Taylor Stevensová

LOVKYNĚ INFORMACÍ

PROLOG

Středozápadní Afrika

Před čtyřmi lety

Tady zemře.

Na zemi, opřen dlaněmi o hlínu, bojující s žízní a touhou napít se z bahnité louže. Krev měl ve vlasech, na oblečení, pod vrstvou špíny a prachu na obličeji. Nebyla to jeho krev. A ještě stále cítil její chuť.

Najdou ho a zabijí. Rozsekají ho na kusy, tak jako Mela a možná i Emily. Toužil se přesvědčit, že zůstala naživu, ale slyšel jen tiché zvuky hlubokého lesa přerušované svištivými nárazy mačet do listí.

Klenbou stromů deštného pralesa pronikalo světlo a pohrávalo si se stíny. Svist čepelí se nesl bezvětřím, odrážel se a znemožňoval odhadnout směr, odkud přichází.

I kdyby pronásledovatelům přece jen unikl, nepřežil by v džungli jedinou noc. Musí odsud pryč, utéct, pokračovat na východ a překročit hranice, ačkoli už vlastně ani netušil, kde je. Přinutil se zvednout na kolena, namáhavě se vyškrábal na nohy a otočil se kolem vlastní osy. Byl dezorientovaný, motala se mu hlava a přitom se snažil najít východisko.

Mačety se přibližovaly, z povzdálí se ozývaly výkřiky. Vrhl se vpřed, plíce měl v jednom ohni a oči ho pálily. Čas už dávno ztratil na významu. Ve slábnoucím světle se před ním zlověstně tyčili pralesní velikáni. Má snad halucinace?

Další pokřik, ještě blíž. Podlomila se mu kolena, padl na zem a proklínal se za rámus, který tím způsobil.

Serval ze sebe batoh, nestál mu za to, aby kvůli němu obětoval život.

Když se podrost rozechvěl burácením džípů, svitla mu naděje. Silnice byla směrovou cedulí k úniku a on ji teď najde. Přikrčil se, vykoukl nad listnatým příkrovem, prosil osud, aby se mu vyhýbali hadi, a rozběhl se za tím zvukem. Bez batohu se pohyboval rychleji; mělo ho to napadnout dřív.

Asi sto metrů za ním zazněl sbor hlasů. Objevili batoh. Věci, které si nemůžeš dovolit ztratit, nos u těla.

Moudrá rada od bratrance, který kdysi pobýval v téhle bohem zapomenuté divočině. Odhozením batohu si koupil čas, pár minut, možná i celý život.

Dvacet metrů před sebou uviděl paprsek světla. Instinktivně k němu zamířil. Nebyla to silnice, ale vesnička, malá a tichá. Přeletěl pohledem po opuštěné scéně a pátral po jediné věci, kterou chtěl víc než cokoli jiného. Našel ji ve zrezivělém sudu od benzínu; na hladině se zabydlely různé druhy vodního hmyzu a u dna pluly jako miniaturní mořské panny larvy moskytů. Hltavě se napil, přestože riskoval nákazu všemi možnými nemocemi, jaké sud obsahoval; jestliže bude mít štěstí, budou léčitelné.

Přiblížil se džíp a on se stáhl do stínu a zalehl do křoví. Z vozu se vyhrnuli vojáci, rozptýlili se mezi hliněnými chatrčemi a před odchodem ještě roztřískali žaluziové dveře a okna. Teď už chápal, proč je vesnice opuštěná.

Do úplné tmy chybělo patnáct minut. Vydal se po kraji stezky spojující vesnici se silnicí a napínal sluch.

Džípy byly pryč a na okamžik své pronásledovatele vůbec neslyšel. Právě vystoupil ze stínu na cestu, když zaslechl, jak Emily křičí jeho jméno. Byla daleko před ním na silnici a klopýtavě utíkala před vojáky, kteří jí byli v patách. Praštili ji a ona se jako hadrová panenka sesunula k zemi.

Šokovaně se zastavil, celý se třásl a ve tmě sledoval, jak vzduchem sviští mačety a třpytí se v měsíčním světle. Měl chuť řvát, chtěl zabíjet, aby ji ochránil. Namísto toho se obrátil k východu, směrem ke kontrolnímu stanovišti necelých dvacet metrů odtud, a rozběhl se.

KAPITOLA 1

Ankara, Turecko

Vanessa Michael Munroeová se pomalu a rozvážně nadechla a zaměřila veškerou pozornost na obrubník na protější straně ulice.

Stopla si, za jak dlouho se kolona aut dostane z Balgatu na okraj náměstí Kizilaj, a nyní nehybně stála ve tmavém výklenku a pozorovala, jak sledovaná skupina vystupuje z vozidel a schází po širokém pozvolném schodišti. Dva muži. Pět žen. Čtyři osobní strážci. Ještě pár minut a dorazí zájmový objekt.

Výškové prosklené budovy odrážely světla neonů dolů na široké ulice, i v tuto pozdní noční hodinu plné chodců. Kolemjdoucí ji netečně míjeli a zřejmě si neuvědomovali její přítomnost ani zkoumavý pohled, kterým sledovala pohyb ve tmě.

Pohlédla na hodinky.

Na druhé straně silnice zaparkoval mercedes a když ze zadních dvířek vystoupila osamělá postava, Munroeová se napřímila. Muž nenuceně zamířil ke vchodu do budovy, a jakmile jí zcela zmizel z dohledu, seběhla za ním dolů po schodišti k Anatolii, tomu nejsoukromějšímu ze soukromých klubů, ankarské svatyni svatyň, kde bohatí a mocní svorně promazávali kolečka v soukolí demokracie.

U dveří mávla vizitkou, jejíž získání ji stálo dva týdny uplácení a tajných schůzek.

Vrátný jí uctivě kývl na pozdrav a řekl: „Prosím, pane.“

Munroeová mu pokynula, nenápadně mu vtiskla do dlaně svazek bankovek a potom vstoupila do kotle rámusu, kouře a ohlušující hudby. Prošla kolem řady soukromých kójí, minula bar s poloprázdnou řadou stoliček a chodbou vedoucí k toaletám nakonec dorazila ke dveřím s nápisem „Pouze pro zaměstnance“.

V kamrlíku sotva větším než vestavná skříň ze sebe shodila oblek od Armaniho, italské polobotky a pánské doplňky.

Byla smůla, že kontaktní osoba, díky níž sem získala přístup, ji znala jako muže, když právě dnes v noci potřebovala být stoprocentní ženou. Z hrudníku si stáhla pouzdro z pružné látky, které poslouží jako přiléhavé šaty, a nazula si tenoučké krajkové sandály, doposud skryté v podšívce saka. Z kapsy obleku vytáhla miniaturní psaníčko, přesvědčila se, že chodba je prázdná, a vešla na toaletu, aby proměnu završila líčením a účesem.

Členové ochranky z doprovodné kolony se v baru tyčili jako naváděcí majáky a Munroeová zamířila dlouhým líným krokem směrem k nim. Čas zpomalil. Čtyři vteřiny. Čtyři vteřiny přímého pohledu do očí zájmového objektu a pak ten nejnepatrnější náznak úsměvu, když odvracela oči a kráčela dál.

Usadila se sama na konci barového pultu, s odvrácenou tváří a tělem natočeným k němu. Objednala si pití. Upejpavě si pohrávala s medailonem, který měla pověšený kolem krku, a čekala. Ještě tenhle poslední krok a úkol bude splněn.

Tipovala deset minut, ale pozvání k jejich stolu přišlo už za tři. Osobní strážce, který jí vzkaz vyřizoval, ji doprovodil ke společnosti, kde po velmi zběžném seznámení plném ostýchavých úsměvů a kradmých pohledů vklouzla do své dnešní role, zkoumání, hledání, šťourání, to vše pod zástěrkou přihlouplé krasavice.

Tato šaráda trvala do časných ranních hodin; jakmile získala, co chtěla, rozloučila se pod záminkou únavy.

Zájmový objekt za ní vyšel na ulici a v záři neonů jí nabídl odvoz, který s úsměvem odmítla.

Nechal si přistavit auto, a když se obrátila k odchodu, vrhl se za ní a zaryl jí prsty do paže.

Odtáhla se. Sevřel ji pevněji a ona se zhluboka nadechla a s přemáháním nasadila klidnou masku. Barvy se jí před očima slily do odstínů šedé. Zrakem sjela z jeho obličeje k žilám na krku, které by šly tak snadno podříznout, na hrdlo přímo vybízející k drtivému stisku, a zase zpátky. V uších jí bušila krev, zatímco se snažila ovládnout touhu zabíjet.

Navzdory vražedným pudům se nepřestávala usmívat, když sladce prohodila: „Pojďme ještě na skleničku.“

U chodníku zastavil mercedes. Zájmový objekt otevřel zadní dveře a dřív, než mohl řidič vystoupit, strčil Munroeovou na zadní sedadlo. Nastoupil za ní a zabouchl dveře. Nařídil šoférovi, aby se rozjel, a pak rázným gestem ukázal k minibaru. „Dej si tu svou skleničku,“ řekl.

S koketním úsměvem se ohlédla přes rameno; dívala se, ale neviděla. Byl to úsměv smrti a zkázy, zástěrka pro zběsilou krvelačnost, která jí teď proudila v žilách. Ze všech sil se snažila zachovat si soudnost. Soustředit se. Potlačila to neodbytné nutkání, jednou rukou sáhla po lahvi Jacka Danielse, druhou pevně stiskla kabelku a pobídla ho: „Napij se se mnou.“

Díky jejímu klidu a nevyřčenému příslibu sexu se uvolnil a vzal si od ní skleničku. Ponořila do ní prsty a přitiskla mu je na rty. Škádlivě gesto opakovala a nenápadně mu tak vpravovala do těla rohypnol, dokud nebyla sklenice prázdná. Když skončila, chvíli si ho držela od těla, než začal lék účinkovat. Pak nařídila řidiči, aby muže odvezl domů, a sama vystoupila z auta, aniž by jí kdokoli bránil.

Zhluboka vdechovala chladný vzduch noci těsně před rozbřeskem, aby si vyčistila hlavu. Pak vyrazila pěšky do ulic, nevnímala čas, uvědomovala si jen blednoucí nebe a nakonec ranní volání k modlitbě, které se ozývalo z minaretů po městě.

Bylo už plné denní světlo, když dorazila k bytu, který jí v posledních devíti měsících sloužil jako domov.

Žaluzie měla zatažené a uvnitř byla tma. Rozsvítila a holá žárovka na stropě odhalila garsonku, kde neuspořádané stohy knih, hromady šanonů a počítače s kabely a příslušenstvím zabíraly větší část

prostoru než psací stůl a pohovka, která sloužila namísto postele. Jinak byla místnost prázdná.

Sundala si z krku medailon a na okamžik se zarazila, když si všimla blikající rudé kontrolky v nohách gauče. Pak uchopila medailonek naplocho mezi dlaně, otočila jím a z otevřených polovin vyndala mikrokartu. Posadila se k počítači, zasunula kartu do čtečky a během stahování dat si pustila záznamník.

Hlas na nahrávce perlil jako šampaňské: Kate Breedenová v nejlepší formě. „Michael, zlato, vím, že ještě dokončuješ práci a nějakou dobu žádnou zakázku nečekáš, ale dostala jsem neobvyklý požadavek.

Zavolej mi.“

Munroeová si sedla na pohovku, znovu si vzkaz přehrála, složila hlavu do dlaní a zavřela oči. Těžce na ni dolehlo vyčerpání z celodenní práce. Opřela se a nepřítomně se zadívala na monitor a lištu stahování.

Pohlédla na hodinky. V Dallasu bylo těsně po desáté. Okamžik počkala, pak se narovnala, sebrala sílu, zvedla sluchátko a vytočila číslo.

Bublinky v hlase na druhém konci ji přiměly k pousmání. „Právě jsem dostala tvůj vzkaz,“ řekla.

„Já vím, že v příštích měsících novou práci nehledáš,“ řekla Kate, „ale tohle je výjimka. Tím klientem je Richard Burbank.“

Munroeová zaváhala. To jméno jí bylo povědomé. „Houston Oil?“

„To je on.“

Povzdechla si. „No dobře, nafaxuj mi podklady, kouknu se na to.“

Zavládlo rozpačité ticho, pak se Breedenová zeptala: „Budeš ochotná se s ním za sto tisíc dolarů setkat osobně?“

„V Ankaře?“

„V Houstonu.“

Munroeová neodpověděla. Jednoduše se nechala pohltit tichem okamžiku.

Breedenová znovu promluvila. „Jsou to už dva roky, Michael. Ber to jako dobré znamení. Přijeď domů.“

„Stojí to za to?“

„Vždycky se můžeš vrátit zpátky.“

Munroeová přikývla do prázdna, kývla na to nevyhnutelné, co se jí doposud dařilo odkládat, načež řekla:

„Dej mi týden na dokončení.“ Upustila sluchátko do vidlice, natáhla se na pohovku, zakryla si předloktím oči a dlouze a zhluboka se nadechla.

Dnes v noci neusne.

POČTVRTÉ BĚHEM ČTYŘ minut si Munroeová změřila pohledem hodinky a pak délku fronty před sebou.

Razítka bušila do pasů. Nepravidelné údery vytvářely rozptylující rytmus, kadenci, která formovala pozadí jejích myšlenek.

Jede domů.

Domů. Ať už to znamená cokoli.

Domů. Po dvou letech střídání časových pásem a zemí třetího světa, života v nepřetržitém střetu kultur a cizích městech hemžících se lidmi. Tyhle světy dokázala vnímat a rozumět jim, na rozdíl od domova.

Se zaťatými zuby zavřela oči a tiše vydechla, pak zaklonila hlavu a nasála nový doušek vzduchu.

Pasovou kontrolou prošel další člověk a řada se posunula o pár centimetrů dopředu. Znovu se nadechla

ve snaze aspoň na chvíli se uklidnit, zbavit se úzkosti, která v ní v posledních hodinách narůstala, ale tím nádechem rámus uvnitř její hlavy zesílil.

…Zem bude úplně vypleněna, o všechno bude oloupena…

Přesun zabral dvě svítání a jeden západ slunce. Tělo měla nastavené na tři hodiny včerejšího odpoledne, zatímco hodiny na protější zdi ukazovaly 6.48 ráno.

…Vyčerpán je i výkvět národa…

Další letmý pohled na hodinky. Další nádech. Dalších pár centimetrů vpřed. Balancovala na pokraji paniky; držela si ji od těla jen pomocí jednotlivých nádechů.

Domů.

…Země je poskvrněna svými obyvateli…

Minuty plynuly, fronta se nehýbala a pozornost Munroeové upoutal začátek řady, kde se nějaký muž před imigračním úředníkem potýkal s několika anglickými slůvky; nedokázal odpovědět na základní otázky, které mu kladli. Měl metr osmdesát, dokonalé držení těla a vlasy černé jako uhel. V ruce držel kufřík s tvrdou skořepinou a na sobě měl vínový baloňák.

Následující tři minuty se vlekly jako úmorná půlhodina, než imigrační úředník poslal Baloňáka do oddělené místnosti na konci haly.

…Překročili zákony, na ustanovení nedbali…

Sledovala ho pohledem a nohou přitom postrkovala zavazadlo po zemi.

…To proto zemi hltá prokletí…

S každým jeho krokem si vybavovala hrůzu, jakou cítila při svém prvním příjezdu do Spojených států.

Podobné dveře a podobná zkušenost, kolik se toho mohlo změnit za devět let?

…a její obyvatelé pykají…

Baloňák se změnil v pouhou siluetu za sklem ve dveřích. Pohlédla na hodinky. Další člověk ve frontě. Další minuta.

…Umlklo veselé chřestění tamburín…

Stála před přepážkou s pasem a doklady v ruce a hluk v její hlavě se ztišil na šepot pod povrchem.

Automatické otázky, automatické odpovědi. Úředník orazítkoval pas a vrátil jí ho.

…Ztichlo hlučení hýřících…

Neměla zavazadla ani nic k proclení a s posledním pohledem na Baloňákův stín vyšla ven neprůhlednými posuvnými dveřmi, za nimiž čekal dav lidí. Prohlížela si obličeje a uvažovala, které dychtivé oči ho vyhlížejí.

…Pijákům zhořkl nápoj opojný…

Na protější zdi si všimla telefonního automatu a zamířila k němu.

…Rozbořeno je město marnosti…

Vytočila číslo, přičemž se natočila tak, aby viděla na posuvné dveře.

…Nastal soumrak všeho veselí, radost odešla do vyhnanství…

Cestující se trousili ven a usmívali se, když zahlédli své blízké, kteří na ně čekali. Takhle by se měl člověk

vracet domů, a ne předem posílat balíčky a dárky odcizeným příbuzným nebo hrstce cizích lidí označovaných jako přátelé, ve strachu ze setkání, k němuž musí nevyhnutelně dojít.

Zapnul se Katein záznamník a Munroeová zavěsila, aniž nechala vzkaz. Z neprůhledných dveří vyšel Baloňák.

…Z města zůstaly opuštěné trosky, brána roztříštěna na kusy…

Byl sám. Nečekala na něj žádná přítelkyně s kyticí ani jiné rozzářené obličeje, dokonce ani žádný tmavý oblek mávající cedulí s jeho jménem. Prošel sotva metr od místa, kde stála. Sledovala ho pohledem a pak z náhlého popudu zvedla tašku a vydala se za ním do přízemí. Přiblížila se jen natolik, aby se jí neztratil v davu.

Baloňák nasedl do kyvadlového autobusu k hotelu Marriott a ona nastoupila za ním. Kývl hlavou jejím směrem a dál jí nevěnoval pozornost. Vzhledem k jejímu oblečení se to dalo očekávat. S nakrátko ostříhanými vlasy, vzdušnými kapsáči, lněnou košilí, která kdysi bývala bílá, a koženými šněrovacími botami s tlustou podrážkou byla pro všechny, mimo těch nejvšímavějších, stejně muž jako on.

V hotelu ho Munroeová sledovala k recepci a zařadila se za ním do fronty. Noah Johnson. Pokoj 319.

Takové americké jméno, a přesto mu dělá problémy základní angličtina. Znala ten přízvuk: Francouz z marocké společenské smetánky.

Když se konečně ubytoval, objednala si pokoj, vyřídila několik telefonátů, vyslechla si na záznamníku vzkaz od Kate Breedenové a domluvila si s ní večeři v hotelové restauraci.

VENKU MUNREOVÁ MÁVLA na taxík a o dvacet minut později už stála na parkovišti poloopuštěného průmyslového areálu. Ulici po obou stranách lemovaly přízemní betonové budovy, provozovny navzájem oddělené úzkými výlohami a nákladovými rampami.

