku na Neevu.

Mrtvý od chvíle, co se poprvé dotkl Munroeové.

Všechna zuřivost, všechna zlost, veškerá nenávist ke všemu, co Loutkář ztělesňoval, bolest nad Noahovou smrtí a Loganovou ztrátou, to všechno se zhmotnilo v tom jediném švihu.

Hlava maticového klíče se dotkla Arbenova spánku ve stejném okamžiku, kdy k Munroeové obrátil obličej.

Síla úderu kovovým předmětem mu zvrátila hlavu do nepřirozeného úhlu a jeho tělo, které se začalo natáčet směrem k Munroeové, se na zlomek vteřiny zastavilo, než se svalilo na kapotu jeho auta a bezvládně se svezlo na zem.

Ať už byl živý či mrtvý, bylo jí to jedno a nezdržovala se ověřováním. Byl v bezvědomí, poraněný tupým předmětem, bez velké ztráty krve. To všechno bylo důležité. Pustila maticový klíč na zem, oběma rukama popadla Arbena za límec, odtáhla ho blíž k autu a tam mu svlékla bundu. Nahmatala zbraň a vytáhla ji.

Zkontrolovala zásobník, zkontrolovala tlumič, který už měl nasazený. Schovala si pistoli. Našla telefon, klíče od opelu a parkovací lístek. Prošacovala mu kapsy. Prohlédla peněženku a vytáhla sedmdesát euro v hotovosti. Nebylo to moc, ale lepší než nic. Našla jeho klíče, odemkla dveře passatu a otevřela je dokořán.

Pákou u sedadla řidiče sklopila opěradlo téměř do horizontální polohy. Uchopila Arbena v podpaží a téměř v podřepu ho odtáhla ke dveřím řidiče a opřela ho. Hodila do auta bundu, hadr a maticový klíč, vlezla dovnitř a pak, napůl vkleče a napůl v dřepu, ho opět chytila pod pažemi a centimetr po centimetru ho soukala do auta, pachtila se s mrtvou váhou jeho těla a přitom ji znervózňovalo, jak dlouho trvá vtáhnout ho dovnitř, stresovala se pomyšlením, jak daleko už Neeva ušla a kolik toho ještě musí stihnout udělat.

====

KAPITOLA 27

Munroeová vytáhla Arbenův trup na sedadlo řidiče v passatu, zastrčila mu nohy pod volant, zavřela dveře a umístila ho tak, aby se opíral o sklopené opěradlo. Hlavu mu natočila k oknu. Do ruky mu strčila zbraň, namířila ji na spánek, kam ho praštila, a s hadrem mezi prsty stiskla spoušť.

Výstřel rozprskl úlomky kostí a krev, a jako šlehnutí gumičkou do kůže přinesl prudkou úlevu.

Nezdržovala se zkoumáním následků. Nechala na místě zbraň a prchavou iluzi sebevraždy, která jí možná, pokud bude mít štěstí, koupí zlomek času. Vyklouzla ven dveřmi u spolujezdce s Arbenovou bundou a dvěma důkazy dřív, než si plně uvědomila emocionální cenu toho, co právě udělala.

Stále přikrčená mezi auty otevřela nezamčené dveře opelu, otřela z maticového klíče otisky prstů, strčila ho pod sedadlo a zaklapla dveře. Pokud měl monacký bezpečnostní kamerový systém za úkol zabraňovat kriminalitě, pak naprosto selhal. Zůstávala však otázka, zda to zabití někdo nepozoroval v reálném čase.

Odpovědí jí bude vzdálenost, jakou urazí, než tyto podzemní garáže explodují hlukem a pozdvižením.

Zatímco v duchu vyhodnocovala jednotlivé strategie, vytáhla Arbenův telefon. Projela naposledy použité aplikace. Mezi několika hrami našla to, co hledala. Otevřela to. Objevila se Neeva jako malý rudý maják šinoucí se po zvětšené mapě, odlidštěná do ekvivalentu pohyblivého terče ve střílecí hře, který nad sebou mohl klidně mít pohyblivý štítek se znakem dolaru.

Munroeová se zorientovala a s adrenalinem stále proudícím v žilách vyrazila k východu. Proplétala se mezi auty a snažila se vyhýbat záběru kamer, až se konečně ocitla na úrovni ulice. Šla stejnou cestou jako Neeva a řídila se podle blikajícího červeného bodu, kráčela svižně, aby dívku dohnala, ale ne tak rychle, aby budila ještě větší pozornost, než už na sebe poutal mladý muž ve volných kalhotách a bundě a s modřinami v obličeji, ženoucí se bosky po silnici.

Munroeová dorazila k vlnolamu a kopírovala křivku moře směrem k přístavu, kde se na tak malém prostoru nacházela nejdražší sbírka plovoucích nemovitostí na světě. Až když zahlédla záda Neevina kostýmu a dál už nepotřebovala digitální zrak, konečně zpomalila.

V tuto časnou ranní hodinu byla frekvence turistů ještě nízká a ačkoli po silnicích už jezdilo plno aut, chodců bylo málo. Neeva ve svých šatech byla nepřehlédnutelná, ale kromě ní i muž, který seděl na vlnolamu o padesát metrů dál: v místech, kam Lumani v poslední textové zprávě nařídil Munroeové dopravit zásilku.

Neeva si počínala dobře a protahovala cestu, dokonce i teď kráčela nenuceně a občas se zastavila, aby se pokochala pohledem na moře, jako by bydlela v nedalekém bytě, nebo patřila na některou z jachet v přístavu. Muž na zídce, který pomalu otáčel hlavou od jednoho konce chodníku na druhý, zahlédl kostým, upřeně se zadíval směrem k Neevě a fixoval ji pohledem.

Neeva nevšímavě kráčela dál.

Muž byl ve středním věku. Měkký. Nejistý. Vyděšený.

Další figurka.

Munroeová přidala do kroku. Zrakem prohledávala balkony a protijedoucí auta, přitom stále kráčela dopředu a náhodně prodlužovala a zkracovala vzdálenost mezi sebou a Neevou. Ať už se Lumani schoval kamkoli, muselo to být východně od oceánu, a slunce, stále stoupající vzhůru po obloze, hrálo proti němu.

Munroeová vstřebávala detaily, počítala vteřiny a riskovala, že se ocitne v nebezpečné zóně a uprostřed záměrného kříže Lumaniho pušky.

Potřebovala vidět klienta. Prohlédnout si ho. Zapamatovat.

Bude tady.

Někde.

Typ muže, který uvedl tyto události do pohybu, se nespokojí s tím, že jednotlivé dílky zapadnou na své místo bez něj. Bude chtít být při tom, dívat se, opájet se vlastní genialitou, škodolibě se radovat, s jakou jistotou chytil svou kořist, ačkoli všechno hrálo proti němu přesvědčený, že unikne se zdravou kůží, protože to narafičil tak, aby následky nesli jiní.

Neeva kráčela dál. Jestliže ji Munroeová brzy nezastaví, dorazí k muži na zídce a padne do pasti, kterou jí nastražil. Munroeová zrychlila krok, aby ji dohnala, ale náhle v okamžiku poznání zaváhala.

Byl tam.

Objekt zájmu v kožených botách s gumovou podrážkou a ve svetru, s ostře řezanými rysy a nenuceným vystupováním se na chodník připojil z vedlejší cestičky. Vedl malého pejska Neeviným směrem, takže kdyby chtěl, mohl by se přiblížit a zkřížit jí cestu. Muž na zídce po spatření nově příchozího povstal, a vzápětí, jako by si uvědomil, že se dopustil faux pas a že by na svého pána mohl rovnou ukázat prstem, se zas trhavými pohyby posadil a zaměřil se na Neevu.

Na muži se psem nebylo nic příliš nápadného: kolem padesáti, průměrné výšky a fyzicky zdatný jako mnoho bohatých lidí, s rovnými světlými nebo stříbrnými vlasy, nakrátko ostříhanými, a s opálenou pokožkou posetou pihami. Neprozradil ho zevnějšek ani skutečnost, že byl jedním z mála lidí na pobřeží; dokonce ani zvědavý úsměv, s jakým si Neevu prohlížel jako náhodný kolemjdoucí; neodhalilo ho držení těla ani způsob chůze. Tím důkazem, nenápadným a nestydatým, byl jeho výraz, z něhož bylo nad slunce jasnější, že dívku poznává.

Jeho obraz se vypaloval Munroeové do mozku: typ postavy, chůze, vzájemné proporce těla a končetin, to všechno se jí vyleptávalo do paměti. Vyhledala jeho oči a on si všiml, jak bedlivě si ho prohlíží. Odvrátil zrak, zatímco řeč jeho těla změnila téma a on zkřivil rty v úšklebku, jako by chtěl zavrčet Vím, kdo jsi, a vyhrávám: konec hry.

Po tom potvrzení a posměšném ušklíbnutí se probudila z mrtvých euforie, která měnila zabíjení v naplněnou touhu, ožili poražení a přemožení démoni. Barvy jí před očima zešedly, jen terč vystoupil v jasných barvách; vnitřní hlasy prozpěvovaly, tep se zrychloval v rytmu válečných bubnů, naléhavé nutkání ji vysílalo na lov. Touha po krvi ji dohnala až k bodu zlomu, za nímž už nebyla jiná možnost než zabíjet.

Munroeová těžce oddechovala, snažila se rozdýchat ten tlak, přitiskla si dlaně ke spánkům a fyzicky potlačovala to puzení.

Logika proti touze.

Strategie před činem.

Dát tomu volný průběh pod bedlivým dohledem městských kamer znamenalo zpečetit mužův osud společně se svým. Klient ji minul a nespouštěl z ní přitom pohled, nepřestával se usmívat a v jeho výrazu pokračoval příběh dál. Znal ji. Odněkud ji znal.

Munroeová dohnala Neevu a zatímco stále bojovala s tím nutkáním a naléhavou touhou, ochranitelsky ji vzala kolem pasu. Neeva jí podávala telefon a se široce otevřenýma očima na něj ukázala, jako by říkala Zvonil, zatímco jsi byla pryč.

Munroeová přikývla. Pustila dívku, vzala si od ní telefon a s veškerou potlačovanou a nevyužitou emocionální energií jím mrštila směrem k moři.

Pak pomohla Neevě sundat batoh z ramen a podala jí Arbenovu bundu. „Počínala sis dobře,“ řekla. „Obleč si tohle, aspoň ty šaty nebudou tak svítit.“

Neeva ohrnula nos. „To sotva,“ utrousila, ale bundu si vzala, a zatímco se Munroeová obouvala, strčila ruce do rukávů, z nichž jí nevykukovaly ani špičky prstů. Velikost bundy působila ve spojení se zbytkem oděvu komicky, ale fádní tmavomodrá barva zakryla velkou část Neeviných šatů, takže jejich jasná barva téměř zmizela.

Muž na zídce se začal zvedat, pak se zarazil a znovu se posadil, zjevně zmaten vývojem situace, který byl

úplně jiný, než očekával.

Arbenův telefon zazvonil.

Munroeová zvuk ignorovala a přesunula se mezi Neevu a zídku, aby mohla pozorovat objekt zájmu a škodolibě si vychutnat jeho reakcí, až se otočí a zjistí, že se plány změnily. Stále držela Neevu kolem pasu a právě se s ní chystala přejít přes ulici, když ten okamžik přišel.

Klient se zastavil, ohlédl se a záblesk překvapení, který mu přeletěl přes obličej, se změnil v nepřátelství.

Munroeová čekala na mezeru v koloně aut. Vrhla na něj blažený úsměv, zatímco ji vnitřní hlasy a krvelačnost nutily vrhnout se za ním, lákaly ho blíž, žadonily o důvěryhodnou záminku a předstíranou nehodu kvůli kamerám a projíždějícím autům, aby se mohla zvednout stavidla a její muka skončila.

Jenže klient se nehýbal. Jak by také mohl, když se toto přehledné místo plné kamer, kde chtěl původně dělat dlouhý nos na úřady a případně zkomplikovat Loutkářovu operaci, nyní mohlo stát jeho vlastní zhoubou? S tvrdým pohledem a pevně stisknutými rty křečovitě svíral v ruce vodítko, až mu zbělely kotníky prstů.

Arbenův telefon opět zazvonil na připomínku, že Lumani, stále číhající někde v okolí, ví, že se něco zvrtlo.

Ze záhadného důvodu zatím nevystřelil.

„Musíme zmizet, drž se u mě,“ nařídila Munroeová.

Společně sestoupily z chodníku do vozovky. Munroeová dívku vedla a kličkovaly přes jízdní pruhy během krátkých pauz v provozu. Telefon zazvonil potřetí a Munroeová ho opět ignorovala.

Z druhé strany silnice se na klienta ještě jednou usmála a znovu si do paměti vtiskla jeho podobu. Zemře.

Munroeová si odpřisáhla na vlastní život, že se postará o to, aby zemřel, a prozatím mu aspoň uloupila jeho kořist.

Otočila se zády a pobídla Neevu směrem k tunelu. Použily chodník pro pěší vedle vozovky a spěchaly zpátky stejným směrem, odkud přišly.

U vjezdu do podzemní garáže se Munroeová pozorně rozhlédla, snažila se zaslechnout sirény, pátrala po Lumanim nebo jiné osobě, která by v ní sepnula vnitřní výstražná čidla. Spodní patro se během doby, co byly pryč, výrazně zaplnilo. Ignorovala zvědavé pohledy kolemjdoucích a s rukou kolem Neevina pasu dívku postrkovala dopředu, dokud nedorazily k opelu.

Munroeová vycouvala z parkovacího místa a po točité rampě vyjížděla nahoru k východu. Na úrovni ulice se ozvaly první sirény. Dorazily příliš pozdě, než aby důvodem výjezdu byla Arbenova vražda zachycená na kameru, a rozhodně nepřijely v důsledku objevení jeho těla.

Parkovací lístek do automatu, peníze do automatu, závora nahoru.

Vteřiny odtikávaly a sirény sílily.

Munroeová ignorovala svědění kůže, které ji vybízelo k útěku. Monako nemělo v nejširším místě víc než pět kilometrů, a ony teď byly asi v půli směrem od severu. Dostat se za hranice městského státu nepotrvá ani deset minut. Sice o tom bude uvědoměna francouzská policie, ale jakmile se ocitnou mimo hranice města, kde byl každý čtvereční metr využitý a přeplněný, budou mít šanci se schovat.

„Ty sirény jsou kvůli nám?“ zeptala se Neeva.

Munroeová přikývla.

„Ach, panebože,“ vyhrkla dívka. „Michael, zastav! Zastav to auto. Oni nám můžou pomoct.“ Když Munroeová zareagovala tím, že zkontrolovala zrcátka a předjela pomalejší vůz, Neeva ji popadla za předloktí a zatahala.

Reakce na fyzický kontakt byla okamžitá a brutální a Munroeová bez rozmýšlení udeřila. Vzpamatovala se dřív, než se dívky dotkla, a Neeva vytřeštěnýma očima zírala na ruku strnulou ve vzduchu a mířící k jejímu

hrdlu.

„Musíš si dávat pozor na prsty,“ vyštěkla Munroeová. Odlepila oči od vozovky, střelila po Neevě pohledem a dodala: „Není to nic osobního.“

„Zastav, prosím tě,“ naléhala Neeva. „Proč nezastavíš?“

„V tuto chvíli nejsou policajti naši kamarádi.“

„Ale jistěže jsou,“ namítala Neeva. Její tón přešel od vzrušené paniky k úpěnlivé prosbě. „Budou vědět, kdo jsem, a můžou mě odvézt domů.“

Ve zpětném zrcátku blikaly majáky.

Vozidla začínala uhýbat ke stranám. „Poslal je odstřelovač,“ dodala Munroeová.

Vůz před nimi zpomalil a zajížděl ke krajnici a Munroeová ho předjela.

Jako jediný muž utíkající uprostřed davu nakupujících jim teď dala tip, koho stíhat. Jenže nyní byla silnice volná. Munroeová sešlápla plynový pedál k podlaze a opel neochotně zrychlil.

Lumani musel vědět, že s unesenou dívkou po boku a mrtvým mužem na svědomí se bude mužům zákona vyhýbat. Nutil ji, aby si vybrala mezi dvěma zly: nechat se chytit, strávit léta života čekáním, než policie vyřeší, co se vlastně stalo, zatímco oni Neevu mezitím dostanou a doručí. Nebo se nechat vyhnat z úkrytu a chytit se do připravené sítě.

Munroeová znovu pohlédla do zrcátka.

Ještě jednou se přesvědčila, že Neeva má zapnutý bezpečnostní pás. K čertu se všemi stísněnými prostory a jasně definovanými silnicemi. Z tohoto města nevede jen jediná cesta ven.

====

KAPITOLA 28

S každým pohybem provedeným v prudkém kontrastu s pocitem marnosti a narůstající úzkostí Lumani snímal teleskop z pušky.

Otočit. Dýchat. Sbalit. Přemýšlet.

Jestli někdy strýčka nenáviděl, z hloubi duše nenáviděl, tak to bylo teď. Byli už tak blízko. Během minuty by celé to martyrium skončilo a v téže minutě se to najednou zvrtlo. Ta analýza je neprůstřelná, Valone, ten plán je perfektní. Dojde-li k selhání, tak jedině kvůli chybnému provedení.

Strýček plánovač, Lumani vykonavatel.

Ten plán evidentně nebyl perfektní, protože řidička právě udělala to, co strýček prohlašoval za nemyslitelné, nemožné.

Lumani opustil pozici.

Nechtěl tenhle úkol. Žádal, aby z něj mohl být uvolněn.

Zajmout řidičku, to ano; navzdory všem varováním ji dokázal dopravit do Záhřebu a zařadit ji do strýčkova ansámblu. Ale povinnost dopravit zboží kupci s tím nechtěl mít nic společného. Předešlé dvě

dodávky byly plné komplikací, protože klient si se svými napomahateli pohrával, a souboj mozků, který spolu se strýčkem vedli, dvakrát málem skončil katastrofou.

A tahle třetí byla katastrofa.

Ještě aspoň dva muže, strýčku. Ještě aspoň jedno auto, prosím.

Ne. Odpověď zněla ne a situaci ještě zhoršil fakt, že ten požadavek zpochybňoval strýčkovu neomylnost, naznačoval nedůvěru ve schopnost tohoto velkého muže předpovědět spoustu tahů předem. Strýček měl vždycky pravdu.

Vždycky. Až doposud.

Lumani nedostal prostor k odmítnutí.

Strýček nechtěl ani slyšet o logice nebo rozumu říkal tomu chabé výmluvy a navzdory Lumaniho protestům mu celou tu zakázku i s vysokou cenou za selhání naložil na bedra. „Ty jsi to slabé místo,“

prohlásil tenkrát strýček. Výsměch, který řezal jako skleněné střepy, zhnusení vyhrazené pro hromadu odpadků hnijící na slunci. „Ty, Valone. Zapamatuj si to navždy. Ty.“ A pak ty střepy vmáčkl Lumanimu do masa: „Udělej ještě tohle a já tě pustím. Můžeš si vzít svoje peníze i svůj život a chodit si po mejdanech a za těmi svými kurvami. Nemysli si, že tě ušetřím, když odmítneš.“

Doutnal v něm vztek a nenávist držela rytmus s pohyby, dokonalými pohyby, stejně pověrčivými jako mechanickými, zatímco klusal k autu.

Znovu zavolal Arbenovi a už potřetí to nikdo nevzal, což znamenalo, že je mrtvý. Nic kvůli němu necítil.

Arben byl příliš arogantní, nedbal na varování a vykoledoval si tak vlastní smrt. Lumani nechal ženě jménem Michael vzkaz na záznamníku pro případ, že by si náhodou našla čas na jeho vyslechnutí.

Dálkovým ovladačem odemkl auto a hodil kufřík dozadu.

Ať si strýček tvrdí co chce, chyba nebyla ve špatném provedení. K té chybě došlo v plánování, v pochopení, v předvídání. Nepotřebuješ žádné další lidi ani auta, Valone, ona spolupracuje kvůli tomu, čím ji držíme pod krkem. A přesto pouhý okamžik před doručením se ta žena jménem Michael vzepřela strýčkově předpovědi a ucukla.

Selhání, za které by Lumani neměl nést odpovědnost.

Posadil se za volant, roztúroval motor a vycouval z parkovacího místa s větším hlukem, než bylo nutné.

Potřeboval se uklidnit. Potřeboval přemýšlet.

Věděla snad o Loganově záchraně? To nemohla. Celou dobu bedlivě poslouchal a pátral po sebemenší možnosti, že by našla nějaký komunikační prostředek, po jakémkoli signálu, a nic neslyšel ani neviděl.

Přece nemohla vědět… nebo mohla? Lumani pochyboval sám o sobě. O svém úsudku. O svých schopnostech.

Strýčkův hlas v hlavě mu stále dokola opakoval: Ty jsi z nich ten nejslabší, Valone.

Parkovala ve tmě u venkovské silnice, když k té záchraně došlo, a přesto čekala dvě hodiny na záznam ještě štěstí, že ho nafilmovali těsně před vpádem těch žoldáků, ačkoli pak ještě nějakou dobu trvalo, než obnovili spojení a klip odeslali. Jestliže ale věděla, že její přítel je v bezpečí, jestliže se chystala utéct, tak proč to neudělala dřív?

Lumani se zařadil do provozu. V dálce kvílely sirény a on pocítil příval radosti. Tahle část plánu, která vznikla za pochodu a v jeho vlastní hlavě, bude mnohem úspěšnější než strýčkovy nápady: až bude opel vypuzen z úkrytu, on už bude čekat.

To, že k takové situaci vůbec došlo a že řidička je stále naživu, byla neodpustitelná chyba. Očekávalo se od něj, že provede odvetné opatření, že bude zabíjet, a on si to nakonec v rozhodující vteřině rozmyslel.

Provoz a chodci, kteří by o hodinu dřív nebyli přítomni, mu teď překáželi při míření. Nemohl si dovolit chybovat.

Výmluvy, ušklíbl by se strýček. V nekonečné spleti obvinění a myšlenkových pochodů, které si navzájem křížily cestu, se logika měnila v absurditu a vždycky za všechno mohl Lumani.

Ta nespravedlnost pálila jako oheň, pálila jako zuřivost.

Nezáleželo na tom, jak úspěšně si bude počínat při řešení této záležitosti, stejně nakonec padne zodpovědnost na něj zodpovědnost za cizí selhání, za rozhodnutí, která neudělal, za činy, jichž se nedopustil.

Lumani vytočil Tamásovo číslo. Vyštěkl příkaz. Zavěsil.

Síla muže se posuzuje podle síly jeho nepřátel. Dokáže sám sobě, že nebude poražen.

Strýčka ať vezme čert.

Na tabletu na sedadle spolujezdce blikaly červené tečky sledovacího zařízení v opelu, sledovacího zařízení panenky a sledovacího zařízení řidičky, všechny svorně ve stejném tempu jako jedna velká šťastná rodina. Lumani zkontroloval vzdálenost a sledoval čas.

Ve sluchátku, které bylo až doposud tiché, mu zacvrlikal zvuk ze štěnice v opelu. „Vím, že mě slyšíš, Valone, vím, že posloucháš.“

Strhl volant, aby se vyhnul autu najíždějícímu do jeho pruhu. Byl téměř u hranice města, stále o krok napřed před ní. „Znám tvé plány, protože já jsem ty,“ řekla. „Jsem ve tvé hlavě. Myslíš si, že víš, co mě pohání, ale nevíš. Nemůžeš mě přechytračit, a já ti uteču.“

Lumani se potěšeně usmál. Síla muže se posuzuje podle síly jeho nepřátel. Zkontroloval tablet. Tamás se blížil z opačného konce města. Ona byla mezi nimi, jela směrem k němu, a pak, stejně jako to udělala těsně před doručením zásilky, najednou uhnula. Nahoru. Do kopců, mimo plán, jako by mu četla myšlenky. S tolika různými možnostmi, kam odbočit, neměl dost lidí, aby ji zahnal do kouta.

Nechá ji běžet. Jen ať se unaví, a až bude vyčerpaná a trochu zpomalí, až se začne cítit v bezpečí, tak ji dožene.

Dallas, Texas

Bradford stiskl tlačítko volání a zkusil to znovu, snad popadesáté během posledních čtyř hodin. Zbytečné a bezúčelné opakování, po němž se cítil trochu líp.

Poprvé to zkusil hned, jak vylezl z tahače s návěsem. Hovor byl přesměrován přímo do hlasové schránky.

Nechával vzkazy, posílal zprávy, a vše bez odpovědi, zkoušel to stále znovu, až se nakonec ozval mechanický hlas, ale i bez něj už pochopil, že dané číslo není dostupné.

Munroeová se zbavila pout, a on jí tu zprávu neměl jak sdělit, neměl jak zjistit, jestli je ještě vůbec naživu, anebo zda jeho příspěvek k večírku nepřišel s křížkem po funuse.

Vytěsnil tu myšlenku. Logan byl v bezpečí. To bylo důležité samo o sobě, bez ohledu na cokoli dalšího, co se odehrávalo, a to cokoli dalšího v něm vyvolávalo strach, který také zapudil.

Pokud Michael je ještě naživu, tak nejpravděpodobnější scénář bude, že se zmocní dalšího telefonu a znovu zavolá do hlasové schránky, jenže podle opakovaných kontrol u Walkerové k tomu nedošlo.

Blížila se čtvrtá ráno, když Bradford zajel na parkovací místo vedle trooperu. Společně s Jahanem si

trochu zdřímli na úrazovém oddělení, kam Logana odvezli. Počkali, dokud se nepřesvědčili, že je ve stabilizovaném stavu, a pak vyrazili na tříhodinovou cestu zpátky do Dallasu. Bradford řídil a teď, s kalným zrakem a příšerně nevyspalý, zamířil s Jahanem do kanceláře.

Když vešli dovnitř, recepce Capstone Consulting byla prázdná a ponořená do šera, pošta a balíky za tři dny ležely stále na hromadě u zdi a kazily pečlivě budovanou image úpravné přijímací kanceláře.

Jahan projel kartou přes snímač a oba prošli skrz přepážku. Na druhé straně už čekala Walkerová ve válečném štábu. Zavrtěla hlavou dřív, než se Bradford stihl zeptat: stále žádné zprávy z Evropy.

„Něco od Adamse? Gonzaleze?“ zeptal se.

„Bylo stanoveno datum soudního přelíčení, ale jinak nic nového. Všechno pokračuje jako doposud.“

„Adams je pořád v Houstonu?“

„Utrácí prachy, poflakuje se, cítí se zbytečný.“

„Kate Breedenová něco podnikne,“ prohlásil Bradford. „Věř mi, to načasování není náhoda.“ Odmlčel se.

„A co Alexis? Tabitha? Zkontrolovala jsi je?“

„U jedné jsem zaklepala na dveře a předstírala jsem, že mám špatnou adresu. Druhé jsem volala pod stejnou záminkou, a pak asi před dvěma hodinami telefonovala Alexis do kanceláře. Všechno je v normálu.“

„Mně se to nelíbí.“

„Jdi se vyspat,“ radila mu. „Na tabuli je pár drobností, co se musí vyřídit, ale nic akutního, a stejně teď nic víc nemůžeme dělat dokud nedostaneme další zprávy.“

Bradford přikývl a zamířil ke své kanceláři, ke spacáku a spánku, který se mu povede urvat ve chvílích ticha, protože i když byl Logan zašitý za hranicemi státu, tahle záležitost ještě nebyla u konce; ani zdaleka se neblížila konci.

Pod psacím stolem se otočil zády ke světu a vzápětí upadl do tvrdého spánku, který ho vtahoval do hlubin kalné temnoty, a dřív, než se stihl pořádně natáhnout, úleva od pocitů a úleva od vyčerpání ho obalila zámotkem ticha a zapomnění.

Probudil se stejně náhle, uvržený doprostřed války: výbuch, otřesy, tříštění skla, skřípění kovu a zápach ten nezaměnitelný puch spáleniny, dráždivý zápach nepřirozené smrti.

Pud sebezáchovy, díky němuž přežil víc přestřelek, než by dokázal spočítat, ho přiměl přeplazit se po chodbě. Připravoval se na sekundární explozi, přibližoval se k výkřikům o pomoc, bojovým pokřikům, sténání zmrzačených a krvácejících, a cestou vytočil tísňovou linku 911, protože v polovině chodby si to konečně plně uvědomil: není v bojové zóně, ale v kanceláři Capstone; v místnostech není tma, ale jsou zalité denním světlem.

Explozi vystřídalo ticho, ticho jako černá díra, která vtáhla a pohltila všechno kolem. Bradford zařval na Jahana. Na Walkerovou. Zaslechl její naříkavé kvílení, volání o pomoc, a vydal se za zvukem směrem k dřevem obloženým dveřím do recepce, které tlaková vlna odmrštila dovnitř, k proraženým a pokrouceným příčkám. Vyhýbal se kusům skla, roztříštěným a rozházeným přes celý koberec.

V pozadí se rozezněly sirény.

Úpěnlivé volání Walkerové neustávalo a Bradford se skrz pohyblivý písek a oheň jako ve zpomaleném filmu dopachtil na práh recepce. Našel ji hned za dveřmi, na podlaze, s hlavou opřenou o boční stěnu recepčního pultu.

Krev, tolik krve.

Padl na kolena a natáhl se k ní, rukama jemně a přitom horečně pátral a snažil se najít zdroj krvácení.

„Balík od FedExu,“ zašeptala.

„Psst,“ sykl.

Roztrhl jí tričko a odhalil kůži. Vytřeštil oči a pak všechno nacpal do největší díry.

Bezmocný. Byl bezmocný.

Pokožku měla studenou a vlhkou. Uchopil ji za zápěstí a zkontroloval pulz.

„Balík od FedExu,“ opakovala.

Opatrně ji posunul tak, aby ležela vodorovně. Neměl nic, čím by jí podložil nohy. „Vydrž,“ prosil. „Pomoc už je na cestě.“

Naklonil se za recepční pult a pátral po Jahanovi. Prudce se napřímil s obrazy z jiného světa, jiného života, které mu prýštily z každého póru; všechny ty nepopsatelné věci, které viděl a prožil, ohořelá a roztrhaná těla, válečné vzpomínky, hluboko zasuté a raději zapomenuté. Na kůži mu vyrazil pot, zatímco Jahan to, co z něj zbylo neidentifikovatelný pro každého, kdo neznal noční můru války, držel stráž na druhé straně pultu.

Ten pach. Krev. Pozůstatky.

Jahan, který dostal při explozi plný zásah, musel zemřít okamžitě.

Bradford ze sebe strhl bundu a přehodil ji Walkerové přes hruď. Rozepnul jí knoflík a pásek u kalhot. Její krev mu pokrývala ruce a potřísnila džíny. Oči měla zavřené a Bradford ji jemně poplácal po tváři. Vzal ji za bradu a otočil ji obličejem k sobě, v duchu řval, ale z úst mu vycházel klidný autoritativní hlas bez stopy hrůzy. „Samantho.“

Pomalu nadzvedla víčka.

„Poslouchej,“ řekl.

Zareagovala dalším zachvěním víček.

„Dole už jsou sirény. Slyšíš je? Poslouchej!“

Dole touhle dobou už musí být dole.

Přichází pomoc. Musí.

„Tady,“ zašeptala s drkotajícími zuby.

„Prosím,“ řekl. „Už tady budou. Prosím tě, vydrž.“

„Jack,“ vydechla. „Balík.“

„Pssst,“ řekl. Pozadí se zaplnilo duněním a periferní vidění barvami. Těžké boty rozkřáply ticho.

Záchranáři.

Nějaké ruce ho odstrkovaly od Walkerové a on se bránil. „Legitimaci!“ řval. „Musím vidět průkazy!“

Verbální odpovědi ho sice neuspokojily, ale stačily k tomu, aby je nechal, aby splynul s pozadím, zatímco končetiny a těla se slévala do pravidelných vln, až nakonec Walkerová ležela na nosítkách.

Bradford za nimi vyšel ze dveří. Seděl s ní v sanitce, zatímco spěšné a účelné pohyby kolem něj splývaly do rozmazané šmouhy a probíhal chvatný a metodický boj o její život. Doprovázel ji ze záchranky na jednotku intenzivní péče, dokud ho nakonec nějaké ruce zase nevystrčily ven. Nepřítomně zíral na práh, který nesměl překročit, a vzápětí ho nasměrovali do stejné čekárny, kam před pouhými čtyřmi dny vešel spolu s Walkerovou při pátrání po Munroeové.

Tohle nebyly nejhorší oběti, s jakými se kdy setkal; na logické, vizuální ani smyslové stupnici se dnešek nemohl rovnat masovým hrobům s rozkládajícími se těly, zmrzačeným dětem ani nástražným výbušným zařízením a hořícím obrněným transportérům. Jenže tohle byli lidé, které měl rád a za které proléval krev, tohle byla jeho vlast a kancelář jeho druhý domov. Tohle nebyly anonymní oběti, nebylo to bitevní pole.

Bradford si našel židli. Padl do ní spíš než sedl, nepřítomně zíral na podlahu a vzduch mu trhaně pronikal do plic. Do kanceláře se nevrátí, tam na něj čeká jen zkáza a krveprolití. Momentálně byla tahle místnost jediné, co mu zbývalo: neměl kam jít, neměl žádný úkol ani cíl. Během posledních dnů mu vyrvali všechny blízké a zůstaly po nich jen zející rány a prázdná otupělost.

Potřeboval odtud vypadnout dřív, než se zhroutí. Musí se vrátit do garáže a odvézt odtud trooper s válečným arzenálem dřív, než vyšetřovací orgány začnou šťourat příliš hluboko.

Mechanicky kladl jednu nohu před druhou, kráčel spíš bezcílně než přímo a vyšel z čekárny do venkovního světa. Zavolal si taxík a pak znovu vytočil číslo Munroeové, zoufale potřeboval slyšet její hlas, aspoň jeden paprsek světla ve tmě, a přitom se bál, co by mohl říct, kdyby skutečně zvedla sluchátko, bál se sám sebe a té vnitřní otupělosti, která věstila nebezpečí mnohem smrtelnější než všechna zuřivost, jakou cítil.

====

KAPITOLA 29

Le Gayan, Peille, Francie

Munroeová vyjela z Monaka nahoru do kopců a zatáčku za zatáčkou se vzdalovala od pobřeží. Ve zpětném zrcátku nebylo po Lumanim ani stopy, ale nepotřebovala ho vidět, aby věděla, že tam někde je, jako stín pronásledující blikající maják, jako žralok, který cítí krev. Nebezpečný nebyl útěk, nebezpečné bylo zastavit, a ona to bude muset nakonec udělat.

Mohly by najít bezpečné útočiště, kdyby se jim povedlo ještě chvíli si udržet náskok. V Nice, nejbližší výspě civilizace za Monakem, sídlil americký konzulát neposkytoval sice takový stupeň ochrany jako velvyslanectví, suverénní území na cizí půdě, s vojáky a přísnou ostrahou, přesto však byl ostrůvkem bezpečí.

V Nice se Neeva může spojit s rodiči, získat pas a vrátit se domů. V Nice může Munroeová kontaktovat Bradforda. Zjistit, co je s Loganem. Srovnat se. Přemýšlet. Spát. Bože, jak se potřebovala vyspat. Nice znamenalo azyl, místo, kde může na chvíli přestat utíkat, jenže tam nemohla přijet v opelu s důkazy, které ji spojovaly s vraždou v Monaku, s vraždou, kvůli které nebyla ochotna strávit zbytek života na útěku.

Munroeová ostřížím zrakem zkoumala krajinu a v hlavě jí odtikával čas. Na každé odbočce, na každé křižovatce si vybírala místní značení a menší silničky, až se nakonec ocitly na úplném venkově. Pečlivě obdělávaná políčka kopírovala terénní vlny, silnici lemovaly statky a zemědělské usedlosti a provoz byl nanejvýš sporadický.

Její pozornost upoutal záblesk červené barvy. Odbočila s opelem ze silnice a pokračovala asi patnáct metrů po štěrkové cestě, kolem prádla pověšeného na šňůře a udržované zahrady se záhony květin i zeleniny, které v tomto předjarním období teprve začínaly rašit. Zajela na dvůr mezi dvoupatrovým statkem a budovou, která zřejmě sloužila jako stodola nebo sklad. Zastavila vedle motocyklu, který původně upoutal její pozornost: záblesk barvy proti nabílené zdi.

Munroeová zhasla motor. Pátrala po nějaké známce lidské přítomnosti, a když se nikde nepohnula záclona, žádná tvář nevykoukla z okna ani dveří a nepřiběhli ji přivítat žádní psi, vystoupila z auta.

V obou směrech silnice vystřídal dopravní ruch tichý šum přírody. Ptáci vyplašení hlukem vyletěli s hlasitým štěbetáním z nedalekého cesmínového keře a všude vládlo relativní ticho, v kterém musel být už zdaleka slyšet zvuk přijíždějícího auta. To znamenalo, že sousedi, kteří zaslechli motor opelu, určitě vyhlédli z okna; znamenalo to, že přes všechnu odlehlost této zdánlivé samoty ji někdo nevyhnutelně viděl zajíždět ke statku a teď mu to vrtá hlavou.

Pět minut a rychle pryč, pokud najde to, co potřebuje.

Munroeová se naklonila k okénku auta, přiložila si prst ke rtům a kývla na Neevu, aby vystoupila.

Společně přešly přes štěrkovou parkovací plochu a vystoupily po schodech ke dveřím do domu.

Munroeová nahlédla dovnitř přes sklo, zaťukala na rám a odpovědělo jí jen ticho.

Z lidské přirozenosti vyplývalo, že klíče od motorky budou uvnitř, uložené na nějakém známém a běžném místě: na psacím stole, v kuchyňské zásuvce, na háčku na klíče či v ozdobné misce někde po ruce, aby si majitelé domu ušetřili námahu s jejich věčným hledáním.

Munroeová zkusila kliku, a když se dveře otevřely, vstoupila dovnitř. Gestem naznačila Neevě, aby počkala na prahu nejen kvůli zajištění volné ústupové cesty, ale hlavně proto, aby se dívka ničeho nedotkla a nezanechala za sebou stopy.

Boční vchod do domu vedl do dlouhé chodby s běhounem na podlaze a dřevem obloženými stěnami.

Vzduch voněl směsicí vosku a prachu. Munroeová nahlédla do chodby a zastavila se při pohledu na několik svazků klíčů visících na věšáku. Tiše přeběhla po koberci, sebrala je a po vlastních stopách se vrátila do kuchyně. Rychle začala prohledávat skříňky a police, palčivě si přitom uvědomovala každou ztracenou vteřinu a cestou sbírala smeták s dlouhou násadou, láhev vodky, láhev koňaku, velkou nádobu s moukou, krabičku zápalek a nůž.

S plnou náručí se vrátila k bočnímu východu a hlavou naznačila Neevě, která na ni zvědavě a neužitečně civěla, aby uhnula z cesty. Venku kořist hodila na zem vedle auta. „Počkej tady,“ nařídila a zamířila ke šňůrám prádla. Strhla suché prostěradlo a přinesla ho Neevě. Nohou k dívce postrčila nůž. „Rozřež to na pruhy,“ nařídila jí. „Podélně. Co nejrychleji.“

Neeva se dala bez ptaní do práce a Munroeová přistoupila k motocyklu. Zkontrolovala pneumatiky.

Zkoušela klíče, dokud nenašla ten pravý, který přivedl stroj k životu. Zjistila hladinu paliva, vypnula motor a pohodila ostatní klíče na zem, kde budou snadno k nalezení. Měla únikovou cestu, kompromis mezi ztraceným časem a forenzními důkazy. Vrátila se k opelu. Polila sedadla alkoholem z lahví a vzala tři z pruhů, které Neeva nařezala a natrhala z prostěradla. Svázala je na konci a pak, s časem letícím rychleji než její prsty, je spletla do copu.

Na okamžik se zastavila a poslouchala: žádný zvuk motoru. Ani stopa po Lumanim. Aspoň prozatím.

Původně plánovaných pět minut bylo pryč. Sice chápala Lumaniho myšlenkové pochody a strategii a věděla, že je ochoten se zdržet a nechat ji utíkat, zároveň jí však bylo jasné, že ztratily náskok a on brzy začne kroužit kolem v přípravě na smrtící zásah. Odšroubovala víčko palivové nádrže opelu a pomocí násady smetáku nastrkala dovnitř skoro celé smotané prostěradlo. Jakmile nasáklo, vytáhla ho ven a celý postup zopakovala s druhým koncem. Z kufru auta vytáhla batoh a hodila ho Neevě. Otevřela zadní okénko natolik, aby jím mohla dovnitř prostrčit improvizovaný knot, a konec vložila do louže alkoholu.

Jakmile to měla hotové, přesunula se dopředu.

Ze sedadla řidiče začala po kabině auta rozsypávat mouku, až poletovala všude ve vzduchu, házela ji proti oknům i na přístrojovou desku, dokud několik kilogramů bílého prášku zcela nezaplnilo vnitřek vozu.

Prázdnou nádobu hodila na podlahu a zabouchla za sebou dveře. „Ustup o pár metrů,“ řekla, a když Neeva poslechla, zapálila sirku a přiložila ji doprostřed prostěradlového knotu.

Popadla Neevu za loket a táhla ji k motocyklu.

Oheň se šířil všemi směry a exploze prachu uvnitř auta byly hlasitější a jasnější než pomalejší hoření benzinu v palivové nádrži. Sice to nestačilo k tomu, aby se vůz změnil v dramatickou ohnivou kouli, ale

posloužilo to účelu: vlákna a vlasy byly zničené. Palivo bude nadále živit plameny a zvyšovat teplotu v autě, takže všechny plastové povrchy se zdeformují, čímž zmizí veškeré otisky prstů, které na nich zůstaly.

Neeva hleděla na opel s otevřenými ústy.

„Tohle dokáže mouka?“ vydechla.

Munroeová ji postrčila dopředu. „Spěcháme,“ vyštěkla. „Musíme zmizet.“

Všechna jednostopá vozidla si nebyla rovná. Motocykl spíš skútr než motorka nesahal ani po písty ducati opuštěnému v Dallasu, černočernému stroji s výjimečnou rychlostí, akcelerací a schopností zvedat adrenalin, ale jako prostředek k úniku a příslib ukončení celého toho šílenství byl v tu chvíli nachlup stejně krásný.

S černým dýmem stoupajícím z opelu v zádech a se štěrkem odletujícím od kol Munroeová vyrazila od statku a instinktivně se přizpůsobovala rozdílům mezi výkonem, na jaký byla zvyklá, a tímto podřadnějším strojem.

Neeva ji křečovitě sevřela a zabořila jí čelo do ramene.

Jakmile Munroeová najela na asfalt, získala rychlost a lepší trakci. V dálce vlevo na silnici, ve směru, odkud přijely, se objevily záblesky barev. Nebyl to Lumani, ale sousedé, zvědaví, co je to za hluk a kouř.

Munroeová prudce odbočila, až Neeva vyjekla; zamířily opačným směrem od dění vzadu na silnici.

Bez navigačního přístroje a bez pořádné orientace v síti asfaltek, které se klikatily blíže neurčeným směrem, se sporadické směrovky k mrňavým a neznámým městečkům změnily ve zbytečné ukazovatele, které je vedly do neznáma, a když už se zdálo, že úplně zabloudily, začaly se cesty najednou rozšiřovat, na cedulích se objevily povědomé názvy a útočiště Nice, které se už málem rozplynulo ve vzduchu jako fata morgána, se opět zhmotnilo do konkrétní a existující destinace.

Cesta vedla po dvouproudých silnicích skrz centra městeček a byla rozkouskovaná na úseky mezi kruhovými objezdy a křižovatkami, stáčela se kolem horských hřebenů a zajížděla do tunelů, a provoz často zdržovaly kolony, tvořící se za pomalejšími vozidly. Neeva ani jedinkrát nezvedla čelo z ramene Munroeové, o které se opírala, a křečovitě ji sevřela pokaždé, když vybočila ze zácpy, aby objela kolonu.

Proplétala se mezi auty způsobem, který by doma vyvolával agresivní reakce, ale tady nevybočoval z běžného nepředvídatelného a chaotického způsobu, jakým jezdily ostatní mopedy a skútry.

V rychlosti se Lumanimu nemohly rovnat, zvlášť pokud jel něčím podobným jako Arbenův passat, ale díky kličkování, předjíždění a obratnému manévrování získávaly časový náskok, o jakém se žádnému čtyřstopému vozidlu ani nesnilo.

Nahoru a dolů, z kopce a do kopce si Munroeová kupovala cenné minuty, kupovala Neevin život kousek po kousku, až se silnice nakonec začala plynule stáčet dolů a ony dorazily do města, blížily se k pobřeží se stejně vlhkým ovzduším a slaným vánkem jako v Monaku.

Podobně jako dřevěná promenáda v San Diegu nebo South Beach byl pobřežní bulvár v Nice zelený a lemovaný palmami, a už nyní na začátku sezony se hemžil místními obyvateli i turisty, cyklisty, chodci i jezdci na kolečkových bruslích, kteří se proplétali po chodnících pro pěší. Jakmile se ocitly ve městě, Munroeová už se dokázala zorientovat bez cizí pomoci a najít budovu, kam by kdokoli jiný jen stěží trefil, pokud by tam nikdy předtím nebyl.

Co by kamenem dohodil od pláže, dva vchody od policejní stanice, která zabírala celý roh bloku, a právě v takové vzdálenosti od oceánu, aby davy už prořídly, sídlil ve třetím patře nenápadné kancelářské budovy americký konzulát. Jeho přítomnost prozrazovala jen malá čtvercová cedulka u zvonků. Žádná vlajka.

Žádný nápis. Nic.

Munroeová vyjela s motorkou nahoru na chodník. Palcem stiskla zvonek konzulátu dřív, než vypnula zapalování. „Slez,“ zašeptala k Neevě, a když to v reproduktoru zasyčelo, oznámila: „Američtí občané,

problém s pasem.“

Po krátkém prodlení dveře zabzučely a Munroeová se natáhla, aby je zachytila. „Podrž to,“ vyhrkla a Neeva, která právě sesedala, popadla kliku a postavila se mezi dveře.

Munroeová vyklopila boční stojan motorky. Klíče nechala v zapalování v naději, že si někdo navzdory blízkosti policejní stanice troufne motocykl ukrást. Vzala Neevu za loket, postrčila ji dovnitř a zavřela za nimi dveře.

Tím zaduněním, tím tichem v chladné prázdné vstupní hale, kde jim dělaly společnost jen poštovní schránky a několik výtahů, jeden svět končil a druhý začínal. Munroeová se těžce opřela o zeď a poprvé od chvíle, co před mnoha a mnoha hodinami v Dallasu ucítila na stehně to štípnutí, se pořádně nadechla.

Dopravila Neevu do bezpečí.

Konečně jí to docházelo a se zavřenýma očima a palcem přitisknutým ke kořeni nosu dovolila první vlně úlevy, aby ji zalila. Splnila povinnost a od této chvíle může plánovat vlastní cestu vpřed.

Když otevřela oči, Neeva, která vypadala stejně unaveně a zničeně, jako se Munroeová cítila, si ji zkoumavě prohlížela. Munroeová se napřímila. Odsunula se od zdi a kývla směrem k výtahu. „Jedeme nahoru,“ prohlásila.

Výtah se otevřel do maličkého vestibulu s dveřmi po obou stranách. Jedny vedly na schodiště a druhé, s ocelovou výztuží a monitorované bezpečnostními kamerami, na konzulát.

Když vystupovaly z výtahu, už na ně čekal uniformovaný hlídač.

Požádal je o pasy, Munroeová mu poskytla upravenou verzi pravdy a namísto nich dvou mu podstrčila osobnost Neevy Eckridgeové.

Hlídač je tam nechal stát a zmizel za ocelovými dveřmi. Po chvilce se vrátil a otevřel dveře dokořán.

Přešly z malého vestibulu do ještě menší místnosti, kam se sotva vešlo rentgenovací zařízení a detekční rám, a než je pustili na půdu konzulátu, hlídač zrentgenoval batoh a požádal o odevzdání veškeré elektroniky.

Munroeová mu podala batoh. „Nechte si to všechno,“ prohlásila. „Vezmu si to cestou ven.“

Konzulát zabíral celé patro úzké budovy a tvořila ho vlastně jen jedna velká místnost, předělená falešnými příčkami a přepážkami s okénky, které umožňovaly lidem v čekárně pozorovat, i když ne slyšet, co se děje mimo veřejně přístupné prostory.

Na jedné z pohovek seděl mladý pár. Munroeová je podle řeči těla odhadla na novomanžele a z výrazu jejich obličejů bylo zřejmé, že Neevu poznali. Nebýt toho, že jim hlídač před vstupem zabavil mobilní telefony, Munroeová by se klidně vsadila, že během půl minuty by už Neeviny fotografie kolovaly po sociálních sítích.

Úřednice konzulátu zavolala Neevu k okénku a po krátkém vzrušeném rozhovoru tlumenými hlasy ji poslala zpět za hlídačem, aby ji přes bezpečnostní dveře pustil dozadu za přepážku.

Dívka vycouvala od okénka a od ženy za sklem, otočila se směrem, kam ji posílali, ale nejdřív se ohlédla na Munroeovou pro ujištění.

Munroeová povzbudivě kývla hlavou.

Takhle to mělo být. Kolečka se začala roztáčet, telefony zvonit, a ti nahoře teď podpoří Neevu svým vlivem. Pro sebe Munroeová žádala jen jediné telefon s možností mezinárodních hovorů. Potřebovala se spojit s Bradfordem a na konzulátě takový aparát jistě měli, ale dokud nebude záležitost s Neevou vyřešená, dokud nebude Munroeová prověřená, nemělo význam o to žádat.

Poslední záhyb Neeviny sukně zmizel za rohem a Munroeová, vyčerpaná až na dno, už mohla nechat věcem volný průběh a vše svěřit do rukou osudu. Zamířila k menší pohovce a přes vyčítavé pohledy mladé dvojice a nesouhlasný výraz hlídače se položila s hlavou opřenou o područku a nohama visícíma přes okraj. Zavřela oči a upadla do mátožného zapomnění.

Dvojice odešla. Přicházeli další a brzy zase pokračovali jinam. Dorazila ještě jedna úřednice, aby se mohla plně věnovat Neevě: Munroeová všechny ty věci v polospánku okrajově vnímala, ale vytěsňovala je a nechávala čas plynout, pohlcená v bezesné temnotě, dokud konečně místnost neztichla.

Poprosila, zda si může zavolat. Úřednice jí pod sklem podstrčila sluchátko a vytočila za ni číslo Bradfordova mobilu, které jí Munroeová nadiktovala. Jakmile došlo ke spojení, Munroeová kývla na znamení díků a zatímco se ozývalo zvonění, mísil se v ní strach a touha v kolotoči smíšených pocitů.

Nejvíc ze všeho prahla po konejšivé útěše Bradfordova hlasu, toužila uniknout tomu tlaku a bolesti, smrti a roztříštěné realitě zpátky ke klidu a míru do stavu, v jakém se vše nacházelo, když byla s ním, do stavu, jaký vládl předtím, než vypukla tahle noční můra. Jenže ten telefonát přinese také zprávy o Loganovi, zprávy, které nechtěla slyšet, ale bude se s nimi muset vyrovnat.

Navzdory dálkovému spojení odpověděl Bradford okamžitě.

„Michael?“ vyhrkl a to jediné slovo, její jméno na jeho rtech, jako oheň zbavený kyslíku, udusilo plameny zuřivosti a utrpení, potlačilo vnitřní hlasy a výhružné dunění v pozadí, a ona okamžitě upadla do vakua nicoty.

„Já,“ zašeptala.

„Ahoj,“ odpověděl šeptem.

Se sluchátkem v ruce a napnutou telefonní šňůrou se sesunula dolů podél zdi a sedla si na podlahu.

„Dostal jsi vůbec moje vzkazy?“ zeptala se. „Byl jsi schopen najít Logana?“

„Dostali a našli.“

Dlouze vydechla. Zavřela oči a nasávala ta slova, o kterých se bála, že už je nikdy neuslyší. „Děkuju ti,“

řekla. Odmlčela se. „Díky,“ zašeptala znovu. „Viděla jsem hodně ošklivý videozáznam. Jak je na tom?“

Když Bradford zaváhal, požádala: „Pověz mi to, prosím tě.“

„Dost zle ho zřídili,“ přiznal Bradford. „Momentálně je v nemocnici drží ho pod sedativy. Bude potřebovat rekonstrukční operaci, ale je těžké získat přesnější informace, protože nejsem příbuzný.“

Hltala vzduch jedním dlouhým douškem za druhým.

Dekomprese.

Logan byl v bezpečí a Munroeovou zaplavil prudký příval radosti.

Už ho pokládala za mrtvého, protože udělala to, co musela udělat, a přesto, ačkoli běžela naslepo a bez možnosti volby, se jí nějakým způsobem povedlo dostat Neevu do bezpečí a zároveň to Logan přežil.

Možná je zraněný, ale, ač to znělo neuvěřitelně, je naživu.

Měla chuť křičet radostí. Tančit. Zařvat Naser si! na Lumaniho, který se už určitě skrýval na místě, odkud měl na mušce vchod do budovy konzulátu. Zůstala však tiše a nehybně sedět s rukou zabořenou do koberce a prsty si pohrávala s vlákny. „Zkus se spojit s Charity, mohla by ti pomoct,“ poradila Bradfordovi. „Ona má právo na poskytování informací o jeho zdravotním stavu.“ Charity, strážkyně tajemství z Loganova minulého života a matka jeho dcery dítěte, kvůli jehož záchraně Munroeová kdysi riskovala život.

„A jak jsi na tom ty?“ zeptal se Bradford.

„Já jsem v pořádku,“ odpověděla Munroeová. „Jsem celá žádné díry po kulkách. Právě jsem na konzulátu v Nice a přivedla jsem s sebou Neevu Eckridgeovou.“

Bradford chvíli počkal a pak zopakoval: „Jak jsi na tom?“

S těmi nevyslovenými a opodstatněnými obavami jí ztuhl úsměv na tváři a pátrala po slovech, která by přesně vyjádřila význam i kontext toho, na co se ve skutečnosti ptal.

„Zabili Noaha,“ řekla a Bradford na druhé straně linky nesrozumitelně zaklel. Ztišila hlas a dodala: „Po pravdě, nejsem na tom dobře.“ Oba věděli, že tím nemyslí truchlení.

„Afrika?“ zeptal se.

„Tak zlé to není,“ opáčila a vzápětí dodala: „Milesi, já budu v pořádku, přísahám. Jakmile to tady dokončím, budu v pořádku.“

„Argentina?“ zeptal se.

Povzdechla si a pousmála se nad svým marným pokusem uzavřít téma. „Zatím žádné noční můry,“ ujistila ho. „Jen temnota, a ta se rychle rozplývá.“

„Dělá mi to starosti,“ dodal.

„Já vím,“ zašeptala.

„Potřebuješ pomoct s dopravou domů?“

„Brzy,“ řekla. „Mám tady ještě nevyřízené záležitosti, ale mám pocit, že po mně možná bylo vyhlášeno MP. Nemohl by se v tom Jack trochu pošťourat? Zjistit, jak se věci mají?“

Nastala dlouhá pauza, odmlka, jakou nelze připsat na vrub ani tomu nejhoršímu zpoždění na mizerné mezinárodní lince.

„Jack je mrtvý,“ řekl Bradford nakonec.

Očekávala něco podobného a předem se proti tomu obrnila, a přesto ji ta zpráva zasáhla tvrdě a drtivě; ťala do živého o to víc, že se Bradford tolik zajímal o její situaci, aniž by dal sebemenším náznakem najevo, jak hluboce sám trpí.

„Jak se to stalo?“ zašeptala.

„Výbuch v kanceláři,“ řekl.

„A Samantha?“

„Na jipce. Kritický stav.“

„Panebože, Milesi,“ pronesla. „To je mi strašně líto.“

„Oba máme nevyřízené záležitosti,“ řekl a jeho tón ztvrdl, změnil se z emocionálního na profesionální, skoro jako by si právě otřel oči a napřímil záda. „Co potřebuješ, Michael?“ zeptal se.

Zaváhala a v duchu opatrně formulovala slova. Pevná linka na americkém konzulátu sice nemusela být nutně odposlouchávána, přesto nepatřila k nejvhodnějším místům pro diskusi o falešných dokladech, zbraních a výbušninách. „Potřebuju všechno,“ odpověděla nakonec. „Znáš někoho?“

„Teď jsi v Nice?“

„Jo,“ řekla. „V Nice. Můžeš čerpat z mojí nouzové rezervy, klidně všechno, pokud to bude nutné až budu

mrtvá, stejně mi nebude k ničemu. Můžeš to zařídit?“

„Zavolej mi za hodinu,“ odpověděl. „Dám ti vědět, jak to vypadá.“

Munroeová přikývla do prázdna. Hrozila se pomyšlení, že bude muset položit sluchátko, znovu se od něj odloučit, když jediné, po čem toužila, bylo schoulit se mu do náruče a opět pocítit klid, zapomenout na přítomnost. „Za hodinu,“ řekla a přidala slova, která mu nestihla říct předtím, než ji od něj odervali. „A miluju tě.“

„Taky tě miluju,“ řekl. „Navždy.“ Tím hovor skončil.

Aniž by vstala z podlahy, natáhla ruku nahoru do okénka a šmátrala tak dlouho, dokud nenašla otvor pod sklem. Zasunula sluchátko dovnitř a pomalu se zvedla. Potřebovala jít na chvíli ven do vestibulu, potřebovala být sama.

V malé vstupní místnosti si vyzvedla svoje věci. „Jdu jenom do haly,“ oznámila. „Vrátím se asi za deset minut.“ Hlídač přikývl.

Munroeová se otočila a vtom se boční dveře otevřely. Na prahu stála Neeva, stále v panenkovských šatech, stále v bundě a s chodidly těsně u sebe, nervózně si mnula ruce a vypadala vyčerpaněji, než když sem dorazily. „Asi chceš mít klid,“ poznamenala. „Můžu jenom na pár minut?“

Munroeová zaváhala a pak Neevu gestem pobídla, aby s ní vyšla ven.

Kovové dveře se za nimi hlasitě zabouchly.

„To byl tvůj přítel?“ zeptala se Neeva a Munroeová přikývla. Nechtělo se jí nic vysvětlovat, vlastně by nejradši nemluvila vůbec.

Neeva sepnula ruce a pak je zase rozpojila. Přešlápla z nohy na nohu. Munroeová rozuměla její řeči těla.

Strávily spolu téměř přesně čtyřiadvacet hodin, z toho většinu času uvězněné v autě po takovém zážitku je trapné jen tak říct nazdar; člověk má pocit, že by se to mělo ukončit nějakým oficiálním ceremoniálem.

„Dovolala ses rodičům?“ zeptala se Munroeová.

Neeva se usmála. „Hrozně brečeli,“ vzdychla. „Já jsem taky brečela. Všichni říkají, že mám obrovské štěstí. Mluví o tobě jako o nějakém hrdinovi, ale v podtextu zní, že jsi v průšvihu nebo něco takového.“

„Pravděpodobně jsem,“ kývla Munroeová. „Takže…“ Odmlčela se. „Jak to teď s tebou bude dál?“

Neeva se otočila a pohlédla k ocelovým dveřím. „Zavolali FBI. Zařizujou mi pas přes velvyslanectví v Marseille. A potom už letadlo a tak dál.“

„Lumani je pořád na svobodě,“ poznamenala Munroeová.

„To oni vědí. Tvrdí, že mi dokážou zajistit bezpečný návrat domů.“ Povzdechla si. „Táta říkal, že mě dají do ochranné vazby, ale já nevím, jestli to bude stačit.“

Munroeová pokrčila rameny. „Těžko říct.“ Sesunula se dolů podél zdi a natáhla si nohy. Zaklonila hlavu směrem k Neevě. „Pomůže všechno, co jim to ztíží.“

„A co ty?“ zeptala se Neeva.

„Musím ještě vyřídit pár věcí, někdo musí s tou špínou udělat krátký proces. Tam, kam jdu, by mi podobný typ ochrany moc nepomohl.“

„Děkuju ti,“ špitla Neeva.

„To není jen kvůli tobě,“ opáčila Munroeová. Dveře se otevřely a hlídač požádal Neevu, aby šla dovnitř k telefonu.

Arbenův mobil, stále uložený v batohu, hlasitě zapípal. Neeva, která už byla na cestě ke dveřím, strnula.

Zůstala stát jako opařená. Pohlédla na Munroeovou s tím svým výrazem srny chycené v záři reflektorů.

Obě znaly ten zvuk, toho posla špatných zpráv. Neeva požádala hlídače: „Počkejte minutu.“

Munroeová se nehýbala.

„Nepodíváš se, co to je?“ zeptala se Neeva.

Munroeová vytáhla telefon z batohu a rozsvítila obrazovku. Ta textová zpráva přišla z Lumaniho čísla a Munroeové se v podmíněném reflexu sevřel žaludek. Nechtěla se tam podívat, už nechtěla trpět. Chtěla tu zprávu odložit na dobu, až už nebude důležitá.

V duchu se jí vysmívala Loutkářova slova: Jsou tady další, na kterých vám záleží.

Hlasy v hlavě sílily ve společném chóru na odpověď mužům, kteří byli příčinou toho chaosu. Kdybyste je nechali naživu, nezabil bych vás.

Munroeová zahnala ta slova Písma zpátky.

Fotografie se načetla a v reakci na obraz dalšího života, který jí ukradli, jí vyschlo v krku a zaštípalo v očích. Neeva zůstala nehybně stát a ve tváři se jí zrcadlila hrůza. „Kdo je to tentokrát?“ zašeptala, a když Munroeová namísto odpovědi jen sundala zadní kryt telefonu a vyjmula baterii, dodala: „Co chtějí?“

Munroeová hodila části telefonu do batohu a pohlédla na Neevu, aniž by ji skutečně viděla. „Chtějí tebe,“

zašeptala Munroeová. „Stejně jako předtím.“

====

KAPITOLA 30

Čekárna konzulátu se dávno vyprázdnila a Munroeová drze zrekvírovala delší pohovku. Lehla si na ni s jednou rukou přes oči a druhou nataženou podél těla. Hodina do chvíle, než se bude moct spojit s Bradfordem, hodina, kdy se jí bude Loutkářova nejnovější finta obracet v žaludku stále dokola a živit přitom zhoubnou nenávist, která jí otravovala krev.

Balancovala nad duševní propastí a pádu se bránila jen silou vůle. Vytěsnila okolní svět a sestoupila do temnoty; nejraději by se uvedla do stavu hibernace, zatímco čekala, než uplyne čas; čekala, až bude moct vzít věci do svých rukou a buď vlastní smrtí nebo smrtí někoho jiného navždy ukončit tohle trápení.

Rozhovor mezi Neevou a úředníky probíhal za zdí, stále stejný nepřetržitý příval pozornosti, který pronikal skrz stěny v podobě nesrozumitelného mumlání. Nebylo těžké si představit ty série e-mailů, jedna osoba se svěřuje další, až nakonec zpráva o Neevě z nevysvětlitelných důvodů unikne na veřejnost, internetové titulky začnou šířit nejrůznější fámy a každý, kdo bude mít názor, se okamžitě stane expertem. Neeva se nakonec může vrátit ke svému životu, do jistého stavu normálu, a tentokrát bude mít neustále za zády média, aby potvrzovala její status celebrity.

Munroeová to dívce přála. Alespoň Neevin příběh skončil šťastně, a ona teď může tuto kapitolu uzavřít a plně se soustředit na to, co musí udělat dál. Přesně po hodině se posadila. Přistoupila k okénku a zaťukala, aby na sebe upozornila. Poprosila, zda by mohla ještě jednou použít telefon, a ačkoli jí úřednice vyhověla a chovala se zdvořile a profesionálně, Munroeová přesto z jemných náznaků vyrozuměla, že její přítomnost budí rozpaky.

I bez šuškání a kradmých pohledů se dávno dovtípila, že přivedením Neevy na konzulát vyvolala nezodpověditelné otázky ohledně své role v celé události. Zaměstnanci, kteří neměli žádnou pravomoc ji zadržet a vyslechnout, se plně zaměřili na Neevu; Munroeové zdvořile poskytli to, co potřebovala k

zajištění svých vlastních plánů, a dál ji nechali na pokoji.

Úřednice prostrčila sluchátko pod sklem a vytočila jí číslo.

Tentokrát Bradford hned neodpověděl a Munroeová počítala zvonění. Vnitřní přetlak, který doposud držela na uzdě pomocí uklidňujících doušků kyslíku, se s každým dlouhým tónem exponenciálně zvyšoval strach ze ztráty další části toho, na čem záleželo nemilosrdně bušící tempo, které narůstalo, frenetické a nesnesitelné důkaz, pokud by ho vůbec potřebovala, že kráčí po tenké hranici mezi zdravým rozumem a šílenstvím až se nakonec hovor spojil a ohlásil se Bradford, celý zadýchaný, jako by k telefonu běžel:

„Jsem tady.“

Vnitřní tlak se uvolnil a splaskl do přechodného klidu.

„Zařídil jsem ti to,“ oznamoval, „ale nejbližší, co se mi povedlo sehnat, bylo Miláno. Můžeš se dostat do Itálie?“

Munroeová zavřela oči a povzdechla si. Další přesun. Další ztráta času.

„Jo,“ prohlásila. „To půjde.“

„Zatím jsem nezjistil, že by kvůli tobě vznikl nějaký poplach,“ řekl. „To neznamená, že není, znamená to jen, že jsem ho nezaznamenal. Máš přístup k e-mailu?“

V čekárně byl počítač, který by zaměstnanci konzulátu jistě připojili k internetu, kdyby o to požádala.

„Můžu se dostat na svůj účet race-or-die,“ řekla.

„Pošlu ti obecné instrukce, abys mohla začít. V Itálii se se mnou budeš muset ještě jednou spojit kvůli zbývajícím podrobnostem. Promiň, jinak to nešlo.“ Odmlčel se. „Máš u sebe nějaké peníze?“

„Asi sedmdesát euro,“ odpověděla. „To stačí, abych se dostala do Milána.“ Zaváhala. „Milesi, oni mají Alexis.“

Bradford dlouze mlčel. „Bál jsem se, že k tomu dojde,“ řekl. „Snažil jsem se ji ochránit. Když jsi zmizela, začali jsme pátrat a vyšťourali jsme nějaké informace v Burbankových spisech. Zašel jsem za Kate v naději, že by mohla mít tušení, co se děje. Ona stále pracuje, Michael, dokonce i za mřížemi, jenže teď už ne pro tebe, ale proti tobě. Považuje to za své magnum opus. Odplatu, jak řekla. Soud právě projednává její odvolání proti rozsudku další stání má za pár dní. Asi neočekává, že bys přežila její intriky, ale bez ohledu na to, jak to dopadne, má podle mě v plánu zmizet. Nasadil jsem tým, který všechno sleduje, takže neztratíme její stopu.“

Munroeová ta slova vstřebávala, přemílala je a analyzovala, a pak řekla: „Vyhrožujou, že Neevu nahradí Alexis, pokud jim Neevu nevrátím.“ Odmlčela se. „Ale je tu ještě něco horšího.“ Objasnila mu celou logiku, analýzu svého strachu ohledně klienta, osud, jaký čeká kteroukoli z dívek, a když skončila, pevně zavřela oči, aby potlačila bolest. „Nutí mě, abych si vybrala, kdo přežije a kdo zemře,“ vysvětlovala. „A když si nevyberu, výsledek bude stejný, jako kdybych se pro něco rozhodla.“

„Co uděláš?“ zeptal se.

„Budu držet kurz,“ odpověděla. „Když to nebude Neeva nebo Alexis, tak to bude Tabitha, anebo ty, nebo někdo jiný. Nikdy to neskončí, Milesi, pokud tomu někdo neudělá přítrž.“ Munroeová se znovu dlouze a zhluboka nadechla. „Snímek, co mi poslali, je vyfocený před jejím domem za denního světla. Najdi mi ji, Milesi prosím tě, jestli jsi toho teď schopný. Vím, že není fér tě takhle zatěžovat, promiň. Je to ale jediný způsob, jak můžu všechno hodit za hlavu. Potřebuju, abys mě osvobodil, a já pak mohla dělat to, co potřebuju.“

„Udělám, co bude v mých silách,“ slíbil. „Můj kamarád pro tebe bude mít telefon. Chci, abys mi zavolala hned, jak ho dostaneš.“ Pochopila to, co zůstalo nevyřčeno: má mu zatelefonovat, aby mohli hovořit otevřeně.

„Slibuju.“

„Miluju tě.“

„Navždy,“ zašeptala.

Vrátila sluchátko do okénka a chvíli seděla. V hlavě si stále dokola promítala všechnu tu snahu, kterou za celá léta vynaložila, aby Alexis ochránila, a která teď vyšla vniveč. Dokázala by na jedné ruce spočítat lidi, které si pustila k tělu tak blízko: Logan, Bradford, Kate Breedenová a pár kluků dávno zapomenutých které si kdysi přivedla do sestřina domu s cílem šokovat během nejhoršího období své neschopnosti začlenit se do života na americkém předměstí.

Byla to hodně drsná doba, ty její první roky ve Spojených státech.

Narodila se jako nepříliš chtěné dítě, nemilé překvapení pro rodiče-misionáře, kteří se domnívali, že s plozením dětí už skončili. Bylo jí šest, když její nejbližší sourozenec, spíš otec než bratr, dovršil osmnáctiny a odjel z Afriky domů. Měla ještě dvě starší sestry, ty však už byly v době odjezdu rodičů do Kamerunu dost velké, aby mohly zůstat v Dallasu, a dokud se Munroeová těsně před osmnáctými narozeninami bez ohlášení neobjevila na Tabithině prahu ve Spojených státech, jejich rodinné pouto se omezovalo na sporadické fotografie a občasný dopis, než ve čtrnácti navždy odešla z domu.

Munroeová nebyla ani tak černou ovcí rodiny jako spíš neexistujícím dítětem; nejmladší dcerou, která se už přestala snažit patřit k sestrám, jež nikdy nepoznala, a bratrovi, který ji opustil; přestala usilovat o uznání rodičů a namísto toho se snažila najít si své vlastní místo na kamerunské půdě, dokud ji v sedmnácti letech násilí nepřinutilo utéct do země, s níž ji spojoval jen pas a cizí lidé, označovaní jako příbuzní.

Nastěhovat se k Tabitě znamenalo bydlet se ženou dost starou na to, aby mohla být její matkou, která ji přijala kvůli tomu, kým byla, a nesnášela ji kvůli všemu, čím nebyla; se ženou, jejíž nejstarší dceru Alexis považovala za svou skutečnou sestru a teď ji měl Loutkář.

Munroeová vstala. Stejně jako v případě Logana nyní neudělá to, po čem nejvíc touží, ale to, co je potřeba. S Bradfordovým e-mailem se zdržovat nebude; ví, kam má jet, a bez ohledu na to, zda se teď na konzulátu připojí k internetu či ne, stejně bude muset v Itálii najít způsob, jak zjistit doplňující detaily.

Kdyby byla Neeva o samotě, Munroeová by za ní zašla, aby se rozloučila, ale za daných okolností už nechtěla budit další zbytečnou pozornost. V bezpečnostním prostoru si opět vyzvedla batoh s mapami, lepicí páskou, navigačním zařízením, součástmi Arbenova telefonu a vším ostatním, co do něj naházela, než nechala opel svému osudu.

Prošla zpátky přes detektor kovů jediným východem, který z konzulátu vedl , ale než se dostala do vestibulu, otevřely se boční dveře a objevila se Neeva.

Dívka ji doprovázela k výtahu. „Ty odcházíš?“ zeptala se.

„Jo,“ odpověděla Munroeová, minula výtah a zamířila ke schodišti.

Neeva se nezastavila. „Potřebuju s tebou mluvit,“ prohlásila.

„Teď není vhodná chvíle, Neevo.“

Dívka se za ní rozběhla ze schodů. „Je to důležité.“

Na podestě prvního patra se Munroeová zastavila. Otočila se, aby stála tváří v tvář k Neevě, která byla o pár kroků pozadu. „Jdi zpátky,“ zavrčela. „Napíšu ti e-mail, promluvíme si později.“

Neeva se zastavila vedle Munroeové. „Chci jít s tebou.“

Munroeová se zarazila v půli kroku. Neevina slova jí třískala v hlavě jako činely a ten zvuk se odrážel ozvěnou a přehlušoval všechno ostatní. Zasyčela: „Zbláznila ses?“ Sestoupila o dva schody a zase se zastavila. Otočila se. „Právě jsem riskovala vlastní život i životy těch, co mám ráda, jen abych tě dostala do bezpečí. Jdi ode mě pryč. Máš šanci se osvobodit. Běž domů.“

O patro výš se otevřely dveře na schodiště a úřednice, která zřejmě Neevu doprovázela ven, se vyklonila přes zábradlí. Když viděla, jak se dohadují, seběhla o půl patra níž a nakoukla na ně. „Neevo?“ zvolala.

„Je všechno v pořádku?“

Hovořila přátelským tónem, ale výraz v její tváři a řeč těla prozrazovaly ochranitelské sklony a skryté nepřátelství, které Munroeová vycítila už od první chvíle. Neeva se otočila k úřednici a Munroeová, která neměla chuť být svědkem toho absurdního rozhovoru, využila chvíle dívčiny nepozornosti a po dvou schodech najednou sbíhala dolů.

Neeva ignorovala ženin dotaz a rozběhla se za Munroeovou.

V přízemí Munroeová promašírovala dveřmi do vstupní haly a byla už v půli cesty k hlavním dveřím, když se za ní najednou vynořila Neeva se slovy: „Michael, prosím tě, nech mě jít s tebou.“

„Vrať se zpátky,“ zasyčela na ni Munroeová.

Neeva spěchala za ní. „Nevrátím,“ odsekla se stejnou zarputilou paličatostí a neústupností, která tak zkomplikovala první polovinu cesty ze Záhřebu.

Munroeová se prudce otočila a málem se s dívkou srazila. „Co se to s tebou sakra děje? Máš vůbec ponětí, co všechno jsem riskovala, abych tě sem dopravila? Umírali kvůli tobě lidi a ty máš teď konečně šanci vypadnout z těch sraček. Jdi. Běž zpátky. Jsi svobodná. Žij svůj život.“

Neeva zkřížila ruce na prsou. „Ne,“ prohlásila.

„Padej zpátky po těch schodech, nebo tě tam odvleču za vlasy.“

„To neuděláš,“ opáčila Neeva se vzpurně vystrčenou bradou. „Všichni na konzulátě na tebe civí a tajně uvažujou, jestli nemáš něco společného s mým únosem. Na to jsi moc chytrá.“

„Jdi do prdele,“ utrhla se na ni Munroeová. „Mám toho po krk. Dál už nejsem zodpovědná za tvůj život.“

Otočila se k ní zády a vyšla z chladné tiché haly do hluku a života v ulicích venku.

Neeva udělala totéž a bušení v hrudi Munroeové zrychlilo do závratného tempa. Noah zemřel a ona riskovala Loganův život, aby Neevu dopravila na bezpečné místo; tak bezpečné, aby se sama mohla zbavit veškeré odpovědnosti, přestříhnout nitky, za které Loutkář tahal, a ukončit to šílenství.

Tu nepříčetnost.

Někde venku na ně číhal Lumani a nejen Lumani. Jestli má nějaké místní spojence, tak už během hodin, které strávily na konzulátu, dal pravděpodobně dohromady posily, a teď bude čekat na vhodnou příležitost. A ona se teď objeví na scéně jako pípající čidlo signalizující Pojď si pro mě, a s ní Neeva, nechráněná a venku pod širým nebem, jako by celé to martyrium posledních čtyřiadvaceti hodin, ta smrt a utrpení, nebylo vůbec k ničemu.