Munroeová sledovala odjíždějící taxík a pak vyšla po schodech, které vedly k nejbližším dveřím. Na kovové cedulce stálo velkými písmeny LOGAN’S.

Vstupní dveře byly zamčené. Přitiskla obličej na sklo, a když neuviděla světlo, zaťukala. Uběhlo pár minut, vzadu se rozsvítilo a přicházel Logan v teplácích, bosý a s rozpačitým úsměvem na tváři. Odemkl dveře a pustil ji dovnitř. Tam si ji změřil od hlavy k patě a prohlásil: „Vypadáš příšerně.“

Upustila tašku na podlahu a nechala za sebou zaklapnout dveře. „Taky tě ráda vidím,“ utrousila.

Zasmál se jako první a vzápětí se rozchechtali oba. Objal ji kolem ramen a pak ji od sebe odtáhl na vzdálenost paže. „Vítej zpátky,“ řekl. „Bože, jak rád tě vidím. Jaká byla cesta?“

„Dlouhá a únavná.“

„Jestli si chceš zdřímnout, gauč je volný.“

„Děkuju, nechci,“ řekla. „Bojuju s časovým posunem po letu.“

„Tak kafe?“ Obrátil se k malé kuchyňce. „Zrovna jsem dal vařit vodu.“

„Kofein by bodl. Udělej mi silnou a černou.“

Nic, co dokáže vykouzlit ve své kuchyňce, se nemůže ani vzdáleně přiblížit turecké kávě; abstinenční příznaky nedostatku kofeinu půjdou v patách úzkosti a pásmové nemoci. Jedna patálie za druhou.

Kancelářská část budovy pozůstávala ze čtyř místností. Jednu Logan používal jako kancelář, další jako zasedací místnost a třetí se čtvrtou obýval. Sklad vzadu sloužil jako opravářská dílna a úložné prostory.

Správně by v budově bydlet neměl, ale nájem platil včas a zatím si u správce nikdo nestěžoval. Takhle to fungovalo po celou dobu, co ho Munroeová znala, od oné dusné letní noci před sedmi lety, kdy předsudky v jednom zapadlém motorkářském baru přerostly v násilí a ona se postavila na stranu outsidera. Když bylo po všem, seděli na obrubníku pod potemnělým nebem, smáli se a navzájem v sobě objevovali spřízněné duše pronásledované osudem.

Nyní Munroeová pomalu procházela chodbou kolem řady zarámovaných velkoformátových fotografií a před každou chvilku postála.

Na většině byly záběry motocyklů na závodním okruhu; Logan na závodech, vteřinové momentky jeho kariéry.

Loganovi bylo třiatřicet, měl vlasy barvy špinavě blond, zelené oči a nevinný úsměv, díky němuž vypadal spíš na pětadvacet. Dojem dětské nevinnosti, jímž působil, přitáhl během let mnoho partnerů z klučičích řad, kteří jeden za druhým postupně odhalovali pravdu o temné, okoralé duši.

Logan žil sám už od patnácti let a zpočátku si namáhavě vydělával na živobytí příležitostným spravováním aut a motorek v servisu u otce svého nejlepšího kamaráda. Všechno, co měl, si těžce vydřel krůček za krůčkem a pro Munroeovou byl nejbližším člověkem, jakého potkala za těch devět let od chvíle, kdy poprvé vkročila na americkou půdu.

Logan se k ní připojil před poslední zarámovanou fotografií a podal jí kouřící šálek. Kývla na znamení díků a chvíli jen tak stáli v příjemném tichu. „Dva roky jsou dlouhá doba,“ řekl nakonec. „Máš co dohánět, Michael.“ Otočil se k zadnímu východu. „Připravená?“

Nepohnula se a trochu provinile přiznala: „Možná vezmu další práci.“

Zastavil se.

„Proto jsem se vrátila.“

Logan na ni upřel zkoumavý pohled. „Překvapuje mě, že o tom vůbec uvažuješ. Myslel jsem, že jsi Kate požádala, aby všechny nové nabídky odmítala.“

Munroeová přikývla.

„Ty víš, co si o tom myslím,“ řekl. Jestli byl naštvaný, dobře to skrýval. „Pokud se to rozhodneš to vzít, budu stát za tebou.“

Usmála se, natáhla ruku a vtiskla mu do dlaně medailon. „Výborná věcička,“ řekla. „Díky.“

Přikývl, pousmál se a řekl: „Přidám si ji do sbírky.“ Vzal ji kolem ramen. „Tak pojď, jdeme na to.“

Vyšli z kancelářských a obytných prostor zadními dveřmi, které vedly do skladiště a dílny, a zhruba uprostřed haly se zastavili. Munroeová zalovila v jednom z plastových boxů se zásuvkami, odkud vytáhla batůžek a pár osobních věcí. Logan mezitím spustil rampu a vyvezl ze skladovací kóje Ducati.

Motorka byla štíhlá a černá jako uhel, ztělesnění čiré krásy, a Munroeová se bezděčně usmívala, když přejížděla prsty po přední závodní kapotě. „Staral jsem se ti o ni dobře,“ řekl Logan. „Minulý týden jsem si na ní vyjel, abych se ujistil, že je všechno ťip ťop.“

Je-li možné zahořet láskou k mašině, pak Munroeová tuhle motorku milovala. Symbolizovala sílu, život rozsekaný na půlvteřinové intervaly, přesně spočítané riziko. Jen máloco v ní dokázalo vyvolat takový příval adrenalinu, jako když se řítila po silnici rychlostí 240 kilometrů za hodinu. Ten opojný pocit se pro ni stal jistou formou samoléčby, narkotikem sladším než drogy či alkohol, stejně návykovým a právě tak ničivým.

Před třemi lety totálně rozsekala předchozí motorku. Kvůli polámaným kostem a zranění hlavy musela strávit několik měsíců v nemocnici, a jakmile ji propustili, vzala si taxík a přímo z nemocnice odjela k prodejci motocyklů pro novou mašinu.

Nyní Munroeová nasedla na motorku, povzdechla si a nastartovala. Usmála se, když pocítila nával adrenalinu. Tohle je domov: řítit se po ostří hrůzy, kterou si sama navodila, a odhadovat riziko mortality oproti pravděpodobnosti přežití.

Práce znamenala dočasnou úlevu. Když byla v zahraničí, ačkoli musela dělat vše nezbytné pro splnění

úkolu, měla pocit jisté normálnosti, zdravého rozumu, smyslu, a ty ničivé síly, které ji nutily hazardovat se životem, tiše dřímaly.

Kývla hlavou v helmě Loganovi na rozloučenou a s ječivým zakvílením motoru vyrazila vpřed. Návrat domů možná není tou nejlepší eventualitou, pokud má v plánu zůstat naživu.

SCHYLOVALO SE K VEČERU, když se vrátila do hotelu. Celý den strávila v lázních, nechala se máčet a zabalovat, olupovat a malovat; vrátili jí důstojnost a ženskost a ona si každý okamžik nesmírně užívala.

Nyní si oblékla přiléhavé šaty, zvýrazňující její dlouhé nohy a výšku modelky. Měla androgynní postavu –

chlapeckou, štíhlou a hranatou –, a jak procházela hotelovou halou smyslným krokem, mírně provokativním, plně si uvědomovala kradmé pohledy hostů, převážně z řad mužského osazenstva.

…Můj žal se nedá utišit, mé srdce puká bolestí…

Ta pozornost ji bavila a schválně si dávala na čas.

…Jsem raněn, truchlím, jsem hrůzou přemožen…

Teď, během osmé cesty do Spojených států, přičemž každý další návrat byl čím dál víc stejný a plný nezadržitelně stoupající úzkosti, bylo načase najít si nějaké rozptýlení. Výzvu. Hru.

Jeho pokoj měl číslo 319. Ale nejdřív práce, potom zábava. Pohlédla na hodiny. Breedenová už na ni bude čekat.

PŘED ŠESTI LETY řídila Kate Breedenová prosperující advokátní kancelář v centru Austinu, byla vdaná a měla dceru na střední škole, dům za osm set tisíc dolarů, tři luxusní auta a každoroční zájezdy do dalekých zemí. Pak přišel nepříjemný rozvod.

Dům, auta a nemovitosti se prodaly a texaské zákony o společném vlastnictví manželů rozdělily výdělky za dvacet let napůl. Dcera se rozhodla zůstat s otcem a Breedenová sebrala, co zbylo, vložila to do investičního fondu, sbalila se a odjela do Dallasu, aby začala od nuly.

Seznámily se na koleji Southern Methodist University, kam se Breedenová vrátila dodělat si postgraduál a kde Munroeová studovala ve druhém ročníku. Jejich přátelství začalo jako opatrný vztah matky s dcerou v době, kdy ještě Munroeové všichni říkali křestním jménem.

Když pak dostala neobvyklou pracovní nabídku, která vyžadovala přerušení studia a výjezd do Maroka, šla se poradit právě s Breedenovou.

Dnes Breedenová vlastnila úspěšnou marketingovou poradenskou firmu a bokem poskytovala právní služby hrstce vybraných klientů. Munroeové sloužila jako nárazník mezi běžným každodenním životem a životem na pracovní cestě. Během měsíců a někdy i let, které Munroeová trávila v zahraničí, za ni Breedenová platila složenky, starala se jí o bankovní účty a přeposílala naléhavé záležitosti. Breedenová byla srdečná, přátelská a naprosto bez skrupulí. Se zdvořilým úsměvem dokázala člověku podrazit nohy –

vetřít se do jeho přízně a pak ho pohřbít zaživa, a díky tomu byla jejím spojencem; s ní byla Munroeová v bezpečí.

Breedenová byla odbarvená blondýna s vlasy po ramena a hustou ofinou, která zvýrazňovala její mandlové oči. Munroeová ji našla sedět se sklenicí červeného vína u rohového stolku nad hromadou papírů. Když si jí Breedenová všimla, vstala se širokým úsměvem a srdečně jí sevřela ruce. „Michael,“

vyhrkla se svou typickou zadýchaností, „vypadáš moc dobře. Turecko ti šlo k duhu!“

„To má na svědomí Four Seasons,“ opáčila Munroeová a posadila se, „ale v Turecku se mi vážně moc líbilo.“

„Už jsi to tam úplně zabalila?“

„Ještě pár drobných detailů a budu hotová.“ Munroeová se s chutí zakousla do pečiva, pak si ho tlustě namazala máslem a zdvořilým posunkem Breedenové naznačila, aby jí podala dokumenty.

Breedenová jí je přisunula přes stůl. Munroeová v nich pár minut listovala a pak poznamenala: „Mám pocit, že tohle bych asi nezvládla.“ Usmála se. „To jsi myslela tou ‚výjimkou‘?“

„Jsou to snadno vydělané peníze,“ namítla Breedenová. Munroeová mlčela, a tak Breedenová pokračovala: „Když Burbankovi asi před čtyřmi lety zmizela dcera v Africe, najal si ty nejlepší mezinárodní vyšetřovatele, a když to nepřineslo žádný výsledek, tak žoldáky. Zatím se nic nezjistilo.“

„Proč se obrátil právě na mě?“

„Viděl tvou práci a tvrdí, že tohle je jen jiný druh informací.“

„Možná,“ pokrčila Munroeová rameny. „Ale ty peníze jsou těžce vydřené, nic snadného na tom není.“

„Při tom telefonátu jsem mluvila s Burbankem osobně, žádní prostředníci ani firemní stratégové. Nabízí ti sto tisíc jenom za setkání, bez ohledu na to, jak se rozhodneš. Chce ti ten případ předložit osobně.“

Munroeová tiše hvízdla.

„Vysvětlila jsem mu, že nejspíš jen mrhá časem i penězi. Ale existujou horší způsoby, jak si vydělat sto táců než se jeden den kochat panoramatem Houstonu.“

Munroeová si přitiskla palec na kořen nosu a povzdechla si. „Já fakt nevím, Kate. Až si vyslechnu podrobnosti, třeba to budu chtít vzít, ale obě víme, že ať chci nebo nechci, potřebuju teď pauzu…“ Hlas se jí vytratil.

„Ráno zavolám Burbankovi,“ prohlásila Breedenová. „Vyřídím mu, že jsi to odmítla.“

Munroeová spočinula zrakem na dokumentech. „Zatím jsem neodmítla,“ řekla. „Přece jsem sem vážila cestu, ne?“ Natáhla se po papírech a ještě jednou je zběžně prolistovala. „To je všechno?“

„Oficiálně ano.“

„Ty jsi to celé přečetla?“

„Jo.“

„A co neoficiálně?“

„Ve spisech jsou různé narážky a kusé osobní informace týkající se Elizabeth Burbankové. Podle všeho se zhruba ve stejnou dobu, kdy se první týmy vydaly pátrat po Emily, nervově zhroutila a museli ji hospitalizovat. Rok strávila střídavě doma a v sanatoriu, než zemřela. Sebevražda.“

Breedenová se napila vody. „Pro rodinu to znamenalo zvrat štěstěny. Necelé dva měsíce před Elizabethinou smrtí totiž Burbankova vrtná společnost u pobřeží Západní Afriky narazila na ropu a akcie jeho firmy vyletěly do závratných výšin. Ze dne na den se stal multimilionářem a díky promyšleným kapitálovým investicím je z něj dnes několikanásobný miliardář.“

Odmlčela se a Munroeová ji posunkem vybídla, aby pokračovala.

„Rodina ani předtím nijak nestrádala. Richardu Burbankovi se v životě dařilo dobře zásluhou různých vysoce rizikových podniků a navíc se dvakrát výhodně oženil. Elizabeth pocházela ze staré bohaté rodiny a patřila k houstonské elitě, takže se dá s jistotou říct, že byli zámožní už předtím, než jim spadlo do klína to bohatství z ropy. Elizabeth byla Richardovou druhou manželkou, Emily, ta nezvěstná dívka, je její dcera z prvního manželství. Richard ji úředně adoptoval, když jí bylo sedmnáct. Bylo to zrovna kolem desátého výročí jejich sňatku. S Elizabeth se rozhodli slavnostně obnovit manželský slib a Burbank nechal Emily vybrat charitu, která na počest jejich výročí dostane velký finanční dar.“

Číšník přinesl jídlo a Breedenová zmlkla. Munroeová si rozprostřela na klín ubrousek a nasála vůni linoucí se z talíře. „Takže,“ řekla, „je to filantrop. Co dál? Jaký je jako člověk?“

„Těžko říct,“ odpověděla Breedenová. „Z našeho telefonického rozhovoru jsem získala dojem, že je

seriózní a vždy dostane, co si umane. Než narazili na to ropné ložisko, moc se o něm nepsalo. S jeho společností Titan Exploration se už sedm let obchoduje na burze, ale o Burbankovi nejsou téměř žádné zmínky, kromě toho, že je jejím zakladatelem a hlavním akcionářem. Vypadá to, že se nerad fotografuje.“

Munroeová přikývla a dožvýkala. Odkašlala si. „Za sto táců si klidně vyslechnu, co má na srdci. Ale dej mu jasně najevo, že si tam jdu jenom pro peníze a z čisté zvědavosti.“

„Myslím, že tě bude chtít vidět co nejdřív.“

„Zkus domluvit termín až za pár dní, ať mám čas aspoň popadnout dech.“

„Jak jsi na tom tentokrát?“ zeptala se Breedenová.

„Žádná velká změna. Zatím to zvládám.“ Munroeová odložila příbor. Debaty o šílenství uvnitř její hlavy nepřicházely v úvahu; tímhle soukromým peklem si musí projít sama. „Jsem v pohodě,“ dodala.

Breedenová vytáhla mobilní telefon. „Než zapomenu.“ Podala ho Munroeové. „Abych tě nemusela honit.

Číslo máš zezadu, nabíječka je v kufříku. Zavolám ti hned, jak domluvím tu schůzku.“

Po jídle se Munroeová vrátila do svého pokoje, otevřela složku a zběžně listovala stránkami, až ji v jednom bodě kdesi uprostřed něco zaujalo. Když si uvědomila, že ztrácí pojem o čase, natáhla si budík a vrátila se zpět na začátek, ke shrnutí informací z oficiálních spisů.

Autor zprávy zde popisoval Afriku, kterou dobře znala a na kterou se už dávno přestala snažit zapomenout. Munroeová se pohroužila do čtení, dokud nezazvonil budík a nepřipomenul jí, že si něco vyžaduje její pozornost.

Noah Johnson.

Bude to odreagování, třešnička na dortu, noční mise. Nahrnula papíry na zdánlivě uspořádanou hromádku a hodila je na stůl. Zaklonila hlavu, zavřela oči, zhluboka se nadechla a pak to ještě několikrát zopakovala

– přechod z jednoho pracovního režimu do druhého.

Našla ho sedět u baru s pohledem upřeným do sklenice. Byl krásný dokonce i z dálky, a kdyby nebyl tak pohroužený do myšlenek, jistě by si všiml pohledů několika žen ve svém okolí. Munroeová se posadila na opačný konec baru, objednala si a požádala barmana, aby mu donesl další skleničku toho, co pije.

Když mu přinesli pití, zvedl oči a po barmanově nápovědě pohlédl jejím směrem. Vyklonila se za párem, který mu bránil ve výhledu, a lehce na něj mávla. Usmál se, vzal si sklenici a vykročil k ní. „Bonsoir,“

pozdravil, posadil se na vedlejší stoličku a sklenici pozvedl na znamení díků.

Ze zkušenosti věděla, že stejně jako většina mužů po pár skleničkách a tváří v tvář krásné ženě, která jeví zájem, nakonec neodolá. Dostat ho do postele bylo vedlejší; úkolem bylo ho ovládnout, zmocnit se ho, zavrtat se mu do hlavy tak hluboko, že už ji nebude chtít pustit ven.

Odpověděla mu francouzsky a během nezávazné společenské konverzace se snažila odhalit jeho povahu; podle jeho odpovědí vylučovala jednotlivé možnosti. Až se dílky poskládají do celku, přizpůsobí své chování modelu, který ho nejsnadněji okouzlí, jakkoli to bude konkrétní role vyžadovat pro dosažení konečného cíle. Naivní krasavice, koketa, siréna, stane se vším, čím bude potřeba.

Jeho odpovědi byly nečekané a rozesmívaly ji; ne afektovaným hihňáním herečky, ale přirozeným, skutečným smíchem. A to, že sám dychtil po troše adrenalinu, nijak nevadilo.

Když zjistil, že ji práce zavedla i do Maroka, vrhl na ni potutelný úsměv a přešel z francouzštiny do arabštiny: „Hal tatakalam al-Arabia?“

Zazubila se a špitla: „Tabaan.“

Jejich konverzace přirozeně plynula, vzdouvala se a prodlévala. Jeho osobnost překonávala její očekávání

– blížila se její vlastní povaze víc než při jakémkoli jiném rozptýlení, které doposud vyhledala. Třeba bude tenhle lov nejsnadnější ze všech. Žádné hry, žádné role, jen vylepšená verze jejího skutečného já.