Munroeová zírala na prázdné místo, kde předtím stála motorka. Ukradená nebo zabavená, to se nikdy nedozví. Na zátylku jí mravenčilo z neklamného pocitu, že ji někdo pozoruje. Přejela pohledem k parku na druhé straně ulice a odtud k nedalekým budovám. Vykročila pryč od konzulátu, směrem od pobřeží. Na nejbližší křižovatce prudce zabočila a na další ulici znovu, ke každé změně směru se rozhodla až v poslední vteřině, jako by si v duchu házela mincí, a očima přitom systematicky přejížděla po střechách, balkonech, oknech a ulicích a pátrala po stopách střelce.

Bez ohledu na tempo s ní Neeva držela krok. Nešla Munroeové po boku ani jako stín v patách, ale v synchronizovaném rytmu neúnavného stopaře kráčela pár kroků za ní, těsně za hranicí jejího periferního vidění. Munroeová se ani jednou neohlédla, nezastavila, aby se přesvědčila, jak blízko je, ale tušila ji za sebou a cítila, jak jí brnká na struny vědomí.

Tohle byla cesta k šílenství, ke smrti. Nemělo to vůbec žádný smysl, žádný účel. Uráželo to její smysl pro čest a spravedlnost. Byl to výsměch zmařenému životu a rozhodnutím, která učinila. Když procházely kolem prázdného vchodu do domu, Munroeová se prudce otočila a popadla Neevu za rameno. Strčila ji do výklenku. Uchopila ji za bundu pod krkem a se zaťatými zuby ji přitiskla ke zdi. „Oni tě zabijou,“ zasyčela

na ni.

Neeva vzdorovitě vystrčila bradu. „Všichni zemřeme,“ prohlásila v parafrázi slov, která Munroeová citovala v dozvucích rvačky s Arbenem, „otázkou je jen, co nám zasadí ten poslední úder.“

„Ne,“ vyštěkla Munroeová. Pevněji sevřela Neevino oblečení a silněji ji přirazila ke zdi, až dívce odletěla hlava dozadu. „Ty tomu nerozumíš, do prdele. Oni tě nechtějí jenom zabít. Ten chlap se psem, ten v Monaku, je psychopatický sadista. Ten tě rozřeže na kousíčky a dá si přitom zatraceně na čas on tě jenom nezabije, ale bude tě mučit pro své vlastní uspokojení, bude se ukájet tím, že ti způsobí krvácení nebo bolest. Chápeš to?“ Znovu do ní strčila. Silněji. Zlostněji. „Tím, že tady právě teď stojím a vedu s tebou tenhle idiotský rozhovor, narůstá šance, že někdo další zemře přesně takovým způsobem.“

Neeva do ní také strčila. „Ne, ty tomu nerozumíš,“ vyhrkla. „Já vidím to, co ty nevidíš.“

Munroeová pustila batoh na zem, skopla ho o schod níž, ztišila hlas a zeptala se: „O čem to sakra mluvíš?“

„Já nejsem žádné pitomé bohaté rozmazlené děcko, za jaké mě považuješ,“ prohlásila Neeva a i ona ztlumila hlas, přestala do Munroeové strkat a ta uvolnila stisk. Neeva se trochu sesunula dolů po zdi, aby stála zase rovně.

„Já vím, že mě nemáš ráda,“ pokračovala Neeva. Slova se z ní hrnula překotným šeptem, jako by se bála, že nebude mít čas doříct všechno, kvůli čemu ji sledovala až sem. „Myslíš si, že nechápu, co všechno tě stála moje záchrana a že zahazuju šanci žít. Já nejsem hloupá a nevděčná. Ty jsi mě zachránila, že?

Jenže kvůli tomu, žes mě zachránila, umírali lidé. Já nevím, proč mě tak hrozně chtějí, ale viděla jsem tvůj obličej, když jsi dostala tu textovou zprávu. Nemusíš mi nic říkat, já to vím. Někdo další je mrtvý, nebo zemře kvůli mně. Kolik jich ještě bude?“ Neeva se odmlčela; hlas se jí zadrhl v hrdle a pohlédla nahoru do tváře Munroeové. „To není fér jeden život za tolik jiných.“

Obraz Noaha jako fata morgána na poušti, tělo zhroucené na zemi, tmavé díry v čele, tančil Munroeové před očima a ona skrz zaťaté tuby procedila: „Škoda, žes k tomu závěru nedospěla před dvaceti zkurvenejma hodinama.“

„Před dvaceti hodinami jsem tomu ještě nerozuměla,“ prohlásila Neeva. „Nedocházelo mi, co se děje nechápala jsem to, až dokud jsme nedorazily sem na konzulát a oni mi nezačali popisovat nějaké věci, o kterých věděli, a pak přišla ta esemeska a já jsem uviděla tvůj výraz a…“ Neeva zmlkla. Pak úpěnlivým tónem dodala: „Jak jsem to měla vědět?“

Munroeová polkla zášť a zlost a nevraživost. Jako když hladovějícímu nabídnou jídlo, i ona chtěla to, co jí Neeva nabízela, ale nemohla to přijmout. „Bojovala jsi příliš tvrdě, než aby ses na to teď vykašlala,“

namítla. „Chceš přece žít.“

Neevě vhrkly slzy do očí. „Ano,“ zašeptala. „Hrozně moc chci žít chci život víc než všechno na světě.“

„Tak proč to děláš?“ zeptala se Munroeová. „Dopravila jsem tě do bezpečí.“ Odmlčela se. Pak šeptem pokračovala: „Já jsem tě kurva dostala do bezpečí, v rozporu se vším, co jsem chtěla, v rozporu se vším, čím jsem. Vzdala jsem se všeho, jen abych tě sem přivedla. A ty to teď jednoduše zahodíš?“

„Já jsem to nevěděla. Nevěděla jsem, co tě to stojí. Myslela jsem, že jsi jako oni jako ti lidi, co mě ukradli.“

„Ty by ses dobrovolně vydala do rukou těch lidí, toho…“ Munroeová to slovo přímo vyplivla, „… zvířete?“

Neeva zrudla a zavrtěla hlavou. „J-já… ne. To ne. Ale ty něco plánuješ. Ty se jim chceš pomstít, já to vím.

Ti muži, co mě unesli, mě ještě pořád chtějí, tak mě napadlo, že bych se ti možná k něčemu hodila. Jako součást pasti nebo jako páka při vyjednávání jako návnada.“

Munroeová pustila Neevinu bundu. „Bože, ty jsi tak naivní,“ vydechla. „Kvůli tomu jsi opustila bezpečí konzulátu? Jsi mladá a blbá a nemáš o životě ani páru, a já tě musím odsuzovat a obdivovat zároveň.“

„Ale šlo by to? Mohla bys mě použít jako návnadu a bylo by to k něčemu?“

Munroeová se rozhlédla na obě strany ulice. Stály tam už déle, než bylo záhodno, musí odtud. Vzala Neevu za paži a nasměrovala ji k chodníku. „Víš, co se stane s návnadou při rybaření?“

Neeva na ni nechápavě hleděla.

Munroeová si povzdechla a zvedla ze země batoh. „Tohle není Hollywood, Neevo. Tohle není filmová scéna. Ve skutečném životě návnada umírá.“

„Jenže tohle všechno je úplně na hlavu,“ opáčila Neeva. „Jak to, že oni si klidně můžou krást ženy a prodávat je? Dělají si, co chtějí, berou si, co se jim zlíbí, a nikdo neudělá nic, aby je zastavil. Jenže já jsem tě slyšela. Ty něco plánuješ. Ty s tím chceš doopravdy něco udělat. Já vím, jak jsou ti lidi nebezpeční, nenávidím je a teď mám možnost něco změnit. Můžu ti pomoct.“

Munroeová na ni chvíli hleděla, plýtvala vzácnými vteřinami a snažila se porozumět těm skrytým myšlenkovým pochodům, které Neevu přiměly za ní vyběhnout, snažila se pochopit, co Neeva doopravdy chce, ale nakonec žádnou odpověď nenašla. Kráčela tedy mlčky dál a Neeva jí rychle cupitala po boku ve snaze nezaostávat za jejím dlouhým krokem.

Teď už bylo nepodstatné, jestli chce nebo nechce vzít Neevu s sebou. Neměla čas ani chuť ji doprovázet zpátky na konzulát, a nemohla ji nechat jít samotnou, aby ji Lumani na zpáteční cestě neodchytil.

„Musíme ti sehnat čepici,“ prohlásila, „a nějaké jiné šaty.“ Znovu ztišila hlas do šepotu. „A nemůžu ti slíbit, že tě uchráním. Mám teď jiné priority.“

„Bylo to moje vlastní rozhodnutí,“ zašeptala Neeva na odpověď. „Postarám se sama o sebe.“ Zaváhala.

„Ale ty uděláš, co budeš moct, že jo?“

„Jo,“ kývla Munroeová. „Udělám, co budu moct, aby se ti nic nestalo, ale bude lepší, když zůstaneš vyděšená.“

„Já přece jsem vyděšená.“

„To je dobře. Aspoň že nejsi úplný magor. S pravděpodobností deset ku jedné stejně do zítřejšího večera obě skončíme jako žrádlo pro ryby.“

Munroeová se ohlédla přes rameno a pak zkontrolovala obě strany ulice. Přešla na druhou stranu. Neeva namítla: „Přece bys nedělala to, co děláš, kdybys nevěřila, že uspěješ.“

Munroeová se zastavila uprostřed kroku a změřila si Neevu pronikavým pohledem. „To jsi na omylu,“

odpověděla a opět pokračovala v chůzi. „Dělám to, protože nemám na vybranou. I kdyby všechno probíhalo tak, jak mělo, dokonce i kdybych tě doručila podle plánu, stejně by moji blízcí už nikdy nebyli v bezpečí, dokud budu naživu. I kdybych jim tě teď vydala, stejně by mě zabili takže jsem v každém případě mrtvá.“

====

KAPITOLA 31

Munroeová pátrala v bočních ulicích Nice po vhodném dopravním prostředku. Pěší provoz zde byl slabší a jejich přítomnost zaznamenalo méně lidí, ale přesto, že se pohybovaly mimo hlavní ulice a rušné pěší zóny, občasní kolemjdoucí se zvědavě otáčeli za Neevou a jejím podivným oblečením, které na jedné straně odvádělo pozornost od jejího obličeje a sloužilo jako kamufláž, ale na druhé straně zářilo jako maják.

Neeva si zřejmě vůbec neuvědomovala, jakou je pro Munroeovou přítěží, a vykračovala si městem se

vzpřímenou hlavou a narovnanými rameny. Munroeovou popuzovala dívčina nevšímavost a dloubla do ní.

„Bradu dolů a koukej do země,“ napomenula ji. „Pokud se ovšem nesnažíš o to, aby tě někdo poznal a zastavil.“

Neeva sklopila hlavu a Munroeová ji zatáhla za další roh do jiné ulice. Snažila se vybírat trasu náhodně a nepředvídatelně, aby byl Lumani nucen je sledovat a on ani jeho posily si na ně nemohli počíhat někde v záloze.

Prošly kolem dalšího bloku, pak za roh a tam, na úzké ulici s auty parkujícími pouze po jedné straně napůl na chodníku, aby zůstal volný aspoň jeden pruh vozovky pro dvousměrný provoz, Munroeová konečně našla to, co hledala: vozidlo natolik obyčejné, aby nebudilo pozornost, dost nové, aby se dalo považovat za spolehlivé, a tak staré, aby šlo nastartovat spojením drátů.

A bylo odemčené.

Munroeová skrz okénko zkontrolovala stav paliva. Tři čtvrtiny nádrže. Vytáhla z batohu kotouč lepicí pásky, zuby kus utrhla a hodila pásku i batoh Neevě. „Nastup si dozadu,“ řekla. „Hlídej okolí dej mi vědět, kdyby k nám mířil někdo zvědavý nebo naštvaný.“

„My ukradneme auto přímo venku na ulici?“

Munroeová otevřela přední dveře u spolujezdce a pohodila hlavou. „Konzulát je asi kilometr tímhle směrem. Můžeš vyrazit. Za chvíli se objeví hezounek a nabídne ti svezení.“

Neeva vlezla na zadní sedadlo.

Munroeová zkontrolovala ruční brzdu a zařadila neutrál. Lehla si na podlahu auta a s hlavou pod volantem sundala plastový kryt a hledala ty správné dráty. „Tímhle se stáváš spolupachatelem už nejsi nevinná oběť. Úředníci na konzulátu viděli, jak jsi za mnou dobrovolně a bez donucení vyběhla ven.“

„Proč se mě pořád snažíš odradit?“ zeptala se Neeva. „Já chápu důsledky.“

Munroeová škubla za dráty. „Jenom pro kontrolu,“ řekla, „ověřuju si, že víš, že mezi smrtí a svobodou vede cesta a na jejím konci nemusí zrovna čekat štěstí.“

Neeva si odfrkla a Munroeová, s kusem pásky přilípnutým na čelo, použila zuby a nehty k přeštípávání a strhávání bužírky. Vyšla z cviku; přece jen už to byla pěkná doba, co si s Loganem jako mladí a hloupí hráli v cizích autech na anarchisty.

Zapalování chytilo. Munroeová omotala obnažené dráty páskou, vysoukala se zpod volantu a sedla si na sedadlo řidiče. Natáhla se ke dveřím spolujezdce, zabouchla je a zařadila rychlost. Pokud jim bude přát štěstí, nebudou muset zastavit až do Milána a vyhnou se opakování celé té procedury. Jelikož hranice byla pouhých čtyřicet minut odtud po dálnici kudy mohou klidně jet, protože Munroeová s jistotou věděla, že Neeva nebude bušit na okénko ani řvát o pomoc na projíždějící auta či na výběrčí mýta v kukaních , existovala slušná pravděpodobnost, že budou v Itálii dřív, než někdo nahlásí krádež auta.

Munroeová zkontrolovala provoz a vycouvala na vozovku. „Jestli ten batoh hodíš úplně dozadu, můžeš si přelézt na přední sedadlo,“ řekla Neevě.

Neeva mrštila batohem za zadní opěradlo, vecpala se mezi přední sedadla a sukně i bunda se jí motaly mezi nohy, zatímco se prodírala dopředu. „Vážně by se hodilo jiné oblečení,“ podotkla, zatímco se usazovala a zapínala si bezpečnostní pás. „Proč se toho batohu tak štítíš?“

Munroeová pohlédla do zpětného zrcátka. Lumani tam někde byl, to věděla; věděla, že on ví, že ona ví, a jeho vytrvalá neviditelnost jí způsobovala pnutí v hlavě. Zabočila na hlavní ulici a nechala se vést instinktem, dokud nenarazila na cedule, a podle značení pak pokračovala k dálnici. Letmo pohlédla na Neevu a zjistila, že dívka na ni upřeně hledí a na něco čeká.

„Cože?“

„Ten batoh proč se mu tak vyhýbáš?“

„Ten telefon má v sobě sledovací zařízení a štěnici. Vyndala jsem baterii, pro jistotu.“

Neeva svraštila čelo, a tatáž dívka, která by se během útěku před zabijáky a únosci klidně promenádovala po ulicích Nice s hrdě vztyčenou hlavou, se na Munroeovou vyčítavě zamračila, jako by ji zradila. „K čemu ho ještě pořád máš?“ zeptala se.

„Najednou je z tebe expert, co?“

Neeva zkřížila ruce na prsou a sklopila oči do klína.

Munroeová vysvětlovala: „Je to jediný prostředek, jak s nimi můžu komunikovat musím ještě vyřídit pár věcí, než se ho budu moct zbavit. Poslyš, rozhodla ses, že půjdeš se mnou, i když tě nikdo nezval, takže pokud tady chceš zůstat, budeš muset držet zobák a nechat mě rozhodovat. Jestli mě budeš na každém kroku zpovídat, vrátím tě zpátky, jen abych se tě zbavila. Teď potřebuju klid.“

„Jenom jsem se zeptala,“ namítla Neeva dotčeně.

„A taky mi lezeš na nervy,“ pokračovala Munroeová. „Já nejsem tvoje kamarádka. To, že jsem ti zachránila život, ještě neznamená, že jsem nějaký dobrák. Neudělala jsem to pro tebe, udělala jsem to ze svých vlastních důvodů stejně jako ty tu teď nejsi pro mě, ale kvůli sobě. Jelikož teda máme zatím na krku ten telefon, naším plánem je postupovat rychle, zůstat o krok napřed a neříkat nic, co by jim nějak pomohlo. Chápeš?“

Neeva přikývla. „Nejsem blbá,“ utrousila a Munroeová se proti své vůli usmála.

„Fajn,“ řekla. „A jakmile seženeme normální telefon, budeš muset zavolat rodičům.“

„A co jim řeknu?“

„V první řadě jim vysvětlíš, že nejde o další únos podstatně mi totiž zjednoduší život, když můj obličej nebude na každé druhé televizi, společně s tvým. A protože nebudeš sedět v letadle, kam ti rezervovali letenku, asi si zaslouží vědět proč.“

Neeva si povzdechla. „To nebude příjemný rozhovor.“

„Vítej ve světě těžkých rozhodnutí. Máš odvahu, Neevo, že do toho jdeš se mnou, ale bude to mít nějakou váhu pouze v případě, že se tvoji blízcí dozvědí, že to děláš z vlastní vůle.“

Výpadovka z Nice kopírovala pobřeží a zařezávala se hlouběji do vnitrozemí než okresní silnice. Tato malebná vyhlídková trasa vedla přímou čarou do Itálie, vyhýbala se hraniční kontrole, stříhala to skrz tunely, vynechávala města a působila jako výsměch ztracenému času, který jim zabrala cesta opačným směrem.

Munroeová se držela dálnice jen k obchvatu kolem Janova, kdy krása a majestátnost pobřeží a hor začala ustupovat ploché a nezáživné průmyslové krajině. Arbenovými penězi zaplatila mýtné a sjela z dálnice.

Menší silnice znamenaly zpomalení, ale zároveň byly zárukou, že je Lumani v silném autě nebude schopen dostihnout pouze díky rychlosti.

Neeva přerušila ticho. „Co se stalo s tím zjizveným chlapem?“ řekla.

Munroeová na ni úkosem pohlédla, ale neodpověděla.

„Na konzulátu jsi říkala, že ten hezounek číhá někde venku,“ pokračovala Neeva. „Ale pořád jsi mluvila v jednotném čísle, jako by už zbýval jen jeden. Co se stalo s tím druhým? Sledoval nás do té garáže?“

„Do některých věcí je lepší moc nešťourat,“ poznamenala Munroeová.

Neeva si prohlížela ruce. „Jsem tady z vlastní svobodné vůle, takže mám tak nějak právo to vědět.“

„Je mrtvý,“ odvětila Munroeová a Neeva spokojeně přikývla.

Blížily se k Milánu z jihu a držely se směrovek do centra, dokud je zcela nepohltil chaos civilizace.

Munroeová se zaměřila na pátrání po metru. Projížděly dál a dál obytnou zónou s činžáky, až skončily u Famagosty, stanice metra, kterou obklopovalo jen velké autobusové nádraží a několik krytých parkovišť.

Vyjela autem nahoru po rampě. Našla volné místo, vypnula zapalování a nechala vůz svému osudu.

Stanice metra dole pod zemí byla čistá a dobře osvětlená, s častými a pravidelnými spoji do centra Milána. Munroeová koupila v automatu jízdenky za překvapivě nízkou cenu jedno euro za cestu. Z tunelu vycházely závany horkého vzduchu, přinášející zatuchlý pach rozpáleného železa, hydraulické kapaliny a strojního oleje univerzální vůně, jaká se vyskytuje jen na železnici. Kráčela zavěšená do Neevy jako mladík se svou přítelkyní, a stejně jako v Monaku a Nice si kolemjdoucí dívku udiveně prohlíželi nebo se překvapeně zastavovali, když si všimli kostýmu, tentokrát však Neeva držela hlavu sklopenou. Z

pobavených úšklebků a občas i nepokrytého civění bylo zřejmé, že se lidé tolik soustředí na šaty, až jim uniká, kdo má oděv na sobě.

Neeva zašeptala: „Nepůjde za námi?“ Munroeová zavrtěla hlavou. Lumani by musel být blázen, aby se je pokoušel sledovat dole v podzemce, nejen kvůli kamerám a bezpečnostní službě, ale proto, jak snadno by je mohl minout, byť o jediný spoj. „Počká si, až se zase vynoříme na povrch, a bude nás sledovat odtud,“

řekla.

Nastoupily na linku na milánské hlavní nádraží. Blížil se konec pracovní doby a v budově už vládl čilý ruch počínající dopravní špičky. Přemístily se o etáž výš a pak ještě o další, do hlavní haly nádraží s monumentální klenutou střechou, jejíž jeden konec vedl ke kolejím pro dálkové a vysokorychlostní vlaky a druhý ven. Touto částí nádraží do města a z města denně proudily statisíce místních i zahraničních turistů.

Neeva se otočila, obrátila obličej vzhůru s očima rozšířenýma údivem nad tím, co někteří považovali za nejkrásnější nádraží na světě, a zakopla. Munroeová ji zachytila. „Kochání může být smrtelné, víme?

Nerozptyluj se.“

Ulice u nádraží byly poseté odpadky, úzké a ucpané auty a Munroeová pátrala po výkladních skříních po jedné konkrétní věci, která musela být nablízku. Nakonec našla, co hledala: malý obchůdek vtěsnaný v řadě rodinných krámků, s výlohou zcela zaplněnou barevnými reklamami na telefonní karty a zájezdy do zahraničí, s tarify většinou do zemí třetího světa; podnik, který nabízel levné mezinárodní hovory a internetové připojení účtované po minutách.

Uvnitř Munroeová postavila Neevu k výloze, odkud mohla škvírami mezi plakáty pozorovat ulici, a podala jí batoh. „Jakmile si všimneš něčeho povědomého,“ řekla, „nehraj si na hrdinku. Zní to sice hloupě, protože já nebudu daleko od dveří, ale oni umí být rychlí. Zařvi fuoco z plných plic. Čím hlasitěji, tím lépe.“

Neeva si slovo neslyšně zopakovala a přikývla.

„A nestůj v otevřených dveřích. Jestli nás sleduje, snadno tě omráčí uspávací puškou a odtáhne tě pryč.“

Další přikývnutí. Munroeová se otočila k pultu, kde si od ní starý muž, zřejmě jediný zaměstnanec provozovny, vzal peníze a přitom vrhal zvědavé pohledy po Neevě.

Telefonní budky nejblíž k Neevě byly obsazené, a tak Munroeová zamířila tam, kde bylo volno. Snažila se mít dívku stále pod dohledem, zatímco vyťukávala zdánlivě nekonečnou řadu číslic a kódů. Bradford to vzal po prvním zazvonění.

„Ahoj,“ pozdravil ji. „Kde jsi?“

„V Miláně,“ odpověděla.

„Jsi v pořádku?“

„Jo, ale musím to zkrátit, protože mám čmuchala v patách a Neevu na krku.“

„Cože?“

„Vysvětlím, až bude čas.“

„Potřebuju tvou adresu,“ řekl a Munroeová mu nadiktovala údaje z účtenky.

Ve věcném rozhovoru, bez jakéhokoli citového podtónu, jaký se prolínal jejich předchozími konverzacemi, s ní Bradford prošel instrukce krok za krokem a Munroeová si dělala poznámky; zapsala si adresu, kterou se neodvážila uložit do prohlížeče v telefonu ani do navigačního přístroje pro případ, že by se údaje přenesly zpátky k Lumanimu.

„Tvůj kámoš by měl vědět, že mě sledujou,“ dodala Munroeová.

„Můžeš je setřást?“

„Jsou jako štěnice.“

„Budu ho varovat,“ slíbil Bradford a Munroeová slyšela v jeho hlase úsměv. „Dávej si pozor.“

„Dělám, co můžu,“ odpověděla.

Neeva stále vyhlížela ven skrz výlohu, když se Munroeová vrátila, a starý muž za pultem si dívku nepřestával zkoumavě prohlížet.

„Nic?“ zeptala se Munroeová a Neeva zavrtěla hlavou.

Obchod s oděvy o tři vchody dál směrem k železničnímu nádraží měl na výloze nápisy SLEVA. Munroeová k němu nasměrovala Neevu a vešly dovnitř. Spočítala, kolik zbylo z Arbenových peněz, a našla triko s dlouhým rukávem v nadměrné velikosti, které nahradilo Arbenovu bundu, a stylový klobouček, pod nějž si Neeva mohla zastrčit vlasy.

Ačkoli ty dvě věci úplně nevymazaly komičnost Neevina vzhledu, pomáhaly budit dojem, že jde o úmyslnou kombinaci stylů a výsledný efekt nebyl tak nápadný.

„Později ti seženeme něco dalšího,“ prohlásila Munroeová. „Tohle je všechno, na co jsem momentálně měla peníze.“

„Je to dobrý,“ usmála se Neeva.

Vrátily se do metra a Munroeová pátrala po úložných skříňkách, ale žádné neobjevila, a tak zamířila podle cedulek Deposito bagagli k úschovně zavazadel s obsluhou, kde bylo možné za úplatu odložit bagáž.

Když uviděla frontu pěti lidí, zastavila se. Pomalu se otočila kolem vlastní osy, pohledem pozorně zkoumala obchody a davy a pátrala v moři obličejů po něčem zvláštním či povědomém. Sundala batoh ze zad. Otevřela ho, vytáhla lepicí pásku, telefon a cestovní pasy. Všechno včetně kotouče pásky nacpala do bundy, kde to vytvořilo nepohodlnou bouli, nenápadně zkontrolovala okolí a batoh se zbytkem věcí strčila do odpadkového koše.

Neeva otevřela ústa a na rty se jí už už drala otázka, ale zarazila se dřív, než jí slova vyšla z úst.

Munroeová ji vzala za loket a nasměrovala ji k eskalátorům. „Nezastavuj se,“ pobídla ji.

Kdyby mohla, nechala by Neevu na nádraží a vyzvedla by ji, až bude mít všechno vyřízené. Parťáci vždycky všechno komplikovali, člověk je zpravidla musel chránit a většinou se jen pletli pod nohy. Zvlášť Neeva a navíc za těchto okolností, bez zkušeností a se svou dětskou důvěrou, představovala mimořádnou přítěž.

Nemohla však riskovat a nechat tam Neevu samotnou.

Ani jako pohyblivou návnadu.

Pokud byl Lumani jen z poloviny takový dravec a z desetiny takový stratég, za jakého ho považovala, bude mu jasné, že tahle zastávka na nádraží a náhlý pohyb dalšího sledovacího zařízení znamená, že se ho jeho kořist snaží svést ze stopy. Aby se ujistil, bude nucen prověřit všechna vodítka a tím ztratí čas, což byl celý účel vyhození batohu se zařízením: získat čas.

Munroeová vyrazila dolů z horní etáže, proplétala se davem a vracela se zpátky ke trati, po které právě přijely, směrem, odkud přišly. Doběhly na nástupiště, Neeva se opřela o vykachličkovanou stěnu, aby popadla dech, a Munroeová těkala očima po obličejích a čekala, až se ozve automatické hlášení a zvuk vlaku na kolejích. Blížící se burácivé dunění a skřípění brzd znamenalo další jízdu, další šanci na svobodu.

Čekající cestující zamířili ke dveřím, Munroeová vmanévrovala Neevu doprostřed davu a přitom ustupovala proudu lidí, kteří vystupovali ven. U schodů na protějším nástupišti zachytila první známku něčeho povědomého. Nejdřív si všimla záblesku barvy a pak se cosi zatřpytilo, jako odraz světla o kov nebo o zámek velké aktovky.

Munroeová nastoupila do vagonu, držela Neevu za rameno a směrovala ji za stojící cestující, ale tento manévr byl zbytečný. Lumani upřeně hleděl na Munroeovou skrz sklo a na tváři mu pohrával škodolibý úsměv. Vlak se dal do pohybu a Lumani se dotknul ukazovákem čela a pak jím namířil na ni.

„Byl to on?“ zeptala se Neeva. „Hezounek?“

Munroeová přikývla.

Vyndala z kapes součásti Arbenova telefonu. Vložila dovnitř baterii a přístroj zapnula.

„Dělá ti to starosti?“

„Zatím ne,“ zašeptala Munroeová a Neeva, která pochopila narážku, zmlkla.

Jakmile telefon konečně naskočil, čekala v něm nová zpráva. Další fotografie Alexis, tentokrát svlečené, se zavázanýma očima a roztaženýma rukama a nohama na betonové podlaze. Munroeová zaťala zuby a obrázek vymazala. Soustředit se na něco jiného než na přítomný okamžik by znamenalo chyby, znamenalo by smrt, a bezpočet dalších dívek by automaticky čekal stejný osud jako Neevu a Alexis. Bude dál držet směr.

Neevina teplá ruka se nečekaně dotkla její paže.

Munroeová strnula.

Neeva odtáhla ruku. „Promiň,“ řekla. „Já jsem zapomněla.“

Munroeová přikývla a přinutila se ke ztrápenému úsměvu. Vyhledala v telefonu seznam kontaktů a perem uzmutým z telefonické provozovny si zapsala Lumaniho a Loutkářovo číslo. Pak zapnutý telefon nenápadně upustila do kapsy ženě, která stála vedle ní.

====

KAPITOLA 32

Mlčky dojely do Cadorny, vyšly z metra do ulic a na plazu, odkud se přicházelo k tramvajím a autobusům.

Náměstí bylo čisté a zdobily ho jasně barevné moderní sochy. Nalevo se lákavě tyčily mohutné zdi hradu Castello Sforzesco, ale Munroeová se vydala opačným směrem a proplétala se mezi chodci podle instrukcí, které jí dal Bradford. Několik minut kráčely ulicí lemovanou stromy se svěžími mladými lístky.

Munroeová ještě jednou zkontrolovala adresu na papíře a zastavila se před zmrzlinářským krámkem, který svou jednoduchostí a moderností kontrastoval s majestátní koloniální stavbou, v níž byl umístěn. Uvnitř našla Neevě místo a ve snaze zachovat zdání normálnosti a v reakci na hlad, který jí svíral útroby, zašmátrala v kapse po zbytku eur, aby dívce koupila něco k jídlu. Zachytila pohled muže za pokladnou.

Klamal mladým vzhledem, ale Munroeová mu hádala kolem pětatřiceti; byl drobný a šlachovitý a vůbec neodpovídal stereotypní představě o Bradfordově spojce. Jeho soustředěný zájem a neochota uhnout pohledem však napovídaly, že poznal Munroeovou když už ne Neevu hned, jak vešla do dveří.

Munroeová nespouštěla oči ze svého nového obdivovatele a podala Neevě drobné. „Jestli máš hlad,“

řekla. „Ale neodcházej z prodejny. A pokud zahlédneš hezounka nebo jiný povědomý obličej, platí stejné instrukce jako minule.“

Neeva přikývla a Munroeová přistoupila ke kase. Muž v zástěře kývl na jednoho ze zaměstnanců, aby ho vystřídal. Nenápadně poodstoupil od pultu tak, aby si toho nevšiml žádný náhodný pozorovatel, natož Neeva, která už mířila ke skleněným chladicím vitrínám, ale dost na to, aby Munroeová pochopila, že ji zve dál.

Vyšel z místnosti létacími dveřmi kousek za pokladnou a Munroeová ho následovala. Otočil se jen jednou, aby se přesvědčil, že jde za ním, a pokračoval dál úzkou chodbou, která se zalomila do tvaru L a vedla kolem chladírny a malé kuchyně k dalším dveřím, které na rozdíl od všeho ostatního v této provozovně byly opatřené tlačítkovým panelem a biometrickým snímačem.

Přiložil palec k detektoru a dveře se s klapnutím otevřely.

Místnost byla o velikosti komory, s holými stěnami a prázdným stolem. Dveře se za Munroeovou samy zavřely a muž v zástěře se k ní otočil. „Prý vás někdo sleduje,“ spustil. Jeho angličtina nesla neklamné známky texaského maloměsta.

„Ano,“ odpověděla a ze zvyku přeletěla pohledem zdi a jejich spoje v místnosti bez oken, v duchu přeměřovala a počítala, kde končí falešné stěny a začíná skutečná místnost. „Mám náskok nejméně pět minut,“ dodala. „Pro efekt se zastavím ještě na několika dalších místech.“

Sáhl za holý kovový stůl. Vytáhl kufřík, položil ho na stůl, s klapnutím otevřel víko a natočil ho k ní.

Munroeová si prohlížela obsah. Dvě izraelské pistole značky Jericho ráže 9 mm. Dva náhradní zásobníky.

Osm krabiček po padesáti nábojích 9mm. Obálka. Šest balíčků dolarových a eurových bankovek, poskládaných a zalepených páskou. Mobilní telefon. Nabíječka. Kapesní nůž. Paralyzér.

Bože, jak toho Bradforda milovala. Jedině on dokázal bez vysvětlování předem předvídat její kroky.

Munroeová vytáhla z bundy kotouč lepicí pásky a cestovní pasy od Lumaniho a hodila je do kufříku.

Zvedla oči a zjistila, že si ji muž v zástěře prohlíží stejně zkoumavě, jako si ona předtím prohlížela místnost. „Nevím, kdo jste,“ prohlásil, „ale Miles vám právě udělal velkou službu tak ať ho nezklamete.“

„Je to zasloužené,“ odpověděla a bezejmenný muž spustil víko kufříku dolů, zacvakl zámek a pak jí ho podal.

„Nemáte nějakou jinou tašku?“ zeptala se. „Něco, co se líp ponese, co nebude tak nápadné?“

„Vy jste tady pěšky?“

Přikývla.

„V místnosti pro personál,“ ukázal hlavou směrem, který měl na mysli. Munroeová ho opět následovala do vedlejší místnosti, kde vytáhl z přihrádky tašku přes rameno a obsah vysypal na zem. „Bude to muset stačit,“ prohlásil. „Pokud ovšem…“ znovu si ji změřil od hlavy k patě, „… nechcete kabelku.“

„Tohle půjde,“ kývla.

Přidržel jí tašku otevřenou, zatímco do ní překládala věci z kufříku. „Miles o vás mluvil jako o ženě,“

poznamenal.

Munroeová strčila telefon do kapsy u bundy. Vyndala jednu z pistolí. Vytáhla zásobník, stáhla závěr dozadu, a pak zacvakla zásobník zpátky na místo. Jakmile bude mít chvilku času, tak zbraně rozebere, znovu složí a nabije, ale prozatím bude muset stačit tohle.

„Já jsem žena,“ řekla.

Zastrčila si jericho pod bundu, dozadu za pas kalhot.

Muž v zástěře řekl: „Aha,“ a mávl rukou ke dveřím. „Mám otázky, ale ne čas.“

Vyšla za ním na chodbu.

„Potřebuju nějakou prodejnu s oblečením,“ poznamenala. „Někde dál od metra nemusí být velká.“

Prošli létacími dveřmi zpátky do prodejny.

„Venku zabočte doprava a jděte pořád rovně,“ řekl.

„Asi mě sem přijde někdo hledat,“ upozornila ho. „Moc se za to omlouvám.“

Usmál se první spontánní výraz, jaký se mu objevil v obličeji. „Toho se nebojím, možná to nakonec bude dobře.“

Když se Munroeová vrátila do hlavní místnosti, Neeva seděla za stolem a jedla čokoládovou zmrzlinu ze skleněného poháru. Zarazila se, když se Munroeová přiblížila.

„Vem si to s sebou,“ vybídla ji Munroeová. „Musíme jít.“

Neeva se napůl zvedla ze židle a s pohárem v ruce zaváhala. „To není v ceně,“ namítla. Munroeová vzala Neevu za loket a zvedla ji, takže dívka neměla jinou možnost než vstát.

„Popadni to a jdeme.“

Neeva položila pohár na stůl a se sklopenou hlavou a bez protestů následovala Munroeovou ke dveřím.

Venku se Munroeová rychle rozhlédla na obě strany ulice a vmísila se do davu chodců.

„Proč jsme tam chodily?“ vyzvídala Neeva. „Kvůli jídlu to nebylo.“

„Prachy,“ odvětila Munroeová. „Příležitost.“ Dál to nerozebírala.

Musely sebou hodit, aby se tato zastávka stala jen jednou z mnoha a aby Lumani, který věděl, že Munroeová sleduje nějaký plán, musel zkontrolovat každou stopu, pokud bude chtít poskládat dílky dohromady a předstihnout ji.

Po pár minutách Munroeová zahlédla obchod s oděvy. Možná to nebyl ten, kam ji posílal muž v zástěře, ale bude stačit.

Uvnitř sbírala z věšáků ramínka s oblečením, přiměřila je k Neevě kvůli velikosti a skládala jí je na nataženou paži, dokud neměla pohromadě dvě kompletní sady oblečení pro dívku a další pro sebe. Pak zamířila k pokladně nezdržovaly se zkoušením, zda oblečení sedí, protože neměly čas, ale jakmile bylo zboží zaplaceno, Munroeová urvala u několika kusů cenovky a poslala Neevu do zkušební kabinky.

„Sundej si všechno, co máš na sobě,“ nařídila. „Včetně podprsenky a kalhotek nenechávej si nic, co pochází od těch mizerů a všechno mi to přines, protože já to potřebuju.“

Neeva se zašklebila. „I kalhotky? Mám je na sobě už dva dny.“

„Všechno,“ zdůraznila Munroeová.

„A co boty?“

„To je naše další zastávka.“

Léta praxe v prostředí, kde musela umět splynout s okolím a střídat role, toho Munroeovou naučily o oblékání hodně. Lidské podvědomí odfiltruje to, co je mu povědomé, a proto nejrychlejším způsobem, jak se stát ve městě neviditelným, je pořídit si oblečení přímo v místě.

Neeva se vrátila z kabinky a podávala Munroeové balík barevných hadříků. Munroeová ho nacpala do nákupní tašky. Nový oděv spolu s kloboučkem a slunečními brýlemi udělal z Neevy jednu z davu.