Zatoužila po větším soukromí, než poskytoval bar a společenská místnost, a tak navrhla: „Nechcete se jít se mnou podívat po vířivce?“

„To bych rád,“ řekl, „ale nemám plavky.“

Naklonila se mu blíž k uchu. „Já taky ne, ale když zůstanete ve spodním prádle a budete se chovat, jako by vám to tady patřilo, nikdo si ničeho nevšimne.“

Zasmál se hlubokým srdečným smíchem, spontánním a plným života. Hodil do sebe zbytek nápoje a odložil sklenici na barový pult. „Myslím, že se mi líbíte, lady Munroeová.“ Vstal. „Kde je ta vířivka?“

Vyhřívaný bazének byl umístěn ve výklenku mimo hlavní bazén, a když ho našli, Munroeová ze sebe shodila oblečení a vklouzla do zpěněné vody. Noah na ni chvilku zkoumavě hleděl a pak, aniž se jí přestal dívat do očí, přehodil košili přes nedaleké lehátko a ponořil se vedle ní. „Tohle,“ řekl a přejel prstem po jednom z mnoha bílých zářezů vyrytých do jejího těla. „Ty jizvy taky patří k vaší pracovní náplni?“

Začala něco říkat, pak zaváhala a zmlkla. „To je vyprávění na jindy,“ prohlásila nakonec. Vynechala obvyklou báchorku o autonehodě a skle a vyhnula se pravdě, kterou si netoužila oživovat v paměti.

KAPITOLA 2

PŘÍJEMCE: Katherine Breedenová

OD: Miles Bradford

PŘEDMĚT: Emily Burbanková, Zmizení/Vyšetřování

Vážená paní Breedenová,

pro potřeby Vaší klientky Michael Munroeové Vám jménem pana Richarda Burbanka zasílám kompletní dokumentaci týkající se zmizení Emily Burbankové.

Kromě souhrnných zpráv (viz níže) naleznete v příloze šest souborů ve formátu PDF, které obsahují kopie veškeré korespondence od sl. Burbankové před jejím zmizením, úřední záznamy, dokumenty a také zprávy a přepisy (včetně překladů) ze soukromého vyšetřování, celkem 238 stran.

Se srdečným pozdravem

Miles Bradford

Capstone Security Consulting

SOUHRNNÝ PŘEHLED FAKTŮ

Namibie: Divoká, rozlehlá, neobyčejně krásná země, sídlo několika nejlepších afrických rezervací divoké zvěře. Je řídce obydlená a ohraničuje ji poušť Namib u atlantického pobřeží a poušť Kalahari na východě.

Podle afrických měřítek je země bezpečná a moderní, se solidní infrastrukturou a stabilní vládou. Nepatří k nechvalně známým oblastem kontinentu, kde se ztrácejí cizinci, přesto je internetová kavárna v hlavním městě Windhoek posledním známým místem kontaktu s Emily Burbankovou.

Mezi Emilyiným příjezdem do Afriky a jejím zmizením uplynulo pět měsíců. Svou cestu zahájila v Jižní Africe na pozemním safari. Výprava otevřeným nákladním vozem trvala třicet dnů, vedla přes šest různých států na jihu a východě Afriky a končila v Nairobi v Keni.

Emily se měla původně vrátit letecky do Johannesburgu, ale nakonec zůstala ve východní Africe se dvěma muži z výpravy; Kristofem Bergerem (německé národnosti, jeho věk byl později určen na 22 let) a Melem

Shorem (občan Austrálie, 31 let). O tomto rozhodnutí Emily napsala: „Chceme vynechat přírodní rezervace, navštěvovat zapadlá města a vesnice, a pokud to půjde, rádi bychom nějakou dobu žili s místními obyvateli v některé z venkovských oblastí, kterými jsme už projížděli. Nebojte se o mě, jsem v pořádku. Kris s Melem jsou skvělí a vzájemně na sebe dáváme pozor.“ (Viz originál v příloze.) Další spojení následovalo až za dva měsíce po tomto e-mailu; jednalo se o telefonát z Dar es Salaamu v Tanzanii. Záznam tohoto hovoru neexistuje; později ho reprodukovala Elizabeth Burbanková. Trojice stále cestovala společně a důvodem výpadku v komunikaci bylo, že strávili více než měsíc v masajské vesnici poblíž národního parku Serengeti, kde nebyla elektřina a nejbližší telefon byl vzdálený víc než den chůze.

Jejich pobyt skončil, když Emily dostala horečku a její spolucestovatelé ji odvezli na katolickou misii, kde se léčila z malárie. V době telefonátu již byla Emily zcela zdráva a trojice se chystala vrátit po pevnině do Johannesburgu.

E-maily od Emily přicházely v pravidelných intervalech: Lusaka, Livingstone, Gaborone a nakonec Johannesburg. Každý obsahoval stručné sdělení o místě a dalším úseku cesty.

Několik dní před plánovaným návratem do Spojených států Emily oznámila, že se rozhodla zůstat v Africe další dva měsíce. Pak měla v plánu zamířit do Evropy, kde chtěla před návratem domů několik týdnů cestovat s Kristofem po Balkánu.

V následujících zprávách Elizabeth Emily sdělila, že jí pošle peníze na cestu do Evropy, pokud zkrátí pobyt v Africe na měsíc, a když s tím Emily souhlasila, Elizabeth jí telegraficky poslala čtyři tisíce dolarů.

O týden později Emily napsala z Windhoeku. Uvedla pár podrobností o cestě a slíbila, že bude rodiče informovat hned, jak bude vědět, kam zamíří dál. Připojila adresu Kristofa Bergera v německém Langenu a požádala matku, aby jí tam poslala pár věcí, které na ni měly po příjezdu čekat.

To byla poslední zpráva od Emily Burbankové.

Když se Emily rodičům víckrát neozvala a k určenému datu se nevrátila domů, Burbankovi kontaktovali leteckou společnost South African Airways a snažili se zjistit, zda Emily vůbec odletěla z Afriky do Evropy.

Aerolinie neměly žádný záznam o tom, že by Emily nastoupila do letadla z Johannesburgu ani na přípoj v Evropě, a s odkazem na bezpečnostní důvody jim nemohly poskytnout informace o Kristofu Bergerovi ani Melu Shoreovi. Manželé Burbankovi pak na místním oddělení policie oznámili, že pohřešují dceru, a obrátili se na ministerstvo zahraničí.

POSTUP VYŠETŘOVÁNÍ

Už od počátku bylo zřejmé, že šance na nalezení Emily je malá. Emily se už dříve na vlastní pěst vydávala do odlehlých oblastí, a i když lze předpokládat, že by rodičům oznámila svůj záměr vyjet z Namibie, není to jisté, tudíž je skutečné místo jejího zmizení pouze předmětem dohadů. Navíc se mnoho neví o jejích společnících na cestě a o vzájemných vztazích ve trojici. Existuje řada kombinací a následné vyšetřování se zaměřovalo nejen na nalezení Emily, ale i na vypátrání mužů, kteří s ní cestovali.

První fáze: Úvodní fáze vyšetřování se okamžitě rozdělila do tří směrů.

Namibie: Ministerstvo zahraničí Spojených států, americká ambasáda ve Windhoeku a místní policie spolupracovaly při zjišťování pohybu trojice po hlavním městě. Povedlo se jim rámcově popsat první tři dny pobytu a poté stopy končily. Kromě potvrzení, že se Emily Burbanková a její společníci v hlavním městě skutečně zdržovali, se nic podstatného nezjistilo. Z první fáze stojí za zmínku následující poznatky: V hostelu, kde bydleli, je majitel slyšel diskutovat o Luandě (Angola), a v restauraci, kam trojice pravidelně chodila, si číšník vzpomněl, že se ho Kristof Berger podrobně vyptával na Caprivi Strip a na stav silnic do Ruacany na hranicích s Angolou. Další číšník uvedl, že je slyšel hovořit o Libreville (Gabon).

Kristof Berger: Druhý tým byl vyslán do Německa, aby podle adresy od Emily vyhledal matku Kristofa Bergera. Když jí ukázali Emilyiny fotografie, popřela, že by ji někdy viděla, a jakmile se otázky stočily na Kristofa, ukončila rozhovor.

Ve spolupráci s radnicí v Langenu se týmu podařilo potvrdit, že se Kristof vrátil do Německa, a je pozoruhodné, že datum jeho návratu do Evropy se vůbec neshoduje s údaji o letu, které Emily poskytla

rodičům. Opakované pokusy Kristofa vypátrat byly bezvýsledné.

Mel Shore: Emilyiny dopisy domů obsahovaly o Melu Shoreovi pouze kusé informace, na jejichž základě se určilo jeho jméno, věk a národnost. Jinak je o tomto člověku známo jen málo a veškeré pokusy zjistit místo jeho bydliště nebo nalézt jeho příbuzné selhaly.

Druhá fáze: Místní policejní orgány se snažily určit, zda Emily Burbanková zůstala v Namibii, anebo zemi opustila. Jediné vnitroafrické aerolinie létající z Windhoeku, které vedly použitelné záznamy, byly South African Airways a Air Namibia. U žádné z nich Emilyino jméno nefigurovalo. Nelze vyloučit, že trojice využila lehké vrtulové letadlo nebo ze země vycestovala po silnici.

Na základě informací zjištěných v první fázi se vyšetřování přesunulo do Ruacany a pak do měst v Caprivi Stripu, což je úzký pruh země s bujnou vegetací, vtěsnaný mezi Botswanou a Zambií. Vyšetřovatelům se nepodařilo najít nikoho, kdo by si na mladé cestovatele vzpomínal.

Všechno nasvědčovalo tomu, že skupina Namibii opustila, ale neexistoval o tom žádný záznam. V této fázi se aktivní pátrání na území Namibie zastavilo.

Třetí fáze: Burbankovi vyslali tým právníků na americké ambasády v Luandě, Pretorii a Gaborone.

Podobné návštěvy se konaly na německém a australském velvyslanectví za účelem získání informací o Kristofu Bergerovi a Melu Shoreovi. Ambasády neměly žádné hlášení o pohřešovaných občanech a nedokázaly vyšetřovatelům pomoci.

První tři fáze trvaly téměř osm měsíců a skončily ve chvíli, kdy už nebylo možno získat žádné konkrétní informace o Emily Burbankové ani o jejích dvou společnících.

Čtvrtá fáze: Zhruba rok po Emilyině zmizení se do Houstonu vrátil balík, který poslala Elizabeth Burbanková své dceři Emily na Kristofovu adresu. Zásilka byla neotevřená a označená cedulkou „vrátit odesilateli“. Tým byl znovu vyslán do Evropy a Kristofa nakonec objevili na klinice Hohe Mark. Poprvé byl zřejmě hospitalizován krátce po návratu z Afriky. Lékařské záznamy uvádějí, že se duševně zhroutil, zpočátku reagoval na léčbu příznivě a po šesti měsících byl propuštěn. Ještě téhož měsíce se však vrátil a od té doby je trvale hospitalizován.

Vyšetřovací tým měl možnost s ním promluvit, Kristof však nebyl zcela při smyslech a jeho odpovědi neměly žádnou souvislost s rozhovorem ani s otázkami, které mu byly kladeny. Přepis a překlad jsou uvedeny v příloze.

Když se členům týmu nepovedlo od Kristofa nic zjistit, pokusili se znovu si promluvit s paní Bergerovou.

Po nabídce značné sumy peněz žena souhlasila, že si vyslechne jejich otázky. Znovu jí ukázali fotografie Emily Burbankové, ale paní Bergerová ji nepoznávala a nedokázala uvést žádné podrobnosti o tom, kde se Kristof v Africe pohyboval ani s kým se při cestování spřátelil. Potvrdila pouze termín Kristofova návratu a upřesnila, k jakému datu byl hospitalizován.

Členové vyšetřovacího týmu měli podezření, že paní Bergerová toho ví víc, než přiznává, a vzhledem ke stavu jejího domu jí nabídli další peníze, pokud si vzpomene na nové podrobnosti. Poté paní Bergerová opět rozhovor ukončila.

Pátá fáze: V Namibii, kde skončila první a druhá fáze vyšetřování, se skupina bývalých vojáků pokusila vypátrat místo, kudy mohla Emily zemi opustit. Přes čtyři měsíce prověřovali výjezdní záznamy na každém namibijském pozemním hraničním přechodu obsazeném personálem a hovořili s každým funkcionářem, kterého sehnali; jelikož přitom štědře rozdávali „odměny“, mluvili i s mnoha, kteří žádnou funkci neměli.

Nakonec se neobjevil žádný záznam o tom, že Emily Namibii opustila.

Šestá fáze: V e-mailech domů a v rozhovorech s Elizabeth Burbankovou Emily naznačovala, že má v plánu zůstat v Africe a procestovat země, které dosud nenavštívili. Z geografického hlediska pak jediným směrem, jímž se mohla skupina cestovatelů vydat, aby tento plán realizovala, zůstával sever.

Emily a žádnému z jejích společníků nebyla vydána víza z angolského, konžského ani gabunského velvyslanectví ve Windhoeku. O víza do těchto zemí však bylo možno požádat i jinde na kontinentu, případně se trojice cestovatelů, nyní už obeznámená s postupem při přechodu hranic v Africe, mohla pokusit zakoupit si víza až na hranicích.

Namibie sice hraničí na severu s Angolou, ale nikdo, kdo Emily znal, nevěřil, že by do země vstoupila.

Přechod do Angoly po pevnině nebyl v té době považován pro turisty za možný a dodnes se kvůli dlouholetému konfliktu nedoporučuje. Existuje však možnost, že trojice přeletěla do Luandy a odtud pokračovala dál na sever. Kongo a Gabon byly také otazníkem, protože cestování je tam drahé, dopravními náklady počínaje a vízy, potravinami a ubytováním konče.

Dalším faktorem byl jazyk. Na rozdíl od jižní a východní Afriky, kde se běžně hovoří anglicky, se na západním pobřeží Afriky používá především francouzština. Emily ovládala základy francouzštiny a ze školních záznamů Kristofa Bergera se zjistilo, že i on uměl francouzsky. O Melu Shoreovi není nic známo.

Pátrací skupina se rozdělila na tři části a odjela do Angoly, Gabonu a Konga. Stejně jako v předchozích fázích vyšetřování tato akce nepřinesla žádné nové informace.

Munroeová obrátila stránku a udělala si další poznámku do přílohy. Vzhledem k okolnostem byl rozsah pátrání impozantní a rodina na něj vynaložila značnou částku peněz. Zůstávaly však otázky, na které minulost neodpověděla.

Všude kolem sebe měla rozházené papíry. Šálek na nočním stolku, do něhož už několikrát dolila kávu, udělal navzdory veškerým opatřením na lesklém povrchu nábytku kolečko.

Munroeová zvedla hrnek, čas na další dávku kofeinu. Blížila se osmá večer. Noah se brzy vrátí; nedokáže odolat a přijde za ní. Nalila si další šálek kávy.

Hlavou se jí honily podrobnosti případu a spolu s nimi se vynořily vzpomínky. Byl to jiný život, jiný svět, obrovský a nespoutaný, kde úzké asfaltky protínaly subsaharskou prázdnotu jako žíly a autobusy, staré, rezavé a chrlící oblaky černého kouře, vháněly krev člověčenství do tepen krajiny.

V tomto světě tvořily městské celky nepoddajné a zarputilé masy hmoty, nesmazatelné lidské stopy, které vyrůstaly z krajiny a mísily v sobě modernost s odhozeným harampádím a odpadem z Evropy a Asie; tady i to nové předčasně zestárlo a většina lidí ještě stále považovala teplou tekoucí vodu a stabilní dodávku elektřiny za luxus.

Munroeová si lokla vlažné kávy a bezděčně si odfrkla. Není divu, že žádné vyšetřování nic nepřineslo.

Africký kontinent je obrovský, záznamy neexistují a svědectví či důkazy jsou vzácné. Je velmi nepravděpodobné, že by se dívka našla.

Hozená rukavice ji však lákala a svůdné úponky té výzvy jí ovíjely mysl jako éterická vlákna pavoučí sítě.

Z myšlenek ji vytrhlo zaťukání na dveře. Otevřela a Noah ji políbil na pozdrav. Podal jí malou bílou růži.

Zastrčila si květinu za ucho a on se jí podíval přes rameno na rozložené písemnosti. Zeptal se francouzsky: „Máš práci? Nemám přijít jindy?“

Uchopila ho za límeček košile, přitáhla si ho blíž a políbila. „Ne. Počkej minutu, než to uklidím. Chci ti něco ukázat.“

Venku Munroeová stáhla ochrannou plachtu, která chránila motorku před rozmary počasí a nenechavýma rukama, a Noah si k ní přiklekl a přejel prsty po štíhlém rámu.

„Napadlo mě, že jako znalec bys ji mohl ocenit.“

Usmál se. „To jo.“

Zamířili dolů do Greenville, kde našli taneční klub a strávili několik hodin vlněním po parketu; nevnímali nic ani nikoho kolem sebe, pohlceni rytmem a blízkostí svých těl. Než se vrátili do hotelu, byly skoro tři hodiny ráno.

Dny, které následovaly, měly podobný průběh. Noah zmizel dřív, než zcela procitla, a v jeho nepřítomnosti studovala materiály a přemýšlela nad informacemi uvedenými v Burbankových spisech.

Když se Noah vrátil, vyjeli si na motorce.

Ukázala mu Dallas, vzala ho na místa, kam měla sama zřídkakdy čas zajít, a když viděli, co se dalo, vrátili se do ticha jejího pokoje a věnovali se vzájemnému prozkoumávání svých těl. Chvíle s ním jí přinášely klid; otupovaly ostří úzkosti, která se za ní plížila už od příjezdu, a démoni uvnitř její hlavy spali.

ČTVRTÉ RÁNO SE Munroeová poprvé probudila s Noahem u sebe v posteli. Přejela mu prsty po hrudi a on ji chytil za ruku, otočil se na bok a políbil ji na temeno.

Munroeová zapnula telefon a našla zprávu od Breedenové. Vstala, aby si poznamenala několik čísel, pak zase vlezla do postele a přitulila se Noahovi k hrudi. „Kdy ti to letí?“ zašeptala.

„Zítra večer.“

„Já odjíždím brzy ráno do Houstonu,“ řekla.

Chvíli mlčel, než řekl: „Ještě pořád máme dnešní noc.“ V hlase mu zněla opravdová lítost, a co bylo horší, totéž cítila i ona. Měl přece posloužit jen jako rozptýlení, úlovek na ochromení trýznivého strachu, a ne jí prosáknout do puklin mysli. „Vrátím se v osm,“ řekl. „Můžu tě pozvat na večeři?“

„Jistě,“ zašeptala, políbila ho a pak, aby mu unikla, vylezla z postele a zamířila do sprchy.