Munroeová spokojeně přikývla.

„A co ty?“ řekla Neeva.

„Není čas, musíme běžet.“

„Myslela jsem, že ses zbavila sledovacích zařízení.“

„Některých,“ řekla Munroeová. Uchopila Neevu za paži a postrkovala ji ke dveřím.

„Takže oni nás pořád sledujou?“

„To doufám,“ prohlásila Munroeová. Horký závan na krku, jako dech, instinkt vycvičený léty lovu a skrývání, jí napovídal, že Lumani je nablízku.

Ať už to byla představa nebo skutečnost, cítila, jak ji sleduje a funí jí do ucha.

Na ulici Munroeová zatáhla Neevu za roh a poručila jí přitisknout se ke zdi. Srdce jí zpomalilo do hadího klidu a soustředění, čekala a sledovala provoz, až nakonec zpozorovala vůz, který jel v koloně aut nápadně pomalu.

Neviděla žádné obličeje, jen stíny dvou lidí na předním sedadle. Nemohla vědět, zda auto patří Lumanimu nebo některému z jeho lidí; věděla jen, že jí to napovídá intuice. Dlouhé a tvrdě nabyté zkušenosti ji však naučily věřit svému instinktu a nechat se jím vést tam, kde selže logika.

Našly prodejnu obuvi a celý postup zopakovaly, bez loudání a zbytečného okounění, a během několika minut byly opět na ulici a podle instrukcí od prodavače mířily k obchodu s potravinami, kde v uličkách na ploše desetkrát menší, než by měla podobná prodejna v Dallasu, Munroeová namátkově házela do košíku balené potraviny a lahve s pitím.

Venku podala dvě tašky Neevě. „Vím, že jsi unavená, ale budeš mi to muset pomoct odnést,“ prohlásila,

„už jen pár zastávek a můžeme si odpočinout.“

Jako poslední přišla na řadu drogerie, kde Munroeová našla produkty nejvíc připomínající vosk na vlasy, rtěnku a tužku na oči. Přidala peroxid vodíku, lak na nehty a řasenku a z otočného stojanu popadla malý batůžek nákupní nájezd, za jaký by byla většina mužů vděčná: zboží pořízené rychle a s věcnou účelností.

Neeva si vzala mýdlo, pěnu na holení a balíček žiletek a zvedla je k Munroeové ke schválení, než je přidala do košíku.

Z drogerie Munroeová zamířila s odbočkami k nejbližší tramvaji a dorazila na nástupiště právě ve chvíli, kdy přijížděl vůz. Nezáleželo na tom, kam tramvaj jede, důležité bylo, že se odtud dostanou pryč rychleji, než kdyby šly pěšky.

Dveře se se zasyčením zavřely a Munroeová sledovala chodce za sklem. Zahlédla povědomou postavu nebyl to Lumani, ale Arben číslo dva, bezejmenný mlčenlivý muž, který s nimi byl v celách prodíral se davem, utíkal tak pošetile, jako by říkal Tady jsem, koukejte na mě.

Evidentně si jich nevšiml, protože k tramvají mířil, jako by se orientoval podle mapy, jako by věděl, kde hledat. Když mu tramvaj ujela, sestoupil z ostrůvku do vozovky a vůz, jehož si Munroeová před chvílí

všimla, zpomalil jen natolik, aby muž mohl nastoupit na sedadlo spolujezdce.

====

KAPITOLA 33

Tramvaj zastavila na světlech a Lumaniho auto, stojící ve špatném pruhu, muselo pokračovat dál nesprávným směrem. Díky Bradfordovu telefonu mohla Munroeová využívat internetové mapy a podle polohy vyhledala nejbližší hotely.

Pozorně sledovala provoz, počkala na další zastávku a pak, na poslední chvíli, pošťouchla Neevu ke dveřím tak, aby vystupovaly jako poslední. Neeviny staré střevíce před výstupem nenápadně odložila na podlahu k nohám nějakého dědy, a pokud si toho někdo všiml, tak nic neřekl.

Ujely jen čtyři zastávky, ale díky směru, trase a výkyvům v provozu Munroeová získala víc času. Dál pokračovaly pěšky a orientovaly se podle instrukcí z telefonu. Ulice už mezitím potemněly a pomalu se rozsvěcovaly pouliční lampy, aby nahradily ubývající denní světlo.

Našly hotel, moderní, čisté a luxusní zařízení s majitelem, který ochotně přijal platbu v hotovosti díky laskavému přispění muže v zástěře, a cestovní pasy díky laskavému přispění Lumaniho. Nezajímal se, proč nemají zavazadla, a odvedl je o patro výš a pak po krátké chodbě k jejich pokoji. Úslužně jim otevřel dveře, a když Neeva vešla, Munroeová se zastavila na chodbě, aby muži dala spropitné, a hlavně aby zabránila případné další ztrátě nevinného života, aby ho varovala, aby ho vystříhala před těmi, kteří ji nepochybně přijdou hledat. Muž na ni překvapeně pohlédl a pak se obrátil k odchodu.

Munroeová vešla do místnosti a zavřela za sebou dveře. Neeva tiše stála se zvednutým obočím, jako by říkala Co teď?, ale z úst jí vyšlo: „Umíš spoustu jazyků.“

Munroeová přikývla. „Jo.“ Pustila těžký nákup na postel a vysypala obsah tašky.

Neeva s otevřenými ústy zírala na pistoli, kterou Munroeová zvedla do vzduchu. „Umíš s tím zacházet?“

Neeva kývla. Munroeová vyndala zásobník a zkontrolovala nábojovou komoru. Hodila Neevě prázdný zásobník a pak jí podala zbraň. „Předveď mi to. Nechci skončit s kulkou v zátylku.“

Neeva zacvakla zásobník na místo, odjistila a zaujala postoj s rozkročenýma nohama a pistolí v obou rukách, jako by strávila dlouhé hodiny na střelnici. Namířila hlaveň do okna a naprázdno cvakla spouští.

Munroeová jí podala krabičku s náboji a pak se otočila k jedinému oknu v místnosti na kratší vzdálenější zdi. Přistoupila k němu ze strany, rychle vyhlédla ven a zase se stáhla po bleskovém zhodnocení potenciálního nebezpečí. Pokoj byl v prvním patře nad předzahrádkou a širokou ulicí s dvou-a třípatrovými domy naproti. Nebylo zde mnoho možností pro skrýš odstřelovače, ale kdyby to bylo nutné, Lumani by jistě něco našel.

Munroeová se držela stranou od okna a zatáhla závěsy. V místnosti se setmělo a Neeva rozsvítila světlo.

„Nech to zhasnuté,“ řekla Munroeová. „Ať nevrháme stíny.“

„Ty jsi vyškolená v CIA nebo v nějaké speciální vojenské organizaci?“

Munroeová se usmála. „Ne.“ Vzala druhý prázdný zásobník a než se jí oči přizpůsobily tmě, vkládala náboje po hmatu.

Neeva se zeptala: „Jak to, že umíš tolik cizích řečí a znáš všechno to, co znáš? Jak jsi získala takový…,“

zarazila se, „výcvik?“

Munroeová poklepala na zásobník, aby se náboje srovnaly, vytáhla zpoza pasu pistoli a vyměnila zásobníky. „To je na dlouhé vyprávění,“ řekla. Naskládala věci zpátky do tašky a přendala všechno na podlahu.

Jediná postel v místnosti byla široká a lákavá a její blízkost ve spojení s tmou ještě zvyšovala naléhavou potřebu spánku. Munroeová stáhla ložní prádlo, shodila matraci z postele a opřela ji o zeď u dveří do koupelny. „Potřebuju, abys mi pomohla přesunout stůl,“ požádala.

Munroeová propočítávala trajektorii a strategii, ukazovala a kreslila do vzduchu prsty, aby ji Neeva pochopila, a společně pak přemístily nábytek. „Oni si pro nás přijdou?“ zeptala se Neeva.

„Musí,“ odpověděla Munroeová. „Při každé změně směru, kterou jsme udělaly, jsme zahodily jedno sledovací zařízení a pokračovaly dál. Vědí, že víme, že nás sledují, takže není logické, abychom se najednou přestaly pohybovat. Nebudou vědět, jestli ta stopa z drobečků, kterou jsme za sebou nechávaly, je jen trik na jejich oklamání a zda pouze předstíráme, že jsme se tady zašily, zatímco ve skutečnosti jsme se zbavily ostatních sledovacích zařízení a rozdělily se. Budou se muset přesvědčit.“

„Takže ty chceš, aby sem přišli?“

„Ano.“

„A až přijdou?“

Munroeová otázku ignorovala a vytáhla z tašky panenkovský oděv zmuchlaný do balíku se zbytkem Neevina oblečení, protřepala šaty a rozložila je na prázdný rám postele. „Co to děláš?“ zeptala se Neeva.

„Provokuju je,“ odvětila Munroeová.

Prsty prohmatávala záhyby a švy a pátrala po malém elektronickém zařízení. Věděla, že ho nakonec najde. Ušklíbla se, když narazila na kus plastu a zuby přehryzala nitě, jimiž byl zachycený mezi vrstvami látky. Když čip vyprostila, podala ho Neevě, aby si ho prohlédla. „Vysílá signál, pomocí kterého tě lokalizují.“

Když jí Neeva tenký čip vrátila, Munroeová ho odnesla do koupelny a spláchla do záchodové mísy.

Nyní přišlo na řadu čekání. Mohlo trvat hodinu nebo třicet hodin; na tahu byl Lumani a Munroeovou popuzovalo, že díky tomu získal výhodu. Byla lovec a ne ten, kdo se skrývá, šelma a ne kořist; to ona měla hledat, objevovat, shromažďovat informace a tahat za nitky.

Ne tohle.

Ale nic než tohle neměla.

V koupelně bez oken Munroeová vyšroubovala všechny žárovky až na jednu, kterou ponechala jako jediný zdroj světla. Nechtěla zavírat dveře a riskovat, že zůstane odříznutá od hlavní místnosti, pokud by k útoku došlo dřív, než očekávala, a tak si svlékla Loutkářovu košili s límečkem a tričko. Neeva na ni zírala způsobem, který odporoval všem pravidlům běžné etikety. Nakonec se dívka odvrátila.

Zpod pevné sportovní podprsenky Munroeová vytáhla konec obinadla, kterým měla ovázanou hruď.

Tahala, dokud nebyla volná, zmuchlala obvaz do koule a hodila ho do odpadků. Napustila si do umyvadla studenou vodu a hotelovým mýdlem se umyla do půli těla, opláchla si paže, obličej, krk a vlasy a utřela se erárním ručníkem na ruce.

Potřebovala se osprchovat. Nutně. Nemohla však riskovat, že ji lovci překvapí v nevhodnou chvíli, a i takhle už pokoušela štěstěnu.

Vyšla z koupelny s ručníkem kolem krku a Neeva na ni zůstala hledět s otevřenou pusou. Munroeová ani nemusela sledovat dráhu jejího pohledu, aby tu reakci pochopila. Jizvy byly ošklivé, bylo jich hodně a vždycky vyvolávaly otázky, na něž zřídka odpovídala po pravdě.

„Jestli chceš jít do koupelny, teď je vhodná chvíle,“ navrhovala Munroeová. „Netuším, jak dlouho budeme čekat, takže pokud máš hlad, najez se.“

Neeva přikývla. Mlčení vystřídalo rozhovor a vyhýbavost nahradila otázky, zatímco se prohrabávala v nákupních taškách a vytahovala pár věcí. Celou cestou od postele ke dveřím do koupelny se stejnou ohromenou neomaleností nespouštěla oči z trupu Munroeové. „Asi mi to chvíli potrvá,“ omlouvala se a Munroeová odpověděla mávnutím ruky.

Jakmile se Neeva zavřela v koupelně a Munroeová už neměla zvědavé obecenstvo a vlastně ani světlo, sundala ze sebe každý kousek oblečení od Loutkáře tak jako Neeva v prodejně oděvů. Převlékla se do věcí, které nakoupila: do černých kalhot s kapsami a černého tílka, podvlečeného pod bundu přivezenou ještě z Dallasu. Dokud měla bundu zapnutou, oděv působil když už ne androgynně, tak aspoň pohlavně nevyhraněně, a poskytne jí potřebnou flexibilitu, až opět nastane čas k přesunu. Momentálně byl návrat k ženské roli lepší volbou už jen z toho důvodu, že všechny vizuální záznamy jejího pohybu za posledních osmačtyřicet hodin ji zobrazovaly jako muže.

Oblečení, účes, obuv, doplňky: to všechno byly rekvizity, vizuální nápověda, podle níž lidé filtrovali informace a z náhodných souvislostí si vytvářeli první dojem, na jehož základě škatulkovali a přiřazovali hodnotu těm, kteří obývali jejich svět. Pod rekvizitami určenými pro zrak se vrstvily nápovědy pro čich, sluch a také pro šestý smysl, který pozorovateli umožňoval číst jemné nuance a řeč těla a interpretovat to, co ostatní smysly plně nezachytily. Všechny ty informace dohromady vytvářely obrázek, který odpovídal vjemům založeným na očekávání a který po vhodné úpravě tím či oním směrem hladce proklouzl kolem hlídačů u bran vědomí a umožnil Munroeové stát se vším, čím potřebovala.

Voda v koupelně tekla dlouho a zpod dveří bylo slyšet Neevino štrachání. Munroeová vytáhla z tašky kapesní nůž, posadila se na rám postele, vysunula čepel a upřeně se zadívala na své ruce. Nůž, tak jako všechny nože, které vzala do ruky, náhle ožil, a jako všechny řezné zbraně v jejích rukou ve chvílích, kdy hlasy v hlavě sílily a temnota ohlodávala okraje zdravého rozumu, se hlasitě dožadoval, aby jej použila.

Ne na podrážky bot, jak to právě dělala a páčila tak dlouho, dokud nepovolily podpatky, ale aby jej namířila proti trýznitelům. Aby řezala tak, jak byla pořezaná sama, a nechala je trpět za bolest, kterou způsobili.

Munroeová zaklapla čepel a strčila nůž do kapsy.

V dutinách vyhloubených v každé botě Munroeová našla dvě další sledovací zařízení. Vytáhla je ven a sevřela v dlani. Vzala ze stolu list papíru a složila z něj improvizovanou obálku. Hodila do ní čipy a strčila si balíček do kapsy. Tyhle byly poslední a jakmile se jich zbaví, mohou s Neevou prakticky zmizet. Lumani to musel vědět. Musel cítit ten tlak. I kdyby předpokládal, že tato zastávka v hotelu je lest nebo v terminologii šachové partie, která se jí odehrávala v hlavě, past: tah, který vyláká figurku do nevýhodného postavení tak Lumani musí jednat, protože nemá na vybranou. Teď už otázkou nebylo, zda, ale kdy se objeví.

Voda v koupelně stále tekla a tak si Munroeová lehla na podlahu vedle matrace opřené o zeď. S tělem v horizontální poloze na ni těžce padla únava jako tlustá peřina a hrozilo, že ji proti její vůli vtáhne do spánku.

Vytáhla z kapsy telefon a vytočila Bradfordovo číslo, aby splnila slib, a během vyzvánění se jí samy od sebe zavřely oči. Když se Bradford ozval, ztěžka zvedla víčka.

„Jak se daří?“ zeptal se a Munroeová mu v hlase slyšela stejné naprosté vyčerpání, jaké cítila sama.

„Dobře,“ odpověděla.

Ze všeho nejvíc se toužila zeptat na Alexis, Logana a Samanthu, ale podobné otázky by Bradforda jen ještě víc zatížily a tak je raději polkla. „Dostala jsem další fotku Alexis,“ oznámila. „Na betonové podlaze v nějakém dost velkém prostoru.“

„Jak je to dlouho?“

„Pár hodin, ale kdoví, kdy to vyfotili.“

„Dostanu se k ní,“ slíbil. „Práce jde teď pomaleji. Sice mám nějaké zálohy, ale málo, a musím pečlivě zahlazovat stopy, abych nemusel čelit…“ odmlčel se, „… místním komplikacím. Ale vím, kde je.“

Munroeová pookřála. Posadila se. Objala si kolena.

„Tak povídej,“ vybídl ji Bradford. „Máš s sebou i Neevu. Hodláš snad s těmi překupníky hrát boj o vlajku?“

„Zní to hloupě,“ odpověděla, „ale ano, v podstatě je to tak.“

Seznámila ho s událostmi, které vrátily Neevu opět do její péče, s nabídkou, jakou jí dívka udělala, s kroky, jež zatím podnikla, aby udržela náskok před Lumanim, a s důvody, proč teď čeká, až si je najde.

Když skončila a rozhostilo se ticho, zaslechla v Bradfordově povzdechu slova výstrahy a varování, která by nikdy nevyslovil nahlas. Namísto toho přešel k tématu, okolo kterého oba chodili jako kolem horké kaše: k temnotě.

„Mám to pod kontrolou,“ prohlásila. „Přísahám ti, není to jako v Africe. Mám cukání, víš, dost silné cukání ho vyhledat a pomstít se za to, co provedl mně a Loganovi, a možná to ještě udělám. Ale za mých podmínek. Vědomě.“

„Co víš o tom klientovi?“ zeptal se Bradford.

„Bohatý, muž, pravidelný zákazník. Zaplatil si u této překupnické organizace už několik dívek, ale není jediná na trhu a tak mohou existovat další oběti ne tak slavné, rozumíš, a levnější. Možná má nějaké místo, nebo dokonce několik míst, kde své nákupy dlouhodobě ukrývá, i když já si spíš myslím, že každá nová dívka nahrazuje tu předchozí.“

„A co mučení?“

„Tím si nemůžu být jistá,“ odpověděla. „Ale jenom tak to všechno dává smysl všechna ta pravidla, co jsem musela dodržovat, způsob, jakým si pohrává s překupníky odpovídá to profilu. Můžu se mýlit. Možná jenom projektuju vlastní minulost do přítomnosti, ale na tom vlastně nezáleží není o nic menší zlo, pokud namísto mučení a vraždění dělá těm holkám pasáka nebo je sbírá jako známky a drží je někde zavřené.

On s tím nepřestane, Milesi. I kdybych tu organizaci rozebrala kousek po kousku, ten chlap si najde cestu, jak ukojit svou závislost.“

Voda v koupelně už nějakou dobu netekla, ale Neeva nevycházela a uvnitř vládlo podezřelé ticho.

Munroeová vstala a zaklepala na dveře.

„Jak jsi na tom?“

„Ještě pár minut,“ křikla Neeva.

Bradford se na okamžik odmlčel a pak pokračoval v rozhovoru. „Tvůj klient přece nemůže být jediným zákazníkem.“

„Ne,“ odvětila. „Ale je jedním z nich a dokážu ho najít.“

„Existuje nějaký způsob, jak tě přesvědčit, abys počkala? Dej mi trochu času, abych se mohl dostat k Alexis. Můžeme spolu probrat jednotlivé možnosti, jakmile budeme mít čas se nadechnout.“

„I kdyby se to vůbec netýkalo mě ani tebe ani našich blízkých, tak když už jsem takhle blízko a vím, co vím…“ Konec věty se vytratil do ticha a Bradford ji dopověděl namísto ní.

„Když víš, co víš, nemůžeš jít jen tak od toho,“ řekl. „Ale musel jsem to zkusit.“

„Já vím,“ zašeptala. „Dokončím to a pak se s tím nějak vyrovnám.“

„Radši nic neslibuj. Jen pokoušíš osud.“ Chvíli mlčel, jako by rezignoval a nechal to být. Nakonec dodal:

„Ať se stane, co se stane, chápu, proč to musíš udělat.“

„Děkuju ti,“ řekla.

Munroeová dlouze zírala na telefon, než ho odložila. Bála se, že když si teď lehne, upadne do hlubokého spánku, a tak vytáhla z tašky vosk na vlasy a zkušenými prsty ho začala nanášet do krátkých pramínků, tahala a formovala do špiček a měnila vizáž chlapce na model univerzální pro obě pohlaví. Bez zrcadla pokračovala s černou tužkou na oči, nanesla silnou vrstvu řasenky, a když Neeva otevřela dveře koupelny, už si lakovala krátké nehty na černo.

====

KAPITOLA 34

Ve slabém světle vycházejícím z koupelny hleděly ženy jedna na druhou: Neeva na to, co přibylo, a Munroeová na to, co bylo odstraněno.

„Vypadáš jinak,“ řekla Neeva.

„Ty taky.“

Mladší. Bezbrannější. Drobnější, pokud to ještě vůbec bylo možné.

„Když jsem se snažila ty kudrliny umýt, vznikla z toho jen klaunská paruka,“ prohlásila Neeva. „Říkala jsem si, že tohle bude lepší, než abych si při každém pohledu do zrcadla vzpomněla na ně.“ Sklopila oči.

„Co myslíš?“

„Vypadáš trochu jako z koncentráku,“ konstatovala Munroeová. „Nebo po chemoterapii.“

Neeva se pousmála a tváře jí zrudly. „Je to něco jako maskování.“

Munroeová vstala a strčila si pistoli zezadu za pas. Přejela dlaní po Neevině vyholené hlavě. „Pomůžu ti s místy, co jsi vynechala,“ nabídla.

Neeva se naklonila nad umyvadlo a Munroeová jí žiletkou odstranila zbytky vlasů. Zeptala se: „Proč jsi před odchodem do Hollywoodu změnila identitu? S rodiči vycházíš dobře, takže to nebyl útěk z domova nebo něco podobného.“ Zastavila vodu a podala Neevě ručník. Dívka si přejela rukou po hlavě a usmála se. „Je to hlaďoučké,“ poznamenala a pak se jí výraz v obličeji změnil. „Moje máma mě vždycky držela mimo záři reflektorů, nikdy nás děti nevyužívala jako trumfy ve své politické kariéře.“ Hodila ručník do umyvadla. „Nebyly jsme součástí celého toho divadla, neúčastnily jsme se volební kampaně v rámci obrázku šťastné rodiny, ale přesto jsem viděla, co se stane, když lidé znají tvé jméno a obličej. Neustále překrucovali všechno, co máma řekla nebo udělala, a své názory a představy prohlašovali za pravdu, ale nejšílenější bylo, že to dělali i ostatním členům rodiny, kteří s tím vším neměli naprosto nic společného.“

Svezla se podél zdi na podlahu a natáhla si nohy, až se špičkami téměř dotýkala nohou Munroeové.

„Naučila jsem se, že žádná pravda neexistuje,“ pokračovala. „Jenom názory, které ti lidi vnucují namísto pravdy.“ Znovu si pohladila temeno a opět se pousmála. „Věděla jsem, že jakmile dostanu práci v Hollywoodu, všechno kolem mě se stane veřejným majetkem a budu se muset potýkat se stejným problémem. Nechtěla jsem, aby filmy a role, které vezmu, ovlivňovaly matčinu kariéru nechtěla jsem si neustále dělat starosti, že moje nevymáchaná pusa nebo divoké večírky budou spojovány s její politikou, nebo že její stín zadusí můj talent. Chtěla jsem být prostě sama sebou bez té přítěže, a tak jsem si změnila jméno, vymyslela minulost a začala s čistým štítem.“

„Zvláštní, jak se nakonec ten kruh uzavřel,“ poznamenala Munroeová.

„Jak to myslíš?“

Munroeová vstala a natáhla ruku k Neevě, aby šla za ní, vedla ji zpátky do ložnice, pryč z toho stísněného prostoru, kde bylo těžší naladit se na zvuky z chodby a ulice. Zaposlouchala se a s jistotou, že všechno je jak má být, pokračovala: „Ta samá přítěž, před kterou ses snažila ochránit sebe i svou rodinu, tě teď paradoxně zachránila všechna ta pozornost médií, spekulace, tvoje tvář na každé obrazovce po celém světě.“

Neeva si sedla na podlahu vedle matrace. „Asi jo,“ vzdychla a Munroeová jí hodila balíček sušenek a lahev džusu.

Neeva se dotkla matrace. „Proč je to tady?“

„Až se začne střílet a já tě šoupnu do koupelny, tak abych mohla mezi tebe a kulky strčit další ochrannou vrstvu.“

„Myslela jsem, že ti mám pomáhat.“

„Jako mrtvá mi moc nepomůžeš.“

„Ale co ty?“

Munroeová si k ní přisedla na podlahu. Místo si vybrala tak, aby měla jediné okno v pokoji naproti sobě a dveře na chodbu mezi sebou a Neevou. Na rozdíl od amerických staveb, kde byly příčky většinou ze sádrokartonu a dveře duté, byl tento hotel evropský a starý, což obnášelo kamenné zdi a bytelné dveře z masivního dřeva znamenalo to, že pokud Lumani, Arben číslo dva nebo jejich případní spojenci nemají v úmyslu vyhodit budovu do povětří, přijdou jedním z těchto dvou otvorů.

Munroeová položila jericho na podlahu a vzala si sušenku z Neevina balíčku. „Jak už jsem ti říkala, pokud je nedostanu dřív, tak jsem v každém případě mrtvá, takže je to víceméně jedno.“

„Kdo ti to udělal?“ zeptala se Neeva a natáhla ruku, aby se dotkla trupu Munroeové, načež se zarazila a nechala ruku viset ve vzduchu.

Ti, kteří se odvážili na jizvy zeptat, otázku vždy formulovali jako „co“ nebo „jak“, ale Neeva se svým „kdo“

vystihla jádro celého problému. Munroeová na ni vrhla letmý pohled jako jedna oběť násilí na druhou.

Neeva odtáhla ruku a jako dotčené dítě se vrátila k sušenkám.

„Bylo to dávno,“ odpověděla Munroeová. „V průběhu několika let mi to udělal jeden muž dost podobný tomu klientovi, co za tebe zaplatil.“

„Myslíš někdy na to, že by ses mu pomstila?“

„On už je mrtvý.“

Neeva přestala žvýkat a velice pomalu polkla. „Zabila jsi ho ty?“

„Jo,“ pronesla Munroeová stejně pomalu. „Já.“

„Bylo těžké se z toho vyvlíknout?“

Munroeová se pootočila a opřela se ramenem o zeď, aby na dívku viděla. Rozvážně a věcně prohlásila:

„Bylo to dávno a na místě, o jehož existenci většina lidí vůbec neví. Proč všechny ty otázky, Neevo?“

Neeva pokrčila rameny. „Někdy uvažuju, jaké by to bylo.“

„Pomstu je nejlepší přenechat fantazii,“ vzdychla Munroeová. „Tam je uspokojivější. Ve skutečném životě se můžeš nakonec naučit se vyrovnat s bolestí a traumatem, naučit se to nějak zvládnout, rozumíš? Ale nikdy nemůžeš odčinit smrt, a i když si myslíš, že si to dotyčný zasloužil, tím zabitím tvoje bolest nezmizí, jen se dostaneš na nebezpečnou půdu, která se ti může kdykoli propadnout pod nohama.“

„Ale ty jsi to udělala.“

Munroeová na ni chvíli hleděla a myšlenky jí vířily hlavou v kolotoči s významem Přesně o tom mluvím, ale nahlas řekla: „Ano. Částečně z pomsty a částečně proto, abych zachránila život sobě i budoucím obětem, ale i když to bylo výhradně vyřizování účtů, znamená to, že zrovna já o tom vím své.“

Neeva uždibovala kousky sušenky a aniž by pohlédla Munroeové do očí, zeptala se: „Vzala bys to zpátky, kdybys mohla?“

„Ne, to ale neznamená, že jsem za to nezaplatila.“

Neeva si odfrkla. „Víš, já si stejně pořád myslím, že lidi jako sběratel panenek a hezounek, že takoví lidi se nikdy nepoučí a nikdy s tím nepřestanou, dokud se jim někdo nepostaví a nevyžene čerta ďáblem. Někdo jim musí dát za vyučenou.“

„Problém s vyháněním čerta ďáblem spočívá v tom, že můžeš skončit v pekle a riskuješ, že se nakonec staneš stejnou jako oni.“

„Tobě se to stalo?“

„Občas se mi to stává,“ připustila Munroeová a opět se posunula ke zdi, předloktí si opřela o pokrčená kolena a zírala na zatažené okno na druhé straně místnosti.

Neeva se naklonila a znovu si Munroeové opřela hlavu o rameno. „Jsi mi sympatická, Michael,“ prohlásila,

„i když ty se někdy moc ráda nemáš.“

Munroeová se usmála, naklonila se a políbila Neevu na hladké temeno. „Díky,“ řekla a po krátké pauze se zeptala: „Co se stalo s tím člověkem, co ti ublížil?“

„To se neví,“ odpověděla Neeva. „Nikdy ho nenašli.“

Tehdy Munroeová pochopila, co Neevu přimělo opustit bezpečí konzulátu. Nabídka, že ze sebe udělá návnadu, byla víc než výměna jednoho života za mnohé. Neeva se chovala jako oběť traumatu, která se odmítá znovu stát obětí plánuje náhradní pomstu a trvá na tom, že bude hrát aktivní roli v dalších událostech. Opřela si bradu o místo, kde se její polibek dotkl hladké kůže.

„Jak to víš o tom muži se psem?“ zeptala se Neeva. „Kdo je a co má v plánu?“

„Já nevím, kdo to je,“ opáčila Munroeová, „jenom co symbolizuje.“

„Takže to jsou jen dohady?“

Munroeová setřásla z ramene Neevinu hlavu a položila si ruce s roztaženými prsty na zjizvené břicho. „Je tady tohle. Ten muž s pejskem je jen jinou verzí psychopata s nožem.“ Otočila se k Neevě. „Zaplatil si tvůj únos, aby tě mohl vlastnit jako otroka. Změní na tom něco odpověď na otázku ‚proč‘ nebo ‚k čemu‘?“

„Vlastně ne,“ kývla Neeva. „Totiž, trochu jo, rozdíl je ve fyzické bolesti a úmyslu vraždy. Jenže lidi jako sběratel panenek, kteří prodávají ženy, a pejskař, který je kupuje, a další chlapi, co ženy znásilňují, nebo třeba ani nepoužijí hrubé násilí, ale zacházejí s nimi jako s věcmi a ne jako s lidmi jistě, existuje tu rozdíl v závažnosti trestného činu, ale ve své podstatě je to vlastně stále totéž dělají si z žen plátno, na které ve stylu Jacksona Pollocka odhazují svoje mindráky a emocionální výrony.“

„To jsou dost velké myšlenky na tak malou osobu,“ poznamenala Munroeová.

Neeva se zachmuřila. Zavřela ústa a pak je zase otevřela. „To měl být vtip?“

Munroeová ji cvrnkla do nosu. „Jo,“ řekla. „Říká se tomu suchý humor. Někdy bys ho měla vyzkoušet.“

Neeva se usmála. Opřela se zase o zeď. „Tahle situace se sběratelem panenek je extrémní polohou toho, s čím se setkávám v běžném životě,“ prohlásila. „Muži si často myslí, že chci totéž co oni, promítají si to do mě a pak mi vyčítají a nadávají, když nereaguju způsobem, jaký si vyfantazírovali, jako by to byl osobní útok proti nim, jako by měli na něco nárok. Loutkář a pejskař a ten, co mě znásilnil, tyhle nebezpečné typy, zajdou ještě o krok dál a prostě si vezmou, co chtějí. Nakonec z toho, co udělali, obviní

tebe a tvůj vzhled. A nejhorší na tom je, že častokrát tě obviní i společnost.“

Munroeová vzala Neevu kolem ramen a položila si její hlavu opět na rameno. „Jsi moc mladá a nevinná na to, abys musela přemýšlet o těchhle věcech,“ poznamenala.

„Nejsem tak nevinná, jak si myslíš.“

„A zřejmě ani tak naivní.“

Neeva zvedla hlavu z ramene Munroeové, klekla si s dlaněmi na stehnech a oči se jí rozzářily. Se širokým úsměvem vítězně vymrštila pěst do vzduchu a šeptem vykřikla: „Jóó!“

Ten úsměv a čirá radost byly nakažlivé a Munroeová se navzdory okolnostem neudržela a usmála se vzápětí jí však úsměv zmrznul na rtech, když zaslechla sotva slyšitelné ťuknutí do kliky. Nebyl to zvuk, jako když někdo zkouší dveře, ale jen jemný náraz západky do rámu, jako by kdosi o dveře jen zavadil.

Munroeová sáhla po zbrani na podlaze. Instinkt útěku nebo útoku ji nabádal vyprázdnit zásobník do dveří a pak se vrhnout za vetřelcem, jenže stejné dřevo a kámen, které chránily ji, poskytovaly ochranu i jemu.

Nespouštěla oči ze dveří na chodbu a mírně se pootočila, aby měla ústa těsně u Neevina ucha. Zašeptala:

„Jdi do koupelny. Zamkni se tam. Je jedno, co uslyšíš nebo co si budeš myslet, že se tady děje ty prostě nevycházej ven, dokud tě nezavolám.“

Neeva, která si zatím ničeho nevšimla, se otočila a sledovala pohled Munroeové. S vytřeštěnýma očima zašeptala: „Oni jsou tady? Chci ti pomáhat.“

„Jsi tady a to je pro mě největší pomoc. Potřebuju tě živou. Vezmi si pistoli. Běž.“

Neeva sáhla po zbrani, která ležela v přítmí mezi matrací a zdí, proplížila se do koupelny a s téměř neslyšným cvaknutím se zamkla uvnitř. Světlo zmizelo spolu s ní. Munroeová zavřela oči a nechala místo zraku pracovat prsty, ruce a smysly, a přesunula matraci tak, aby zakrývala dveře do koupelny.

====

KAPITOLA 35

Klika se znovu pohnula. Jemně. Munroeová to slyšela pouze díky tomu, že pohyb očekávala. S jerichem namířeným do míst, kde předpokládala tělo, a se dvěma náhradními zásobníky pevně zastrčenými za pasem udělala pár kroků ke stolu. Těžká zadní strana byla natočená tak, aby posloužila jako štít proti čemukoli, co přijde přes dveře, a Munroeová se schovala za stolem s jedním kolenem na zemi a s dlaněmi na desce kvůli lepší kontrole.

Ticho odtikávalo vteřiny, dokud se neozvalo další nezřetelné zašramocení západky o kov.

Dveře se však neotevřely, jak by už dávno očekávala, pokud by osoba na druhé straně měla aspoň minimální talent pro práci s paklíčem. Munroeová se vyklonila zpoza stolu a pohledem prozkoumala podlahu. Kdyby byla za dveřmi ona a měla by k dispozici potřebné vybavení, podstrčila by pod dveřmi fotoaparát, aby se přesvědčila o poloze obyvatel pokoje. Pokud by podobné zařízení neměla, počkala by do nejhlubší noci, kdy je spánek nejtvrdší, nenápadně by se vplížila dovnitř a udělala s tím krátký proces.

Ve škvíře světla pod dveřmi se však neplížil obrys drátku tenkého jako vlas, v duchu se proto obrnila proti výbuchu. Žádný však nepřišel.

Namísto toho se znovu ozvalo lehké ťuknutí a o necelou minutu později další, hlasitější a nápadnější: každý nový zvuk, podobně jako škrábání na dveře, měl polechtat zvědavost kořisti a přimět ji, aby se přiblížila a prozkoumala to; dětský trik, jehož účelem bylo zmatení stratéga. Kdyby měl lovec štěstí,

ťukání by mohlo někoho jako Neeva přilákat blíž, jenže Neeva nebyla sama a Munroeová nebyla hloupá, což Lumani věděl.

Další ťuknutí.

Ten holobrádek vyslal nějakého poskoka, aby ji vypudil z úkrytu.

V protistrategii se Munroeová v duchu přenesla na opačnou stranu, stála na chodbě obličejem ke dveřím, oddělená od své kořisti, ale přesto tak blízko, že ji cítila; doufala, že vydá nějaký zvuk, že se prozradí a navede ji správným směrem, aby jí nevlezla přímo do rány; s každou dlouhou vteřinou její nervozita stoupala, protože už svým příchodem do hotelu vzbudila pozornost a nemohla se na chodbě zdržovat dlouho.

Munroeová pochopila. Natáhla ruku a chňapla po tašce s jídlem, přitáhla si ji, a s pravou rukou stále zapřenou o desku stolu vyndala čtyři lahvičky džusu. Levačkou je jednu po druhé mrštila ke dveřím, aby imitovala zvuk kroků.

Ať už lovec čekal na cokoli zvuk, otřesy, stín dostal nápovědu. Dveře vletěly dovnitř; exploze nebyla ani malá, ani kontrolovaná. Pokoj zaplavilo světlo z chodby. Díru, kde se předtím nacházely dveře, zahalil oblak prachu a kouře.

Čas zpomalil. Pohyb se jí přenášel do mozku v trhaných záběrech. Dveře se rozpadly na tři kusy, jeden se zapříčil o rám postele a zbývající dva se rozletěly po podlaze. V uších jí zvonilo a štípaly ji oči. Munroeová vyprázdnila polovinu zásobníku diagonálně přes zející díru, do míst, kde si představovala nepřítele, jehož neviděla. Výstřely burácely ozvěnou a rámus maskoval štěkání odvetné palby, která nepřicházela šikmo shora z pozice stojícího střelce, ale z podlahy, a kulky se zarývaly do dřeva, až odletovaly třísky.

Kutálel se. Plazil. Blížil se ke stolu.

Vyskočila a s rukama před sebou se vrhla na desku stolu, aby se vyhnula jeho palbě, počítala dávky, nedbala na přesnost a chránila si hlavu; doufala, že ho zasáhne do nohou, do slabin, do obličeje, na nějaké nechráněné místo, protože kulky do prsou ho zastavit nedokázaly.

Vzadu za ní se tříštil kámen a odletovaly úlomky.

Pod ní se odštěpovaly třísky.

Klouzala přes stůl ve zpomalené erupci rámusu a úlomků. Dopadla na podlahu za svým terčem a přitom prohodila zásobníky; ten frustrující úkon jí kradl vteřiny a zdržoval ji, a za jeho rychlost děkovala jen dlouholeté praxi.

Pálila dál až do dalšího cvaknutí naprázdno.