KDYŽ ODEŠEL MUNROEOVÁ si sedla se zkříženýma nohama na postel, fascikly o Richardovi, Elizabeth a Emily Burbankových vyrovnané před sebou. Tyto materiály, zpracované Breedenovou nebo nějakým externistou, kterého si na to najala, byly součástí standardního postupu a pro úspěch zakázky měly klíčový význam. Každý potenciální zaměstnavatel měl nějaký soukromý motiv, proč ji chtěl do projektu zapojit, a tato motivace ne vždy souhlasila s tím, co jí tvrdil oficiálně.

Pátrala ve složkách po informacích, které by jí pomohly lépe pochopit pozadí celé události, a když nad nimi strávila skoro celý den a prakticky nenašla víc než drby z lepší společnosti, odhodila fascikly stranou.

Vyšla z hotelu těsně před šestou a vyrazila na motorce na sever. V hlavě neměla žádný konkrétní cíl, toužila jen polykat kilometry a zběsilou rychlostí mýtit démony, kteří se už začínali vrtět. Adrenalin fungoval jako zázračný elixír, uklidňující prostředek, malá oběť bohům výměnou za pár hodin klidu.

O tři hodiny později, s téměř pěti sty kilometry na počítadle, se Munroeová vrátila do hotelu. Když vešla do pokoje, přivítal ji Noah s velkou kyticí, bez vyčítavých otázek, proč ho nechala čekat, jen polibkem a vůní růží. Usmála se a polibek mu opětovala. Obojí bylo mechanické gesto, ani vykalkulované ani upřímné. Uvnitř se už pomalu stahovala do ulity.

Vytáhl lahev vína a nalil ho do sklenice. „Opravdu zítra jedeš do Houstonu?“

Vzala si od něj sklenku, pak ji odložila a znovu ho políbila. „Odjíždím v šest nebo sedm,“ řekla. Shodila ze sebe džíny. „Osprchuju se a pak můžeme vyrazit.“

Pohladil ji po tváři, prsty jí prohrábl vlasy, pak si sedl na kraj postele a polonahou si ji přitáhl na klín.

Objal ji kolem pasu. „Pojeď se mnou do Maroka.“

To pozvání mělo znamenat triumf, oficiální potvrzení, že její úkol byl splněn, že je čas odejít. Sklouzla mu z klína a stoupla si k oknu. Hleděla na vzdálená světla města a sama sebe nenáviděla za to, že touží jeho nabídku přijmout.

Nebylo to poprvé, co po ní její úlovek něco takového žádal či co pronesl podobná slova, ale dnes poprvé pocítila bodnutí touhy, přání odletět do příslovečného západu slunce, byť i jen na nějakou dobu.

„Neříkám, že nechci,“ odpověděla. „Ale já prostě nemůžu.“ Chvilku mlčela a pak odstoupila od okna, vylezla na postel a obkročmo si mu sedla na klín. Přitiskla si jeho obličej k hrudi a políbila ho na temeno.

Pevně ji sevřel a potom s povzdechem vstal a zvedl ji s sebou. „Musím jít,“ prohlásil.

Z náprsní tašky vytáhl vizitku. „Abys mě našla, kdyby sis to náhodou rozmyslela.“ Položil navštívenku na stůl a bez ohlédnutí vyšel z místnosti.

Ticho přerušilo hlasité zaklapnutí dveří. Munroeová vzala sklenici vína, jemně roztočila tekutinu po dně a palcem přejížděla po skleněné nožce. Byla tak křehká, že přímo slyšela to křupnutí a čekala, až ji popadne nutkání to udělat. Žádná reakce, jako po umrtvení. Uzavření do vnitřní ulity bylo kompletní. Postavila sklenici na stůl, lehla si na postel s rukama za hlavou a čekala, až se démoni probudí k životu. Věděla, že přijdou.

KAPITOLA 3

Okres Walker, Texas

Nebe bylo temné, podbarvené kalným oparem světel velkoměsta, civilizace a smogu. Oteplilo se; bylo to cítit ve vzduchu už před svítáním a Munroeová by zvýšení teploty vřele přivítala. Silnice byly liduprázdné a při rychlosti 240 kilometrů za hodinu jí řezavý vítr pronikal až do morku kostí.

Ve tři hodiny ráno naházela materiály o Burbankově případu do batohu a odešla z hotelu. Hlavou jí zněla kakofonie pradávných slov doprovázená návaly úzkosti, které jí nedovolily usnout. Pojede v noci a ve tmě a tichu si vyčistí hlavu.

Řítila se klikatými silničkami přes zapadlé končiny Texasu, a jak se středové dělící čáry slévaly do nekonečného bílého pruhu, měřila čas podle měnící se barvy oblohy a škubavé bolesti, která číhala na okraji jejího vědomí jako výsledek hodin strávených na motorce, zkonstruované spíš pro rychlost než pohodlí.

Schůzku měla domluvenou na desátou a teď, v devět třicet, se sunula v koloně končící ranní špičky a mířila do spleti uliček v samotném srdci Houstonu. Našla místo k parkování a s očima upřenýma vzhůru do oken budovy si rozčepýřila krátké vlasy, slisované do tvaru helmy.

Protáhla se a rozhýbala si ztuhlá ramena, zamkla helmu k motorce a rozepnula si zip kožené bundy. Pod ní měla těsné tričko, které v kombinaci s modrými džíny a těžkými botami s tlustou podrážkou vyvolávalo dojem, že právě vystoupila z kabiny tiráku. Jako každé její rozhodnutí byl i výběr oblečení pečlivě promyšlený; byl to vzkaz klientovi, bezeslovné „jdi do hajzlu“ určené zástupu mužů v oblecích, kteří se ji snažili agresivně vmanipulovat do přijetí jejich zakázky.

Nezachovávala vůči nim žádné dekorum, nedodržovala protokol ani pravidla slušného chování a každý z nich to nakonec akceptoval, protože všichni chtěli, aby jim sehnala informace, jež dokázaly měnit hubené zisky ve zlato.

Takhle to ale nebylo vždy. K první zakázce přišla jako slepý k houslím v době, kdy sama sebe považovala za budižkničemu, za nezaměstnatelnou v tradičním slova smyslu a lámala si hlavu, jak stihne do konce života splatit všechny studentské půjčky.

Ve druhém ročníku vysoké školy, v období, kdy měla mysl zamlženou alkoholovým a drogovým oparem a termín odevzdání ročníkové práce ze srovnávací politiky se nezadržitelně blížil, si dala nocovku s otlučeným notebookem a čtyřmi konvicemi kávy a vycucala si z prstu referát o Kamerunu. Prameny byly fiktivní, ale informace, založené na vlastních zkušenostech a pozorováních, logických závěrech a hlubokých znalostech demografie, byly velmi přesné.

Úleva, že se jí podařilo práci dokončit, se obratem změnila v hrůzu, když ji namísto známky čekal vzkaz od profesora, že si s ní chce promluvit. Jak se ukázalo, vyučující dal práci přečíst kolegovi a ten ho požádal, aby mu zprostředkoval setkání s autorkou.

Kolega byl ekonom pracující pro Mezinárodní měnový fond v africké oblasti a následně Munroeovou představil jednomu ze svých obchodních partnerů, člověku jménem Julian Reid. Všem, kdo referát četli, sice bylo jasné, že nevychází ze skutečných zdrojů, ale přesné analýzy a závěry vzbudily jejich zvědavost.

Reid pozval Munroeovou na oběd a vyzvídal, zda by pro něj nechtěla vypracovat podobnou zprávu o jiné zemi. Vysvětlil jí, že s obchodními partnery plánuje rozjet podnikání v Maroku, a i když je země z politického i ekonomického hlediska poměrně stabilní, chybí jim někdo zasvěcený; člověk zevnitř, který by

chápal místní zvyky a specifika a poskytl jim návod, jakousi mapu, jak proplouvat v politické hierarchii prorostlé korupcí a bojem o moc. Právě takové skryté informace v její zprávě o Kamerunu totiž upoutaly pozornost těch, kdo ji četli. Reida zajímalo, zda by podobný průzkum dokázala zopakovat podle odlišného scénáře.

Tak to začalo.

Prvním úkolem bylo Maroko; trvalo to osm měsíců a těch osm měsíců změnilo směr jejího života. S

drogami i alkoholem byl konec, intenzivní soustředění na práci jí přineslo klid a díky zakázce se dostala finančně do plusu. Následoval dvouměsíční pobyt v Uruguayi ve službách Mezinárodního měnového fondu. Než dokončila třetí projekt, tentokrát ve Vietnamu, začaly se o ní šířit zvěsti. S každou další zakázkou rostla její reputace; vědělo se, že dokáže získat neuvěřitelně přesné informace, a bylo jen otázkou času, kdy začne platit zákon nabídky a poptávky. Hodnota jejích služeb exponenciálně narůstala a s ní i sumy na šecích. Nikdo se neptal, jak k informacím přišla či co musela udělat, aby je získala; klienti prostě platili.

Nyní se jí nabízel úkol zcela mimo její oblast působnosti a právě to ji lákalo, a také skutečnost, že na rodném kontinentu nebyla od svého náhlého odjezdu před devíti lety. Munroeová zahnala vzpomínky, ve vstupní hale budovy se připojila ke Kate Breedenové a mlčky spolu vyjely výtahem do třicátého osmého patra, kde se před nimi otevřel rozlehlý prostor s recepcí.

Podlahu pokrývaly koberce, dveře kanceláří byly tlustě polstrované a vládla zde tichá a uctivá atmosféra.

Titan Exploration byl fascinující ukázkou dokonalosti americké firemní kultury a Munroeová s odtažitou zvědavostí pozorovala dění kolem, zatímco kráčela za Burbankovou sekretářkou po drahých kobercích v jasně osvětlených chodbách.

Korporátní svět se svou vnitřní politikou a poklidnou atmosférou byl pro ni stejně cizí jako země, které procestovala, a představoval jinou kulturu, s níž se ještě nesžila. V minulosti se několikrát pokoušela žít jako „normální“ lidi, mít běžné zaměstnání a trvalé bydliště, jenže každý další pokus skončil ještě horším fiaskem než ten předchozí. Nejdéle byla zaměstnaná osm týdnů jako cifršpion v auditorské společnosti.

Tento pracovní poměr vzal rychlý konec, když nápad zabít vedoucí oddělení začal nabývat příliš konkrétní obrysy. Nadřízená byla nejistá a neschopná, tyranka odhodlaná zničit každého schopného podřízeného dřív, než ji nahradí, a nad jejím skonem by nikdo slzy neronil. Jakmile se však Munroeové začaly honit hlavou způsoby, jak to provést a vyváznout bez trestu, věděla, že je načase odejít. A to bylo to lepší zaměstnání.

Sekretářka je dovedla k rohové kanceláři, lehce zaťukala a otevřela dveře. Mezi prahem a Burbankovým psacím stolem se prostíralo deset metrů prostoru. V přední části kanceláře stála sedací souprava s barem, na pravé zdi visely zarámované fotografie s autogramy. Levá i zadní stěna byly prosklené a poskytovaly nádherný výhled na centrum Houstonu.

Burbank seděl na kraji obrovského mahagonového stolu před skleněnou zdí, na uchu držel telefon, jednou nohou se opíral o podlahu, druhou klátil ve vzduchu a byl právě uprostřed prudké výměny názorů.

Odmlčel se, pokynul Breedenové a Munroeové a pak se s volajícím na druhé straně linky zdvořile rozloučil.

Burbank byl zhruba stejně vysoký jako Munroeová, opálený, v dobré kondici a bezvadně oblečený v černém obleku na míru se světlou proužkovanou košilí a růžovou kravatou. Stříbro na spáncích rámovalo šedomodré oči barvy zimní oblohy. Vyzařovala z něj přímo hmatatelná energie a přirozený šarm.

Munroeová se posadila do jednoho ze dvou křesel naproti Burbankovu psacímu stolu a hned svého rozhodnutí litovala. Křeslo bylo plyšové a pohodlné, jenže se do něj zabořila tak hluboko, že se Burbankovi dívala spíš na hruď než do tváře a byla nucená k němu vzhlížet.

Když ticho v místnosti začalo být nepříjemné, Burbank se na Munroeovou usmál a konečně promluvil:

„Děkuji, že jste přišla. Velmi si cením, že jste si udělala čas, abyste mě vyslechla a alespoň zvážila nabídku práce, kterou jsem vám učinil.“

Munroeová se znuděným výrazem civěla do okna za jeho zády a monotónním hlasem utrousila: „Přišla jsem si pro peníze.“

Burbank se zasmál a sepjal dlaně. „Doufám, že převod proběhl bez problémů a že je všechno v pořádku?“

Když Breedenová přikývla, Burbank pokračoval. „Dívala jste se na ty materiály, které jsem vám poslal?“

„Ano,“ odpověděla Munroeová.

„Dobře, dobře,“ řekl a pokyvoval přitom hlavou. Náhle se zarazil, jako by sám sebe přerušil uprostřed myšlenky. „Víte, já vlastně nevím, jak vám mám říkat, dáváte přednost oslovení slečno Munroeová, Michael, Vanesso, nebo máte ještě nějakou přezdívku?“ Slova byla téměř sarkastická, ale hovořil upřímným tónem. Prověřil si ji předem a teď jí to dává najevo.

„Většina klientů mi říká Michael,“ odpověděla.

„Výborně, tak tedy Michael.“ Burbank se odmlčel a pohlédl z okna na panorama města. „Michael,“ řekl.

„Vím, že nemáte děti, ale snad dokážete pochopit muka pramenící z nejistoty, když vůbec nevíte, co se s dítětem stalo. Emily je nejbystřejší a nejmilejší dcera, jakou si rodič může přát, a já den co den děkuji bohu, že mi ji a její matku přivedl do života.“ Vytáhl z peněženky fotografii a podal ji Munroeové.

„To je Emilyina maturitní fotografie,“ řekl.

Munroeová přikývla. Stejně jako na snímcích ve složce byla Emily drobná dívka s dlouhými rovnými blond vlasy a hnědýma očima, které lemovaly husté černé řasy.

„Když se Emily rozhodla odjet do Afriky, byl jsem proti. Nepovažoval jsem za bezpečné, aby cestovala sama. Ona trvala na tom, že sama není, a svým způsobem měla pravdu, celá výprava cestovala jako jedna skupina. Jistě ale chápete, jak to myslím. Jenže jí už bylo osmnáct, byla dost stará na to, aby se rozhodovala sama. Nemyslím, že tohle rozhodnutí bylo správné, ale její matka se domnívala, že dobrodružství na safari Emily pomůže najít sebe samu, a já jsem do toho nemohl moc mluvit.

Emily je drobná a tichá, ale nesmírně tvrdohlavá. Když si něco umanula, vždycky si našla způsob, jak toho dosáhnout, a tohle nebyla výjimka.

Jak jste se jistě dočetla ve složce, Emily zmizela krátce před plánovaným návratem do Evropy. Jsou to už čtyři roky, Michael.“ Burbankovi se zlomil hlas. Zmlkl, nadechl se a po dlouhé pauze pokračoval. „Utratil jsem celé jmění za soukromé vyšetřovatele a bezpečnostní experty. Prošel jsem si peklem, když jsem se snažil jednat se státními orgány, které nic nevědí.“ Znovu se odmlčel a zhluboka se nadechl. „Upřímně řečeno,“ pokračoval, „mám mizivou naději, že ji po takové době najdu živou. Ale chci pochopit, co se stalo, chci vědět, jestli to můžu nějakým způsobem napravit, odčinit to kvůli ní.“ V místnosti zavládla tíživá atmosféra. „Já ji musím najít, Michael.“

Munroeová chvíli počkala a pak řekla: „Mrzí mě, že jste si tím musel projít.“ Hovořila pomalu, kopírovala Burbankův způsob vyjadřování a volila vhodná slova, která vystihnou podstatu, aniž by působila bolest.

„Dobře vím, jaké utrpení je ztratit milovaného člověka z důvodů, které nedávají naprosto žádný smysl.

Nechápu jen, proč si chcete najmout právě mě. Já tohle nedělám. Nejezdím po světě a nepátrám po pohřešovaných. Pochybuju, že bych vám mohla pomoct.“

„Nepátráte po pohřešovaných, já vím.“ Burbank si vzdychl. „Dokážete ale zapadnout do jakékoli kultury, se kterou přijdete do styku, a přežít. A navíc umíte klást správné otázky těm pravým lidem a dostat na ně odpovědi.“ Vytáhl ze stolu nějaké desky a přisunul je k ní.

Bylo to na palec tlusté shrnutí posledních devíti let jejího života. Munroeová s lhostejným výrazem listovala stránkami. Po dokumentech následovaly fotografie, rodiče, ona na každém ze tří Ducati, které postupně vlastnila, Loganova provozovna, Logan se svým tehdejším přítelem a několik momentek z vysoké školy, které raději neměly být vyfoceny. Munroeová se zastavila, když narazila na zvětšeninu s vysokým rozlišením, záběr z videa na internetu, zachycující jeden z mnoha jejích skoků padákem z norské hory Kjerag. Ten mizera byl pečlivý. Lékařské zprávy, školní výkazy a záznamy z dopravního inspektorátu s dlouhým seznamem pokut za překročení rychlosti. Složka obsahovala rozhovory s lidmi, kteří ji znali bezprostředně po příjezdu do země. Ale až na pár poznámek o jejím dětství se v materiálech neuvádělo nic o období před příchodem do Spojených států. Tak to mělo být.

Munroeová hodila fascikl na stůl. „Za domácí úkol máte jedna minus,“ řekla se zívnutím. „Doufám, že mě tím nechcete vydírat, abych ten případ vzala, protože tam není nic, co by mi vadilo.“

„Vydírat? Proboha, to ne,“ ohradil se. „Nic bych tím nezískal, kdybych vás přinutil vzít práci, o kterou nestojíte, výsledky by rozhodně nebyly ideální. Ne, Michael, nechal jsem si ty materiály vypracovat proto, abych získal představu, čeho jste schopná. Chtěl jsem vám také dát najevo, že jsem si vás předem prověřil, než vám udělám nabídku.“

Munroeová na to nic neřekla a místnost se ponořila do ticha. Když bylo zřejmé, že Burbank očekává nějakou reakci nebo projev zájmu, znovu zívla, zabořila se hlouběji do křesla, opřela si hlavu o opěradlo a natáhla nohy před sebe.

Burbank sepnul dlaně a naklonil se přes stůl. „Jsem ochoten vám nabídnout smlouvu na dva a půl milionu dolarů jako poslední pokus najít mou dceru.“

Naklonila hlavu na stranu, zvedla jedno obočí a stále nic neříkala.