Vyhodila druhý zásobník a zatímco jí ubíhaly cenné vteřiny, zasunula náhradní a přitom se plazila dopředu. Odjistila a plížila se kolem stolu, všechno nebo nic, s rukou napřaženou před sebou naslepo pálila a postupovala dál. A pak, po dalších šesti dávkách, si najednou uvědomila, že odvetná palba ustala.

Zastavila se a obklopilo ji ohlušující ticho. Uši jí nebyly k ničemu.

Ze své pozice viděla okraj podrážky nepřítele.

Střelila do ní.

Nic.

Zvedla se na kolena. Centimetr za centimetrem se sunula k prázdným zárubním.

Rychle vystrčila hlavu ven a hned zas zpátky.

Nic.

Znovu a zpátky.

Nic.

Vstala a vykročila na chodbu.

Otevřely se nějaké dveře a zvýšený adrenalin ji málem přinutil vystřelit. Vytřeštěné oči ve vrásčitém obličeji spatřily ji nebo možná zbraň.

Dveře se prudce zabouchly.

Pitomci. Lidi jsou prostě pitomci. Proč? Proč musí riskovat a podívat se?

Munroeová se otočila, stále ohlušená a s pálícíma očima.

Lumani byl určitě nablízku. Možná ne na chodbě, ale někde nedaleko.

Jestliže vyslal Arbena číslo dva, aby ji vypudil z nory, pak je tady odněkud z úkrytu sleduje hotel, anebo je přímo uvnitř.

Munroeová se vrátila zpátky do pokoje a držela se při zemi, aby nevrhala stín na okenních závěsech.

Cestou ke koupelně se zastavila u těla.

Dostal několik zásahů. Dva do hrudi, ale kulky mu zůstaly zavrtané ve vestě, a jednu do lýtka. Možná proto spadl, ale příčinou smrti byla náhodná střela, která ho musela zasáhnout až na zemi, proletěla mu bradou a vyšla někde nad uchem. Chybělo mu oko a kus obličeje.

Munroeová si klekla a prozkoumala jeho zbraň: HK USP Tactical ráže .45 s tlumičem. Ráda by si tu pistoli vzala, ale neudělala to, chtěla i jeho vestu, ale její sundání by si vyžádalo příliš mnoho času a úsilí, a tak jen odsunula matraci a zaklepala na dveře koupelny.

„Neevo, vylez,“ zvolala. „Musíme sebou hodit.“

Dveře se otevřely na štěrbinu a Neeva vykoukla ven.

„Mizíme,“ prohlásila Munroeová a natáhla se pro tašky u postele.

„Jsi postřelená,“ vyhrkla Neeva a ukázala Munroeové na stehno, kde rozervaná látka kalhot lemovala krvavé rány a do tkaniny kolem děr prosakovaly tmavé skvrny.

Munroeová se zastavila, pohlédla dolů a poprvé ucítila to, co předtím maskoval příval adrenalinu. Z nohy jí na zem kapala krev.

„A taky na obličeji,“ dodala Neeva. Munroeová si volnou rukou přejela po čele a po tváři a když ji odtáhla, měla ji krvavou.

„Dej mi pár vteřin,“ požádala Munroeová Neevu a prošla kolem ní do koupelny. Na podobné blbosti neměla čas. Potřebovala odtud vypadnout dřív, než jim Lumani odřízne cestu, ale rychlý útěk z hotelu jí nebude moc platný, když pak během patnácti minut vykrvácí.

Pod Neeviným zkoumavým pohledem si rozepnula zip a sundala kalhoty.

„V tašce je lahvička peroxidu a kotouč pásky,“ řekla Munroeová. Peroxidu, kterým by si odbarvila vlasy, kdyby Neeva tak dlouho netrčela v koupelně. „Podáš mi to? A rychle, prosím tě. Musíme vypadnout.“

Neeva sebou trhla, jako by se probrala z transu, otočila se k taškám a začala se prohrabovat zbožím z drogerie. Zatímco Neeva hledala, Munroeová zkoumala zranění: dvě od úlomků kamene, jedna rozšklebená rána jako od seknutí nožem a další od kulky, která ji škrábla na stehně a uvízla kdovíkde.

Zaťala zuby a z nohy nad kolenem si vytáhla největší úlomek. Pustila vodu, namočila ručník a vypláchla rány nejlépe, jak jí dovoloval ubíhající čas. Pak k nim místo obkladu přitiskla ručník.

Vteřiny odtikávaly.

Neeva položila nalezené věci na zavřené víko záchodové mísy a Munroeová roztrhla obal. „Odšroubuj mi to,“ požádala, a když jí Neeva podala otevřenou lahvičku peroxidu, polila si jím rány. Vzala suchou žínku, přitiskla ji na místo s nejsilnějším krvácením a vše omotala lepicí páskou. To bude stačit, musí to vydržet, dokud se na to nebude moct pořádně podívat.

Bolest uměla potlačit, to bylo snadné a nemělo to nic společného s její tvrdostí nebo drsností; naučila se to za nocí strávených v džungli s nožem, který na ni znovu a znovu útočil.

Vytěsnit to. Obejít to. A pak zabíjet.

Munroeová hodila Neevě pásku. „Sbal to,“ nařídila jí. „Odcházíme.“

Dostala i několik zásahů do břicha a do prsou ty, které cítila, připomínaly ránu pěstí do žaludku, která člověku vyrazí dech a pravděpodobně po ní zůstanou modřiny. Ty kulky jí správně měly provrtat trup a způsobit těžká zranění, zde však byla ve výhodě: ona předem očekávala, že útočník bude mít ochrannou výstroj, a přizpůsobila tomu způsob boje; její protivník však neměl nejmenší tušení.

Nemusela se zdržovat hledáním kulek, ty budou čekat uvelebené mezi kůží a neprůstřelným materiálem natolik odolným, že dokáže ochránit životně důležité orgány před střelbou ze samopalu. Miguel Caballero, Armani neprůstřelných vest. Udělali chybu, když jí dovolili nechat si koženou bundu, a teď za ni tvrdě zaplatili.

Munroeová si natáhla kalhoty, zapnula zip a vyšla z koupelny. Popadla kabelu a nákupní tašky z podlahy, igelitky podala Neevě a zamířila na chodbu. Ošetření šrámů z boje ji připravilo o dvě minuty.

U díry ve zdi se Munroeová zastavila. V dálce, jak očekávala, se rozječely sirény. Kdyby byl Lumani uvnitř v hotelu, udeřil by hned po přestřelce, ve chvílích oslabení, než se stihla vzpamatovat a zase se vzchopit.

Přesto se však pohybovala opatrně a ještě jednou obezřetně vykoukla do chodby a rychle se rozhlédla na obě strany, než vyšla ven.

Hotel měl v přízemí dva východy: jeden, kterým původně vešly z ulice do vstupní haly, a druhý přesně naproti, po dlouhé chodbě do jídelny a pak ven do zahrady obehnané zdí. Z hlediska útěku to bylo mizerné uspořádání, ale pravděpodobně hrálo v jejich prospěch. Jelikož měla budova prakticky jen jeden použitelný východ, Lumani ho hlídal s puškou a nechal svého nohsleda jít nahoru samotného.

Munroeová gestem pobídla Neevu ke schodům a seběhly o půl patra níž. Zastavily se na malém odpočívadle. Munroeová zapnula telefon a vyhledala předvolené Lumaniho číslo.

Zavolala.

Neozval se Lumani, ale mechanický ženský hlas ve francouzštině a vzápětí zazněl tón pro zanechání zprávy. Munroeová zavěsila a vytočila číslo znovu. Směrem k Neevě řekla: „Potřebuju, abys začala brečet.“

„Co?“ vyhrkla Neeva.

„Právě se tě někdo pokusil zavraždit. Jsi herečka, potřebuju hysterický záchvat ale zatím beze zvuku, dokud nepoběžíme dolů se schodů. Dokážeš to?“

Neeva přikývla.

Munroeová vytočila Lumaniho číslo. Zase francouzština.

Zavěsila. Zopakovala.

Zopakovala.

Po pátém pokusu Lumani odpověděl.

„Slyšel jste tu střelbu?“ zeptala se Munroeová. Hovořila anglicky.

Neptal se, kdo volá, nezněl překvapeně ani zklamaně, že se ozvala. „Slyšel,“ řekl. „Jelikož mi voláte, předpokládám, že tím mrtvým je Tamás.“

Aha, takže Arben číslo dva se jmenoval Tamás.

„Nezníte moc zdrceně,“ poznamenala.

Přímo slyšela, jak krčí rameny. „Budu z toho mít problém, protože jeho neschopnost padne na mou hlavu.“

„Váš problém, vaše řešení,“ citovala Munroeová Loutkáře.

„Ano,“ řekl trpce. „Už několikrát jsem pykal za jeho chyby. Nebudu pro něj plakat.“

„Vidíte přijíždět policii? Jak jsou daleko?“

„Je zácpa, možná tak dvě minuty.“

„Krvácím,“ oznámila mu.

„To mě mrzí.“

„Ale nemrzí,“ opáčila. „Ušetří vám to námahu. Nikdy jste neměli v plánu mě propustit, zabili byste mě v momentě, kdy by došlo k úspěšnému předání zásilky.“

Sirény sílily, brzy budou u hotelu.

„Vy na mě čekáte, Valone, vy a vaše puška. Jste tady, abyste mě zabil, anebo abyste vyzvedl zboží?“

„Obojí,“ řekl a pak zaváhal. „Věděla jste o Loganovi? Věděla jste to, než jste utekla?“

„Ne,“ řekla.

„Copak on pro vás nic neznamená?“

Slyšela v jeho hlase bolest.

„Znamená pro mě všechno,“ odpověděla Munroeová. „Ale přecenili jste mou schopnost snášet nemožné.

Ať udělám cokoli, nikdy nemůžu vyhrát.“

„Já jsem to nebyl,“ namítl. „Já jsem ta rozhodnutí nedělal. Já jen plním příkazy, tak jako vy.“

Sirény už zněly venku před hotelem.

„Ne jako já,“ opáčila. „Každý má možnost volby. I když vám drží pistoli u hlavy, stále máte na vybranou.

Já jsem se rozhodla a vy, Valone, vy žádnou pistoli u hlavy nemáte.“

Munroeová zavěsila. Otočila se k Neevě. Dívka měla rudé tváře, kůži posetou fleky, opuchlé červené oči a po tvářích jí stékaly slzy.

„Začni vřískat,“ zašeptala Munroeová.

Hnaly se po schodech dolů směrem k východu. Neeva v hysterickém záchvatu se málem srazila s prvními policisty, kteří opatrně a ostražitě vcházeli dovnitř hlavním vchodem.

„Nahoře,“ zaječela Munroeová. Nejdřív anglicky. Pak italsky. „Nahoře, nahoře, ten chlap s pistolí je nahoře!“

====

KAPITOLA 36

Aniž by sundal oko z teleskopu, Lumani zastrčil telefon zpátky do kapsy, zhluboka se nadechl a snažil se potlačit to bodnutí. Nemělo by mu na tom záležet; neměl důvod, aby mu záleželo na jejím názoru.

Dokázat, že je silnější a chytřejší než jeho protivník. Získat zpět zásilku. Zabít všechno, co se mu postaví do cesty. Dovést misi do úspěšného konce. To byly věci, na kterých záleželo. Ona, s těmi svými slovy a strategií, nebyla člověk, ale překážka a výzva. Byla kořist. Sice obávaná, ale stále jen kořist. Přesto ho těšilo s ní mluvit, až se tomu sám divil. Možná jako kočka pohrávající si s myší: zábava před jídlem, ačkoli tohle jídlo ho právě kouslo, a to se mu ani trochu nelíbilo.

Lumani ležel na břiše na dřevěné lavici, ze které předtím shodil polštáře a přitáhl si ji zevnitř z bytu. Opíral se o předloktí, pušku měl na dvojnožce a zaměřovací dalekohled i hlaveň trčely ven mezi průsvitnými záclonami, visícími přes otevřené balkonové dveře ve třetím patře domu šikmo od hotelu. Vchod měl přímo na mušce byla to jediná cesta, kudy se jeho kořist může dostat na ulici a byla by blázen, kdyby čekala v hotelu na policii, která už byla na cestě.

Mohla nechat poslední sledovací zařízení v prázdném pokoji a přelézt přes zeď v zahradě nebo utéct oknem, zatímco on by tady vyčkával jako trouba, ale instinkt predátora mu napovídal, že zůstala v hotelu.

Tušil past, a tak poslal Tamáse. Teď byl Tamás mrtvý a namísto aby ji vyhnal z úkrytu, jak bylo v plánu, nechal Lumaniho na holičkách. Lumani se teď mohl jen dohadovat, sledovat vchod s přijíždějícími policejními auty a čekat v úkrytu, kam se dostal poté, co zastrašil starou paní, která byla doma, když přišel zaklepat na dveře.

Nyní seděla v kuchyni, přivázaná k židli svým vlastním ubrusem a umlčená čerstvě vypraným hadrem na nádobí, nacpaným v ústech.

Možná ji nakonec zabije. A možná ne.

On nebyl gauner jako ti ostatní, surovci, kteří se nedokázali přizpůsobit vývoji situace. Nebyl žádný primitiv s přebujelými svaly a egem, který se vyžívá v křiku, pláči a strachu, který se cítí jako chlap díky vynucené úctě, případně necítí vůbec nic. Jeho posláním bylo lovit; byl profesionál, pro něhož je zabíjení jen občasnou součástí práce: špinavé, ale nezbytné, provedené pokud možno zpoza hlavně pušky, aby nebyl nucen se dotknout mrtvoly.

Ječící sirény už byly před hotelem, čtyři vozy s běžícími motory a blikajícími majáčky, a uniformy se blížily ke vchodu s mnohem menší opatrností, než jakou by považoval za rozumnou. Kořist bude muset brzy vyjít z hotelu, pokud nemá v plánu se nechat vzít do vazby za Tamásovu smrt.

V očekávání střelby si Lumani opřel ukazovák vedle lučíku spouště a pečlivě kontroloval dech, aby mu tep srdce nepulzoval v prstech, rukách, rameni a nerozhodil mu mušku.

Davy čumilů, přivábené sirénami jako zombie do říše živých, se trousily z okolních bytů a obchodů, zvědaví a zabednění, pitomci s foťáky v mobilech, čekající na nějakou akci, kterou by mohli zvěčnit a rozeslat známým nebo na internet; měli kliku, že Tamás šel vyhodit do povětří jen dveře a ne celý barák.

Sirény. Policie. Davy. A stále žádná stopa po jeho kořisti.

Otázky a sebepochybnosti probublávaly ven a mísily se do výbušného koktejlu.

Nemohl si dovolit další selhání.

Uvnitř v hlavě ho lechtaly prskavky; věděl, že je na pokraji kolapsu, ochromoval mu smysly a plížil se blíž

kvůli nevyspání a přetrvávajícímu neúspěchu. Brzy. Už brzy se bude moct na celé dny zamknout v hotelovém pokoji a pumpovat si do žil jedy a chemikálie v bouřlivém uvolnění od tlaku dokonalosti a mučivé bolesti odmítání a neexistence.

Ještě však ne.

Lumani odtáhl oko od teleskopického dalekohledu.

Okno příležitosti se zavíralo. Riskoval, že policisté nechají uzavřít ulice kordonem, že ho někdo náhodně zachytí na snímku zaslaném na internet, riskoval názorný důkaz, který ho spojí s celou scénou, až policie přijde hledat svědky.

Pomalu se sunul dozadu a pušku táhl s sebou. Pak ztuhnul.

Kořist a zásilka se vyřítily ze dveří, přitisknuté k sobě a pokryté prachem, jako by právě unikly před výbuchem bomby. Lumani opět přiložil oko k teleskopu, sledoval je a zvětšil si obraz: Michael krvácela, tak jak říkala, z obličeje a z nohou. Kulhala a řvala něco o pistolníkovi, přecházela z perfektní angličtiny do špatné italštiny, a on jí ta slova odečítal ze rtů. Měla jiné oblečení. Všechno bylo jiné. A zásilka dobrotivý bože ta teď byla zcela znehodnocená, vychrtlá a bez vlasů.

Policisté, kteří ještě nevešli do hotelu, odváděli obě ženy od dveří jako oběti do bezpečí, a jakmile se vzdálily od vchodu, nahrnuli se zvědavci a čumilové blíž, takže Michaelina hlava chvílemi mizela v davu a komplikovala mu míření.

Lumani zkřivil rty do zlomyslného úsměvu. Takže ona čekala, až bude moct využít policisty a dav k odvedení pozornosti; načasovala to tak, aby mu znemožnila střílet. Odfrkl si. Jako kdyby se tím něco měnilo.

Se záměrným křížem na terči Lumani propočítával, zvažoval, čekal na vhodný okamžik. Pomalu a kontrolovaně vydechl. A vtom se Michael otočila, vyklonila se za hnědými vlasy cizí hlavy, která ji od něj oddělovala, a zahleděla se přímo na něj. S ukazovákem na spánku a palcem ve vzduchu napodobila zbraň namířenou na vlastní lebku a stiskla pomyslnou spoušť.

Jeho srdce zareagovalo, jako by dostalo elektrický impulz.

Provedl další pomalý výdech jako protiopatření a přesunul ukazovák z lučíku na spoušť. Tak malý tlak a přece dokáže způsobit smrt. Jenže ruka se mu třásla. Dav se mírně rozestoupil. Michael k němu byla opět otočená zády a s holohlavou dívkou po boku se pomalu vzdalovala od hotelu.

Tak malý tlak.

Mohl ji zasáhnout.

Mohl ukončit život té osoby, která pouhou svou existencí dokazovala jeho vlastní neschopnost a bezcennost; která si zcela bez námahy vysloužila strýčkovu přízeň a náklonnost.

Jen kdyby se dokázal uklidnit.

Srdce mu však nadále prudce tlouklo a on to bušení cítil v prstech. Ten tlukot nešel utišit pravidelným dýcháním ani zadržením dechu.

Ve zmatku potlačil paniku nad tímto novým nedostatkem.

Ne.

Nebyl to nedostatek, byla to přednost. Poprvé, kam až mu paměť sahala, nebylo zabíjení povinností.

Tohle bylo osobní a to bušení znamenalo stoupající vzrušení: poprvé cítil, jaké je toužit po něčí smrti pro potěšení.

Dole na ulici se rozeřvaly další sirény.

Lumani se stáhl dozadu. Rozmontoval pušku a sbalil ji. Vrátil se do kuchyně, místnosti o podlahové ploše tak malé, že se tam sotva vešel stolek se dvěma židlemi zastrčenými ze stran: místnost určená pro osamělého člověka. Žena seděla uprostřed kuchyně, svázaná, jako když ji opouštěl, ale hadr už v ústech neměla; nějak se jí podařilo se zbavit roubíku, ale nekřičela ani neudělala poplach moudré rozhodnutí, díky němuž ji teď nemusel navždy umlčet.

Zvedla bradu, když se objevil ve dveřích, a obličej jí obklopovala svatozář kudrnatých vlasů, evidentně odbarvených, aby skryla šediny. Představil si, že ve své nezávislé samotě je možná něčí babičkou, a uvažoval, jaké to asi je, mít takovou srdečnou a rozložitou blízkou osobu, hodnou, starostlivou a bezvýhradně milující, jak prý matky bývají. Záviděl těm imaginárním potomkům.

Žena k němu vzhlížela mírnýma revmatickýma očima, zatímco zvažoval, zda má tohoto svědka zlikvidovat jako správný profesionál, načež vstoupil do kuchyně a poplácal stařenu po hlavě považoval to za jistý projev náklonnosti k této potenciální matce. To gesto nakonec vyznělo rozpačitě a neohrabaně a vůbec nepřipomínalo jeho představy o tom, jaké je dotknout se staré paní.

Cestou ven Lumani zajistil dveře do bytu tak, aby zůstaly otevřené a žena mohla po jeho odchodu přivolat pomoc. Teď byl jako ti lidé, co platí za to, aby… Jak jen se to řekne americky? Offset? Ano, offset aby vykompenzovali uhlíkovou stopu svého marnotratného života. On zaplatil profesionalitou za honbu za smrtí. I když ho teď pohání touha vidět umírat jiného člověka, tak on není jako Arben a Tamás. Na důkaz toho nechal tu stařenu naživu a teď půjde zabít Michael.

====

KAPITOLA 37

Munroeová vedla Neevu skrz zástup přihlížejících zvědavců, přilákaných sirénami a majáky, a kolem policejních aut. Mezi nimi se motali hoteloví hosté, kteří se po skončení střelby a příjezdu policie v panice vyhrnuli ven a ještě zvětšili chaos a tlačenici.

Kráčely po chodníku, vzdalovaly se od hotelu a Munroeová čekala na smrtící úder, který mohl a nemusel přijít, a vlastně jí to bylo jedno. Jedna kulka a bolest skončí. Jenže smrt nepřicházela.

Šly tedy dál, nyní už rychleji, když kolem nebyli policisté. Z vedlejší ulice se ozvaly další sirény, zřejmě posila přivolaná poté, co z hotelu začali vybíhat hosté a první várka policistů objevila majitele hotelu na podlaze vstupní haly. Munroeová si nemyslela, že je mrtvý, i když kolem něj prošly příliš rychle, než aby se mohla přesvědčit pro klid svědomí doufala, že je stále naživu.

Neeva po jejím boku cupitala drobnými krůčky a srdceryvně vzlykala. „Už můžeš přestat brečet,“ sykla Munroeová a dívce během okamžiku oschly slzy.

Stejně jako tolikrát během posledních hodin Munroeová náhodně měnila směr. Tentokrát kráčela pomaleji nejen proto, aby jí Neeva stačila, ale i kvůli vlastní únavě. Občas se zastavovala a ptala se cizích lidí na cestu k nejbližší stanici metra, záměrně měnila kurz a v duchu počítala: snažila se postupovat rychle, ale přitom nejít přímou cestou k cíli, aby Lumani nemohl prokouknout její plán a předběhnout ji.

Ještě jedna etapa a může se zastavit. Tato poslední strategická hra znamenala, že alespoň na jednu noc skončí neustálé přesuny a prudké výkyvy adrenalinu; znamenala, že se bude konečně moct vyspat.

Ke stanici metra se scházelo z ulice dolů do podzemí. Pokud ji Lumani sledoval, a Munroeová předpokládala, že ano, pak bude metodický. Během jediného dne sejmula dva z jeho mužů a on si teď bude dávat pozor, aby nedělal strategické chyby; stále jí však nešlo do hlavy, proč před hotelem nestřílel.

Přijelo metro a jelikož bylo dávno po špičce, bez problémů si našly volná místa. Munroeová zachytila pohled dvou cestujících přes uličku a přejela si rukou po čele. Neeva jí podala žínku, kterou zřejmě vzala z

hotelu, a Munroeová si opatrně otřela krev.

„Ještě pořád jsi ochotná uskutečnit ten plán nechat se použít jako návnada?“ zeptala se Neevy.

Dívka neodpověděla okamžitě a Munroeová zapnula mobilní telefon. „Nemůžu zaručit, že to klapne,“

dodala. „A existuje možnost, že to nevyjde jen napůl že tě dostanou a já tě nebudu schopná získat zpátky. Potřebuju vědět, že jsi důkladně zvážila všechny důsledky a že nehazarduju s tvým životem bez tvého souhlasu.“

Neeva se dlouho dívala do země a pak zvedla oči. „Chápu důsledky,“ prohlásila, „a ještě pořád do toho chci jít.“

Munroeová se natáhla po Neevině dlani. Stiskla ji. „Udělám všechno, co bude v mých silách, abych tě ochránila,“ slíbila a Neeva se usmála na odpověď. Munroeová se vrátila k telefonu a pracovala tak rychle, jak jí umožňoval nestabilní mobilní signál, zadávala čísla kreditních karet, která znala nazpaměť už celá léta, a předem plánovala jednotlivé kroky cesty, která je dovede na konec temné noci.

„Tak dobrá,“ zašeptala potom a vytočila Lumaniho číslo.

Jakmile se ozval, prohlásila: „Chci udělat obchod.“

Po vteřinové pauze se Lumani zeptal: „Vzdáte se zásilky?“

„Nedokážu ji ochránit,“ odpověděla Munroeová. „Krvácím. Slábnu. Stejně byste mi ji sebrali. Chci ale, abyste propustili tu dívku ve Státech, jak zněla původní nabídka.“

„To bylo předtím, než jste zavraždila Tamáse.“

„Pořád to chci.“

„Udělám, co budu moct.“

„Bez záruky?“ zeptala se.

„Žádnou vám dát nemůžu. Ale jak jste sama říkala, stejně vám tu holku vezmu.“

„Proč jste nestřílel?“ zeptala se.

„Nebyla vhodná chvíle.“

„Chcete mou smrt,“ konstatovala.

„Ano, velice.“

„Nechám zásilku v restauraci, kde si ji můžete vyzvednout,“ prohlásila. „Já tam nebudu.“

„Stejně si vás najdu.“

„Možná, ale ne dnes v noci.“

„Kde ji necháte?“ zeptal se.

„Zavolám vám hned, jak to vymyslím.“

Taxík, který Munroeová objednala, čekal u stanice metra, a přesun z vlaku přes peron a schody až do auta proběhl hladce. Munroeová oznámila řidiči název hotelu na druhém konci města, kde měla rezervaci, a v pohodlí zadního sedadla se snažila ubránit naléhavé potřebě spánku spánku, jemuž Neeva rychle podlehla.

Budovy se tyčily kolem vozovky jako mlčenliví vojáci na stráži, s fasádami orámovanými a zastíněnými pouličními lampami, které vrhaly přízračné stíny na chodníky hemžící se lidmi. Munroeová si pozorně prohlížela restaurace a hledala tu pravou, která by odpovídala jejím potřebám. Jakmile ji objevila, dala řidiči znamení, aby zastavil.

Její pokyny byly jednoduché: objet aspoň jednou kolem bloku a po návratu zaparkovat někde u chodníku s běžícím motorem a zapnutým tachometrem. „Až budu potřebovat odjet,“ dodala, „budu s sebou možná mít dva spící pasažéry a pravděpodobně budu potřebovat vaši pomoc.“ Mávla ve vzduchu svazkem bankovek. „Pokud jste ovšem volný.“

Řidič se široce usmál a přikývl. „Jo, jsem volný,“ řekl.

Munroeová dloubla do Neevy a dívka se neochotně probrala. „Je čas,“ oznámila jí Munroeová a dívka společně s ní vyskočila z taxíku.

Restaurace zabírala celý roh budovy. Přední strana byla jasně osvětlená a lákavá, ale část za rohem v boční ulici se topila v šeru a většina stolů pod markýzami zatím zela prázdnotou.

Munroeová zavolala Lumanimu, a i když měla podezření, že není daleko, zadala mu přesné souřadnice.

Usadila Neevu ke stolu v koutě, zády ke zdi bez oken, a k nohám jí naskládala všechny tašky kromě té přes rameno.

Z kapsy vytáhla sledovací zařízení ve vlastnoručně vyrobené obálce a načmárala na ni falešnou adresu.

Neeva se přinutila k úsměvu, ale vlivem napětí z toho vyšel spíš škleb. Munroeová řekla: „Slibuju.“ Políbila dívku na temeno a vzdálila se.

Neodešla daleko. Pár metrů podél zdi budovy, do přítmí, dost daleko od zahrádky restaurace, aby ji nebylo vidět, ale přitom tak blízko, že mohla sledovat Neevin zátylek.

Po chodníku se k ní blížila skupinka dvou mužů s jednou ženou. Munroeová na ně zavolala a nabídla jim sto euro, pokud jí zajdou hodit dopis do nejbližší poštovní schránky.

V obličejích se jim mísila podezíravost se zvědavostí, ale nejrozšířenějšímu světovému jazyku řeči peněz rozuměli dobře a tak vzali obálku i hotovost a pokračovali dál, dokud se jejich smích a žertování neztratily společně s nimi v dálce.

Munroeová čekala v přítmí, zády opřená o zeď, a čas pomalu ubíhal. Pohledem těkala od Neevy k tomu, co viděla z chodníku a chodců kráčejících nocí.

Namísto jericha držela elektrický paralyzér. Znovu překontrolovala bezpečnostní pojistku a stav nabití baterií. Okamžiky plynuly a Neeva si nakonec musela objednat jídlo, aby mohla dál zůstat u stolu, ale po Lumanim stále ani stopy.

Viděl tu krev. Viděl, jak kulhá. Nervy měl na pochodu a byl vyčerpaný stejně jako ona a chtěl tu zásilku.

Musí se ukázat. I kdyby Neevu trefil odněkud zdálky, stejně si ji bude muset přijít vyzvednout. I kdyby chtěl nejdřív jednou či dvakrát projet kolem a přesvědčit se, že Neeva je skutečně sama, musela by ho už Munroeová přece zahlédnout.

Pohlcená tichem, Lumaniho nepřítomností, vyčerpáním a plně soustředěná na zástupy chodců na ulici málem nezachytila signály, že se blíží zezadu. Neslyšela ho, neviděla, jak se krade mezi stíny z opačné strany, až už bylo málem pozdě.

Otočila se. Zahlédla ho. Zahlédla zbraň.

Vyčerpání se změnilo v energii. Slabost se stala silou.

Ještě byl v rozmezí netrefitelnosti a zasažitelnosti.

Jakmile se otočila, prudce se zastavil. Zvedl zbraň a ona také, vystřelil a kulka ji zasáhla přímo do hrudi.

Síla nárazu ji odhodila dozadu na zem, a když se přiblížil, aby vystřelil znovu, namířila mu laserovým zaměřovačem na krk.

Stiskla spoušť.

Vysoké napětí mu zkroutilo tělo v prudkých křečích.

Bolestí zalapal po dechu. Munroeová se silou vůle zvedla ze země a přiskočila k němu. Odkopla pistoli z jeho dosahu; další HK USP .45 Tactical, stejný model, jaký měl Arben i Tamás. Pustila taser na zem a přiložila Lumanimu k čelu jericho.

Botou mu přišlápla hruď a volnou rukou pátrala po injekční stříkačce, kterou měl určitě u sebe. Našla ji.

Vrazila mu ji do stehna. Počkala s pistolí u jeho hlavy, dokud se mu nezavřely oči a bezvládně mu neklesla čelist. Pro jistotu do něj ještě dloubla. Množství sedativ bylo určené k uspání Neevy, která vážila polovinu co on, ale v tuto chvíli to nebylo podstatné.

Z druhé strany ulice celou scénu sledovala skupinka kolemjdoucích. Munroeová na ně mávla, aby pokračovali v chůzi. „Tohle je úřední záležitost,“ vyštěkla, a ať už jí chodci uvěřili či ne, šli dál. Lidská povaha vždy spíš inklinuje k apatii do ničeho se neplést a raději to považovat za cizí problém. V tom byli lidé snadno předvídatelní.

Munroeová zavolala na Neevu, ale musela křiknout několikrát, pokaždé hlasitěji než předtím, než ji dívka zaregistrovala. Neeva, stejně jako předtím Munroeová, se natolik soustředila na to, aby se chovala přirozeně a přitom pozorně sledovala kolemjdoucí, že zvuky zezadu úplně ignorovala. Když dívka konečně zaslechla volání, položila na stůl peníze a přiběhla i s taškami. Uviděla Lumaniho na zemi a usmála se.

Netušila, že kvůli chvilkové nepozornosti Munroeové se obě ocitly nebezpečně blízko katastrofě.

Munroeová zamrkala, aby zahnala vyčerpání. Bože, jak se potřebovala vyspat.

Už brzy. Ještě maximálně hodinu a bude moct padnout do postele.

Munroeová se na Neevu křečovitě usmála. „Dobrá práce,“ řekla a vytočila číslo taxikáře. Jakmile se ozval, přivolala ho, aby je vyzvedl.

Fakt, že Neeva vydržela vzhůru, byl nečekaným bonusem, s jakým Munroeová ani nepočítala. Přehodila si jednu Lumaniho ruku kolem krku, Neeva ho z druhé strany podepírala spíš hlavou než ramenem, a společně ho táhly k obrubníku. Náhodným kolemjdoucím, kteří se zastavovali a civěli, Munroeová sdělila, že trochu přebral, což pokaždé vyvolalo škodolibé veselí.

V kabině taxíku Munroeová podala řidiči polovinu bankovek, které mu slíbila, a prohlásila: „Zbytek po příjezdu do hotelu.“ Pak přešla do angličtiny a oznámila Neevě: „Musíme ho vysvléct donaha.“

Než dorazili do hotelu, povedlo se jim obratným manévrováním na stísněném zadním sedadle Lumaniho svléct, a když se Munroeová přesvědčila, že nemá v kalhotách ani v košili sledovací zařízení, natáhla mu je zpátky. Boty, bundu, pásek a všechno ostatní, co měl na sobě a u sebe, smotala do balíku a cestou udělali zastávku, aby to mohla vyhodit.

Dala řidiči další bankovky, aby se zbytečně nevyptával na důvod častých změn směru a falešných startů.

Bezcílně projížděli ulicemi. Zastavovali a čekali. Zajížděli do krytých parkovišť a znovu čekali. Ačkoliv Munroeová předpokládala, že je bude někdo sledovat, nikoho si nevšimla. Během cesty ji řidič pozorně poslouchal, ale když zaparkovali před hotelem a Munroeová mu podala zbytek peněz, neřekl nic než grazie. „Mám další,“ slíbila Munroeová. „Počkejte, já se vrátím.“

Neevě řekla: „Budu hned zpátky.“

Odtáhnout spoře oděného Lumaniho v bezvědomí do hotelu byla jedna věc, ale vystavit ho všem na oči a absolvovat s ním ubytovací formality bylo něco zcela jiného. Munroeová proto nejdřív vešla do hotelu sama, zkontrolovala, zda se ve vestibulu a prostoru před výtahy nacházejí kamery a ochranka, a nakonec na recepci vyzvedla klíče.

Společně s Neevou pak vysoukaly Lumaniho z taxíku. Munroeová si přehodila jeho ruku přes rameno,

takže na ní zůstal bezvládně viset, a podala řidiči další peníze. „Nevracejte se pro žádné z těch věcí, co jsme vyhodili,“ varovala ho. „Ani pro telefon nebo hodinky ty věci hledají nebezpeční gangsteři a pokud byste si některou z nich nechal, přivoláte tím neštěstí a smrt na celou svou rodinu.“

Řidič na ni tázavě pohlédl a ona dodala: „Máte dost peněz, aby vynahradily hodnotu toho, co byste za ty věci získal. Věřte mi, prosím vás.“

Přikývl.

„Nechám si vaše číslo,“ řekla nakonec. „Možná budu ještě potřebovat vaši pomoc.“ Řidič se usmál a před odjezdem jí zamával. Munroeová za ním hleděla a doufala, že ji poslechne nejen kvůli němu, ale i kvůli sobě.

Odvrátila se od zmenšujících se zadních světel k jasně osvětlenému hotelovému vchodu. S Neevinou pomocí přemístily tašky i Lumaniho ke dveřím, což vzbudilo podstatně větší pozornost než jeho přesun ze zadní části restaurace do taxíku.

Na rozdíl od malého luxusního hotýlku, který jim posloužil dříve téhož večera, byl tento hotel evropskou verzí amerického řetězce, takže zde bylo snazší zapadnout a skrýt se. Na recepci s nepřetržitým provozem se střídaly směny a zaměstnanci i hosté zde proudili v tak velkém množství, že se tento podivný incident stane jen další kuriozitou.

Cestou přes vestibul k výtahu, kolem zvědavého hotelového personálu a hostů, Munroeová občas utrousila sarkastickou poznámku na účet Lumaniho, která u přihlížejících vyvolala úsměv. Několik pater nahoru, pak kus po chodbě a konečně se dostali do soukromí pokoje.

Munroeová odsunula nábytek, aby získala potřebný prostor. Pak Lumanimu znovu svlékla oblečení a vysoukala ho na židli obrácenou opěradlem do kouta. Pomocí izolační pásky ho spoutala kotníky, kolena, zápěstí, lokty, ramena a trup tak, že kopíroval tvar židle a nemohl se s ní náhodou ani úmyslně převrátit.

Sedativa ho neudrží v bezvědomí dlouho, ale byl stejně nevyspalý jako ona a tak předpokládala, že se hned tak neprobere. Ústa mu nezalepila ze strachu, aby se neudusil, a také proto, že jakmile vydá nějaký zvuk, vyburcuje ji to dřív než kohokoli jiného.

Izolační páska. Vynikající zbraň; tolik způsobů použití. Munroeová dokončila práci, o krok poodstoupila a hodila na stůl to málo, co z pásky zbylo.

Pak si povzdechla. Vrhla letmý pohled na Neevu, která usnula hned, jak Munroeová usadila Lumaniho na židli. Sedla si na jedinou postel v místnosti a zula si boty. Položila se naznak a snesla se kolem ní tma.

Ťukání vytrhlo Munroeovou z hlubin spánku. Lehké nepravidelné údery, které ustávaly a pak znovu pokračovaly, netrpělivě a freneticky, načež opět ztichly. Bez hnutí, beze změny rytmu dýchání pootevřela oči, aby mohla pozorovat okolí, a minutu až dvě nehybně ležela, zatímco se Lumani kroutil na židli, napínal pouta, škubal sebou a občas odsunul židli pár centimetrů od zdi.

Neeva spala dál.

Munroeová otevřela oči dokořán a čekala, až sebou Lumani přestane házet. Usmála se nad šokem, jaký se mu objevil v obličeji, když k ní zabloudil pohledem a zjistil, že ho pozoruje.

„Co se mnou chcete udělat?“ zeptal se.

Munroeová se posadila. Protáhla se. Hodiny na psacím stole ukazovaly, že uplynulo šest hodin od chvíle, co upadla do tvrdého spánku, a tma venku za závěsy prozrazovala, že ještě nezačalo svítat.

Vstala. Vytáhla z tašky s potravinami poslední lahev vody. Otevřela ji, postavila se před Lumaniho a aniž by z něj spustila oči, zhluboka se napila.

Otřela si rukou ústa.

Položila lahev na odkládací stolek, tak blízko, že kdyby nebyl přivázaný k židli, mohl by se natáhnout a podat si ji.

Vytáhla z tašky taser a navinula přívodní vodiče s elektrodami, se kterými neměla čas se zdržovat, když Lumaniho táhla z ulice do taxíku. Jakmile byly sondy zpátky na místě, odložila paralyzér na stůl tak, aby ho měl na očích.

Soustředěně ji teď pozoroval.

Zalovila v tašce po další plynové patroně, před jeho očima ji protřepala a pak pomalu a uvážlivě, s každým pohybem schválně přehnaným pro teatrální efekt, vyměnila starou patronu za novou. Pak se posadila tváří k němu na kraj postele s krabičkou nábojů a začala strkat kulky do dvou náhradních zásobníků, které ještě neměla čas doplnit.

Vyměnila poloprázdný za plný.

Doplnila i ten třetí.

„Kde máš pušku?“ zeptala se.

„V autě.“

„A kde je auto?“

„Bylo nedaleko té restaurace, kde jsem měl vyzvednout tu holku.“

„Ach ano,“ řekla. „To ty jsi tady přece oběť.“ Naplnila poslední zásobník. „Neměl jsi v kapsách klíče.“

„Měl jsem řidiče.“

Zvedla obočí. „Dalšího?“

Pokrčil rameny.

Munroeová vstala. Vzala elektrický paralyzér. Nenuceně a nonšalantně mu zamířila na hruď a stiskla spoušť.

====

KAPITOLA 38

Už podruhé mezi západem slunce a rozbřeskem se dostaly ke slovu elektrody. Lumani kolem sebe mlátil rukama a svíjel se, tentokrát nahý a svázaný, ale namísto aby Munroeová cítila satisfakci, nechalo ji to podivně prázdnou.

Když výboj napětí skončil, naklonila se k němu a vyjmula sondy. Jakmile Lumani konečně popadl dech, upřeně se mu zadívala na stehna a namířila mu taserem do rozkroku. „Příště to půjde sem,“ prohlásila.

„Co ode mě chcete?“ zeptal se. Když neodpověděla, začal zběsile a horečně škubat pouty. Židle se kymácela a její zadní nohy se zvedaly ze země, a když nakonec vyčerpal veškerou energii, dodal: „Proč jste mě nezabila?“

„To ještě pořád můžu,“ opáčila. „Momentálně jsi však pro mě cennější živý. Nemůžu se rozhodnout, jestli tě mám radši vyměnit za tu dívku ve Spojených státech, anebo tě využít jako zdroj informací.“

„Můžu dostat nějaké oblečení?“ zeptal se. „Tohle je nehumánní.“

Munroeová přistoupila blíž. Klekla si k němu tak, aby mu viděla přímo do očí, a poklepala si paralyzérem na stehno. „Až tě poleju ledovou vodu, že se nebudeš moct nadechnout, až ti narvu něco širokého do prdele, až tě svázaného a bezmocného zmlátím do krve anebo budu stát opodál a smát se, když to bude dělat někdo jiný, až ti vytrhám zuby a vyvraždím ti členy rodiny, pak se můžeme bavit o nehumánnosti.“

Lumani začal znovu cloumat pouty a poskakovat se židlí. Kroutil se. Šklebil se a vrčel, a když mu došel dech, zabodl do ní nevraživý pohled. „Takové věci já nedělám,“ prohlásil.

Munroeová vstala a ustoupila o pár kroků. Přikrývka na posteli zašustila a ona i bez ohlédnutí věděla, že se Neeva probudila, posadila se a teď se dívá. „Ale děláš,“ opáčila Munroeová. „Děláš je pokaždé, když provedeš strýčkovými dveřmi další holku.“ Odmlčela se. „Kdo zabil Noaha? Byl jsi to ty?“

„Noaha?“ zeptal se.

„Toho Maročana. Trest za Neevin útěk.“

„Já ne,“ bránil se Lumani. „Můj společník.“

„Jak jsi ho našel toho Maročana?“

„Stejně jako vás,“ řekl.

„Ta žena ve vězení?“

Lumani přikývl a to potvrzení zapůsobilo jako brutální říznutí nožem následované injekcí proti bolesti.

Zhluboka se nadechla a namísto bolesti zvolila morfium: Logana nemučili kvůli informacím; ačkoli byla Breedenová izolovaná za mřížemi a odříznutá od světa, našla si způsob, jak šťourat a sondovat a sledovat počínání Munroeové. Měla jen čas, nekonečný čas; co jiného, kromě důvodu a motivu, přece člověk potřebuje k naplánování pomsty?

Munroeová proklínala svou vlastní slabost, neschopnost předvídat, neschopnost hlídat si záda. Jestli za tenhle scénář někdo může, pak je to ona sama. Měla být chytřejší.

Obrátila se zpátky k Lumanimu. „Byl Noah mrtvý už od samotného počátku?“ zeptala se. „Ještě než to všechno vůbec začalo? Byl zavražděný předem, abyste měli po ruce jeho fotku jako trumf, jehož pomocí mě můžete manipulovat?“

Lumani zvedl zrak a zadíval se jí do očí. „Já nevím,“ odpověděl. „Je to možné, ale já skutečně nevím. To je otázka pro někoho jiného.“

„Kolik máš společníků?“ zeptala se.

„Jsme tři,“ odpověděl. „Ale já jsem ten…“ Hlas se mu zasekl v hrdle a větu nedokončil.

„Ten hlavní?“ dopověděla Munroeová za něj. „Na to bys měl být hrdý.“ Obrátila se k Neevě. „Chceš pomstu? Chceš vědět, jak chutná? Zabít ho nemůžeš, ale jestli si myslíš, že ti to nějak pomůže, můžeš si ho teď podat.“

Neeva vyskočila z postele a Munroeová zašmátrala v tašce a nahmatala kapesní nůž. Otevřela ho, a i když byla čepel malá, sotva deseticentimetrová, váha kovu v dlani ji uklidňovala a konejšila: známá ukolébavka smrti, která měnila svět v poklidnější místo.

„Můžu to použít?“ zeptala se Neeva.

„Jo,“ přitakala Munroeová.

„A co paralyzér?“ pokračovala dívka. „Nebo třeba pistoli. Mohla bych ho střelit do nohy.“

„Ne,“ řekla Munroeová. „Jestli chceš vědět, jaké to doopravdy je, tak to udělej osobně a zblízka. Všechno

ostatní je laciné a příliš snadné.“

Neeva si od ní vzala nůž. Bázlivě, jako člověk, který nemá žádné zkušenosti se zacházením se zbraní: uchopila nůž dvěma prsty za konec, jako by se mohl náhle změnit v hada, svinout se a uštknout ji. Pak pohodila hlavou, napřímila se a pevně uchopila rukojeť. Obešla postel a přistoupila k Lumanimu, dlouho před ním stála a přejížděla pohledem z nože na něj a zpátky na nůž, jako by analyzovala své skutečné pocity a rozhodovala se, jaký směr zvolit.

Lumani zaťal čelisti a pohled mu ztvrdl, jako by se připravoval na bolest a hrdost mu bránila žadonit o milost.

„To ty jsi mě unesl, že?“ zeptala se Neeva.

Lumani zachoval stoický klid a neodpověděl.

„Mohla bych tě říznout,“ pokračovala dívka. „Nebojím se a vůbec mi nebude vadit, když tě uvidím trpět.

Já si s tebou ale chci promluvit. Takže si vyber. Řezat, nebo mluvit?“

„Byl jsem jedním z nich,“ odpověděl Lumani.

„A tímhle se živíš? Únosy holek?“

Pohodil hlavou, jako by se bránil. „To není živobytí,“ namítl. „Je to úkol, a já se těch děvčat nikdy ani nedotknu.“

„Aha, takže kvůli tomu máš být lepší než ti ostatní?“

Neeva se opět zadívala na nůž. Špičkou namířila Lumanimu na stehno. Držela mu nůž těsně nad kůží a zeptala se: „Kdo zemře?“

„Já nerozumím.“

„Kdo zemře, pokud nesplníš úkol?“

Sklopil oči.

„Ty hajzle,“ vyhrkla Neeva. „Měníš nevinné dívky na dobytek a přesto si dokážeš najít důvod k sebelítosti.

Měl bys trpět výčitkami svědomí, a ne si hledat výmluvy, proč to není tvoje vina.“

Neeva pevněji sevřela rukojeť nože, až jí zbělely kotníky prstů. Pak vrazila čepel Lumanimu do stehna a trhla, až vznikla dvoucentimetrová díra, možná i větší. Zasáhla měkkou tkáň zboku na stehně, mimo kost.

Muselo to bolet.

Lumani zařval a Neeva vytáhla nůž ven. Stála a zírala na rudou čepel, zatímco rána začala krvácet.

Munroeová k ní přistoupila a pomalu, téměř něžně, jí vzala nůž z ruky. „Je ti líp?“ zeptala se.

„Trošku.“

Lumani klel skrz zaťaté zuby, zmítal se na židli a rukama křečovitě svíral opěrky.

„Chceš pokračovat?“ zeptala se Munroeová.

„Nadávat mu bylo lepší než ho říznout.“

Munroeová jí vrátila nůž. „Jdi pro žínku a přines mi ji. Potom umyj ten nůž,“ nařídila jí. „Dej si záležet jsou tam tvoje otisky prstů a jeho krev, a jsme v Itálii a ne ve Státech.“

Neeva uchopila rukojeť mezi ukazovák a palec a odešla do koupelny. Vzápětí se vrátila se žínkou a zase zmizela.

Munroeová vzala ze stolu izolační pásku. Přiložila žínku Lumanimu na ránu a zbytkem pásky ji upevnila.

Klekla si, aby si opět hleděli z očí do očí. „Chci jména tvých společníků,“ prohlásila. „A chci, abys mi přesně popsal způsob, jakým tvůj strýček pracuje, tady i ve Spojených státech. Chci vědět všechno o klientech a chci znát strukturu organizace.“

Lumani mělce dýchal, uhnul očima a zahleděl se do země.

Munroeová vstala a vrátila se k posteli. Posadila se na pelest a zkoumavě si ho prohlížela, zatímco z koupelny se stále ozýval zvuk tekoucí vody.

Vyhrožování bolestí, smrtí, dokonce ani Neeva s nožem nic z toho na něj nezabíralo. Těchto věcí se nebál a nikdy nebudou stačit k tomu, aby přemohly potřeby, které ho pohánějí.

Voda v koupelně ztichla a Neeva se vrátila s nožem zabaleným v ručníku. „Strč ho do tašky,“ řekla Munroeová a vytáhla telefon. Vytočila Loutkářovo číslo. Přepnula hovor na hlasitý odposlech.

V šest hodin ráno neočekávala okamžitou odpověď, zvlášť když volala poprvé z neznámého čísla, ale hovor se okamžitě spojil a hlas, ještě ochraptělý spánkem a nepochybně jeho, pronesl „Kuš?“

„Vaše pohřešovaná přítelkyně,“ odpověděla Munroeová anglicky kvůli Neevě. Na druhé straně linky uslyšela šramocení, naznačující pohyb.

„Tolik záludná,“ pokračoval Loutkář. „Problém, který jste měla vyřešit, jste ještě zhoršila.“

„Vaše tresty nebyly úměrné prohřeškům, proto jsem vzala věci do vlastních rukou.“

„Má filozofie je přece tak jednoduchá,“ pronesl zpěvným hlasem, který už nezněl ospale, ale pobaveně.

„Tím, že mě podrazíte, si sama podrazíte nohy.“

„Tak to vám gratuluju, dostal jste mě na kolena,“ odpověděla. „A se mnou se zřítilo všechno kolem. Co hodláte dělat? Zničit celý svět?“

„Volala jste mi,“ řekl. „Máte pro mě nějakou nabídku, nebo jen marníte čas zbytečným žvaněním?“

„Vyměním vašeho Valona za tu dívku, kterou momentálně vězníte v Texasu.“

Jeho spontánní smích byl tak hlasitý, že se nesl přes celou místnost, a Lumani zvedl oči.

„Pokud ho máte a já jsem si jist, že ano, jelikož je už nějakou dobu nezvěstný pak mi můžete udělat laskavost a zbavit se ho. Ta dívka v Texasu má svou hodnotu, na trhu může vynést pěknou sumičku, ale Valon je neschopný a není mi k ničemu.“

„Jste si tím naprosto jistý?“ zeptala se Munroeová. „Protože tohle není bluf, který můžete vzít zpátky.

Jestli o mně něco víte, pak je vám známo, že nemám výčitky svědomí a nijak se nerozpakuji zabíjet lidi jako vy. Valon mi způsobil velký zármutek, takže pokud ho nechcete vyměnit, je pro mě bezcenný a zabiju ho.“

„Dělejte, jak myslíte,“ utrousil Loutkář.

„V tom případě jsem ochotná vám nabídnout vaši zásilku o hodnotě několika milionů dolarů výměnou za dívku, která nebude nikomu chybět,“ pokračovala Munroeová. „To je výhodný obchod.“

„Viděl jsem, v jakém stavu je zboží,“ opáčil. „Je poškozené. Bezcenné.“

„No dobrá,“ řekla Munroeová. „Vím, s kým obchodujeme a kdo je adresátem zásilky, viděla jsem ho v Monaku. Jsem zraněná a potřebuju hospitalizaci, Logan je volný, a vaše zboží mi už není k ničemu. Musím se zbavit důkazů a jsem si jistá, že klient si zásilku rád vezme se slevou. Vlasy dorostou poměrně rychle.

Budu s klientem jednat sama a peníze si nechám to znamená žádný Valon při příštích únosech, žádné peníze za panenku ani na pokrytí ztrát , a žádná já. Prohráváte, prohráváte a zase prohráváte.“

Loutkář dlouze mlčel, než znovu promluvil. „Jakou ale, má prohnaná přítelkyně, získáte výhodu tím, že mi

panenku doručíte?“

„Budu mít na rukou méně krve.“

„Aha, takže vám na nich nakonec přece jen záleží,“ poznamenal. „Dobrá, vezmu si tedy panenku a dám vám výměnou vaši neteř. Přiveďte mi ji.“

„Potřebuju čas, abych si mohla domluvit opatření, která zajistí, že splníte slib.“

„Já držím slovo.“

„Pak by vám moje opatření neměla nijak vadit. Přivezu zboží k vám a zavolám, jakmile budu připravená. A co tedy chcete doopravdy provést s Valonem?“

„Dělejte, co se vám zlíbí,“ vyprskl. „Já ho už k ničemu nepotřebuji.“

Munroeová odložila telefon a obrátila se k Lumanimu. Tušila, jakým směrem se bude rozhovor ubírat, ale nikdy by ji nenapadlo, do jakého extrému zajde. V Lumaniho obličeji se zračila bolest mnohem hlubší než ve chvíli, kdy ho Neeva řízla. Navzdory okolnostem ho bylo Munroeové líto.

Vstala a natáhla se po lahvi s vodou. Otevřela ji a přiložila plastové hrdlo Lumanimu ke rtům. Pil tak dlouho, dokud lahev zcela nevyprázdnil. Voda mu stékala po bradě a ačkoli se tomu snažil zabránit, jednou mu skanula i z očí.

Munroeová si šla sednout zpátky na postel. Naklonila se dopředu a upřeně se na něj zadívala. Nikdo z nich nepromluvil, až se ticho v místnosti dalo téměř krájet. Neeva se zezadu přisunula k Munroeové a zeptala se: „Zabijeme ho?“

„Nemyslím, že to bude nutné,“ odpověděla Munroeová.

Neeva nevnímala spodní proudy pod hladinou ticha, myšlenky, které zůstaly nevyřčené, a namítla:

„Vyměnit ho nemůžeme a stejně nám nebude chtít říct to, co potřebujeme. Bude jen dělat zbytečný hluk a upozorňovat na nás. Je to zabiják, zločinec a k tomu naprostý idiot. K čemu nám to bude, když ho necháme naživu?“

„Budeš mluvit?“ zeptala se Munroeová Lumaniho. „Co jiného ti strýček nabízí, než bys našel kdekoli jinde?

Nikdy tě nebude milovat bez ohledu na to, co slibuje. Není schopen ti dát to, po čem toužíš.“

„Občas ano,“ namítl Lumani.

„To je pro něj jen hra. Zábava, způsob, jak tě ovládat.“

Lumani sklopil oči a Munroeová, aby změnila téma a on už se dál nemusel pitvat ve svém ponížení, se zeptala: „Čím tě drží v hrsti?“

„On je celý můj život,“ řekl Lumani. „Stará se o mně už od mých čtyř let věnoval celé roky a statisíce dolarů na můj výcvik. Ty peníze jsem mu dlužil a musel mu je splatit jako cenu za svou vlastní svobodu.“

„Už jsi je vydělal zpátky, ale přesto pro něj pořád pracuješ.“

„Někde existuje bankovní účet, peníze, co jsem vydělal…“

„Krvavé peníze,“ skočila mu do řeči Neeva.

Munroeová zvedla ruku, aby ji umlčela.

„Viděl jsem výpisy z účtu,“ pokračoval. „Není to malá částka. Už mnohokrát mi slíbil, že ty peníze uvolní.

Vždycky je to ještě jedna poslední práce a pak budu volný. A myslím, že i kdyby ty peníze byly opravdu moje, tak si je vezme jako náhradu za zboží,“ Lumani se odmlčel a pak zašeptal, „a za mou likvidaci.“

„Ty přece ty peníze nepotřebuješ,“ prohlásila Munroeová. „Jsi mladý. Zcestovalý. Ovládáš několik jazyků.

A i když možná nejsi tak chytrý ani tak dobrý, jak si myslíš, pořád jsi dost chytrý a dost dobrý. Můžeš začít znovu prakticky kdekoli.“

„S čím? S puškou?“

„Rozumím,“ kývla Munroeová. „Ale každý nějak začíná. Já jsem taky začínala od nuly. Není to snadné, ale je to možné, když se hodně snažíš.“

„Jste vražedkyně,“ prohlásil. „O nic lepší než já.“

„Nevěděla jsem, že se tady srovnáváme,“ pokrčila rameny, „a upřímně řečeno, termíny jako lepší nebo horší jsou pro lidi jako my nesmyslné.“ Dloubla ho ukazovákem do prsou a on sebou cukl. „Jenže já si stojím za svými činy a nesnažím se házet vinu na někoho jiného. Dokud si tohle nevyřešíš sám se sebou, budeš jen pitomá tupá ovce. Ty máš potenciál, Valone. A život. Nezahoď to, co máš, kvůli nějaké honbě za iluzí.“ Udělala dramatickou pauzu. „Máš na vybranou a jsi blázen, když ty možnosti ani neprozkoumáš.“

S prázdným výrazem v obličeji pokrčil rameny. „Co chcete vědět?“ zeptal se. „Jestli to bude rozumné, tak vám to povím.“

Aniž by se otočila, Munroeová řekla: „Neevo, mohla by ses podívat, kolik nám zbylo jídla?“

Neeva začala prohledávat tašku. Munroeová se zeptala Lumaniho: „Jsou na cestě nějaké posily?“

„Dorazily včera v noci.“

„Kolik?“

„Dva další.“

„Předtím nebo potom, co sis přišel pro Neevu?“

„Potom,“ řekl a pak zdráhavě dodal: „Byli ještě na cestě, nestihli se ke mně dostat před tou výměnou. Měl jsem se vrátit k autu a potom se s nimi setkat. Kdyby přijeli do města dřív, tak bychom tu teď spolu nebyli.“

Munroeová pokrčila rameny. „Možná byli, možná ne. V tuto chvíli tě hledají?“

Lumani zíral do země. Nebyl to přemýšlivý, ale pátravý pohled. „Já nevím,“ přiznal nakonec. „Pokud mě hledají, tak nejspíš jen proto, aby to všechno dotáhli do konce. Rozhodně jdou po ní, po vás. Chtějí vás zabít.“

„A co ten řidič?“

„Lhal jsem,“ řekl. „Klíče jsem nechal v magnetické schránce na podvozku auta. Takhle to děláme, aby mohl vůz vyzvednout někdo jiný, kdybychom se k němu nevrátili. Mám tam i peněženku a doklady.“

Neeva si stoupla vedle Munroeové s balíčkem krekrů v ruce. Munroeová od ní vzala sušenku a vložila ji Lumanimu do úst. Rozžvýkal ji. Podala Neevě peníze. „Myslíš, že bys mohla zajít do hotelové prodejny suvenýrů a sehnat prášky proti bolesti? Budeme potřebovat taky pár lahví vody.“

„To zvládnu,“ prohlásila Neeva. „Myslím, že peníze dokážu utrácet docela dobře.“

Munroeová přikývla a bez ohlédnutí dodala: „Vezmi si sluneční brýle a čepici.“

„Mám,“ odvětila Neeva a odešla.

====

KAPITOLA 39

Jakmile Munroeová s Lumanim osaměla, zamířila do koupelny, vrátila se s ručníkem a přehodila mu ho přes nohy jako ústupek jeho cudnosti. Znovu si k němu dřepla, zadívala se mu přímo do očí a tentokrát už se Lumani nesnažil uhýbat jejímu pohledu, ačkoli postupně sjížděl očima níž, až se zastavil na kožené bundě.

„Zasáhl jsem vás,“ řekl. „A vy jste se hned zvedla.“

Vstala, aby se bunda narovnala. Přejela rukou po kůži a nahmatala dírku kousek od srdce. Nechala ho, ať se podívá, a pak roztaženými prsty dál zkoumala kůži a zastavovala se u každého zásahu, který dostala od Tamáse.

„Moderní brnění,“ pochopil Lumani. „Tyhle věci jsou strašně drahé.“

Přikývla.

„Měl jsem hned od začátku trvat na tom, abyste tu bundu odevzdala,“ prohlásil, „společně se vším ostatním.“

„To bys mě musel nejdřív zabít,“ poznamenala. Pak si klekla a zašeptala: „Pověz mi, co víš o té organizaci, Valone a o klientovi, který si koupil Neevu.“

„Můžu se nejdřív najíst?“ zeptal se.

„Až pak. Ráda bych si to poslechla dřív, než se Neeva vrátí.“

„Hledají ji,“ prohlásil, „třeba se už nevrátí.“

„Neměl jsi u sebe sledovací zařízení a nikdo nás nepronásledoval.“

Povzdechl si. „Chci, abyste na oplátku pomohla vy mně,“ prohlásil.

„Co potřebuješ?“

„Něco. Cokoli. Místo, kam jít, nebo nějaký způsob, jak přežít. Mám oblečení, co jsem měl na sobě, a to je všechno. Žádný bankovní účet, žádný domov, kam bych se mohl vrátit, nic. Momentálně je ze mě pouliční žebrák.“

Přikývla. „Udělám, co budu moct.“

„Nejdřív mi něco povězte,“ požádal. „Zajímalo by mě, co jste jí řekla. Když vám ta holka tenkrát utekla a vy jste ji dohonila na zahrádce restaurace. Jednu chvíli ječela a prala se, a vzápětí zmlkla a byla jako beránek. Co jste jí tenkrát řekla?“

„Řekla jsem jí pravdu,“ odpověděla Munroeová.

Lumani na ni tázavě hleděl. „Pravdu?“

„Ano, pravdu. Názorně jsem jí popsala, co se stane, jestliže se jí povede utéct, a vysvětlila jsem jí, že já jsem to menší zlo.“

Lumani se pousmál a téměř se začervenal. „Dobrá,“ řekl a spustil monolog, který začínal v Monrovii a pokračoval směrem na západ, přes Evropu do Spojených států a zase zpátky: spletitá síť konspiračních bytů jako ten v Záhřebu, přepravních tras a harmonogramů, pavučina, která zajišťovala pravidelný přísun mladých dívek z chudých východoevropských států a Jižní Ameriky do náruče ochotných zákazníků.

Podnikání, kde poptávka byla vždy vysoká a cena zboží nízká.

A pak tu byli zákazníci z vyšších vrstev; klienti, jakým byl přidělován Lumani a jeho parťák, aby zajistili konkrétní zboží. Muž se psem byl jen jedním ze zhruba desítky vyvolených, kteří si vybírali dívky jako oblečení z katalogu a štědře za to platili. Lumani ho označoval pan Hollywood, ne kvůli vzhledu, ale pro jeho náklonnost k herečkám: Bollywood, Hongkong a teď Neeva ze Spojených států pokaždé si vybíral nadějné filmové hvězdičky, vždy smyslné, drobné a s dětským vzezřením.

Žádný z těch detailů sám o sobě nestačil k vytvoření komplexního obrázku organizace ani k plnému pochopení, kdo jsou ti lidé, kteří umožňují Loutkáři udržet se v branži, ale pro začátek to stačilo.

Munroeová si dělala poznámky na hotelový dopisní papír a občas Lumaniho přerušila otázkou; jakmile však mladík jednou spustil, už nepotřeboval pobízet. Pokračovali, dokud Munroeová nezaslechla na chodbě kroky. Vstala a přešla od stolu ke dveřím, s rukou na zbrani počkala na zaklepání a jakmile uslyšela smluvený signál, pustila Neevu dovnitř.

Dívka vysypala náruč věcí na postel, pohlédla na Lumaniho a zeptala se: „Řekl nám něco užitečného?“

„Něco jo,“ odpověděla Munroeová a vylovila krabičku paracetamolu. Z hromádky na posteli vytáhla lahev vody. Vymáčkla z plata čtyři tablety, polkla je a další čtyři nabídla Lumanimu. Bez vyzvání otevřel ústa.

Munroeová mu dala léky i vodu a pak ho krmila krekry, dokud nebyl balíček prázdný.

Poté se obrátila k Neevě. „Musím na pár minut pryč. Jestli potřebuješ ještě před odchodem něco udělat, udělej to teď.“ Kývla směrem k Lumanimu. „Můžeš si s ním povídat, ignorovat ho, co chceš, ale nepřibližuj se k němu, jo? A kdyby tě náhodou napadlo ho v mojí nepřítomnosti zabít, tak na to zapomeň, protože já pak zmizím a nechám to padnout na tvou hlavu.“

Neeva obrátila oči v sloup. „Nemám v plánu ho zabíjet,“ vzdychla.

Munroeová vyšla na chodbu a zavřela za sebou. Prošla kolem řady dveří se svítidly zapuštěnými do zdi až na konec chodby. Tam se opřela zády o zeď, sesunula se k podlaze, natáhla nohy před sebe a zaklonila hlavu ke stropu.

Detoxikace.

Ticho.

Samota.

Pokus o přežití, snaha prodrat se za muka života a za ty hlasy v hlavě, které se sice ztlumily, ale od Noahovy smrti ji už neopustily. Potlačovat je může jen do chvíle, než ji přemůže temnota, a teď, když měla možnost se nadechnout, ji zaplavily představy.

Logan byl zachráněn, ale už nikdy nebude jako dřív.

Samantha je naživu… zatím.

Noah je mrtvý.

Jack je mrtvý.

Alexis možná také zemře anebo ji prodají na trhu s otroky.

A její vztah s Bradfordem, který jim umožňoval překonávat rozdíly v práci i tenhle příšerný život a přesto všechno najít klid, byl prakticky vzato u konce. Nebylo to jeho vinou ani její vinou, ale nic už nebude stejné jako předtím.

Smířit se s tím přinášelo tak nevýslovnou bolest, že Munroeová poprvé necítila nepřekonatelné nutkání bojovat, ale v pudu sebezáchovy vstala a kráčela, kráčela tak dlouho, dokud nedorazila na místo, kde byla skutečně sama a kde lidstvo se všemi svými špatnostmi přestalo existovat. Munroeová, neschopná vypnout nebo potlačit emoce, nechala v klidu a tichu prázdné chodby volný průběh utrpení a hlodavé bolesti, která ji sžírala.

Nevěděla, jak dlouho tam seděla, dýchala, cítila, prostě jen byla, zatímco hoteloví hosté přicházeli a

odcházeli a občas se zarazili a změřili si ji pohledem. Jakmile nastal okamžik, kdy se cítila dost silná, aby se zase zvedla z podlahy a pokračovala v tom, co se muselo udělat, vytáhla z kapsy telefon a vytočila Bradfordovo číslo.

Když Munroeová vešla do dveří, Lumani zvedl bradu opřenou o prsa. Neeva ležela na posteli a dívala se na televizi.

„Něco o nás?“ zeptala se Munroeová.

„O mně je tam toho spousta, ale o tobě jsem zatím nic neviděla,“ odpověděla Neeva. „Trvalo ti to dlouho; kde jsi byla?“

Munroeová jí hodila telefon. „Zavolej rodičům, prosím tě. Jestli chceš mít soukromí, jdi na chodbu, ale zůstaň hned za dveřmi, ano?“

Neeva chvíli zírala na telefon, pak popadla z nočního stolku magnetickou kartu a vyskočila z postele.

Zmizela za dveřmi. Lumani sledoval, jak si Munroeová rozepíná kalhoty a stahuje je dolů. Prozkoumala nejhlubší ránu na stehně. Kolem bylo rudé živé maso, ale zatím příliš nehnisalo. Potřebovala si to nechat pořádně vyčistit a zašít, ale nemohla, dokud tohle martyrium neskončí. Munroeová ránu znovu polila peroxidem, přiložila k ní čistý ručník na ruce a pomocí stejné pásky jej připevnila na místo. Natáhla si kalhoty a během pěti minut už stála a klepala na dveře do chodby.

Lumani se zeptal: „Bolí to? Bolí ta rána?“

Munroeová se k němu neotočila. „A ta tvoje?“ zeptala se.

„Ano,“ odpověděl. „Ale já mám fyzickou bolest radši. Jsem vděčný za to rozptýlení.“

Munroeová zkontrolovala baterie u taseru a ohlédla se na něj přes rameno. „Vnitřní bolest z tebe dělá člověka,“ řekla. „Na to nikdy nezapomínej.“

Během čekání na Neevu vyprázdnila zásobníky a opět je naplnila. Poklepala s nimi, aby se kulky usadily, vzala většinu peněz a co nejvíc věcí si nastrkala do kapes, aby se zbytek dal snadno rozdělit mezi tašku přes rameno a batoh.

Magnetická karta otevřela dveře a dovnitř vešla Neeva s napuchlýma červenýma očima. Vrátila telefon a Munroeová okamžik počkala, aby zjistila, zda nebude muset hrát terapeuta, když ale Neeva nic neříkala, strčila jí do ruky tašku. „Dej mi tři minuty,“ požádala.

Neeva zvedla obočí, ale na nic se neptala, a jakmile opět vyšla z místnosti, Munroeová se otočila k Lumanimu. „Nechávám tu peníze, tvoje oblečení, jídlo a vodu,“ oznámila. „Doufám, že se sem během šestatřiceti hodin vrátím. Maximálně osmačtyřiceti, ale předpokládám, že tou dobou už budeš pryč.“

„Použijete ty informace, které jsem vám dal, k zabití mého strýčka?“ zeptal se Lumani.

„Možná.“

„Jestli ne, tak vás zabije nebo nechá zabít.“

„Mě teď zajímáš spíš ty,“ řekla. „Máš nějaký důvod mě pronásledovat?“

„Ano.“ Zíral do země, na její boty. „Důvod mám,“ pronesl. Pohlédl jí do tváře. „Ale ne motivaci.“

„Jednoho dne třeba motivaci najdeš,“ poznamenala a pak si klekla, aby mu lépe viděla do tváře. „I kdyby se ti povedlo mě vypátrat a zabít, neudělá to z tebe většího chlapa, nevysloužíš si tím uznání, které hledáš ani od něj, ani sám od sebe.“

„Nikdy jsem ho nemiloval, nikdy jsem ho nectil,“ prohlásil Lumani.

Vstala a zamířila ke dveřím. Otočila se a šeptem právě tak hlasitým, aby se donesl na druhou stranu místnosti, dodala: „Já jsem taky kdysi tančila jako loutka na provázku, abych si získala náklonnost muže, který by mi ji nikdy nebyl schopen dát. Ty máš před sebou život plný možností. Pokud se pro něj rozhodneš.“ Vyšla na chodbu, zavěsila na kliku cedulku Nerušit a zavřela Lumaniho uvnitř. Než se vrátí pokud se vrátí , bude už volný, o tom neměla pochyb. A stejně náhodné jako cesty osudu bylo i rozhodnutí nechat ho žít: panna, nebo orel. Tak jako se momentálně snažila zbavit břemena svého dávného rozhodnutí darovat život Kate Breedenové, může se jednoho dne ocitnout na mušce Lumaniho pušky. Nemohla dělat nic jiného než kráčet po tenké čáře mezi instinktem a svědomím a doufat, že to dobře dopadne.

====

KAPITOLA 40

Houston, Texas

Bradford vyměnil bundu za košili servisního technika: šedou, umaštěnou a ještě čpící potem cizího muže aspoň předpokládal, že ten pach patřil Rogerovi, jehož jméno měl vyšité rudými písmeny na prsou. Cizí košile, cizí feromony jednoduchá iluze pro jednoduchý plán: vejde dovnitř hlavním vchodem, sebere dívku a zase s ní odejde.

Klíče od exploreru podal Andremu Adamsovi výměnou za klíče od skříňové dodávky, kterou Adams zaparkoval za ním. Toto užitkové vozidlo, narychlo vypůjčené, bílé, špinavé, s výsuvným žebříkem a kvůli své tuctovosti a obyčejnosti prakticky neviditelné, dobře poslouží svému účelu.

Bylo šest hodin večer a do předání, které domluvila Munroeová, zbývalo ještě několik hodin. Požadavkem bylo setkání na parkovišti v osm hodin ráno záhřebského času, tedy podle místního času v jednu hodinu v noci, ale vzhledem k tomu, že areál byl nasvícený jako při oslavách Dne nezávislosti, bez přestání přijížděly a odjížděly kamiony a od rána do noci se tu střídaly směny dělníků z přístavu, denní hodina znamenala jen málo a nic takového jako noc tu neexistovalo.

Kdyby byl Bradford v Dallasu, když se to domluvilo, potřeboval by každou z těch vzácných hodin, aby dal dohromady nějakou strategii. Jenže on nebyl v Dallasu; on byl v Houstonu.

Nebylo těžké na to kápnout. Loutkářovi lidé věděli, že Bradford je stále naživu, věděli, že je jako vyhladovělá šelma na lovu, a chtěli Alexis umístit na nějaké nenápadné místo mimo jeho dallaský dosah.

Jelikož však měl co do činění s pěšáky s omezenými zdroji, předpokládal, že se uchýlí ke známému a pohodlnému řešení.

Když ho Munroeová poprosila o pomoc, okamžitě zavolal Adamsovi, který už byl v Houstonu, utrácel firemní peníze a čekal, jaké tahy udělá Kate Breedenová. Bradford ho poslal na adresu získanou z nákladních listů kamionu s návěsem a pak z náhlého popudu odvolal Ricka Gonzaleze z Gatesville, aby dočasně převzal vedení kanceláře Capstone, a sám odjel z města. Byl už v půli cesty do okresu Harris, když mu volal zpátky Adams s hlášením a fotografiemi objektu.

Zatímco překupníci ještě stále čekali na instrukce, on už jim tajně vnikl do areálu. Tentokrát se dostal na bojiště jako první; tentokrát předem věděl, čemu bude čelit. Tentokrát tu nebyli žádní zaměstnanci, o které by si musel dělat starosti, jen zločinci. Zvažoval, zda nemá zavolat policii, zapojit do záchranné akce speciální jednotky, ale nedokázal vymyslet, jak to provést, aby ho přitom také nesmetla ta pekelná bouře, kterou sám rozpoutal, a nevěděl, jak zajistit, aby k razii nedošlo příliš brzy anebo nedejbože pozdě či vůbec.

Ne. Zachrání Alexis, ale ne tím, že zahodí Jackův a možná i Samanthin život, jen aby ta verbež mohla

strávit den za mřížemi, než zaplatí kauci a zmizí, tak jako jejich kumpáni na severu po té přestřelce. Teď už se hrálo na jiném hřišti, změnily se sázky a jediný způsob, jak zajistit, aby se to udělalo pořádně, bylo udělat to sám.

Budova připomínala velkosklad, hranatá krabice z betonu a vlnitého plechu, vedoucí po celé délce bloku.

Firma Veers měla prostory až na konci a ostatní společnosti v areálu působily v oblasti lehkého průmyslu a skladového hospodářství. Tato adresa, na rozdíl od ostatních, byla jen pronajatá, což vysvětlovalo, proč na ni válečný štáb ve svém pátrání nenarazil.

Zadní část areálu byla větší než samotný sklad a tvořil ji oplocený pozemek plný kontejnerů, kde kamiony nakládaly a vykládaly zboží. Všechno to patřilo do průmyslové zóny jižně od dálnice I-10 a leželo mírně na sever od Houstonského přístavu a plavebního kanálu.

Přepravní společnost jako Veers sem dokonale zapadala úplně se tu ztratila.

Bradford zacouval se skříňovou dodávkou na jedno z mála parkovacích míst před vchodem do budovy a vystoupil do teplého jarního vzduchu, těžkého vlhkostí a díky místním rafinériím prosyceného chemikáliemi a ropou. Předjel ho explorer: Adams mířil na konec bloku do otevřeného areálu za branou, který Loutkářovi lidé nemohli zajistit, protože jim nepatřil. Bradford vytáhl vak z celtoviny a kufr na nářadí. S psací podložkou pod paží a zalaminovanou jmenovkou připnutou na kapsu pod Rogerem zvedl vybavení a zamířil ke vstupním dveřím.

Nezdržoval se zjišťováním, zda je zamčeno; bylo.

Sklo ve dveřích se rozdrnčelo: Adams právě odpaloval nálože u zadního vchodu. Třicetivteřinová pauza, dost času na obranu a odvetnou střelbu, a pak následoval otřes, který Bradford slyšel až na místo, kde stál: první ze série zábleskových granátů proletěl dírou dovnitř.

Pod vysokou střechou nebudou účinky tak ničivé jako v ložnici či obýváku, ale pokud se Adamsovi podaří vhodit granáty do blízkosti lidí, budou mít pocit, že dveřmi právě proletěl nějaký obr a praštil je rukama z obou stran do uší, a že jim v hlavě tančí deset aut naskládaných na sobě.