„Michael, potřebuju to uzavřít. Nemůžu sedět den za dnem až do konce života, čekat a doufat, že mi jednoho krásného dne někdo přinese zprávu. Vy jste ve své branži nejlepší. Ještě nikdy se nestalo, že byste neměla při řešení nějakého úkolu výsledky. Vím, že pokud tuhle zakázku vezmete, tak na něco kápnete. A toho se možná trochu bojím. Bojím se, že se rozhodnete do toho nejít, protože si budete myslet, že to nevyřešíte, a právě proto jsem připraven vám zaplatit dva a půl milionu dolarů za to, že tomu věnujete maximální úsilí. Nevím, jak dlouho potrvá, než se dostanete do slepé uličky. My jsme tím strávili už čtyři roky. Stačí mi, když tomu věnujete rok, i kdybyste se nedostala o nic dál než my.“

„Takže jste ochoten riskovat dva a půl milionu dolarů kvůli nepatrné šanci, že se možná dostanu dál než vy?“

„Jestli to chcete formulovat takhle, pak ano, i když já to za risk nepovažuji.“ Udělal rozmáchlé gesto kolem kanceláře. „Je zřejmé, že o peníze mi tolik nejde. Mám jich dost na několik životů. Chybí mi ale to řešení. Nedokážu se smířit s tím, že nevím, a možná se nikdy nedozvím, co se s mou dcerou stalo, a čas utíká. Každý den, kdy nedostanu žádnou novou informaci, je dalším zpečetěním výsledku. Četl jsem některé ze zpráv, co jste vypracovala. Lovíte informace jen tak ze vzduchu. Jsem přesvědčen, že když prohlásíte, že je moje dcera mrtvá, tak bude mrtvá, a když řeknete, že je naživu, tak jedině vy ji dokážete najít. A jestliže mi řeknete, že stopa skončila a není naděje pokračovat dál, budu vědět, že se pro to udělalo maximum.“

Munroeová si poposedla v křesle a naklonila se přes stůl, takže se jejich oči dostaly do stejné výšky. „A to je všechno? Já slíbím, že se vynasnažím, a vy mi vysolíte prachy? Co když vám podepíšu smlouvu, udělám si roční prázdniny v Africe a pak vám prostě nabulíkuju, že jsem se snažila?“

Burbank se usmál a upřeně se jí zahleděl do očí. Před odpovědí pár vteřin počkal, jako by pečlivě volil slova. „Jestli jsem vás správně pochopil,“ řekl nakonec, „nedomnívám se, že byste o něčem takovém vůbec uvažovala, v sázce je vaše pověst. Jsem však zároveň obchodník a chráním své investice.

Očekával bych, že od vás budu dostávat časté, ne-li pravidelné, aktuální informace o postupu pátrání, a pokud to uznám za nezbytné, vyhrazuji si právo vyslat jednoho ze svých lidí, aby vám pomáhal.“

„Uvědomujete si, doufám,“ namítla Munroeová, „že jsem ještě nikdy neměla při práci za zadkem chůvu a nemám sebemenší chuť s tím teď začínat. Já pracuju sólo, pane Burbanku, a velice pečlivě si vybírám lidi, kteří se mnou spolupracují. Kdybych se rozhodla přijmout vaši zakázku, tak na základě čeho se domníváte, že vaši lidé jsou kompetentní? Kdyby byli, tak mě přece nebudete potřebovat.“

Burbank sáhl do stolu a vyndal druhou složku. „Tohle je Miles Bradford,“ řekl. „Dám za něj ruku do ohně.

Prošel se mnou peklem a právě on mi vás doporučil. Miles Afriku dobře zná, a i když to nebylo uvedeno v materiálech, byl členem vyšetřovací skupiny, která cestovala z Windhoeku do Brazzaville v Kongu. Klidně si ho proklepněte sama. Pokud budete mít pocit, že je neschopný, dejte mi vědět a můžete si v rámci organizace vybrat někoho jiného z lidí, kterým v této věci důvěřuji.“

Munroeová zběžně prolistovala složku, pak vzala z Burbankova stolu své vlastní materiály a obojí podala Breedenové. „Dobře, pane Burbanku,“ řekla. „Rozmyslím si to. Ještě jednou si prostuduju informace o případu vaší dcery, projdu si složku o Milesi Bradfordovi a materiály, které máte o mně, a pak vám dám vědět. Ozvu se vám prostřednictvím paní Breedenové během dvaasedmdesáti hodin.“

„Děkuju, Michael,“ hlesl Burbank. „Nic víc ani nežádám.“

VE VÝTAHU DO vestibulu panovalo hrobové ticho. Breedenová poklepala na tlusté fascikly a navrhla:

„Hodím ti je do hotelu, hned jak se vrátím do města.“

„S tím se neobtěžuj,“ řekla Munroeová. „V nejbližší době je číst nehodlám. Chtěla jsem je jen mít po ruce.

Kdy ti to letí?“

Breedenová pohlédla na hodinky. „Asi za tři hodiny.“

„Pojďme někam na kafe.“

„Znamená to, že o Burbankově nabídce uvažuješ?“

„Možná.“

O dva bloky dál našly útulnou a malebnou kavárničku, a když už v sobě měly skoro celou dávku kofeinu a z čajového pečiva zbývalo jen pár drobků rozsypaných po stolku, Munroeová opět stočila rozhovor k Burbankově nabídce. „Vezmu tu práci,“ oznámila. „Pokud bude Burbank souhlasit s několika ústupky.“

Breedenová položila šálek na stůl a vytáhla z kabelky kapesní počítač.

„Chci dva a půl milionu předem,“ prohlásila Munroeová, „plus výdaje.“ Na okamžik se odmlčela a bubnovala do stolu v rytmu připomínajícím morseovku. „Pokud mu dodám nezvratné důkazy týkající se zmizení jeho dcery,“ pokračovala, „pak chci dalšího dva a půl milionu dolarů po jejich předložení, a chci pracovat sama, bez nohsledů. Možná mě napadnou ještě nějaké podmínky, ale ta o nohsledech je jediná, kde se začne cukat. Počkej nejméně sedmdesát hodin, než mu ty podmínky sdělíš, chci získat čas, abych si to ještě mohla rozmyslet.“

Breedenová přikývla a udělala si pár poznámek.

„Dále chci počet a jména všech osob, které se kdy účastnily jakéhokoli vyšetřování Emilyina zmizení. Mám pár otázek, které v materiálech od Burbanka nebyly zodpovězené.“

Breedenová doťukala na klávesnici minipočítače, naklonila hlavu stranou a špitla: „To by mě vážně zajímalo, co tě přimělo k rozhodnutí tu zakázku vzít.“

„Myslím si, že se dokážu dostat dál než oni.“

„A prachy jsou to slušné.“

Munroeová se usmála. „Rok života je doba, kterou mi už nikdo nevrátí. V té složce ale bylo něco, co mi nesedělo, a nedokázala jsem na to kápnout až do té cesty dolů výtahem. Pokaždé, když se po Emily pátralo, se začínalo v místě, kde zmizela. Já si ale myslím, že odpověď se nachází v Evropě.“

„U toho kluka, jak se vlastně jmenuje? Ten mladík, co skončil v ústavu?“

„Ano, u něj. On u toho byl. Měl by vědět, co se stalo.“

„Ale vyšetřovatelé se ho snažili vyslechnout. Mluví z cesty.“

Munroeová pomalu přikývla. „To si uvědomuju.“ Zhluboka se napila ze sklenice vody. „Třeba nemluvili jeho jazykem.“

PO NÁVRATU DO Dallasu se Munroeová dostala do hotelu pozdě odpoledne. První, čeho si po vstupu do místnosti všimla, byla Noahova vizitka položená na stole, kde ji nechala. Hodila batoh a helmu na postel, vzala vizitku a poklepala si s ní o dlaň. Zíralo na ni jeho jméno a firemní adresa. Budík u postele ukazoval půl páté, stále dost času zastihnout ho před odletem.

V tichu místnosti jí v hrudi začal narůstat tlak.

Ozvaly se hlasy, slabé a tiché, ale neodbytné.

…Proč vzbouřily se národy…

Přejela prsty po povrchu vizitky a její plastický tisk v ní jako Braillovo písmo vyvolal vzpomínky na jeho obličej.

…Králové světa povstali, vládcové strojí spiknutí…

Nechala vizitku spadnout do odpadkového koše.

Musí jít.

Posbírala svých pár věcí a naházela je do batohu; cestou z města si je nechá u Logana. Před vypršením lhůty, kterou si sama stanovila, se spojí s Breedenovou a pak pojede až do vyčerpání, než si najde si nocleh. Impulzivně zamířila do Colorado Springs a vzala to přes nekonečnou studenou prázdnotu severního Texasu.

Krátce před půlnocí zastavila na předměstí Amarilla, aby natankovala. Pumpa byla špatně osvětlená, a až když slezla z motorky a sundala si helmu, všimla si v přítmí skupinky výrostků. Seděli na zadních výklopných dveřích starého Fordu. Zavanul k ní kouř z cigaret a v jejich hlasech znělo siláctví, které se rodí, když se alkohol smíchá s mladickou nezkušeností. Ignorovala je a odšroubovala víčko z palivové nádrže.

Když vytáhla peněženku, změnil se tón rozhovoru, který se nesl povětřím. Zůstala stát zády k dodávce a protáhla kreditní kartu čtečkou. Hlasy ztichly. Záď dodávky zavrzala. Munroeová zavřela oči a uvolnila se, připravila se na to, co cítila v kostech. Do žil se jí vyplavil adrenalin a naplnila ji euforie. Šouravé kroky.

Náraz kovu o kov. Na rameno jí dopadla ruka a ona hbitě popadla útočníkovo zápěstí a zkroutila mu paži dozadu, dokud neucítila křupnutí. Ve stejné vteřině mu zabořila pěst do břicha. Když se zlomil v pase, sebrala ze země jeho nůž.

„To bylo jen varování,“ řekla, zatímco bojovala s nutkáním ho zmlátit. Bylo mu osmnáct, možná devatenáct, obličej měl zrůžovělý mládím a alkoholem a na bradě mu rašily první vousy. Ignorovala ve své dlani tíhu nože, který si přímo říkal o to, aby ho použila; zvedla mladíka za pačesy a prudce ho strčila směrem k ostatním, kteří začali vstávat ze zádi dodávky. Všimla si matného záblesku pistole a instinktivně potěžkala nůž, aby zjistila jeho váhu a těžiště.

„Jestli si to se mnou chce někdo z vás rozdat, tak prosím,“ křikla. „Už mě svrbí ruce. A doufám, že máš dobrou mušku, jinak tě rozporcuju na kusy dřív, než vyprázdníš zásobník.“

Viděla jejich nejistotu a nevšímala si nadávek a vyhrůžek; v hlučných hlasech slyšela strach a věděla, že už je po rvačce. Otočila se k nim zády a pokračovala v tankování.

O dvě hodiny severněji si našla levný motel a pár hodin se prospala, než se jí do dřímoty zase vetřely hlasy z minulosti a probudily ji.

Tři dny po odjezdu z Dallasu se Munroeová spojila s Breedenovou, aby potvrdila, že zakázku vezme, a odfaxovala jí zbytek podmínek. Když dva dny nato projížděla Sacramentem, přišla jí na záznamník odpověď. Jak bylo domluveno, Breedenová poslala smlouvu faxem do nejbližší pobočky UPS. Dokument měl necelé čtyři stránky, a přestože Kate už celé znění jistě podrobně prostudovala, Munroeová nikdy neopomenula důkladně text pročíst a hledat v něm případné skryté háčky. Burbank přijal všechny její podmínky až na jednu: nevzdá se svého práva poslat s ní do akce doprovod, bude-li to považovat za nezbytné.

Za pět milionů se dokáže smířit s možností, že jí bude někdo dělat chůvu; v nejhorším případě toho dotěru v příhodném okamžiku setřese. Odfaxovala podepsanou kopii smlouvy Burbankovi do kanceláře a originál poslala expresní poštou Breedenové.

Chvíli poté, co to udělala, se otupilo ostří hněvu a úzkosti a rozlil se v ní klid. Ubytovala se v motelu a prospala patnáct hodin.

KAPITOLA 4

Frankfurt, Německo

S rukama zastrčenýma hluboko v kapsách kabátu kráčela Munroeová směrem k Zeilu, pěší zóně v centru Frankfurtu, a ke schodům do podzemky. Vládlo listopadové chladno a ulice byly prázdné a větrné.

Podzimní listí tančilo v poryvech větru, vzduchem se nesla vůně kávy z kaváren a z kaštanů pečených na otevřeném ohni pod širým nebem a dráždila smysly.

Munroeová se zastavila ve vchodu do metra jako šelma, která zachytila první závan pachu kořisti, a nasála do plic ostrou chuť zimy.

Po měsíční přípravě byla odhodlaná vyčmuchat stopu, která už vychladla, a pokud půjde všechno podle plánu, pokračovat ve vyšetřování tam, kde její předchůdci hledali a nenašli.

Do Frankfurtu dorazila přede dvěma dny. Ubytovala se v hotelu kousek od centra s výhledem na řeku Mohan a čluny plující po jejím proudu, v pěší vzdálenosti od podzemky a nejlepšího nákupního centra ve městě, které se tyčilo přímo nad ní.

Nasedla do vlaku do Oberurselu, středně velkého městečka u severního okraje Frankfurtu, a odtud si vzala taxi ke klinice Hohe Mark, léčebně pro duševně choré, která byla poslední tři roky trvalým útočištěm Kristofa Bergera.

Ústav tvořilo několik pavilonů rozesetých po rozlehlém pozemku, který za teplejšího počasí pokrývala zeleň. Munroeová si předem zjistila návštěvní hodiny, a když vystupovala z taxíku, kostelní zvony ze vzdáleného náměstí dlážděného kočičími hlavami potvrdily, že je čas.

Kristof seděl v teplé, sluncem zalité místnosti se žlutými závěsy na oknech, které tlumily ostré zimní světlo. Zíral do prázdna s hlavou nakloněnou na stranu, ruce měl složené v klíně a kotníky držel těsně u sebe. Na druhé straně místnosti hrála televize, a ačkoli zde seděli i další pacienti, Munroeová se tak soustředila na Kristofa, že si jich téměř nevšimla.

Vypadal jinak než na starých fotkách ve spisu a první, co ji při pohledu na jeho prázdný obličej napadlo, bylo, jaká je škoda tak krásného člověka. Poprvé se zamyslela nad rámec plnění smlouvy, co ho asi do takového stavu přivedlo.

Munroeová měla nasazenou blond paruku a hnědé kontaktní čočky. Ničím jiným se Emily Burbankové nepodobala, doufala však, že tyto detaily oživí Kristofovy vzpomínky, pokud ještě nějaké má. Sedla si na židli vedle něj, položila mu ruku na paži a oslovila ho jménem. Nereagoval.

Netušila, zda vůbec zaznamenal její přítomnost, proto si před něj klekla a naklonila se k němu tak, aby měl její obličej v zorném poli. Jemně ho uchopila za bradu a natočila mu hlavu směrem k sobě. Usmála se, když Kristof zaostřil. Sám zvedl bradu, Munroeová odtáhla ruku a zůstala před ním na podlaze.

Promluvila tlumeným hlasem. „Ich will begreifen was passiert ist, damit ich dir helfen kann. Kde se to stalo, Kristofe? Co si pamatuješ?“

Vzdychl a zavřel oči. Hlava mu poklesla ke straně a ve tváři se mu opět objevil stejný nepřítomný výraz jako předtím.

Zůstala s ním skoro čtyři hodiny. Tiše na něj hovořila, vysvětlovala mu, že chce najít Emily, a pátrala v jeho obličeji po stopách, které by jí umožnily proniknout mu do mysli. Byly chvíle, kdy se vytrhl ze strnulosti a pohlédl jejím směrem. Jednou se usmál, ale za celou dobu, kterou spolu strávili, vůbec nepromluvil.

Odpoledne se chýlilo k večeru, když Munroeová odešla z ústavu, a o hodinu později dorazila do Langenu na jižním okraji Frankfurtu. Na chodníku před nádražím, které rozdělovalo město na dvě poloviny, si

prostudovala orientační mapu. Pomalu se šeřilo a s posledními paprsky slunce teplota ještě klesla. Zvedla si límec kabátu. Bude to rychlé, jenom se projde kolem domu, aby nasála atmosféru a věděla, co ji čeká, až se tam vrátí navštívit Kristofovu matku.

Paní Bergerová bydlela na tiché upravené ulici tři minuty chůze od nádraží. Měla patrový domek, malý a úzký, se stejnou červenou taškovou střechou jako okolní domy, ale na rozdíl od nich dost neudržovaný.

Tmavozelený nátěr okenic byl popraskaný a oprýskaný, omítka se drolila a odhalovala cihly. Křivý okap na zadním rohu povážlivě klesal. Munroeovou upoutaly rozkvetlé květináče za okny a všimla si, že dvoumetrová předzahrádka je pečlivě rozdělená na záhonky, které na jaře vytvoří krásnou podívanou. Ve slábnoucím světle večera působil domek smutně a opuštěně.

Munroeová se vrátila na nádraží a při čekání na spoj zpátky do Frankfurtu se snažila zahřát pochodováním po nástupišti. Z nejzazšího konce peronu bylo vidět na dům paní Bergerové a při třetím kolečku po nástupišti si Munroeová všimla rozsvícených oken. Zapamatovala si čas.

Druhý den opět navštívila Kristofa a našla ho ve stejném křesle, s nezměněným výrazem. Když se k němu blížila, zvedl hlavu a usmál se. Sedla si vedle něj, položila mu ruku na předloktí, nic neříkala a nechala plynout hodiny v mlčení.

A pak najednou Kristof promluvil zastřeným huhňavým hlasem. Slova mu namáhavě vycházela z úst. „Šli jsme na místo, kde byly zakopané peníze,“ řekl. „Utíkali jsme spolu a pak zmizela tam, kde byly ty peníze.“

Munroeová čekala, nechala ticho, aby je pohltilo, a pak se šeptem zeptala: „Můžeš mi říct kde?“

„Zmizela,“ řekl. „Zmizela a všechno zčervenalo a už jsme to místo s penězi nikdy neviděli.“

Promluvil ještě dvakrát, neodpovídal však na její otázky, jen opakoval stále dokola stejná slova.

Munroeová s ním zůstala další hodinu a pak odjela do Langenu. Ve vlaku si znovu pročetla přepisy předchozích rozhovorů s Kristofem. Bylo to tam, stejná slova: kde byly zakopané peníze. Zavřela oči.

Teplo a rytmické klapání kol ji uspávalo. Jeho slova měla nějaký význam, ale jaký?