Dezorientující. Bolestivé. Na zvracení.

Bradford se rozmáchl a praštil kufrem na nářadí do dveří.

Byl unavený. Naštvaný. Lačnil po krvi.

Prošel dovnitř dírou ve skle.

Položil kufr na zem a z tašky vytáhl taktickou neprůstřelnou vestu a samopal MP5. Zacvakl klipy u vesty a se stoupajícím adrenalinem zasunul dvoububnový zásobník Beta C-Mag s kapacitou sto nábojů na místo.

Cítil další otřes granátu a až k němu se donesl neuvěřitelný rámus. Počítal vteřiny.

Další výbuch.

V duchu si představoval, co se děje v hlavní místnosti, a vykročil vpřed po běžné chodbě s průmyslovým kobercem, kolem běžných kanceláří s běžným kancelářským vybavením a nábytkem, směrem k zadní části, která už běžná vůbec nebyla: pod vysokým stropem stály tři menší prefabrikované buňky.

Byly to zvukotěsné a izolované kontejnery bez oken, zajištěné závorami s visacími zámky a postavené na škvárobetonových tvárnicích větší verze skrytého prostoru v návěsu kamionu, kde našli Logana.

Bradford zabočil za roh chodby do skladu. Dvoučlenný kontingent dezorientovaně ustupoval od zející díry, světla a hluku a pálil ze samopalů s tlumiči směrem k zadní části budovy. Muži plýtvali municí ve výstřelech, jimiž chaoticky kropili okolí, a klopýtali ke kontejnerům; mířili k lidským štítům, jak Bradford správně předpokládal.

V hrdle ho pálilo, když poznal obličej, který už jednou viděl, který už jednou rozbil, obličej, který tu nebyl,

když prováděl průzkum terénu; to poznání doprovázel slib, který dal Walkerové, že po záchraně Logana vynesou smetí. Bradford s prstem na spoušti vykročil dopředu a pálil před sebe v pravidelném staccatu výstřelů.

Skladník a jeho parťák padli k zemi. Odkutáleli se. Vyprázdnili na něj zásobníky, stále příliš daleko na přesný zásah, a pak ještě ty náhradní. Bradford postupoval vpřed, dokud neměl dvoububnový zásobník prázdný a v místnosti nezavládlo ohlušující ticho po bitvě.

Chřípí mu naplnil puch války. Světlice. Strach. Smrt.

Mrtvoly na podlaze, provrtané kulkami.

Nepřítel, který mohl mít aspoň malou šanci, kdyby dokázal myslet dopředu, taktizovat, připravit se na možnost, že sem Bradford může dorazit a předem znát jejich pasti a výzbroj.

Vítězí ten, kdo má největší zbraně.

Bradford zamířil k nejbližšímu muži. Kopl do něj.

Mrtvý.

Přistoupil ke skladníkovi, který se topil ve vlastní krvi. Zbraň, kterou původně držel v ruce, se válela asi třicet centimetrů od něj, a Bradford ji špičkou boty odsunul zcela mimo jeho dosah. Muž by se jí mohl zmocnit, pokud by byl kvůli tomu ochoten obětovat život.

Bradford se na něj zadíval a pak, s časem letícím jako o závod, se otočil a zamířil ke střednímu kontejneru, k tomu, který při průzkumu terénu pozoroval z průlezného prostoru. Zkontroloval, zda nejsou na dveřích dráty nebo jiné odpalovací zařízení, a když nic nenašel, vytáhl z vesty kus zápalné šňůry, omotal ji, zavázal, uřízl a v manévru, který už se měnil v rutinu, ji zapálil.

Na matraci, se zápěstími a kotníky spoutanými izolační páskou a v roztrhaném a špinavém oblečení ležela Alexis Jamesonová přepisovatelka lékařských zpráv na poloviční úvazek, svobodná matka dvouletého dítěte , křičela bolestí a strachy a odvracela se od světla, jako by před ním chtěla utéct.

Nejevila žádné známky brutálního zacházení jako Logan Bradford neviděl zlomené kosti, ale podle modřin a podlitin ji týrali jinak. Opět přepnul do bojového režimu; zafungoval pud sebezáchovy, který potlačoval emoce, úlevná otupělost, díky níž nemusel nic cítit.

Udělal krok dovnitř a zarazil se. Očekával, že v této cele najde Alexis, ale nepředpokládal, že na opačné straně uvidí další dívku, která na něj bude vyděšeně zírat. Byla světlovlasá, hnědooká a mladá šestnáct nebo sedmnáct , bez pout a v mnohem lepším fyzickém stavu. Pažemi si objímala kolena a houpala se zepředu dozadu.

Bradford vykročil k Alexis, jejíž křik přešel ve vřískot a světloplachost se změnila ve zběsilou snahu před ním utéct, jako by ho pořádně neviděla nebo si nevzpomínala, kdo je. „Ahoj,“ zašeptal a ona vyhrkla: „Ne, ne, ne.“

Klekl si. „Já ti neublížím,“ zašeptal. „Přísahám, že ti nic neudělám. Přišel jsem tě odsud odvézt někam do bezpečí.“

Alexis zareagovala na tón a na slova, když už ne na obličej; přestala se pokoušet odplazit pryč. Nehýbala se.

„Všechno bude v pořádku,“ šeptal. Přisunul se blíž. „Teď se tě dotknu,“ řekl. „Chytím tě za ruce a za nohy, abych tě mohl odnést. Neublížím ti. Věř mi.“

Alexis sebou cukla, ale nebránila se a on si ji k sobě přitáhl. Zvedl ji a vynesl ven. Světlovlasá dívka šla za nimi, naříkala a drmolila slova, kterým nerozuměl, tahala ho za rukáv, až mu nakonec pomocí posunkové řeči, slz a lámané angličtiny sdělila, že v ostatních kontejnerech jsou další.

Bradford zaváhal. Zaklel. Tohle nebylo součástí plánu.

Zdržování s dalšími dívkami, hledání řešení, co s nimi, mohlo ovlivnit, zda ho chytnou nebo nechytnou, zda bude sedět za vraždu či ne. Jenže je nemohl nechat jako igelitky se starými hadry u kontejneru s použitým oblečením.

Zařval na Adamse.

Bývalý mariňák se objevil v díře v zadní zdi. I on se zarazil, když uviděl blonďatou dívku. Bradford k němu vykročil. „Vezmi ji,“ houkl a podal mu Alexis z náruče do náruče jako přerostlé dítě.

Jakmile měl volné ruce, vytáhl z vesty kus papíru a načmáral na něj Tabithino příjmení a telefonní číslo.

„Tohle je její matka,“ řekl. „Zavolej jí. Je mi jedno, co si vymyslíš za hovadinu, ale hlavně ať se dozví, že její dcera utrpěla trauma. Zjisti, co s tím hodlá dělat.“ Odmlčel se. „A jakmile se to dozvíš, zavolej mi.

Vlastně ne. Nemusíš čekat tak dlouho. Zavolej mi hned, jak budeš vědět, že jste v bezpečí, a potom zatelefonuj její matce.“

Adams přikývl a během okamžiku byl pryč.

Včetně té blonďaté dívky byly v přepravních kontejnerech uvězněné tři cizinky, mladé, půvabné a dlouhonohé, každá z nich moderní verze slípky, která klade zlatá vejce: stačí ji krmit, ubytovat, pást a peníze se jen pohrnou.

Brzy se pak objeví na Craigslistu a dalších internetových seznamkách a budou se nabízet jako mladé a nově přistěhované, hledající zábavu a hezké chvíle, přinucené svými majiteli vydávat se za prostitutky a holky na telefon, samý úsměv a lež a vybájená minulost.

Nenapadlo ho nic lepšího, než jim gestem naznačit, aby odešly směrem ke kancelářským prostorám a tam počkaly. Doufal, že mu porozuměly, a odvrátil se od nich k nejbližšímu padlému nepříteli, popadl ho za límec a táhl ho do prostředního skladu.

Skladník byl stále naživu, i když měl na kahánku a při každém nádechu v něm chrčelo a bublalo. Bradford si nad něj obkročmo stoupl a sledoval, jak se muž klepe, podobně jako umírající na bitevním poli. Bolest.

Šok. Všechno dohromady. Počkal, dokud na něj muž nezaostřil zrak, a pak se široce zazubil. Popadl ho za paži, odvlekl ho do skladu a tam ho nechal. Na podlaze po něm zůstala rudá šmouha.

Dívky stály na chodbě, když Bradford dorazil dovnitř, přitisknuté k sobě jako stádo vyplašených ovcí, a s vykulenýma očima sledovaly jeho příchod. Chtěl cítit soucit a lítost, ale bojová otupělost, logistika války a momentální frustrace přehlušily schopnost jevit zájem. Strávil už ve skladu šest minut. Příliš dlouho.

Prošel kolem nich směrem k přední části budovy. Naházel do tašky vestu, zbraň a dvoububnový zásobník, sebral kufr s nářadím a prošel ven rozbitými skleněnými dveřmi. Dívky šly za ním.

Původně měl v úmyslu použít dodávku k přepravě Alexis, a jelikož si nebyl jistý, v jakém bude stavu, umístil dozadu matraci. Tam se teď dívky posadily. Bradford je zavřel uvnitř. Rozjel se pryč od budovy a až když byl daleko na silnici a s jistotou věděl, že není sledován, zastavil u krajnice.

Zazvonil mu telefon.

Adams. V bezpečí. Na cestě do Dallasu.

Než mohl zamířit za Adamsem, potřeboval vymyslet způsob, jak pomoci bezmocným; nemohl ty dívky jen tak vysadit na ulici a popřát jim hodně štěstí. Vylezl z kabiny a vklouzl dozadu. Chvíli to trvalo, ale pomocí internetových map v telefonu postupně pochopil, že jsou z Moldávie, jedné z republik odštěpených od bývalého Sovětského svazu.

Použil internetový vyhledávač a to nejlepší, co se mu v okolí podařilo objevit, byl konzulát Ruské federace.

Netušil, zda je to stejné, jako kdyby dopravil Američana uvízlého v Thajsku na práh kanadského velvyslanectví, ale na konzulátu se snad s dívkami aspoň někdo domluví, vyslechne jejich příběh a

kontaktuje příslušná místa. Nebylo to mnoho, ale víc neměl, a tak zařadil a rozjel se.

Prozatím, alespoň pro tuto chvíli, vyhrál.

Přijede policie, najde těla a spoustu důkazů. Vyšetřovatelé budou muset pátrat po odpovědích a snad objeví stejné stopy a souvislosti, jaké předtím odhalil válečný štáb. To, co nezjistí muži zákona, vyšťourá časem Bradford. Ale na to teď neměl myšlenky. Vynesl za Walkerovou smetí. Našel Alexis a zajistil jí cestu do bezpečí. Teď se mohl soustředit na Michael.

====

KAPITOLA 41

Miláno, Itálie

S rukama v kapsách bundy vyšla Munroeová z bistra, pohledem přejela halu milánského hlavního nádraží pod sebou a pátrala po nebezpečí, které by možná nepoznala, ani kdyby ho zahlédla.

Nechala Neevu uvnitř, zašitou u zadního stolku a otočenou zády do místnosti, aby ji nikdo nemohl náhodou poznat a aby nebylo vidět, jak je nervózní. Dva tisíce euro, telefon a seznam pokynů byly pojistkou pro případ, že by se Munroeová nevrátila.

Poslední pohled do davu a Munroeová zamířila dolů po schodech a přes nádražní shon směrem k jízdenkovým pokladnám. Snažila se maskovat kulhání, aby na sebe zbytečně neupozorňovala.

Podle Lumaniho pokud mluvil pravdu dorazili v noci do města další dva z jeho lidí a ti teď budou na lovu; mohli být dva, nebo víc, nebo taky žádný, Loutkář však v každém případě věděl, že Munroeová je s Neevou na cestě zpátky do Záhřebu, a ať byla jehla její osoby sebemenší a kupka milánského sena sebevětší, neexistovalo zase tolik přístupových cest.

Cestování po silnici by bylo k nenápadnému přesunu nejbezpečnější, a kdyby byla Munroeová sama, nabídla by náhodnému řidiči peníze za svezení; s Neevou však taková možnost nepřicházela v úvahu.

Ukrást další auto a pokusit se bez papírů přejet Itálii a překročit hranice schengenského prostoru bylo vyloučeno, a leteckou dopravu nemohly použít kvůli zbraním, které měly u sebe. Loutkářovi lidé, pokud za něco stáli, museli uvažovat podobně.

Munroeová čekala ve frontě, čekala, až se jí varovně zježí chloupky na zátylku, ale nic se nedělo. Do odjezdu nejbližšího vlaku zbývalo ještě několik hodin. S jízdenkami v ruce se vrátila k Neevě.

Čekání v bistru si zkracovaly občasným rozhovorem: Munroeová zády ke zdi a čelem ke vchodu popíjela příliš mnoho kofeinu a Neeva se vrtala v jídle, předstírala, že má hlad a usmívala se, aby zamaskovala únavu ještě hlubší než den předtím, až se přiblížil čas odjezdu a musely jít.

Munroeová otálela s nástupem až do poslední chvíle, postávala na peroně a pátrala po nesrovnalostech, po neschopnosti těch skutečně soustředěných skrýt koncentraci, po tvářích zkoumajících jiné tváře namísto jízdních řádů a čísel vagonů zajímali ji ti, kteří byli sami a neměli jasný směr, a až když nic podobného neobjevila, odvedla Neevu k vlaku a podél řady vagonů společně kráčely ke kupé první třídy.

Kdyby byla pronásledovatelem ona, vyhnula by se této nejistotě a soustředila by síly na příjezd, protože by věděla, že se kořist nakonec musí ukázat. Ona však byla v situaci štvané zvěře: neustále na útěku, v každém stínu viděla nebezpečí, nikdy si nemohla odpočinout a nikdy nevěděla, z které strany přijde úder.

Uvnitř kupé se Munroeová posadila zády k oknu, nohy si natáhla přes volná sedadla a v ruce mezi stehnem a opěradlem svírala jericho. Čas plynul. Atentátníci se neobjevili a po bezproblémovém přestupu

v Benátkách se Munroeová uklidnila. Nakonec proti své vůli upadla do neklidné dřímoty, dokud nezavolal Bradford.

Absolvovaly imigrační kontrolu na chorvatských hranicích a vlak dorazil do Záhřebu v časných ranních hodinách, kdy ulice byly ještě tmavé a město spalo. Když vystupovaly, čekalo na nástupišti jen pár lidí a mezi nimi dva, jejichž chování a držení těla spustily u Munroeové varovný signál.

Držela se v blízkosti ostatních cestujících a přitom hlídala, aby je nepřepadli ze zálohy. Aby zbytečně neplýtvala časem ani energií, beze slov Neevu popoháněla a usměrňovala vlastním tělem tak, aby byla neustále obklopená lidmi: maskování uprostřed davu, zatímco přecházely z nástupiště na Glavni Kolodvor, hlavní železniční nádraží v Záhřebu.

Budova, ve srovnání s milánským nádražím malá a téměř provinční, v sobě stále nesla stopy historické majestátnosti, vzpomínku na zašlou slávu, kdy byl Záhřeb spolu s Bělehradem, Prahou a Budapeští zastávkou na trati Orient expresu. Nádražní hala sice nebyla úplně opuštěná, ale vládl zde přízračný klid, který ještě zhoršovalo ranní šero a rozlehlý otevřený prostor před nádražím.

Munroeová potlačila touhu se rozběhnout a šťouchla do Neevy, aby trochu přidala. Zvuk kroků za nimi také zrychlil, ale držel se stále ve stejné vzdálenosti.

Venku čekala krátká řada taxíků. Špeh se držel vzadu, takže ani když se Munroeová schválně otočila a zírala jeho směrem, nespatřila ho.

Byl to průzkumník. Jeho úkolem nebylo zabíjet, ale informovat.

Bradfordův telefonát a zprávy, které jí oznámil během cesty, včetně potvrzení, že zachránil Alexis, změnily dynamiku. Loutkář si zřejmě nebyl jistý, zda se Munroeová ukáže, a pokud ano, zda s ní bude i Neeva potřeboval to vědět, aby mohl zvolit strategii a přestavět figurky.

Teď už to věděl.

Do hotelu to bylo taxíkem jen kousek. Munroeová předložila na recepci pasy a vyplnila formuláře, zaplatila v hotovosti a dostala klíč od pokoje. Zamířily s Neevou k výtahu, vyjely do šestého patra, tam se otočily a po schodech se vrátily dolů do vestibulu. Munroeová se zavěsila do Neevy, vyvedla ji bočním východem ven a jen tak nazdařbůh vyrazila po chodnících podobných těm, jaké před necelým týdnem viděly před Loutkářovým domem.

Byly ve starém městě, ve stejné části Záhřebu, kde se nacházelo jeho konspirační sídlo, kde upravené ulice tvořily síť kolem bloků starých tří-a čtyřpatrových domů s kamennými fasádami a uzavřenými klenutými průchody, které vedly do podobných dvorků jako u Loutkáře.

„Co to mělo znamenat?“ zeptala se Neeva.

„Nemůžeme tu zůstat, není to bezpečné.“

Loutkář věděl, že je tady, věděl, že se musí někde zašít, znal jména v jejich dokladech, pravděpodobně měl i poznávací značku a další údaje o taxíku, kterým jely. Teď si měl s čím hrát, mohl plánovat a něčím se zaměstnávat.

„A kam teda půjdeme?“

Munroeová se zastavila. Postrčila Neevu do klenutého vstupu do domu a otočila se, aby jí viděla do obličeje. „Přečkáme tuhle noc,“ spustila, „a pak už nebude žádné ‚my‘. Odvedu tě na americké velvyslanectví, abys mohla odletět domů.“

„To nemůžeš,“ namítla Neeva. „Jsem tady, abych ti pomáhala.“

„Už jsi mi pomohla. Nesmírně jsi mi pomohla. Důvod, proč jsi se mnou šla, byl naplněn, využila jsem tě jako návnadu, ale teď už tě nemám za co vyměnit.“

„A co ta holka?“ Neeva nepatrně zvýšila hlas. „Ta z té esemesky?“

„Ta už je zachráněná.“

Neeva zírala do země. „Dobře,“ kývla. „To chápu. Přesto se chci účastnit všeho, co se bude dít dál.“

„O co ti jde? Dala jsi svůj život v sázku byla jsi odvážná , ale teď je po všem a ty můžeš jít domů a začít zase žít.“

„Umím střílet. Mám oči. Můžu ti hlídat záda.“

Munroeová se usmála a zavrtěla hlavou. „Byla bys jen dalším člověkem, o kterého bych si musela dělat starosti.“

Dívka zkřížila ruce na prsou a znovu se objevila ta stará Neeva; Neeva, která na ni plivala a útočila na ni, která nadávala a prala se a utíkala, ten darebák skrytý v těle holčičky. „Budeš mě muset na to velvyslanectví odvléct a já budu celou cestu ječet a kopat. Za takové problémy ti určitě nestojím.“

„Ale no tak,“ vzdychla Munroeová. „Po tom všem, čím jsme spolu prošly? Nechovej se jako spratek. Já vím, že dobře chápeš mé důvody. Možná se ti nelíbí, ale na mém místě bys udělala totéž.“

„Já jsem do toho nešla jenom proto, abych nabídla sama sebe na výměnu,“ prohlásila Neeva. „To byla jenom jedna část.“ Zvedla oči a pohlédla Munroeové přímo do obličeje. „Jistě, ty máš své důvody, ale po tom všem, čím jsme spolu prošly, nemáš právo mi to brát.“

„Brát ti co?“

„Právo na pomstu.“

„Kurvafix, Neevo. Myslela jsem, že už ses z toho vyléčila.“

„Zasloužím si to,“ trvala na svém Neeva. „Byla jsem loajální, na nic jsem se nevyptávala, držela jsem jazyk za zuby a udělala jsem všechno, co jsi po mně chtěla. Nezpůsobila jsem žádné problémy. Zasloužím si to.“

„Co si zasloužíš? Co si vlastně představuješ, že hodlám udělat?“

„Zabít toho dědka,“ odpověděla Neeva. „Já vím, že to máš v úmyslu.“

„A když jo?“

„Chci se toho účastnit. Chci ho vidět umírat.“

„Ne.“

„Nemůžeš mi to upřít.“

„Můžu a taky to udělám.“

„Půjdu pořád za tebou.“

„Už mi lezeš krkem,“ prohlásila Munroeová.

„Hele,“ opáčila Neeva. „Celá léta jsem čekala, že mi policie, můj terapeut, někdo, kdokoliv, pomůže porozumět tomu, co se stalo. Už mě unavuje být bezmocná.“ Odmlčela se a zhluboka se nadechla. „A už mě nebaví být vyděšená. Buď mě nech jít s tebou, ať můžu dokázat, co je ve mně, a být tvým parťákem jako doposud, a přijmi ode mě pomoc, kterou ti můžu nabídnout, anebo mi v tom braň a ztrácej čas, energii a prostředky.“

„Nebo bych tě mohla zabít, aby to bylo vyřízené, a ušetřila mu problémy.“

Neeva obrátila oči v sloup. „Anebo.“

„Co pořád sakra máš s tou pomstou? Jak pro tebe může být tak důležité, že ho uvidíš mrtvého? Já ti to vyfotím. Můžeš si to nalepit na strop v ložnici a každou noc před usnutím se na to koukat.“

„Ty nic nechápeš,“ vyjela Neeva. „Zrovna ty s těmi svými jizvami a zabíjením bys to přece měla vědět líp než ostatní, a namísto toho ze sebe děláš hloupou nebo co. Víš přesně, co chci, a taky přesně víš proč.“

„Neevo, to je přece nesmysl. Já do toho jdu s vědomím, že z toho pravděpodobně nevyváznu živá, možná toho chlapa nakonec vůbec nedostanu, jenže já to musím udělat, nemám na vybranou. Ty na vybranou máš. Nezahazuj svůj život.“

„Nikdy jsem po ničem tolik netoužila, jako moct udělat něco někomu, kdo mi ublížil.“

„Můžou mě zabít a tebe sebrat. To tě nenapadlo? Že se nejenže nepomstíš, ale ještě budeš trpět kvůli vlastní blbosti?“

Neeva pokrčila rameny.

„Máš zvrácené priority,“ prohlásila Munroeová.

„To říká ta pravá.“

Munroeová se narovnala. „Jsi pro mě přítěží, Neevo. Kdybys teď se mnou nebyla, byl by už mrtvý.“

Neeva se napřímila a stoupla si na špičky. „Kdybych teď s tebou nebyla, tak by byli dávno mrtví lidé, které máš ráda.“

Munroeová si povzdechla. Ustoupila o krok a vyšla zpod klenuté brány na chodník. „Nemám energii se s tebou dohadovat,“ zavrčela. Vytáhla z kapsy telefon, otočila se odcházela. „Když nemáš dost rozumu, abys chránila vlastní život, nebudu mrhat časem a snažit se tě přesvědčovat, abys nedělala blbosti.“

Munroeová neměla adresu zlatnické dílny, ale při minulé cestě z města se zorientovala a pamatovala si, kde zhruba je. Věděla, co hledá, měla obecnou představu, kam chce jet, a s pomocí taxikáře nakonec našla cestu zpátky.

Obloha, stále temná, když je řidič vysadil jednu ulici od cíle, se začala měnit z černé na sytě fialovou.

Během čekání na svítání obešla Munroeová celý blok, kráčela po osvětlených a tichých chodnících, které budily dojem maloměstského bezpečí.

Neeva se mlčky držela po jejím boku. Bez otázek a bez mluvení šly dál, až obkroužily blok kolem dokola a Munroeová se zastavila před dvěma zlatnickými krámky po stranách klenutého průjezdu, kde tenkrát stál Lumani a ušklíbal se ve zpětném zrcátku.

Pak pokračovala až na konec bloku, našla skryté zákoutí u vchodu do domu, kde bude moct počkat na východ slunce, a když si sedla, Neeva se posadila také. „Až vyrazím,“ řekla Munroeová nakonec, „nebudu mít čas něco vysvětlovat. Buď se drž u mě nebo ne, ale pokud zůstaneš pozadu, je to už jen na tobě.“

„O mě se neboj,“ šeptla Neeva a Munroeová, zcela soustředěná na Loutkářův dům a výkladní skříně, neodpověděla.

Několikrát během zdlouhavého čekání začalo Munroeovou mravenčit na zátylku na znamení, že ji někdo pozoruje, ale i když pozorně zkoumala okna, střechy i obě strany ulice, neobjevila nic, co by to potvrzovalo. Jestliže to byl Lumani, jestli se osvobodil a takhle rychle sem dorazil, jestli ji teď sleduje skrz teleskop, tak ho v duchu vyzývala, ať vystřelí tu kulku, kterou v Milánu nevystřelil, a jednou provždy to ukončí. Jenže minuty dál odtikávaly.

Slunce vyšlo nad obzor a zahájilo svou pouť vzhůru po obloze, když se naskytla první příležitost

proniknout do Loutkářovy rezidence v podobě ženy středního věku se širokými rameny a v praktické obuvi. Zpočátku se zdálo, že je jen jednou z rostoucího počtu chodců na cestě do práce, ale před nejbližším zlatnictvím zpomalila a sáhla do kabelky.

Munroeová vyskočila a byla dole ze schodů dřív, než žena vytáhla ruku z tašky, přeběhla přes ulici, ještě než nahmatala správný klíč. Stanula jí za zády, když strkala klíč do zámku, a jakmile se dveře otevřely, přitiskla ženě jericho k hlavě.

====

KAPITOLA 42

Žena s klíči a v pohodlných botách otevřela ústa k výkřiku, a v mezeře ticha mezi šokem a zvukem jí Munroeová přitiskla druhou dlaň na ústa. Zaječení sice přišlo a neustávalo, ale ztlumeně; žena ji hryzala do prstů a drápala nehty, a Munroeová, opět vybuzená adrenalinem, se rozehnala a tvrdě ji praštila pistolí do lebky.

Žena se na okamžik přestala zmítat a Munroeová se natočila tak, aby stála zády dovnitř a čelem do ulice.

Vtáhla ženu do prodejny. Neeva nenuceně přešla přes jednoproudou silnici, jako by jí celá patřila, zachytila dveře těsně před zabouchnutím a vešla za nimi dovnitř. Bez vyzvání vytáhla klíče ze dveří, zamkla zevnitř a vytáhla z tašky druhou pistoli.

Teatrálně zamávala zajatkyni zbraní před obličejem a když si ramenatá žena uvědomila, že jsou dvě na ni samotnou, zareagovala jako mnoho lidí ochromených strachem a stresem a v pudu sebezáchovy úplně vypnula. Cosi nesrozumitelně blábolila Munroeové do dlaně a pak ztratila vládu nad močovým měchýřem.

Neeva zírala na louži na podlaze.

„Podívej se, jestli nenajdeš klíč od zadních dveří,“ pobídla ji Munroeová.

Neeva chrastila klíči a mumlala si: „Ano, ona může být užitečná.“

Munroeová ji ignorovala a něco ženě šeptala do ucha, střídala jazyky, dokud neuspěla s maďarštinou.

Díky zvláštní konfiguraci mozkových závitů a nahrávkám, které ji přinutili poslouchat, měla bohatou slovní zásobu, ale chyběla jí praxe v běžné konverzaci, a tak se snažila co nejlépe vyjádřit, že jí nemá v úmyslu ublížit.

Žena horlivě přikyvovala, ale Munroeová nemohla riskovat a pustit jí ústa, což ji skličovalo. Tahle žena, pokud ji Munroeová nechá naživu, bude problém.

Ze zadní části prodejny se ozvala Neeva: „Mám to.“

„Zatím neotvírej,“ upozornila ji Munroeová. „Pojď sem a pomoz mi najít něco, čím bychom jí mohly zacpat ústa.“

„Myslela jsem, že pracuješ sama,“ podotkla Neeva.

„Sklapni a dělej,“ opáčila Munroeová a Neeva se strojeně usmála, než se zanořila za pult a začala se prohrabávat v policích a několika krabicích na podlaze.

Munroeová ženě gestem naznačila, aby se šla posadit za druhý pult s prosklenou vitrínou. „Nem akarlak bántani,“ zavrčela, „a já vás chci nechat žít.“ To byla pravda. Přišla sem zabít Loutkáře, useknout hlavu celé organizaci, a také ruce a možná i nohy. Jenže tahle žena Munroeová nemohla vědět, zda je jen nezúčastněným divákem podobně jako řada z těch, kteří pracovali ve zlatnické dílně, anebo, nejspíš ne vlastní volbou, hráčem ve hře.

Neeva oznamovala: „Našla jsem nějaké noviny a balicí papír.“

„To stačí.“

Žena se posadila, jak dostala nařízeno. Munroeová zmačkala papír a nacpala jí ho do úst. Pak jí provazem svázala zápěstí osmičkovým uzlem, protáhla špagát dolů ke kotníkům a celý postup zopakovala. Nebylo to dokonalé, ale pouta jim koupí čas, zabrání ženě spustit poplach a Munroeové ušetří nutnost zbytečně zabíjet.

Uplynuly už čtyři minuty a v prodejně stále vládl klid.

Munroeová se narovnala, vyšla zpoza pultu a kolem Neevy proklouzla k zadnímu vchodu. Zkontrolovala dveřní rám kvůli bezpečnostnímu zařízení, pátrala po alarmu, který by se spustil otevřením, a když nic nenašla, otočila klíčem. Centimetr po centimetru otevírala dveře dovnitř a vyhlédla za roh.

Dílna byla zatím opuštěná, nikde žádní pilní dělníci Munroeová předpokládala, že každou chvíli dorazí na směnu. Překvapovalo ji, že se z Loutkářova doupěte neline žádné světlo. Doposud pokaždé, když procházela zlatnickou dílnou, měl Loutkář rozsvíceno, skoro jako by v místnosti plné panenek bydlel jako nějaký podivínský poustevník.

Mohutné ocelové dveře na konci místnosti byly otevřené a vedle nich na kovové skládací židli seděl hlídač.

Byl vzhůru, ale jen napůl jako někdo, kdo seděl příliš dlouho sám: s otevřenýma očima, ale duchem nepřítomný. Munroeová posunkem přivolala Neevu a naznačila jí, aby podržela dveře. Kdyby tam nebyl hlídač, vzala by Neevu dovnitř, seběhla by dolů na rychlou obhlídku vězení a pak by se vrátila číhat do Loutkářovy kanceláře. Hlídač však znamenal přítomnost vězňů nevinných životů, které budou zločinci chtít vyměnit za svobodu nebo je využijí jako kontrolní mechanismus.

Munroeová zastrčila jericho za pas a z největší kapsy u kalhot vytáhla kapesní nůž. Dotek kovu na kůži uvolnil úzkost a hřál ji v dlani jako čerstvá krev ze žíly. Vklouzla dovnitř a při zemi se plížila úzkými chodbičkami mezi stoly. Občas se zastavila, zvedla ruku a šmátrala po volně ležících předmětech: ukořistila tužku, keramický kalíšek, hrudku vosku. Vzala si je a pokračovala dál, dokud se neproplížila přes celou dílnu. Zastavila se za překližkovou přepážkou, která tvořila polovinu kóje. Byla k sedícímu hlídači tak blízko, že v měkkém ranním světle pronikajícím skrz okna rozeznávala dokonce i jizvy po akné, které měl na tvářích.

Munroeová hodila voskovou kuličku přes prázdnou uličku tak, aby ťukla do zdi jedné z kanceláří. Zvuk byl tichý a muž vůbec nezaregistroval tlumený náraz, který by schopnějšího hlídače přiměl se podívat.

Zkusila to znovu s tužkou. Při klapnutí dřeva do zdi muž prudce zvedl hlavu a narovnal ramena. Snažila se ho silou vůle přimět, aby vstal. Nepotřebovala, aby se vydal směrem k ní, chtěla jen, aby se zvedl ze židle a odstoupil od zdi, aby měla lepší podmínky k provedení vlastní verze neozbrojeného sebevražedného útoku na cíl.

Jenže hlídač se nehýbal a připravoval ji o čas.

Munroeová uchopila do dlaně porcelánový kalíšek. Jestli ho tohle nepřinutí vstát, bude ho muset zastřelit a tím vyburcuje veškerou ostrahu v budově ať už nahoře v bytech nebo dole ve vězení.

Rozkutálela kalíšek jako kulečníkovou kouli po betonové podlaze za sebou a to muže konečně přinutilo vstát. Zaklepal na kovové dveře, což byl zřejmě signál pro parťáka v podzemí.

V ruce svíral zbraň HK USP .45 Tactical stejně jako všichni Loutkářovi muži, jako by to patřilo ke standardnímu vybavení všech zločinců, vykročil vpřed a pátral po zdroji hluku. Prošel kolem příčky za Munroeovou, která zůstala skrčená pod stolem a odměřovala vzdálenost a čas podle zvuku jeho kroků, podle jeho dechu.

Dál počítala kroky a čekala, dokud ji úplně nemine, a pak se v dřepu natočila tváří k němu. Soustředění, čiré a zvířecí, udusilo stopy soucitu a na povrch se znovu vynořil predátor. Zavřela oči. Pomalými dlouhými doušky nasávala vzduch, vracela se k prapodstatě, která už celé dny žadonila o vypuštění na svobodu, dovolila instinktu, který se kdysi vrstvu za vrstvou a noc za nocí vytvářel v temnotě džungle, aby

převzal kontrolu.

Klapání podrážek na podlaze označovalo jeho polohu na mapě uvnitř její hlavy. Sledovala ho krok za krokem, otočku za otočkou.

Hlídač se sehnul pro porcelánový kalíšek a neopatrně natáhl ruku s pistolí k podlaze. Munroeová vyklouzla zpod stolu a tiše jako kdysi, jako mamba, ten nejmrštnější z hadů, zaútočila na jeho zápěstí. Zkroutila a sekla, prořízla kůži, tepnu i šlachu.

Zbraň mu vypadla na zem.

Hlídač zařval.

Sáhla po pistoli.

Otočil se ke směru útoku.

Vstala a vypálila.

Dvojitý zásah do hlavy; burácení zbraně umlčené tlumičem jako výkřiky přidušené do šepotu.

Mužův řev skončil dřív, než vůbec začal. Skácel se k zemi. Zastavila se a prohlížela si ty vytřeštěné oči bez života, zkroucené tělo na kamenné podlaze, odhozené jako pytel odpadků hromada smetí se dvěma rudými poupaty rozkvétajícími na světle růžovém čele , a zápěstí v kaluži krve na podlaze: ošklivá kopie Noahovy smrti.

Zdola se ozvala otázka v albánštině. Munroeová snížila hlas o oktávu, použila jazyk z dávné minulosti a křikla na odpověď: „Minjtë!“ Nebyla si jistá, zda přesně vystihla dialekt a akcent. Kdyby neodpověděla, přišel by se podívat nahoru.

Zdola se ozvalo zachechtání.

Trefila se.

Se zbraní mrtvého muže Munroeová pomalu couvala zpátky k Neevě, pistoli svírala v obou rukách a mířila na prázdné schody dolů do vězení.

Jakmile byla na doslech, sykla na Neevu, aby nechala dveře do zlatnictví otevřené a přišla za ní do dílny.

Ne proto, že by Neevě něco dlužila, ani proto, že by potřebovala její pomoc, ale kvůli tomu, že nemohla dopustit, aby je od sebe odřízli a mohli ji pak prostřednictvím Neevy vydírat.

Potřetí během pěti minut Munroeová přešla přes celou místnost, tentokrát rychle a beze strachu, že ji někdo uvidí. Potřebovala se dostat ke schodům dolů dřív, než kolega mrtvého hlídače začne být zvědavý a vyleze nahoru. Kvůli Neevě se schválně oklikou vyhnula mrtvole, společně dorazily ke schodišti a tam Neeva ztuhla.

Munroeová začala sestupovat dolů, zarazila se, když viděla Neevino váhání, a kývla na ni, aby ji následovala. Dívka se však nehýbala. Zbledla a zavrtěla hlavou. Munroeová přemohla zlost.

Přítěž.

Byly chvíle, kdy ani všechna odvaha na světě nemohla překonat trauma a záblesky z minulosti.

Přítěž.

Nebude snadné sejít po těch schodech a vrátit se do zápachu chlóru a plísně. Nebude snadné sestoupit dolů s vědomím, že jakmile se ocitne v podzemí, bude bezmocná proti ocelovým dveřím, které ji mohou navždy uvěznit v kobce. Munroeová to musela udělat, navzdory zlé předtuše, ale Neeva ne.

Přítěž.

Ukázala si dvěma prsty na oči a pak je namířila do místnosti, aby Neevě naznačila, že má hlídat. Ukázala na zbraň a pak zpátky do dílny.

Střílet na ochranu.

Neeva přikývla.

Munroeová potlačila pocit marnosti. Zlost. Musí se soustředit na přítomný okamžik. Sešla o několik schodů níž, našlapovala tiše, aby hlídače neupozornila na svou přítomnost. Napínala uši, zda nezaslechne kroky, dech, šustění oblečení a cinkání klíčů, ale nic neslyšela. Ani se nepotřebovala dívat za roh, aby věděla, kde hlídač je, viděla to nejméně pětkrát během svého pobytu v tomto pekle. Nemusela se bát, že by zbloudilá střela trefila někoho nevinného, protože všichni zajatci v této podzemní kobce byli zamčení za hradbou z kamene a oceli.

Munroeová se otočila a rychle ještě jednou zkontrolovala Neevu, která k ní stála zády, svírala jericho v obou rukách a mířila na podlahu. Nadechla se, seběhla zbytek schodů a zabočila za roh, pálila, počítala dávky a vytrvale se přibližovala, dokud nebyl zásobník v pětačtyřicítce prázdný. Vytáhla jericho a zbývající vzdálenost překonala skokem.

Hlídač stihl vytáhnout zbraň z pouzdra. Stihl namířit a vypálit tři střely, ale už se mu nepodařilo vstát.

Vmáčknutý mezi židli a zeď se teď pokoušel zvednout pistoli a vystřelit. Dupla mu na ruku. Sebrala zbraň, jediným plynulým pohybem mu přitiskla jeho vlastní pistoli na čelo a zmáčkla spoušť. Zastrčila si jericho zpátky za pas a strhla mu z poutka na opasku svazek klíčů.

====

KAPITOLA 43

Se svazkem klíčů mrtvého hlídače v ruce Munroeová vyrazila k nejbližší cele v podzemním vězení.

Zkoušela klíče, dokud nenašla ten správný. Odemkla a odsunula závoru. Cela byla prázdná a vzduch plnil stejný smrdutý zápach, jako když byla uvnitř Neeva.

Přešla k vedlejší mříži. Odemkla. Odsunula dveře a uvnitř na matraci se choulilo zubožené dítě, devíti, maximálně desetileté, ve špinavých hadrech, a zoufale se snažilo odplazit od dveří, jako by bylo možné splynout se zdí.

Munroeové propukl v hlavě sbor hlasů. Z hloubi nitra se jí vydrala zuřivost, nespoutaná a oslepující, a srdce jí prudce bušilo v rytmu zcela odlišném od adrenalinového zápalu boje. Touha po krvi, žízeň po násilí, neuhasitelná, nepopsatelná: zabiják se probudil z hlubokého spánku; hlasy sílily, skandovaly, žádaly.

Hranice národů jsem odstranil.

Munroeová se odvrátila od dveří, našla klíč od třetí cely a také ji otevřela.

Vyplenil jsem jejich poklady.

Dvě další dívky, dospívající, patnácti-nebo šestnáctileté, seděly na špinavé matraci, která sloužila jako postel, mlčky na ni zíraly a rukama si objímaly kolena.

Strhl jsem dolů, jako mocný, obyvatele.

Munroeová zkoušela různé jazyky a když vyčerpala celý svůj repertoár řečí, kterým by mohl Evropan rozumět, přešla k posunkům a gesty dívkám naznačovala, aby šly za ní.

Nepohnuly se.

Položila zbraň na podlahu a zvedla ruce. Znovu na ně kývla.

Jedna z nich sklouzla z matrace a vyrazila dopředu. Munroeová botou odsunula pistoli ze dveří a s rukama nad hlavou vycouvala z cely. Dívka šla za ní.

Svou vlastní silou jsem to způsobil.

Munroeová ukázala na mrtvého hlídače na konci chodby, pak na sebe a na zbraň. Dívka se rozzářila, široce se usmála a vzrušeně něco brebentila směrem ke své spoluvězenkyni. Ta vyskočila na nohy a málem se rozběhla ke dveřím. Munroeová jim ukázala vedlejší celu, kde se na matraci krčilo dítě. Ta odvážnější z dvojice vešla dovnitř, klekla si a začala na holčičku mluvit, a když se jazyk opět stal bariérou, zkusila vzít dítě do náruče. To začalo ječet.

A tehdy Munroeová poprvé zaslechla hluk shora: další výkřik, tentokrát od někoho staršího a dospělejšího, následovaný jménem Munroeové a střelbou. Sebrala z podlahy pětačtyřicítku druhého hlídače a rozběhla se ke schodům.

Výkřiky. Zvuky zápasu.

Kovové dveře se zavíraly.

Brala schody nahoru po třech. Plnou parou vrazila do dveří, ještě než se zabouchly, a trochu je pootevřela, ačkoli sílu a pohybovou energii částečně vyčerpala během do schodů. Tvrdě zabrala a ten, kdo stál na druhé straně, povolil. Dveře se rozletěly dokořán.

Munroeová stála ve dveřích jako jasný terč pro každého, kdo by chtěl vystřelit, nikdo však nestřílel.

Loutkář seděl na židli u nejbližšího stolu, pohodlně se opíral a usmíval se. Pohrozil Munroeové prstem.

„Ale ale, má mazaná přítelkyně,“ pronesl. „Děkuji, že jste mi přinesla tento dárek.“

Vlevo u dveří stál muž, kterého ještě neviděla. Zdálo se, že podobně jako Arben a Tamás je jen zaměnitelnou součástkou v Loutkářově soukolí. Vedle Loutkáře stála Neeva s pistolí u hlavy a rukama svázanýma za zády. Držel ji nějaký muž další kolečko v systému.

Přítěž.

Jako by zažívala déja vu tuhle scénu už si přehrála nejméně stokrát od chvíle, kdy si Neeva na konzulátu vynutila, že půjde s ní. Tucet hádek, obrovská energie vynaložená na to, aby se právě tento scénář nestal realitou, a všechno zbytečně.

Neeva s vyděšeným a zničeným výrazem neslyšně pronesla: Promiň.

Munroeová postoupila o krok dopředu. Pokud zde bylo víc lidských součástek, neviděla je, a daný počet byl logický vzhledem k jejich zvyku pracovat a cestovat po dvojicích.

Dvě starší dívky, které po jejím úprku nahoru zůstaly ve vybílené chodbě, se nakonec opatrně vykradly po schodech za ní, jako by pochopily, že mají jedinou šanci na útěk a tou je ona. Zůstaly jí stát za zády.

S pistolí mrtvého hlídače v pravé ruce Munroeová vytáhla jericho zasunuté za pasem. Jednu zbraň namířila na Loutkáře a druhou na gorilu u dveří. Stála tak, aby byla zády ke zdi.

Loutkář kývl prstem na svého pohůnka u dveří a ten se vrhl vpřed, popadl jednu z dívek za zápěstí a vtáhl ji do místnosti. Dívka zavřeštěla, rozplakala se a snažila se bránit. Přiložil jí k hlavě zbraň stejně, jako jeho kumpán držel v šachu Neevu. Vyděšená dívka zůstala poslušně stát a hlasitě vzlykala.

„Odložte zbraně,“ řekl Loutkář Munroeové. „Se svou inteligencí jistě víte, že odsud není úniku.“

„Možná,“ utrousila Munroeová. „Ale nemusím zemřít sama.“

Pokrčil rameny. „Tak třeba zabijete mě. Nebo zabijete jednoho z mých mužů. Rozhodně zabijete ta dvě

neviňátka. Co tím získáte?“

Munroeová odstoupila od zdi, ale stále si kryla záda. Přibližovala se k němu, zvažovala šance, rychlost, počty.

„Vy je nezabijete,“ prohlásila. „Jsou příliš cenné. Jako živé jsou pro vás hodnotnější; bylo by těžší je nahradit než ty vaše gorily.“

Loutkář na půl vteřiny obrátil pohled k Neevě. „Tahle ano,“ řekl. „Ale tamty dvě a to děcko dole jsou levné a snadno zaměnitelné. Zítra dovezou další.“

Vstal a stoupl si vedle Neevy. Nečněl nad ní tak jako jeho gorila, což jen zdůrazňovalo drobnost jeho postavy. Změřil si ji od hlavy k patě a přes rameno Munroeové řekl: „Myslím, že ty dívky mají větší cenu pro vás než pro mě.“

Zatímco byl otočený zády, Munroeová k němu udělala další pomalý krok, a ve stejném okamžiku Loutkář popadl Neevu a přitáhl ji k sobě. Vzal svému muži zbraň a přiložil ji Neevě ke spánku. Zmáčkl jí tváře a otočil ji čelem k Munroeové. Neeva měla v očích slzy a rty němě opakovala promiň, promiň.

„Žádná z nich pro mě nebude mít cenu, pokud budu mrtvý. Ano, zabiju dokonce i tuhle, bude-li to nutné.

Už ani krok.“

Munroeová se zastavila na místě.

Loutkář pokynul muži, kterému vytrhl Neevu, a ten zamířil ke schodům pro druhou dívku, která tam až doposud stála jako zhypnotizovaná, ochromená strachy. Otočila se, zařvala a rozběhla se dolů, odkud přišla, a on se za ní vrhl a dohonil ji. Vytáhl ji za vlasy zpátky nahoru po schodech; dívka kolem sebe mlátila rukama a byla celá odřená a zakrvácená, jak jí beton a kámen roztrhaly oblečení a kůži. Kopl ji, a pak znovu a znovu, a dívka se stočila na zemi do klubíčka, křičela a prosila a snažila se chránit si hlavu a břicho.

Vteřiny trhaně plynuly, jako by čas zpomalil až téměř k zastavení, a kromě bušení srdce v uších přestal pro Munroeovou zvuk existovat. V té pulzující lázni, od jednoho tepu k druhému, probleskovaly šance a strategie.

K zabití toho surovce a ukončení celého šílenství by měla jediný výstřel a bude muset střílet levačkou; šance nebyla velká.

Tah proti tahu.

Jakmile vystřelí první ránu, ta dívka zemře a s ní možní i Neeva.

Zbraně se obrátí proti ní. Zemře. A po ní ta větší dívka, dítě v cele a kdoví, kdo ještě.

V uších jí hučela krev. Ohlušovala ji. Přiváděla k šílenství.

Rozhodnutí. Volby.

Má duše volí zardoušení, spíše smrt než tohle živoření.

Zašla takhle daleko s vědomím, že kráčí do pasti. Zašla takhle daleko s vědomím, že měla dobrý život, a pokud nyní skončí, nebude litovat. „Dost,“ vyštěkla.

Loutkář se zasmál, ale zopakoval příkaz albánsky a muž přestal kopat. Dívka zůstala ležet na podlaze, vzlykala a slepené vlasy jí zakrývaly obličej. Neeva se kousala do rtu a její výraz ztvrdl, obličej měla napjatý a soustředěný, jako by si přehrávala stejný scénář, stejné šance, stejnou pravděpodobnost a dospěla ke stejnému závěru jako Munroeová.

Loutkář se uchechtl a triumfálně prohlásil: „Jste slabá. Zneužitelná, a nebezpečná pouze ve svém vlastním prostředí, kde máte navrch jste tak průhledná a snadno manipulovatelná, protože postrádáte schopnost dělat obtížná rozhodnutí. Dobrý stratég by nejdřív zabil ty dívky, aby mu nad hlavou nevisel meč, a až pak

šel po mně. Ale vy? Nejste k ničemu.“

Jako míjejí mraky a ztrácí se, kdo klesne do hrobu, ten více nevyjde.

„Zabijte mě,“ řekla Munroeová. „Vím, že po tom toužíte.“

„Ze všeho zboží v této místnosti,“ ušklíbl se, „jste vy nejcennější, máte nejvyšší hodnotu. Když vás doručím klientovi třeba i zdrogovanou vydělám desetkrát víc, než by mi vynesla ta holka, díky nepřátelům, které jste si za těch posledních pár dní nadělala.“

„To bych se dřív zabila,“ odsekla.

„Ani toho nejste schopná.“

Neeva vyhrkla: „Vystřel, Michael, prosím tě, střílej.“

Loutkář dloubl Neevu do žeber, a ta zkřivila tvář bolestí.

„Jestliže se vzdám, co tím získám?“

„Získáte čtyři,“ odpověděl. „Tři malá prasátka a ještě tuhle. Všechny je pustím na svobodu.“

„Pusťte je hned,“ opáčila. „A já se pak vzdám.“

Neeva zaječela: „Ne!“ a Loutkář ji znovu praštil.

„Nejsem blázen,“ řekl. „Nejdřív vy a pak ta děvčata.“

„Propusťte nejdřív ty snadno nahraditelné.“

Loutkář se uculil. „A kam by šly? Když je nechám na ulici, najdou je a nakonec se mi u dveří objeví policie. Ne. Jestli je pustím, tak je pustím tam, kde mi nezpůsobí žádné potíže.“

„Pak jsme se ocitli ve slepé uličce.“

Loutkář vyštěkl příkaz. Muž, kterému vzal předtím zbraň, vytáhl zpod košile další pistoli. Ještě než namířil hlaveň na ležící dívku, Munroeová zařvala: „Ne!“ a Loutkář muže zastavil. „Rozhodnutí je na vás,“ pronesl.

Munroeová neodpověděla, horečně uvažovala, snažila se najít východisko ze situace, kterou nemohla vyhrát: i když obětuje vlastní život, přispěje tím jen k dalšímu šíření zla.

„Nebudu čekat dlouho,“ prohlásil Loutkář.

Když se vzdá, nebude mít jak si vynutit své požadavky, ale bez její kapitulace dojde k okamžité popravě.

Jako by jí četl myšlenky, dodal: „Deset vteřin a ta dívka zemře.“

Neeva zařvala: „Střílej!“ a Loutkář ji udeřil, tentokrát tak silně, až to bylo slyšet, a Munroeová i z té dálky viděla její slzy.

Loutkář začal počítat, rychle za sebou vyjmenoval čísla od dvou do sedmi. U osmičky se Munroeová začala shýbat. Neeva znovu vykřikla a čas opět zpomalil, pohyb a události rozsekané na fragmenty, život definovaný trhanými záblesky stroboskopu.

Muž u kovových dveří s pistolí u dívčiny hlavy. Škubnutím za vlasy jí zvedá uslzený obličej vzhůru a chechtá se jí do ucha. Druhá dívka na podlaze. Schoulená. Gorila vedle ní na ni míří zbraní, ukazovákem přejíždí po lučíku spouště a s obličejem obráceným k Loutkáři dychtivě čeká na rozkaz. Loutkář si přitahuje Neevu pevněji k sobě. Škodolibě se usmívá. Zarývá jí hlaveň do ucha. Na opačné straně místnosti se cosi mihne, průvan nebo stín, půlvteřinové rozptýlení, během nějž Loutkářův hlas, zvučný a zkreslený, vyslovuje číslo devět.

Munroeová spustila jedno koleno na podlahu.

Neeva zaječela: „Ne!“ Vytáhla se na špičky, takže měla tváře ve stejné výšce jako Loutkář, přitiskla se k němu tělem a strnula. Pravou ruku natáhla k ruce, která jí držela zbraň u spánku, a levou dlaní přidržela Loutkářovu hlavu. Ne zbrkle. Uvážlivě… soustředěně… odhodlaně, s jasným záměrem a tvrdým pohledem.

Úsměv mu pohasl.

Ovinula prst kolem spouště.

A pak exploze krve a kostí, která ukončila dva životy zároveň.

Neeva s Loutkářem společně padali, narazili na stůl a do židle, a jako hadrové panenky v počítačové hře se nakonec zhroutili na podlahu, pokroucení a ohnutí, s propletenýma rukama a nohama.

Během okamžiku nutného k mrknutí, zaregistrování a pochopení, Munroeová pustila jericho na zem.

Zvedla obě ruce s pětačtyřicítkou a stále vkleče vystřelila na nejbližšího muže, na nejbližší výměnnou součástku v Loutkářově mašinerii: rychlá kadence vyprázdnila zásobník a poslala jeho cukající se tělo k zemi, kde plnou vahou těžce žuchlo na dívku na podlaze. Obrátila se k jeho kumpánovi, čas uvízl v zajetí téhož roztříštěného okamžiku, vydestilovaného do řevu a násilí, zatímco první muž padal a druhý zvedal hlavu a váhal, zda zabít rukojmí a lidský štít, anebo opětovat palbu.

Hlaveň se obrátila od rukojmí k Munroeové.

Pustila pětačtyřicítku na zem. Popadla jericho. Jejich zbraně zacílily ve stejný okamžik. Muž věděl, že Munroeová nevystřelí, dokud bude před sebou držet rukojmí jako živý štít, a ona zas věděla, že muž nebude mít přesnou mušku, protože musí střílet jen jednou rukou a přitom držet zmítající se tělo.

Munroeová se připravila na rány. Doufala, že bude mít štěstí a kulky ji zasáhnou do trupu, kde ji ještě mohla ochránit bunda pravděpodobnost, že by se trefil do díry po kulce, byla mizivá; a v tom prchavém okamžiku rezignace se do vzduchu náhle rozprskla rudá sprška, vycházející z mužovy hlavy, a ta smrt nepřišla od ní.

Čas, až doposud držený v zajetí, se náhle osvobodil a vymrštil se jako přetažená pružina. Střelec se zřítil k zemi a dívka zůstala stát samotná, ječela a snažila se uniknout před krví a smrtí, jako by mohla vylézt z vlastní kůže a tím se osvobodit od hrůzy toho okamžiku. Její šok a zděšení se prolnulo s jekotem dívky ležící na podlaze a výsledkem byl ohlušující vřískot, který se Munroeové zařízl do všech smyslů.

Jako běžec ze startovních bloků vyrazila skrz bludiště stolů a chodbiček, šikmo přes celou místnost až na místo, kde zahlédla stín pohybu.

Nic tam nebylo.

Pomalu se otáčela kolem vlastní osy. Prohlížela, pátrala, zatímco bědování a nářek dvou starších děvčat plnil prostornou místnost a odrážel se od zdí.

U nohy židle našla jedinou vyhozenou nábojnici.

Natáhla se pro ten kus kovu a vzedmula se v ní zlost.

Našel si sem cestu z Milána. Byl tady. Mohl to všechno ukončit zabitím muže, který způsobil tolik utrpení, ale namísto toho nechal Neevu zemřít a zachránil Munroeové život tím, co zřejmě považoval za šlechetné gesto, čímž ji připravil o jakoukoli naději na klid a mír. Mohl strýčka zabít. Ukončit to trápení. Měl možnost nechat Neevu naživu, ale on to neudělal, a Munroeová ho za to nenáviděla.

Dovolila mu žít, dala mu šanci, ale ne pro tohle.

Ne pro tohle.

Munroeová strčila nábojnici do kapsy jako upomínku a než zamířila na druhou stranu místnosti, nakoukla do zlatnictví. Žena za pultem byla mrtvá, ležela zhroucená u zdi a v čele měla jedinou díru.

U železných dveří do podzemního žaláře obešla Munroeová obě dívky ochromené šokem, které se se skelným pohledem pokoušely otřít si z rukou a tváří krev a tělní tekutiny, ale jen je ještě víc rozmazávaly.

Kývla na ně, aby s ní sešly dolů, kde je bude moct opláchnout hadicí, ale dívky odmítly a ona je nenutila.

Loutkář byl mrtvý. Další čtyři z jeho pohůnků byli mrtví. Žena ve zlatnictví byla mrtvá, ale zlatníci z dílny ještě přijdou a na cestě mohou být další posily z Loutkářovy armády. Chtěla se odtud dostat pryč dřív, než dorazí.

Holčička v podzemí mezitím vyšla z cely na chodbu a Munroeová ji našla, jak zírá na mrtvého hlídače.

Dívenka sebou při jejím příchodu polekaně cukla a tak Munroeová zůstala nehybně stát a jen k ní natáhla ruku. Dítě se pomalu otočilo a po chvíli ji uchopilo za prsty.

Odvedla holčičku do kanceláře s panenkami. Dívence se rozsvítily oči, když viděla na policích tolik hraček.

Munroeová vzala jednu repliku v životní velikosti a podala jí ji. Posunkem jí naznačila, aby si sedla, a zatímco dítě hladilo panenčiny vlásky a šatičky s téměř stejnou zbožnou úctou jako předtím Loutkář, Munroeová začala prohrabávat šuplíky a pátrat po nějakých dokumentech, po elektronice, po čemkoli, co by jí mohlo poskytnout informace o tom, kdo vlastně Loutkář byl nebo jak fungoval jeho podnik.

Nenašla nic.

Dvě starší dívky vešly do místnosti a zastavily se ve dveřích.

Munroeová zaváhala. Přestala hledat a vstala, obešla stůl a natáhla ruku k dítěti na židli. Když se holčička sesmekla dolů a nohy se jí dotkly podlahy, Munroeová ji odvedla ke dveřím, vložila její ručku do dlaně jedné z větších dívek a vytáhla z kapsy peníze. Každé podala skoro tisíc euro a doprovodila je ke dveřím na ulici. Zůstaly stát na chodníku, mhouřily oči před ranním sluncem a byl na ně žalostný pohled. Celá transakce i dorozumívání probíhaly beze slov, bez jazyka.

Munroeová počkala, dokud dívky neušly půl bloku, a zavřela dveře. Ráda by znala jejich další osudy, ale to bylo nad její možnosti. Budou si muset najít svou vlastní cestu. Snad narazí na policejní stanici, najdou někoho, kdo bude mluvit jejich jazykem, někoho, komu budou moct vyprávět svůj příběh, a nakonec dovedou hledače pravdy zpět do tohoto semeniště zla. Mimo to, a možná nadto, Munroeová vyhledá místního korespondenta agentury AP nebo Reuters a poskytne mu dostatek informací na to, aby v nich našel příběh, pokud bude doopravdy chtít.

Munroeová se pomalu vrátila k místu, kde ležela Neeva.

Stoupla si nad ni.

Klekla si.

Dívka měla zavřené oči a její tvář, nedotčená tím krveprolitím, vypadala vyrovnaně. Kdyby Munroeová hledala, objevila by pod tím klidem úsměv, a ve smrti, dokonce i bez vlasů, vypadala Neeva úplně jako panenka, ve kterou se ji Loutkářovo šílenství snažilo proměnit. Munroeové se hlavou stále dokola honila její téměř poslední slova, dokud je nakonec tiše nezašeptala, aby je tím očistila: Nikdy jsem po ničem tolik netoužila, jako moct konečně udělat něco někomu, kdo mi ublížil.

Podlaha ji tlačila do kolenou, když se naklonila, aby vymanila Neevu z Loutkářovy náruče, ale pak se zarazila. Nechat ji tady, polapenou v osidlech jeho frašky, bylo porušením všeho, co jí bylo svaté, ale muselo to tak být. Aniž by narušila celou scénu, natáhla se ještě dál a přitiskla Neevě rty na čelo.

Svou vlastní silou jsem to způsobil.

„Ve smrti snad najdeš klid,“ zašeptala a vstala.

Otočila se k tomu výjevu zády a zamířila dopředu, ke dveřím do zlatnictví, a cestou vytáčela Bradfordovo číslo.

====

KAPITOLA 44

Dallas, Texas

Munroeová vyšla z výstupní chodby letadla do terminálu. Jejím jediným zavazadlem byla taška přes rameno naplněná několika věcmi, které shromáždila v týdnu po Neevině smrti.

Byla už ve Spojených státech dva dny a až nyní se vracela do Dallasu, na místo, které se nejvíce blížilo domovu. Nemluvila s Bradfordem posledních několik hodin od chvíle, kdy mu v textové zprávě poslala informace o přípoji z Denveru, ale věděla, že na ni bude čekat v prostoru za otočnými dveřmi.

Poté, co opustila Neevu a zatelefonovala Bradfordovi, aby mu oznámila, že je naživu a vrací se domů, zavolala ještě do kanceláře agentury Reuters v Záhřebu, dala jim dvacet minut a pak vytočila číslo americké ambasády.

Zpráva o krvavé události se rychle šířila a zanedlouho se obrazové záznamy dostaly do televizí po celém světě. Vzhledem k chybějícím podrobnostem začaly vznikat divoké spekulace a díky názorným fotografiím doprovázejícím Neevino objevení bude trvat několik týdnů, než celé šílenství opadne.

Po smrti Loutkáře a tolika jeho pobočníků, zmizení jeho pravé ruky a rozbití americké části sítě chvíli potrvá, než organizace začne znovu fungovat pokud se vůbec ještě vzpamatuje. Ovšem ve světě, který lije miliardy dolarů do války proti drogám a přitom věnuje pouhou almužnu na boj s neviditelným, bezpečnějším a výnosnějším obchodem s bílým masem, kde překupníci a novodobí otrokáři riskují tak málo, když dodávají ženy k uspokojení zvrácených choutek svých zákazníků, se nakonec najdou jiní vždycky se najdou jiní aby zaplnili díru na trhu.

Munroeová nasedla na první vlak do Lublaně a tam přečkala únavné a zdlouhavé formality spojené s nahlášením ukradeného pasu a vyřizováním nového pravého. Jakmile ho měla, sedla do prvního letadla do Spojených států.

Namísto do Dallasu zamířila do Aspenu, kde bydleli rodiče Neevy. Přijela neohlášeně. Opatrně a ostražitě ji pozvali k sobě domů a tam jim ve formálním obývacím pokoji, oddělená obřím konferenčním stolkem, zevrubně vylíčila, co se dělo poté, co Neeva uprchla z konzulátu v Nice; řekla jim o překupnické síti, vysvětlila, proč Neevu unesli, a podrobně popsala důvody, které dívku vedly k rozhodnutí, jaké udělala.

Byla to jen malá, pokud vůbec nějaká, útěcha za ztrátu dítěte, ale podrobnosti o Neevině pomstě, detaily, které média a svět nikdy nezíská, byly všechno, co jim mohla dát.

Tisdaleovi, usazení společně na pohovce, se o sebe opírali s elegancí, jakou situace dovolovala. Většinou hovořila Judith a její vyprávění spíš připomínalo zpověď, jako když se svěřuje pacient u terapeuta.

Zaplnila prázdná místa, doplnila konkrétní detaily, kterým se Neeva vyhnula, popsala hrůzy brutálního napadení, k němuž došlo, když bylo dívce čtrnáct, a způsob, jakým to změnilo Neevin život a smýšlení.

Když Munroeová odevzdala to, co přišla nabídnout, a vyslechla pláč zoufalé matky, vrátila se do Dallasu.

Zahlédla Bradforda přes sklo dřív, než dorazila ke dveřím: nenuceně se opíral o zeď s rukama zkříženýma na prsou a jen pohyb jeho očí prozrazoval, jak soustředěně vnímá všechno, co se děje kolem. Bylo to tak typicky bradfordovské, až měla chuť se rozesmát úlevou, že je zase tady, a zároveň plakat, protože

věděla, že ta úleva dlouho nepotrvá.

Prošla otočnými dveřmi a usmála se. Prohlížel si ji, sledoval ji. Sotva udělala pár dlouhých kroků, narovnal se, odlepil se od zdi a šel ji přivítat. Svět běžel dál kufry a boty, letištní hlášení a výstražné signály zavazadlových karuselů, návaly lidí zatímco ji držel v náručí, ona si mu opřela hlavu o rameno a stáli tam nekonečně dlouhou dobu.

Nakonec zvedla hlavu a řekla: „Pojďme.“

Tehdy si poprvé všimla ztrápeného výrazu v Bradfordově obličeji, který se mu povedlo tak dobře zamaskovat úsměvem na přivítanou.

„Co se děje?“ zeptala se. „Logan? Samantha? Alexis?“

Zavrtěl hlavou. „Nic takového. To může počkat.“

„Ani bych neřekla,“ namítla, místo odpovědi ji ale vzal kolem pasu a vedl ji k východu a krytému parkovišti.

„Pověz mi to, prosím tě,“ požádala.

„Povím, ale nejdřív tě chci odvézt domů.“

Domů.

Munroeová se z Bradforda ani nesnažila vytáhnout další podrobnosti. Kdyby jen pro dnešek mohla mít klid namísto úzkosti, kdyby měla domov jen na jediný den, počká si, až jí to řekne sám. Bok po boku mlčky kráčeli rovnoměrným krokem k Bradfordově dodávce.

Domov ležel směrem na sever, mimo metropoli, kde země byla ještě úrodná, města byla stále městy a živelná městská zástavba se ještě nerozšířila do volné krajiny, ačkoli se o to už rozhodně pokoušela.

Domov byl pětipokojový dům ve stylu ranče, nově postavený podle Bradfordových požadavků na šestihektarovém pozemku. A protože Bradford trávil víc času mimo domov než doma, starala se o dům hospodyně na plný úvazek s manželem, kteří pro Bradforda pracovali už léta a dnes bydleli v menším domku v zadní části pozemku.

Bradford vjel na půlkruhovou příjezdovou cestu před domem a Felecia otevřela přední dveře dřív, než k nim dorazili. Usmála se na Munroeovou a přivítala ji zpátky, a hned po výměně zdvořilostí začal Bradford Munroeovou nenápadně postrkoval směrem k ložnici. Jakmile překročili práh, zvedl ji do náruče, nohou zavřel dveře a hodil ji na postel.

Munroeová se zasmála a on se usmál, vstal a zkoumavě si ji prohlížel.

„Co je?“ zeptala se.

„Rád vidím, že se směješ.“

„Děláš si zbytečně moc starostí,“ poznamenala.

Klekl si na postel. Naklonil se nad ni. „Spíš si jich dělám zbytečně málo,“ opáčil. „Panebože, jak jsi mi chyběla.“

Uvnitř v místnosti pozbyl čas význam a všechna ta nevyřčená slova, všechen potlačený strach, muka a zármutek, ztráty a bolest, se někam vytratily během těch hodin, kdy vnější svět přestal existovat.

Stáli v kuchyni, každý z jedné strany ostrůvku, popíjeli víno a ujídali z tácu s občerstvením, které jim připravila Felecia.

„Řekneš mi to teda?“ zeptala se Munroeová.

Bradford si nalil další sklenici. Nežádal o upřesnění; oba věděli, o čem Munroeová mluví. „Ztratil jsem Kateinu stopu.“

Munroeová se zastavila se sušenkou na půl cestě do úst. „Ona je venku z vězení?“

„Po té explozi v kanceláři jsem musel odvolat své lidi, aby mi pomohli s organizačními záležitostmi, zatímco jsem pátral po Alexis…“ Odmlčel se a zbytek vysvětlení nechal vytratit do ticha.

Dotkla se prsty jeho tváře. „Nevyčítej si to.“

„Štve mě, že ona jediná z toho všeho vyšla jako vítěz.“

Se sklenicí vína v jedné ruce a jeho dlaní v druhé Munroeová táhla Bradforda zpátky do ložnice. „Zatím ještě nevyhrála a pokud vůbec vyhraje, bude to Pyrrhovo vítězství.“

Bradford se odmlčel a po tváři mu přeletěl stín. Přitáhl ji k sobě a pevně ji objal. „Neříkej to, jo?“ zašeptal.

„Já vím, co přijde, a nechci to slyšet. Dneska večer ne. Možná zítra, ale ne dnes.“

Nehovořil o Kate Breedenové. Oba věděli, že Munroeová dokáže snést jen určité množství bolesti a ztrát, než skončí úplně na dně. Potřebovala na čas zmizet, nechat zahojit rány, a toho mohla dosáhnout jedině návratem k tomu, čím doopravdy byla: osamělá lovkyně, uzavřená a izolovaná.

Munroeová odložila sklenici na noční stolek, objala ho kolem krku a políbila ho. Skutečně ho milovala, navždy. Usmála se a zahnala smutek; byla svým způsobem ráda, že nemusí říkat sbohem, že nemusí vyslovit ta slova, která nechtěla nikdy vyřknout ačkoli ve skutečnosti to vlastně žádné sbohem nebude, protože pokud je tady její domov, bude se sem vracet jako poštovní holub. To Bradford musel vědět, stejně jako znal její důvody k odchodu.

Nestane se to dnes ani zítra, ještě tady měla pár věcí k vyřízení. Potřebovala navštívit Alexis; pravděpodobně by měla vyvinout snahu a obvolat příbuzné, a také to udělá, až na to bude připravená.

Momentálně nejvíc chtěla nejvíc potřebovala vidět Logana, podívat se mu do očí a poprosit o odpuštění za všechno, co si kvůli ní vytrpěl, a proto ještě odkládala to, co muselo nevyhnutelně přijít.

Richardson, Texas

Půlnoční vzduch byl nehybný a chlad noci ještě prohlubovalo vlhko po nedávném dešti. Byt v zadní části rezidenčního komplexu se nacházel mimo silnici a nedoléhal sem pouliční ruch ani svištění pneumatik po mokré vozovce; ležel v místech, které během posledních tří hodin zahalilo přízračné ticho.

V temném zákoutí, neviditelná ve tmě, čekala Munroeová. Během posledních hodin se vrátila domů většina sousedů a někteří už šli spát, jak tomu nasvědčovalo zhasnuté světlo.

Jako lovec v úkrytu si krátila čas a sledovala auta a otevírání dveří, zatahování záclon a rozsvěcování i zhasínání světel, stíny sahající až na ulici a občas i lidi, netušící, co všechno může být vidět z druhé strany okna.

A stále čekala.

Před odchodem požádala Bradforda o zbraň, prohledala plastovou krabici, kterou jí nabídl, a vzala si, co potřebovala. Vypůjčila si jeho dodávku, ale neslíbila, kdy se vrátí, ani mu nesvěřila, kam jede.

Neptal se, ale věděl musel to vědět.

Zem byla studená a Munroeová se vrtěla a střídala jednu nepohodlnou polohu za druhou. Nepochybovala, že se Breedenová nakonec vrátí do tohoto bytu, do malého úkrytu, který Munroeová objevila už před lety a o kterém mlčela bylo však záhadou, kdy a jak často se sem Breedenová vrací.

Během pobytu ve vězení zabavili Breedenové dům kvůli neplacení hypotéky a ze stejného důvodu přišla i o auto, avšak hypotéka na byt a poplatky za služby se stále hradily. Něco tady čekalo, něco, co Breedenová potřebovala nebo chtěla; něco ji sem táhlo. Když nic jiného, byl tento jednopokojový byt jediným útočištěm, jaké Breedenová měla střecha nad hlavou, teplé místečko přechodný domov, dokud se nesebere a nepustí se do dalších věcí, které má za lubem.

Půlnoční ticho se vleklo a kouř z komínů svědčil o nevypočitatelném texaském počasí, které i začátkem jara dokázalo přinést pořádný mráz. Na příjezdovou cestu občas zabočily zářící reflektory a zmizely v garážích nebo pod přístřešky pro auta, ale byt zůstával stejný jako předtím: tmavý a neobydlený; vábivý.

Lákalo ji vniknout dovnitř ještě před Breedenovou, číhat ve tmě pokoje, chráněná před rozmary počasí a zvědavýma očima, Munroeová však neměla tušení, co je na druhé straně, jaká opatření mohla Breedenová udělat, aby se včas dozvěděla o nezvané návštěvě. Hlavně ji nechtěla předem vyplašit.

Čas plynul ve vlhku a tichu, v tom nebezpečném druhu ticha s myšlenkami a vzpomínkami a hlasy překřikujícími se v hlavě, hlasy, které neumlkly ani po Loutkářově smrti; nedovolily jí navrátit se ke klidu, jaký zažívala předtím, než se rozpoutalo to šílenství.

Bylo pošetilé si myslet, že když dnes ukončí to, co mělo být ukončeno před dlouhou řadou nocí, tak najde opět klid, ale ta myšlenka tu byla, a postupně se mísila s jinými, mnohem temnějšími, mnohem naléhavějšími. Ty zase vystřídaly obrazy podzemní kobky a dětí, Logana a Neevy, Jacka a Samanthy, Noaha, a její vlastní varovná slova určená Neevě: Pomstu je nejlepší přenechat fantazii.

Za všechno se platí.

Na příjezdovou cestu odbočila další dvojice reflektorů a pokračovala k parkovacímu místu vyhrazenému pro byt Breedenové. Napůl očekávala nějakou léčku, a tak ji překvapilo, když spatřila vyzáblou postavu, která se rychlým krokem blížila směrem k ní. I ve tmě bylo zjevné, že Breedenová drasticky zestárla od chvíle, kdy ji Munroeová viděla naposledy. Pryč byla elegance, bublavý smích i deset kilogramů dobrého života, a nahradila je ztrhaná tvrdost.

S rozvážnou trpělivostí a instinktem dravce Munroeová čekala, až projde Breedenová kolem, čekala, až vyloví z kabelky klíče, dívala se, jak přejíždí prstem podél horní zárubně a manipuluje s čímsi, o čem se Munroeová mohla jen domnívat, že je to drát.

Munroeová vstala.

Smrt a ztráty těchto posledních týdnů volaly po zúčtování.

Spravedliví se budou radovat, až uzří tu pomstu.

V hrudi jí bušil válečný buben.

Umyje si nohy v krvi ničemů.

Vykročila dopředu, černá proti noci, jako stín schodištních světel, soustředěná na postoj Breedenové, dech Breedenové, páteř Breedenové. A pak, téměř po jejím boku, Munroeová přiložila Breedenové hlaveň ke spánku a řekla: „Zdravíčko, Kate.“

====

KAPITOLA 45

Dallas, Texas

O pět měsíců později

Půl kilometru štěrkové cesty dělilo asfaltovou okresní silnici od Bradfordových hlavních dveří; půl kilometru mezi vstupní halou a schránkou. Většinou na té vzdálenosti nezáleželo. Nebýval doma tak často, aby ho trápilo vybírání pošty dělala to za něj Felecia, a urgentní věci mu chodily do kanceláře Capstone.

Dnes však byl doma, a tak sjel s dodávkou ke krajnici, aby vybral schránku a ušetřil Felecii cestu. Dvěma prsty vylovil hromádku papíru a hodil ji na sedadlo spolujezdce. Až když zajel za dům, zaparkoval v garáži a natáhl se pro skromný příděl časopisů s reklamními přílohami, letáků a obálek, padl mu do oka rukopis, který mu zastavil dech.

S jednou nohou venku z dodávky se zarazil, posadil se zpátky a zíral na tu obálku: obyčejná, bílá, a podle tvaru a známky určitě ne ze Spojených států. Zpáteční adresa chyběla, ale jeho jméno a adresa byly napsány nezaměnitelným písmem, které mu zrychlilo dech a rozklepalo prsty.

Bradford natrhl obálku zuby, strčil do otvoru ukazovák a roztrhl delší stranu.

Uvnitř byl jediný kus papíru. Výstřižek ze zahraničních novin tištěných písmem, kterému nerozuměl pravděpodobně cyrilikou, ale z které země, to už nevěděl a také mu to bylo jedno, nepotřeboval to vědět.

I když totiž slova nedávala smysl, doprovodná fotografie se svou typickou novinovou zrnitostí mu všechno prozradila.

Ohořelá a poničená luxusní jachta, s trupem jen tak tak vyčnívajícím nad hladinu, se nakláněla u jakéhosi středomořsky vyhlížejícího pobřeží.

Bradford dlouho seděl a zíral na ten výstřižek, šťastný jako blecha, a úsměv se mu postupně rozšiřoval, až se nakonec rozesmál nahlas.

====