Na Hauptstrasse v Langenu našla květinářství a koupila jednu z dražších věcí. Doufala, že se stane vhodným doplňkem sbírky, kterou měla paní Bergerová vystavenou na parapetu, a otevře jí dveře do ženina domova. Pak se vrátila na nádraží a počkala na studeném nástupišti do soumraku, než se rozsvítila světla v domě.

Po zaklepání jí otevřela paní Bergerová a utírala si ruce do neposkvrněné zástěry. Munroeová přistoupila o krok blíž. „Guten Abend, Frau Berger, ich bin Mikaela, jsem Kristofova kamarádka,“ řekla. „Byla jsem dlouho v zahraničí a jen nedávno jsem se dozvěděla, co se stalo. Moc mě to mrzí.“ Podávala jí aranžmá ze živých květin. „Chtěla jsem vám něco přinést.“

Na okamžik zavládlo stísněné ticho a pak si od ní paní Bergerová květinovou vazbu vzala. „Děkuji vám,“

řekla tiše. Stála na prahu a ani nezavírala, ani nezvala Munroeovou dál.

Munroeová ustoupila o krok. „Nezlobte se, že jsem vás vyrušila,“ řekla a obrátila se k odchodu.

„Počkejte…“ Žena měla tichý, nepřítomný hlas. „Nepůjdete na chvilku dovnitř? Nedáte si třeba něco teplého k pití?“

Munroeová se zastavila a poškrábala se na zátylku, jako by se rozmýšlela. Nakonec přikývla a vešla za ženou dovnitř. Paní Bergerová ji uvedla do malého obýváku v přední části a vzdálila se někam do hloubi domu.

Munroeová si během čekání prohlížela pokoj a chodbu. Burbankova zpráva přesně popisovala špatný stav obydlí, opomenula však to neviditelné a přesto zřejmé: interiér byl ošuntělý, ale bez sebemenší poskvrnky a pečlivě uklizený. Závěsy, ač vetché a vyrudlé od slunce, byly čistě vyprané a nažehlené, okna beze šmouhy a na starém nábytku, jímž byla skromná místnost zařízená, nebylo ani stopy po prachu. Polštáře na pohovce byly načechrané, ve skleněné vitríně byla vystavená starožitná sbírka miniaturních porcelánových figurek a stěny zdobily Kristofovy fotografie z dětství. Ta žena byla pečlivá, hrdá a soběstačná. Nabídka peněz by ji urazila.

Vůně čerstvě uvařené kávy oznámila příchod paní Bergerové.

Konverzace nezávazně plynula, hovořily o počasí a rozdílech mezi domovem a zahraničím. Munroeová se vyptávala, jaký byl Kristof jako dítě, a žena ho popisovala barvitě a podrobně, jak to dokáže jen milující matka.

„Musel to pro vás být obrovský šok,“ poznamenala Munroeová, „když se Kristof takhle uzavřel do sebe.

Myslíte, že se mu v Africe něco stalo?“

„Nevím,“ odpověděla matka. Na chvíli zmlkla. „Nejspíš ano. V noci se budil s křikem. Proto taky šel původně k doktorovi, aby utišil noční můry.“

„To jsem nevěděla,“ řekla Munroeová. „Nikdo se mi nezmínil o tom, proč je v ústavu, jen že se mu to stalo po návratu z Afriky. Prý se mu tam přihodilo něco, co ho změnilo.“

Matce se zaleskla v oku slza. „Já nevím,“ řekla. „Je to možné. Nikdy o tom se mnou nemluvil.“ Otřela si hřbetem ruky oči. Munroeová jí podala kapesník. „Přišli mě navštívit nějací lidé a nabízeli mi peníze, když jim řeknu, kde se Kristof pohyboval. Hledali nějakou dívku, snad jeho přítelkyni.“

„Našli ji?“ zeptala se Munroeová.

„To nevím,“ odpověděla žena. „Nechtěla jsem jejich peníze a poslala jsem je pryč. Ale stejně jsem jim neměla co říct. O žádné holce nic nevím.“ Paní Bergerové se po tvářích řinuly slzy. „Někdy si říkám, jestli bych to nesnášela snáz, kdybych aspoň věděla, co se stalo.“

Munroeová vstala z křesla a přistoupila k pohovce, kde seděla paní Bergerová. Položila jí ruku na rameno.

„Možná že ano,“ řekla. „Já bych taky ráda věděla, co se vlastně stalo. Chtěla bych Kristofovi pomoct.“

Munroeová na okamžik zmlkla a pak se zeptala: „Nedá se něco vyčíst z věcí, které si Kristof přivezl z Afriky?“

Žena zavrtěla hlavou. „Nepřivezl si nic. Dokonce ani oblečení. Všechno, co měl, jsem uložila do obálky.

Byly to věci z tajného opasku, z takové kapsy, co se nosí pod kalhotami. Nic víc neměl.“

„Mohla bych se podívat?“ zeptala se Munroeová.

Paní Bergerová přikývla a vstala. Pokynula Munroeové, aby ji následovala, a odvedla ji po úzkém schodišti do pokoje na pravé straně. Na rozdíl od zbytku domu byla místnost zaprášená a zatuchlá. Po podlaze se válely věci a postel byla neustlaná, jako by se matka rozhodla ji nechat přesně v takovém stavu, v jakém ji Kristof zanechal v den, kdy navždy odešel z domu. Možná v koutku duše doufala, že se tam syn jednou vrátí.

Paní Bergerová vytáhla ze zásuvky uvnitř malého šatníku hnědou obálku z tuhého papíru a podala ji Munroeové. „Všechno, co měl u sebe, je uvnitř.“

Posadila se na krajíček postele a Munroeová si sedla se zkříženýma nohama na podlahu. Před sebe rozložila obsah obálky: pas, dvě letenky, žlutý očkovací průkaz, dvě pilulky, které zbyly od nějakého léku, a několik listů papíru s inkoustem vybledlým až k nečitelnosti. Hleděla na věci na podlaze, ohromená množstvím informací. Tímhle tempem bude mít úkol do měsíce splněný.

Vzala do ruky dvě letenky. První byla nepoužitá letenka South African Airways z Johannesburgu do Frankfurtu se stejným datem a číslem letu, jakým měla původně letět Emily. Druhá letenka byla nepochybně ta, na niž se Kristof vrátil do Evropy, platná pro let se společností Air France z Libreville do Paříže. Letenku vystavil místní dopravce v Gabonu, tím si byla Munroeová jistá. Bude-li třeba, může si z údajů Mezinárodní asociace leteckých dopravců zjistit původní cestovní kancelář.

Při pohledu na žlutý očkovací průkaz se musela usmát. Všechna razítka a podpisy lékařů byly jasné padělky. Celá brožurka i s razítky byla nepochybně zakoupena někde po cestě kvůli usnadnění přechodu přes hranice a připomínala jí doklady, jaké kdysi mívala sama.

Vzala Kristofův pas a zalistovala v něm. Knížečka byla téměř plná. Většina zemí, jimiž projížděl,

vyžadovala jen pro vízum celou stránku, o vstupních a výstupních razítcích nemluvě. Munroeová se ztratila mezi stránkami, snažila se zrekonstruovat jeho cestu z jižní Afriky do Keni a zase zpátky podle výstupních a vstupních razítek, až ji nakonec zavedly do Namibie. Postupovala pomalu, listovala dopředu a dozadu, občas ztratila v tom zmatku nit a pak ji zase po pár stránkách našla.

Začala si uvědomovat čas, až když se paní Bergerová omluvila a vrátila se dolů.

Sledovat trasu z Namibie bylo obtížné. Žádná výstupní razítka tam nebyla. Chronologicky nejbližší vstupní razítko bylo do Angoly, a odtud vedla cesta do Gabonu a pak do Rovníkové Guiney. Kristof tam měl i nepoužité vízum do Kamerunu.

Munroeová zavřela oči a přejela prsty přes kolky nalepené u kamerunského víza. Nepoužil ho. Jel do Gabonu, odtud do Rovníkové Guiney a vrátil se do Gabonu, ale do Kamerunu ne. Proč? Ta informace přímo řvala do ticha. Někde to tam bylo.

Vytáhla malý digitální fotoaparát, který nosila zavěšený kolem krku, a ofotila si všechny stránky pasu, obě letenky a pro jistotu i obal pilulek a nečitelné listy papíru. Vyndala jednu tabletu z plata a strčila ji do malého uzavíratelného pytlíčku. Paní Bergerová si toho možná všimne, ale to už bude Munroeová dávno pryč se vším, co potřebuje.

Pak všechno vrátila do obálky a tu uložila do zásuvky, odkud ji paní Bergerová vyndala. Hlasitě zaklapla Kristofovy dveře na znamení, že jde dolů. Z kuchyně se linula vůně čerstvě upečeného chleba a žena jí vyšla naproti ke schodům.

„Budu už muset jít, Frau Berger,“ řekla Munroeová. Žena se opírala rukama o zábradlí a Munroeová jí na ně položila dlaň. „Nevím, jestli existují nějaké odpovědi,“ řekla, „ale slibuju vám, že udělám všechno pro to, abych zjistila, co se Kristofovi v Africe stalo. Třeba vám ty informace pomůžou najít klid.“

Žena se usmála. Oči měla zarudlé a Munroeová věděla, že zatímco ona nahoře procházela věci z obálky, paní Bergerová se v přízemí neúspěšně snažila potlačit slzy.

DRUHÝ DEN RÁNO nechala Munroeová udělat zvětšeniny ofocených stránek z pasu a během čekání na vyvolání si koupila velkou mapu Afriky. Před návratem do hotelu ještě vyhledala laboratoř a objednala si rozbor tablety, kterou vzala z obálky.

V hotelovém pokoji pak odsunula nábytek ode zdi před postelí, připevnila tam mapu a vedle ní zvětšené snímky. Podle údajů v pase a pomocí Burbankových zpráv vyznačila Emilyinu cestu napříč Afrikou.

Postupovala metodicky, pečlivě kontrolovala každý krok. Stejně jako večer předtím ji trasa vedla z Gabonu přes Oyem ke hraničnímu přechodu Mongomo v Rovníkové Guineji a zase zpátky do Oyemu. Stopa končila výjezdním razítkem z Libreville. Něco tam však nápadně bilo do očí: chybělo výjezdní razítko z Rovníkové Guiney.

Munroeová červeně zakroužkovala přechod Oyem-Mongomo a pak se zarazila. Mongomo. Zavrtěla hlavou.

Tak jednoduché to být nemůže.

Znovu si prošla přepisy rozhovorů Kristofa Bergera s vyšetřovateli. Anglický překlad ignorovala a přečetla si je v němčině. Kde byly zakopané peníze.

Mohlo by to být tak jednoduché?

Zabodla pero do tečky označující město a pak si lehla na postel s rukama založenýma za hlavou. Upřeně zírala na mapu. Mongomo.

Pohlédla na hodinky. Za dvě hodiny se začne Houston probouzet a ona bude nucena uskutečnit povinný telefonát do Burbankovy kanceláře a oznámit mu další postup. Zvedla sluchátko a vytočila číslo Breedenové.

Hlas na druhé straně zněl ospale a vyčerpaně, po obvyklé perlivé zadýchanosti ani stopy.

„Narazila jsem na pár stop,“ oznámila jí Munroeová, „a brzy se přesunu. Potřebuju, abys pro mě něco udělala.“

„Jistě.“

„Asi před pěti lety jsem ti dala obálku a poprosila jsem tě, abys ji u sebe uschovala. Jak rychle mi ji můžeš sehnat?“

„Během dnešního dopoledne.“

„Potřebuju, abys mi ji poslala expres.“

„Jako by se stalo,“ odpověděla Breedenová. „Dej mi vědět, kdybys ještě něco potřebovala, víš, že se na mě můžeš spolehnout.“

„Díky,“ řekla Munroeová. „Zase se ozvu.“

Munroeová znovu zašla do laboratoře a vyhledala laboranta, se kterým předtím mluvila. Vrátil jí fotografii obalu léku i vzorek a po zaplacení jí podal dvě potištěné stránky. „Laicky řečeno,“ sdělil jí, „je to meflochin. Tato konkrétní tableta se prodává pod obchodním názvem Lariam, je to antimalarikum používané hlavně k léčbě malárie vyvolané kmenem Plasmodium falciparum. Občas se používá i k profylaxi.“

Znělo to pravděpodobně; Emily po záchvatu malárie užívala profylaktika. Lariam se v té době používal v oblastech s endemickým výskytem Plasmodia falciparum, rezistentního vůči chlorochinu, a pokud nějaké místo odpovídalo tomu popisu, pak to byla pobřežní oblast středozápadní Afriky. Lariam. Ten lék se už poslední dobou tolik nepředepisoval, vedlejší účinky totiž mohly být drastické: patřila k nim mimo jiné agresivita, sebevražedné sklony, halucinace a psychotické stavy. Nejhorší účinky byly údajně vzácné, ale pravděpodobnost nehrála velkou roli, pokud jste se v nepříčetného šílence změnili vy nebo někdo z vašich blízkých. To by mohlo vysvětlovat Kristofovo chování, až na to, že se zřejmě zhroutil dlouho poté, co léky přestal brát.

Z hotelu Munroeová zavolala do Burbankovy kanceláře. Namísto aby ji předali sekretářce, jak očekávala, přepojili ji přímo k Richardu Burbankovi. „Michael,“ řekl roztěkaně, jako by právě přerušil hovor na jiné lince, „nečekal jsem, že se ozvete tak brzo. Máte nějaké dobré zprávy?“

„To zatím nelze říct,“ odpověděla. „Tady v Evropě jsem už udělala všechno, co se dá, a za pár dní odjíždím do Afriky, podle naší dohody vás tímto informuji o svých plánech.“

„Kam konkrétně máte namířeno?“ zeptal se.

„Začnu v Kamerunu a Gabonu,“ řekla, „a odtud pak zúžím pátrání.“

„Kamerun. Gabon.“ Hlas měl ostrý jako žiletka. „Pokud je mi známo, Emily vůbec nevycestovala z Namibie. Proč nejedete tam?“

Munroeová zvedla koutky v nuceném úsměvu, jako by stála klientovi tváří v tvář, a dala si s odpovědí načas. „Pane Burbanku,“ řekla, „najal jste si mě na tuhle práci, protože ji nikdo jiný zatím nebyl schopen udělat. Hlásím vám další postup, jelikož mi to nařizuje smlouva. Nad tento rámec mi buď umožníte dělat mou práci, aniž se mě budete snažit nenápadně řídit, nebo si sežeňte někoho jiného, kdo vám dceru najde.“

„Máte pravdu,“ řekl. „Omlouvám se vám. Jsem z toho všeho nervózní. Kdy máte v plánu vyrazit?“

„Letenku mám rezervovanou na pozítří.“

„Chci, aby vás doprovázel Miles Bradford,“ řekl. Ten požadavek ji nijak nepřekvapil; pouze skutečnost, že jej vznesl tak brzo.

„Počkám na něj v Douale,“ odpověděla Munroeová. „Bude potřebovat víza. Není dost času, aby si je

obstaral a setkal se se mnou ještě před mým odletem.“

„Zrušte ten let. Bradford bude ve Frankfurtu za necelý týden. Říkala jste Gabon a Kamerun, sežene si víza. Vy dva poletíte do Afriky společně.“

Munroeová zavřela oči, sevřela sluchátko a okamžik počkala. „Pokud na tom trváte, tak budiž. Jsou to vaše peníze, pane Burbanku, a váš čas.“ Položila sluchátko a polohlasně zaklela.

Naházela pár věcí do batohu a na dveře pověsila cedulku „Nerušit“. Cestou z hotelu zaplatila za dalších pět dní a požádala, aby jí odložili zásilky a vzkazy, než se vrátí. Byl to Burbankův čas a Burbankovy dolary. Může jí klidně zafinancovat výlet se snowboardem do Alp, než se dočká té zatracené chůvy jménem Miles Bradford.

Na frankfurtském nádraží Hauptbahnhof nasedla do prvního rychlíku směrem na Curych.

BYLO BRZKÉ ODPOLEDNE o čtyři dny později, když se Munroeová vrátila do Frankfurtu. Čekala na ni obálka FedEx od Kate a také fax z Burbankovy kanceláře s informacemi o příletu Milese Bradforda.

V hotelovém pokoji se Munroeová posadila na kraj postele s obálkou v rukách. Poklepala na ni kotníky prstů, chvíli na ni nepřítomně zírala a pak, když se nedokázala přimět k tomu, aby ji otevřela, hodila ji na postel. Přistoupila k oknu a sledovala řeku, čluny a šťastné dvojice procházející se po pečlivě upravených březích.

Před tímto malebným výjevem zvažovala, zda nemá raději odstoupit od smlouvy. Znamenalo by to sice prohru, ale prohra je přece vždycky jednou z možností. Nepřetržitý úspěch se dříve nebo později zvrtne, a má-li to skončit fiaskem, tak možná právě nastala vhodná doba, aby k němu došlo.

Návrat do minulosti byl nevyhnutelný. V posledních devíti letech se jí nějakým způsobem dařilo balancovat na visutém laně nataženém mezi genialitou a šílenstvím, ale pod nohama jí neustále zela černá propast a ona občas uvažovala, zda by nakonec nebylo ze všeho nejjednodušší to vzdát.

Práce jí pomáhala zachovat zdravý rozum, udržet provaz napnutý. Nebyl to strach, co ji odrazovalo od Burbankovy zakázky a cesty do míst, kam ji práce zavede; nebyl to ani obsah té obálky, symboly minulosti. Byla to nejistota: Kdyby se provaz přetrhl, na kterou stranu propasti dopadne? Měla v plánu se tam vrátit až ve chvíli, kdy jí to už bude jedno.

Munroeová přistoupila k posteli, vzala obálku a strhla pásku, kterou byla přelepená. Třeba jí to nikdy nezačne být jedno, třeba už nikdy nepřijdou dobré časy, třeba bude celý život jen utíkat. Carpe diem.

Vysypala obsah na postel a přejela prsty po třech střípcích minulosti: povolení k trvalému pobytu v Kamerunu, očkovacím průkazu a padělaném španělském pasu.

KAPITOLA 5

Munroeová musela uznat, že z těch osmi lidí, jejichž osobní materiály jí Richard Burbank poskytl, se Miles Bradford hodí na tu práci nejlépe, hlavně z hlediska mechanismu celé věci. Jeho objemná složka obsahovala spoustu podrobností o jeho zkušenostech a praxi, která ho zavedla do stejně rozmanitých a nebezpečných zemí jako ji samotnou. Na osobní informace však byly materiály skoupé a Munroeová si o tom muži mohla jen stěží vytvořit komplexní obrázek. Věděla tohle: Milesovi bylo kolem pětatřiceti a v minulosti sloužil ve zvláštních jednotkách. V současnosti působil v soukromých bezpečnostních službách.

Pro člověka jako on, bývalého vojáka, který za peníze propůjčuje své schopnosti, měla jenom jediné označení: žoldák. A stejně jako ty kamerunské doklady, nacpané v jejím batohu, s sebou to slovo přinášelo jen další nevítanou zátěž.

Munroeová dorazila na frankfurtské letiště ještě před přistáním Bradfordova letadla. Zamíchala se mezi ostatní čekající a stoupla si naproti velké prosklené zdi, která oddělovala čekací zónu od výdeje zavazadel.

Bradforda si všimla hned, jak vešel do haly. Krátký sestřih neutajil zrzavý nádech vlasů; měl temně

zelené oči, průměrnou výšku a nadprůměrný vzhled. Pod svrchníkem se rýsovala svalnatá postava a pohyboval se s nenucenou sebejistotou muže, který ví, kam jde, a nijak tam nespěchá. Za sebou táhl kufřík na kolečkách a u karuselu se zavazadly se nezastavil.

Munroeová zmizela dřív, než si jí mohl všimnout; stejně jako ona věděl, koho hledat. Bude ji shánět v hotelu a ona bude v době jeho telefonátu zrovna pryč. Bude na ni čekat, nic jiného mu nezbude, a tak to má být.

Zavolala mu zpátky pozdě odpoledne s vyhýbavou omluvou a domluvila si s ním schůzku na večeři u Gargantuy ve Westendu, kde měla zamluvený stůl.

Výběr místa schůzky nebyl samoúčelnou škodolibostí, ale úmyslným testem. Jestliže pojede taxíkem, najde to snadno. Pokud však vyrazí pěšky a použije městskou dopravu, jak by to udělala ona, ukáže se to jako pěkný oříšek. Restaurace Gargantua se svými pěti hvězdičkami se nacházela pár minut od slavné Palmengarten a Grünebergského parku v anglickém stylu, zastrčená v nenápadném domě na ulici lemované stromy, v obytné čtvrti s předválečnými byty.

Munroeová ve smluvenou dobu seděla u stolu a čekala, a když Bradford s několikaminutovým zpožděním dorazil, vstala a podala mu ruku. Měla na sobě přiléhavé černé šaty a deseticentimetrové podpatky, což jí poskytovalo pěticentimetrovou výškovou převahu. Kolem krku si uvázala lehoučký šátek pošitý korálky, který jí vzadu splýval na odhalená záda. Tento oděv vždy budil velkou pozornost, byl ztělesněním mužských představ o skvělém úlovku, jakým by se rádi pochlubili a pak si ho odvedli domů a podrobili v posteli. Munroeová se záměrně snažila do maximální možné míry odlišit od fotografií a informací ve své složce.

Stisk Bradfordovy ruky byl pevný a sebejistý. Očima ani jednou nesklouzl z její tváře, aby si ji změřil od hlavy k patě. „Miles Bradford,“ představil se, a když si sedla, posadil se naproti se stejným klidem a nenuceností, s jakými kráčel přes letištní halu. „Je mi ctí, že vás konečně poznávám.“

Opřela si bradu o sepjaté ruce a zopakovala jeho slova: „Konečně poznáváte…“

„Už léta jsem vaším obdivovatelem,“ řekl. „Byl jsem bezpečnostním poradcem pro Radiance, když jste pracovala v Makedonii, a později pro Terra Corp těsně poté, co jste skončila v Uzbekistánu, musím dodat, že jste v obou případech odvedla vynikající práci.“

„Děkuju,“ řekla, zvedla sklenici s vodou, a než se napila, zakroužila obsahem. „Informace a bezpečnost.“

Odmlčela se. „Musíte být špičkou ve svém oboru, když si nás najímají stejné firmy.“ Pak dodala: „Doufám, že jste neměl potíže najít tenhle podnik, je trochu zastrčený.“

„Ani ne,“ řekl. „Jednou nebo dvakrát jsem se musel zeptat na cestu, ale naštěstí jsem narazil na lidi, co uměli anglicky.“ Rozhlédl se po tlumeně osvětlené místnosti ve tvaru L. „Zdá se, že se ta námaha vyplatila.“

Přišel tedy pěšky, jak doufala. Potlačila úsměv. „Takže,“ řekla, „jak dlouho už pracujete pro Burbanka?“

„Technicky vzato pro něj nepracuju vůbec. Během let jsem s ním dělal na pár věcech, ale jinak pracuju sám, na smlouvu.“

„Přesně to jsem si myslela. Mluvil o vás jako o ‚svém člověku‘, takže to vyvolávalo dojem, že patříte mezi jeho zaměstnance.“

„Takže jeho člověk?“ Miles ukázal v nenuceném úsměvu rovné bílé zuby a pohodlně se opřel. „Určitě by si to rád myslel. Znám se s ním už spoustu let, ale jsem svým vlastním šéfem a jako většina podnikatelů jdu tam, kde jsou peníze.“

„A předpokládám, že v pátrání po Emily peníze byly?“

„Richard mi platil dobře, tak jako určitě platí i vám. Ale do Namibie jsem jel kvůli Richardovi, kvůli Emily –

vlastně kvůli nám všem. Byla to hodná holka. Znám ji od doby, kdy jí bylo devět nebo deset.“

„Promiňte,“ řekla Munroeová. „To jsem si neuvědomila.“

Po tváři mu přeletěl úsměv. „Jsem přesvědčený, že tohle Richard opomenul v mé složce uvést.“ Číšník přinesl vinný lístek a Bradford se zeptal: „Objednáme si lahev?“

„Já v práci nepiju, ale klidně si dejte.“

Bradford vrátil lístek číšníkovi. „V tom případě si dám to, co vy. Co to pijete?“

„Vodu,“ řekla, a když si Bradford objednal lahev minerálky, pokračovala: „Podívejte, Milesi, působíte docela příjemně a sympaticky, ale upřímně řečeno, já vás tady nechci. Já pracuju sama. Ještě nikdy mi nikdo nedělal chůvu a jediný důvod, proč tu teď se mnou sedíte, je, že mi Burbank nabídl spoustu prachů za to, abych ten opruz vydržela. Vzhledem k tomu, jak se věci mají, bych si ráda vyjasnila pár základních pravidel.“

„V pořádku.“

„Tohle je moje vyšetřování. Já ho řídím, já tady velím. Vás ke mně přifařili, zatím mi není jasné, jestli na mě máte Burbankovi donášet, nebo mi krýt záda. Dělejte, co potřebujete, ale nepleťte se mi do cesty a nezpochybňujte moje rozhodnutí. A hlavně to celé nepodělejte. Když budu chtít znát váš názor, tak se na něj zeptám. Jestli s tím máte problém, potřebuju to vědět hned.“

„Žádný problém,“ řekl. Hovořil klidně, nenuceným tónem. Rozprostřel si na klín ubrousek a natáhl se pro košík s chlebem. „Ale když už je řeč o základních pravidlech, pár jich mám taky, abych mohl dělat svou práci.“

„Ven s nimi.“

„Jsem placený za to, že vám budu hlídat záda a že zůstanete naživu,“ řekl. „Richard na vás vsadil svůj duševní klid, o penězích nemluvě, a já jsem jeho pojistka. Ani v nejmenším nepochybuju, že se o sebe dokážete postarat sama, ale tohle je Richardův požadavek, ne můj. Na vašem místě bych tu sám sebe taky nechtěl, takže váš postoj chápu. Jak jsem ale řekl, je to jeho výmysl, proto si nevybíjejte zlost na mně tím, že mi budete házet klacky pod nohy. Dělejte si svoje, já se budu držet stranou a rady a názory si nechám pro sebe. Potřebuju ale vědět, kde jste každou minutu každého dne a noci, s kým mluvíte, koho uplácíte a za co. Pokud dodržíte moje podmínky, já dodržím ty vaše. Platí?“

„Nadšená z toho nejsem, ale nějak to přežiju.“

„Dobře,“ přikývl a pokračoval: „Richard mi neřekl skoro nic o tom, kam máme odsud namířeno. Jaký máte plán?“

„Začneme v Kamerunu,“ řekla. „Zítra ráno odlétáme do Doualy. Budu vás průběžně informovat podle toho, jak se vyvine situace, ale prozatím si nezapomeňte ještě před odjezdem sehnat osm sad pasových fotografií. Potřebuju je mít u sebe před nástupem do letadla.“

Rozhovor byl několikrát přerušen pozorným obsluhujícím personálem, a když jim přinesli hlavní chod, nastala delší přestávka. Hovor se od nezávazné společenské konverzace stočil na to, v čem se jejich práce podobají, a pak se zase vrátili k obecným tématům. Při kávě se Munroeová natáhla pod židli a vzala složku se svým životopisem, kterou dostala od Burbanka. Posunula ji přes stůl. „Tohle jste už pravděpodobně četl,“ řekla. „Ale pokud ne, nebylo by fér vám to tajit, já taky mám vaši složku.“

Bradford pomalu položil šálek a posunul k ní desky zpátky. „Ty materiály jsem vypracoval já, Michael,“

řekl. „Nepotřebuju je.“

Munroeová se opřela a nechala ticho, aby je pohltilo. Bradford mlčel, nenabídl žádné vysvětlení ani důvod, jen tak seděl a s klidným výrazem opětoval její pohled. Byla to nezvyklá reakce. Většina lidí uvězněná v tísnivém tichu raději něco řekne, cokoli, jen aby se od nepříjemného mlčení osvobodila.

„Pokud to máte na svědomí vy,“ prohlásila Munroeová nakonec a ukázala na složku, „rozhodně jste vynechal spoustu podstatných informací.“

„Ano, já vím.“ Hlas měl tichý a vlídný, naklonil se dopředu a opřel se lokty o stůl. „Některé informace jsem

sehnat nedokázal a ten zbytek se mi nezdál důležitý.“

Munroeová mlčela, a když se opět nechytil na vějičku ticha, natáhla se k němu tak blízko, až se jejich tváře téměř dotýkaly, a cynicky zašeptala: „Je zajímavé, že psychiatrické posudky považujete za méně důležité než lékařské zprávy o zlámaných kostech.“

„Zahrnul bych je tam, kdyby byly přesné,“ řekl. „Ale oba víme, že nejsou.“

„Takže vy nejste jen nájemný zabiják, ale i psycholog? Velmi pozoruhodné.“

Usmál se a zase se pohodlně opřel na židli.

„Mýlím se snad?“ pokračovala Munroeová.

„Já nevím. Vy jste odborník.“

Poposedla si a zaujala stejnou pozici jako on. „Takže,“ řekla, opětovala jeho úsměv a udělala krátkou pauzu, „jakou máte teorii o těch jizvách? Zjevně nevěříte, že mám sklony k sebevraždě či sebepoškozování.“

„Záleží na tom, jestli tomu věřím?“ zeptal se.

„Vlastně ano, díky za zeptání, velice na tom záleží. Určuje to, jaké reciproční chování od vás můžu očekávat, až se ocitneme pod tlakem.“

„Tak potom ne,“ řekl, „nevěřím tomu, odporuje to všemu, co o vás vím. Kdybyste chtěla skoncovat se životem, nejspíš byste to vyřešila skokem bez padáku z Andělských vodopádů.“

Munroeová se pomalu a zhluboka nadechla, pak zvedla pravou ruku a roztáhla prsty. „Méně než tolik,“

řekla. „Maximálně tolik lidí by pochopilo, co jste právě řekl.“ Po další odmlce pokračovala: „Legrační na tom je, že všechno, co jsem jim řekla, byla pravda.“ Zavrtěla hlavou. „Zatracení vymývači mozků. Člověk natáhne ruku pro pomoc a hned dostane nálepku, že trpí bludy.“ Odtáhla si z levého zápěstí několik korálkových náramků a natočila ho k němu. „Ta jizva je skutečná stejně jako ty ostatní, ale neudělala jsem si je sama.“ Obrátila pravé zápěstí s neporušenou pokožkou a položila ho vedle levého. „Když už něco dělám, tak to dělám pořádně.“

„Spoustu toho o vás nevím, Michael,“ řekl. „Nevím přesně, co jste lékařům napovídala, a z té složky je na první pohled vidět, že jsem nedokázal vyplnit prázdná místa v období vašeho dospívání. Vím ale, že po příjezdu do Spojených států jste se nedokázala moc dobře přizpůsobit a později vás dokonce vyloučili ze střední školy.“

Munroeová přikývla a posunkem ho pobídla, aby pokračoval dál.

„Ve stejném roce vám zakázali přístup do několika výcvikových středisek Eskrima a vykopli vás skoro ze všech dalších kurzů bojových umění, kterých jste se účastnila. Vyloučení ze školy dokážu pochopit, ale zarazily mě ty bojové kurzy, zvlášť na místech, kam jste chodila vy –, tvrdí hoši se přece nenechají jen tak zastrašit, a pokud zajdete příliš daleko, rozmlátí vás na kaši. Chvíli mi to trvalo, ale nakonec se mi podařilo najít vašeho prvního trenéra pro boj s balisongem, vzpomínal si na vás dobře a vůbec ne v dobrém. Říkal, že jste ho několikrát málem zabila, prý k tomu moc nechybělo a on dodneška neví, co vám v tom nakonec zabránilo. Ostatní instruktoři vyprávěli zhruba totéž v bledě modrém.“ Bradford se odmlčel a usrkl si kávy. „Ten talent a ten záblesk šílenství, který vyděsí i největší drsňáky, se odněkud vzal, Michael, a já nepochybuju, že odtud pocházejí i ty jizvy.“

„Jste velice vnímavý člověk,“ řekla. „Možná si vás na chvíli nechám, třeba dokážete ocenit mistrovství zrozené z vůle přežít.“

LET S FRANKFURTU s přestupem v Paříži končil v Douale v devatenáct třicet. Munroeová vystoupila z chladné, suché kabiny letadla do nekryté betonové odbavovací haly a obklopilo ji vlhké horko, jako by otevřela dveře do parní lázně.

Cestující postupovali přes haly k pasové kontrole ve frontě, která se smršťovala a rozdělovala. Munroeové

se na pokožce srážela vlhkost, zplihly jí vlasy a turistovi kráčejícímu vedle ní se zamlžily brýle. A najednou, jako by se jim horko omotalo kolem těl a obtěžkalo jim údy olovem, se rychlost celé skupiny zpomalila. Než první z cestujících dorazili ke zdravotní kontrole, v podpaždí a na zádech košilí se jim rozšířily mokré skvrny a někteří jevili viditelné známky vyčerpání.

Munroeová požádala Bradforda o pas a on jí ho podal. U zdravotní kontroly předložila svůj žlutý očkovací průkaz a oba jejich pasy, s růžovo-červeným okrajem desetieurové bankovky vykukujícím mezi stránkami.

Ženě za přepážkou řekla: „Asi jsme ztratili jeden očkovací průkaz.“ Žena oba pasy pomalu prolistovala.

Když s tím byla konečně hotová a dostala se ke žlutému průkazu Munroeové, prostudovala si údaje a nakonec prohlásila: „Máte propadlé očkování.“

Úřednice jí podala očkovací průkaz, Munroeová do něj vložila další desetieurovou bankovku a zase jí ho vrátila. „Toho jsem si vůbec nevšimla.“

Žena za přepážkou chvíli někam něco zapisovala a pak jí podala oba pasy, dva nové žluté očkovací průkazy s razítky a podpisy lékařů a dva ručně ustřižené papíry s fialovým úředním razítkem, které potvrzovalo, že oba cestovatelé jsou zdraví a řádně očkovaní. Bankovky zmizely. „Pokračujte k pasové kontrole,“ nařídila úřednice.

Munroeová zvolna kráčela, zhluboka dýchala, a když ucítila pach plísně a rozkladu, usmála se. Byla to vůně každoročního deště a vlhka, jež prostupovala stěnami a omítkou a stala se stejně neoddělitelnou součástí budovy jako ocelové výztuhy, které stavbu podepíraly, a těla imigračních úředníků, vydávající štiplavý pach zatuchlého potu a nepraného oblečení, nošeného bez přestání den za dnem.

Průchod přes imigrační kontrolu s propadlým povolením k trvalému pobytu v Kamerunu stálo Munroeovou dvacet eur. U celního odbavení jim úředník metodicky prohledal obsah zavazadel, a když nenašel žádné cennosti, kontraband ani nic, co by mu zajistilo peníze na propitou noc, naházel věci zpátky do tašek a nechal je projít.

Před letištní budovou pod mdlými zářivkami halasně pokřikovali taxikáři, strkali se nosiči zavazadel a vládl všeobecný chaos.

Ubytovali se v hotelu Parfait Garden, stárnoucí poschoďové budově na Boulevard de la Liberté. Podnik sice neměl tolik vymožeností jako novější vícehvězdičkové hotely v centru, doposud si však zachovával atmosféru důstojnosti a Munroeová si ho vybrala z nostalgie. Stál necelý kilometr od kruhového objezdu, který se větvil k městu Buea, a když vystupovala z taxíku, ohlédla se směrem k místu, jež kdysi bývalo jejím domovem.

Domovem. Ať už slovo „domov“ znamenalo cokoli.

Tak blízko a přece tak daleko, nic tam už není a Munroeová nemá proč se vracet. Matka mezitím odjela zpátky do Spojených států a táta se oženil s Kamerunkou a přestěhoval se na severozápad do Garouy. Od odjezdu z Afriky žádného z nich neviděla ani neslyšela. Až skončí tuhle práci, možná si udělá výlet do pouště na severu země a vyhledá muže, který byl třináct let jejím otcem.

Personál v recepci se choval slušně a zdvořile i přes Bradfordův požadavek, aby jim pokoje ukázali předem. Horší bylo, že trval na tom, aby ho přitom Munroeová doprovázela, první z dozajista celé řady nepříjemností, jaké jí přinese dohled chůvy, pomlčka, osobního strážce. Minuli jediný výtah v hotelu a vyšli pěšky po širokém schodišti s kobercem, které se vinulo středem budovy. Ve vzduchu byl cítit zatuchlý pach starobylé úctyhodnosti.

Bradford nakonec odsouhlasil dva sousední pokoje u schodiště ve třetím patře, a jakmile nechal Munroeovou o samotě, hodila tašku s batohem k nohám postele, vypnula klimatizaci a otevřela okna. Do místnosti vniklo teplo a vlhkost. Pořádná aklimatizace potrvá nejméně týden a klimatizační zařízení celý proces jen zpomalí. Dokud se její tělo nepřizpůsobí, bude z ní místní podnebí vysávat sílu, bude malátná a unavená, proto je lepší mít to za sebou co nejrychleji. Z batohu vytáhla oboustrannou lepicí pásku a připevnila záclony kolem oken. Nebyla to sice dokonalá síť proti moskytům, ale poslouží, než si sežene nějakou pořádnou.

Natáhla se na postel a s rukama za hlavou zírala do stropu. Netušila, jak se bude po návratu cítit, ale taková spokojenost ji překvapila. Do Vánoc zbývalo pět týdnů, a ona už nejméně deset let neměla

podobný pocit svátečního klidu a míru, jaký se v ní právě rozhostil.

MUNROEOVÁ VSTALA SE sluncem a už přes hodinu k ní otevřenými okny pronikaly zvuky dopravního ruchu a hemžení na chodnících a vábily ji ven. Dala ovšem Bradfordovi slovo, že aspoň tentokrát na něj před odchodem z pokoje počká, a když tiše zaklepal, ležela oblečená na posteli, zcela pohroužená do myšlenek.

Nasnídali se v malé hotelové jídelně. Během jídla vládla nenucená atmosféra, přátelsky spolu rozmlouvali, a zatímco dojídali a čekali, až číšník přinese další konvici kávy, Munroeová vstala. „Zjistím, kde vězí,“

řekla.

Číšník se právě vracel z kuchyně, když ho zastavila. Strčila mu do dlaně ampulku s rozdrceným práškem a dvacetieurovou bankovku. „Můj přítel odmítá brát léky,“ řekla. „Jestli mu to nasypete do kafe, jsou ty peníze vaše. Pokud ty šálky popletete, tak si to vypijete.“

Pár minut po dopití kávy začal Miles jevit viditelné známky ospalosti. Munroeová se k němu natáhla a přiložila mu ruku na čelo. „Jste v pořádku?“ zeptala se. „Nevypadáte zrovna dobře.“

„Nic moc,“ řekl. Trochu se mu pletl jazyk. „Jsem hrozně unavený.“

„To bude tím počasím a časovým posunem,“ řekla. „Takhle se to projevuje. Může chvíli trvat, než si na to zvyknete. Pojďte, odvedu vás do pokoje.“

Než je výtah vyvezl na jejich patro, Bradford se jí bezvládně sesunul na rameno. S mírnými potížemi ho dotáhla do postele, zula mu boty a zkontrolovala, zda klimatizace řádně funguje. Věděla, že po probuzení bude mít žízeň, tak mu postavila k posteli lahev pitné vody a zakryla ho lehkou přikrývkou.

Bylo to mizerné řešení. Raději by to udělala jinak, ale musela vyřídit jisté věci, do kterých nikomu nic nebylo. „Spi sladce,“ zašeptala. Nechala jeho klíč v místnosti, zaklapla za sebou dveře a zamkla univerzálním klíčem.

Pohlédla na hodinky; bude ráda, když se vrátí do setmění.

Ulice Doualy byly úzké a pulzovaly hlučným, chaotickým životem. Kola naložená zbožím metr a půl do výšky bojovala o místo na silnici s peugeoty přestavěnými na taxíky, v nichž se tísnilo dvojnásobné množství pasažérů, než bylo povoleno. Doprava se neuspořádaně valila, auta se drala o místo a houkačky se používaly téměř stejně často jako brzdy. Na chodnících se mačkali chodci. Koloniální budovy stály bok po boku s moderními stavbami a zelené koruny palem vykukovaly nad vysokými zdmi, které oddělovaly domy od kakofonie ulic.

První zastávkou byla Société Générale de Banques au Cameroun kvůli účtu, který tam zanechala před mnoha lety, než odjela ze země. Čekala, že bude zrušený pro neaktivitu, peníze v čudu nebo alespoň nepřístupné. Kupodivu však všechno fungovalo a na kontě dokonce přibyly skromné úroky. Složila výpis z účtu a u okénka směnárny vyměnila pět set eur za středoafrické franky. Tahle hotovost jí na nějakou dobu vystačí; většina hotelů a leteckých společností přijímala a leckdy i preferovala platební karty před místní měnou.

Venku Munroeová mávla na několik taxíků a posílala žlutá auta pryč tak dlouho, dokud se neobjevil novější model s motorem v méně pochybném stavu, s úplnými sedadly, ne tak špinavý a přestavěný jako ty, které vozily příliš mnoho pasažérů. S řidičem si domluvila zpáteční sazbu do Kribi, ospalého městečka známého nočním životem, jež leželo tři hodiny jižně od Doualy.

Kribi proslulo svými panenskými plážemi. Po většinu roku bylo tiché a poměrně prázdné, ale v období dovolených se naplnilo k prasknutí. V Kribi se minulost snoubila s přítomností. Munroeová potřebovala doklady a věděla, že člověka, který je může obstarat, najde právě tam, předešlý večer strávila několik hodin na telefonu, aby se o tom ujistila.

Za Doualou dopravní zácpa řídla, až zbyl jen občasný přetížený minibus. Silnice do Kribi vedla nejdříve vnitrozemím a pak pokračovala podél oceánu. Z obou stran ji lemovaly farmy s nízkými palmami používanými k výrobě palmového oleje a jejich monotónnost občas narušila osamělá budova nebo pasáčci koz, kteří popoháněli zvířata po nezpevněném okraji silnice. Dva pruhy vozovky poskytovaly dost místa,

aby se protijedoucí vozidla navzájem nevytlačila z asfaltu. Od oceánu vanul vytrvalý větřík a Munroeová cestou střídavě pročítala své poznámky a zahálčivě hleděla z okna a sledovala, jak se kolem ní společně se scenérií míhají vzpomínky.

Na rozdíl od včerejška přinesl dnešek výčitky svědomí a zdrcující pocit smutku. Někde hluboko v podvědomí ucítila chvění a hlasy se začínaly probouzet, poprvé od chvíle, co přijala Burbankovu zakázku.

Možná že rozhodnutí vrátit se do Kribi byla chyba.

KAPITOLA 6

Boniface Akambe byl velký člověk. Nejen výškou a obvodem pasu, ale i díky svému kvalitnímu oblečení, novému Land Cruiseru s pohonem na čtyři kola a několika prosperujícím podnikům. Byl to zároveň pohledný muž s jemnou pokožkou a přiměřeně velkou mezerou mezi horními zuby. Akambe měl dvanáct dětí se třemi manželkami, z nichž dvě žily v Douale a třetí, nejmladší, vedla domácnost v Kribi. Od jejich posledního setkání si polepšil. Tenkrát byl mladší, všichni byli mladší, a manželku měl jen jednu, ačkoli kdyby si býval prosadil svou, Munroeová by se brzy stala druhou.

Jméno a politické styky mu zajistily ochranu a pomohly v obchodování, jímž financoval svůj náročný životní styl, Munroeová však svou cestu podnikla kvůli jeho méně známému oboru podnikání.

Kribi bylo přesně takové, jaké si ho pamatovala, ospalé městečko s pár ulicemi a příliš velkým množstvím hotelů. Přibylo několik nových budov, ale jinak se změnilo jen málo a taxikáři trvalo pouhých pár minut, než našel místo, které mu Munroeová popsala.

Nenápadná firma sídlila v přízemí oprýskané třípatrové budovy. Nad chodníkem trčela ze zdi skříňka klimatizace, z níž pravidelně odkapávala kondenzovaná voda. V kanceláři bylo příjemně chladno, ve vzduchu se vznášel pach plísně a linoleum na podlaze se v několika rozích kroutilo. Na dřevěné židli za odřenou deskou kovového stolu, na němž byly patrné časté amatérské opravy, seděla recepční. Před ní stál mechanický psací stroj a vpravo se vršila neuspořádaná hromada šanonů.

Za těch devět let, co byla Munroeová pryč z Afriky, ani jednou nepromluvila jazykem fang, teď se jí však rázem vybavil. „Hakum ajen Akambe,“ řekla. „Oznamte mu prosím, že jsem tady.“ Víc informací podávat nemusela; jako navštívenka jí posloužila znalost místní řeči. Žena se zatvářila překvapeně, vstala a zamířila ke dveřím v protější zdi.

A pak se ozvalo burácení Akambova hlasu.

„Es-sss-so,“ protáhl její jméno do tří slabik. Vyšel ze dveří své kanceláře s otevřenou náručí a širokým úsměvem ve tváři. „Esso,“ zopakoval. Překvapeně spráskl ruce, uchopil ji za ramena a podržel si ji na vzdálenost paží od sebe. „Nikdo jiný než ty to být nemohl. Jak se ti daří? Kolik už je to let?“

„Je to dlouho,“ řekla, opětovala jeho úsměv a vyhřívala se v paprscích jeho srdečnosti. „Velice dlouho.“

„Pojď, dáme si kávu,“ pozval ji a pak vyštěkl několik vět na ženu, která se mezitím vrátila ke stolu.

Ustoupil stranou a Munroeová vešla za ním do kanceláře. Na rozdíl od přijímací místnosti zde měl nový nábytek, čistou podlahu i výmalbu a dřevěný psací stůl tak velký, že zabíral téměř celou zadní stěnu.

Akambe se posadil za stůl do obří kancelářské židle a Munroeová na pohovku kolmo k němu.

„Esso,“ zopakoval, když jim sekretářka přinesla kávu. „Kde ses celou tu dobu schovávala?“

„Žiju za oceánem, studuju tam a pracuju.“

„Aha,“ řekl, pohodlně se opřel a založil si ruce na mohutném břichu. „Vrátila ses ke svým lidem. Tvůj odchod nadělal dost problémů. Francisco utratil celé jmění, jak se tě snažil najít. Nakonec toho nechal, když se přesvědčil, že jsi naživu a odjela jsi ze země.“

Ostré bodnutí výčitky a tupá bolest, jež následovala, probudily sbor hlasů, které na ni pokřikovaly, volaly její jméno a bojovaly o její pozornost. Upřeně hleděla Akambovi do očí, a jakmile vnitřní rozruch polevil, tiše pronesla: „Ozval se ti?“

„Vídám ho, když je ve městě, každých pár měsíců.“

„Takže on neodjel z Afriky?“

„Je pořád tady.“

Svraštila obličej a znovu si usrkla ze sladké kávy. „Jak se mu daří?“

Akambe zamíchal do smetanově hnědého nápoje další lžičku cukru, chvilku mlčel a pak zvedl zrak.

„Změnil se. Pracuje tvrdě a hraje tvrdě, tráví víc času se ženskými, pije, chová se spíš jako já než jako ty.“ Od srdce se zachechtal a pokračoval. „A potom najednou zmizí a stáhne se do samoty. Postavil si dům na ostrově kousek od Urecy.“ Odmlčel se a přidal si další lžičku cukru. „Duše člověka časem okorá,“

dodal. „A oni ho nechávají být, když jim sem tam něco šoupne.“ Akambe na chvíli zmlkl. „Měla bys za ním zajít, Esso. To je to nejmenší, co pro něj můžeš udělat.“

Pokrčila rameny a postavila šálek. „Jestli budu mít kdy. Jsem tady pracovně a tlačí mě čas. Potřebuju tvoje šikovné ruce. Děláš ještě papíry?“

„Někdy jo, někdy ne.“ Nakláněl přitom hlavu z jedné strany na druhou. „Co potřebuješ?“

Podala mu svoje a Bradfordovy pasové fotografie. „Potřebuju pro každého dvě sady povolení k trvalému pobytu.“

„To můžu zařídit,“ řekl.

„Pro Kamerun i Rovníkovou Guineu.“

„Aha,“ odpověděl a zabubnoval prsty na stůl. „Rovníková Guinea potrvá déle. A je dražší.“

„Nejlépe diplomatický status,“ řekla, hodila na stůl zbytek fotografií a nahoru položila svazek bankovek.

„Jestli to nebude stačit, doplatím ti zbytek po návratu.“

Zběžně bankovky přepočítal. „To stačí,“ řekl. „Kde jsi ubytovaná? Nechám ti ty papíry doručit do pěti dnů.“

„Hotel Parfait Garden,“ řekla a vstala k odchodu.

Akambe ji zvednutou rukou zastavil a potom důležitě prohlásil: „Esso, hledám manželku.“

Neubránila se úsměvu nad předvídatelným vývojem situace a pak se pokusila zachovat vážnou tvář.

„Bonifaci, jednoho dne tvou nabídku možná přijmu, ale dneska ještě ne.“ V taxíku si dovolila hlasité uchichtnutí. Manželka číslo čtyři.

Z Akambovy kanceláře ji řidič zavezl na jih od Kribi a tam odbočil na úzkou prašnou cestu, která vedla kolem domu na pláži. Pozemek byl obehnaný hustým živým plotem, zabraňujícím pohledu ze silnice, a řidič zastavil u kovových vrat, která byla jediným viditelným vstupem dovnitř. Munroeová vystoupila z vozu na štěrkovou příjezdovou cestu, zastavila se a upřeně se zahleděla na zelenou hradbu, jež oddělovala to, co bylo kdysi, od současného života. Hlasy z minulosti se sborově rozezněly, ale ona ty výkřiky zahnala zpátky do ticha, odolala nutkání zazvonit u vrat a vrátila se do auta. Zamířili na sever do Doualy.

Než se Munroeová dostala do hotelu, byla tma. Koupila lahev vody, zamířila k Bradfordovu pokoji a odemkla si. Skrze závěsy matně prosvítalo světlo z ulice a Bradfordův pravidelný, rytmický dech podmalovávalo hučení klimatizace. Nalila vodu do sklenice, klekla si k posteli a natáhla se, aby mu nadzvedla hlavu.

Když se dotkla Bradfordova zátylku, náhle ji rychlým a přesným pohybem popadl za zápěstí. Přitahoval si

ji blíž, až měla tvář jen pár centimetrů od jeho, a zašeptal: „Ještě jednou mi to uděláte a přísahám, že vás nechám očipovat.“ Usmála se, bezvládně se na něj sesunula a on ji pustil. Zasunula mu dlaň pod hlavu, nadzvedla ho a přiložila mu ke rtům sklenici. Hltavě se napil a pak s přimhouřenýma očima padl zpátky na polštář. „Proč jste mi to sakra udělala?“ zeptal se.

„Musela jsem vyřídit pár věcí. Sama.“

„Příště stačí říct. Dám vám prostor.“

„Dobře,“ řekla: „Řeknu.“

Vstala a obrátila se ke dveřím. „Na shledanou ráno,“ zašeptala a s cvaknutím západky v ní překypěly vlny ohlušující vnitřní vřavy.

…Křič bolestí a kvílej samou úzkostí…

Opatrnými krůčky přešla přes chodbu, otevřela dveře do svého pokoje a pro Bradfordovy uši je zase hlasitě zaklapla a zamkla.

…své jméno zanechej vyvoleným mým, aby je používali pro kletby…

Dnes v noci spánek nepřijde, ne po Kribi, ne po těch vratech a domě na pláži.

…Hospodin, můj Pán, tě zahubí…

Stoupala nahoru po schodišti, a když už to dál nešlo, objevila dveře vedoucí na střechu.

…a svým služebníkům dá jméno jinačí…

Noční vzduch byl úlevně chladivý a tma v sobě měla cosi útěšného. Našla si místo, suché a pod širým nebem, lehla si na záda a oči upřela na důvěrně známý obrazec hvězd, stejný jako tenkrát, jako v tu noc.

Do ticha se jí v hlavě rozezněly hlasy, které postupně sílily: Cesta svévolníků vede do záhuby.

Nebránila se jim, nesnažila se je umlčet, bylo by to zbytečné. Dnes v noci jsou silné; dnes v noci ji ovládnou a ona své mysli dovolí, aby je následovala tam, kam ji povedou, nevyhnutelně až na místo, kde se tenkrát zrodily: zpět do noci, kdy zabila Pietra Willema.

Tu noc spali v provizorním, narychlo postaveném tábořišti. Místo bylo dobře skryté a umožňovalo přístup k vodě i člunům schovaným v mangrovových močálech nedaleko od přítoku, který je přivede na řeku Muni. Ve skupině jich bylo šest a přístřešky s rákosovou střechou, které jim momentálně sloužily jako domov, stály nerovnoměrně roztroušené po nevelké mýtině. Měli v plánu tam zůstat do další předávky a potom se přesunout zpátky do Franciskova domu v Kribi, než dorazí příští zásilka.

Bezvětřím se rozlehly hlasy a ona se přikradla blíž, aby lépe slyšela. Francisco se hádal s Pietrem. Padal soumrak a do hodiny nebude vidět na krok. Ve vzduchu cítila přicházející bouřku, měnil se tlak. Věděla, že až začne pršet, nic už neuslyší, tak se připlížila blíž, těsně k chatrným stěnám, které držely pohromadě Franciskův přístřešek.

Život byl fajn, než se k týmu před dvěma a půl rokem připojil Jean-Noël a jeho kamarád z řad žoldáků, Pieter Willem. Jean nebyl zlý; bral ji takovou, jaká byla, sotva patnáctiletá holka, která se ocitla v džungli; zcela mimo svou kategorii, přesto však představovala důležité kolečko v soukolí při plnění úkolů.

Svým způsobem na ni byl hodný. Když zrovna nepracoval, učil ji vyrábět provazy, vázat uzly, líčit pasti, napouštět šípy jedem a nehlučně lovit ve tmě. Ukázal jí také, jak se starat o zbraň a jak s ní zacházet.

Zabíjet ji naučil až Pieter.

Pieter byl drobný muž s ocelovými svaly, mistr slova, který si dokázal posluchače podmanit svým šarmem.

Nevěřila však jeho očím a od prvního dne, co přijel do Kribi, se mu vyhýbala.

S Franciskovým souhlasem se Pieter ujal úkolu naučit ji bojovat, když s tím nápadem přišel, použil slova

„bránit se“. I kdyby se Pieter vrátil do Jihoafrické republiky, byl by nepříjemně blízko, natož když musela

v jeho přítomnosti trávit několik hodin denně. Nemohla však odmítnout. Ten rozkaz vydal Francisco a ona pro Franciska pracovala, ba co víc, uctívala ho. Byl o jedenáct let starší a představoval pro ni staršího bratra, o něhož přišla v době, kdy ještě sotva chápala proč.

Pietrův výcvik začal tak, jak bylo slíbeno, jako výcvik. V bezpečné vzdálenosti od ostatních z tábořiště ji začal učit, jak se prát. Poloha tábora se měnila a s ní občas i země, když jako kočovníci putovali při vyzvedávání a předávkách zboží, ona však stále zůstávala v Pietrově společnosti. Nevěděla, odkud Pieter zná svou techniku ani co přesně ji učí; tvrdil, že je mistrem několika bojových umění a ona se v tom stejně nevyznala. Věděla jen, že bez ohledu na to, kolik se toho naučila, se vždycky vracela dobitá, zakrvácená a rozbolavělá a nikdo v táboře k tomu neřekl ani slovo.

To byly ty dobré časy.

Když se postupně začala zdokonalovat a naučila se bránit, Pieter ji nepustil, dokud nebyla úplně vyčerpaná a neschopná pohybu. Každý den to končilo stejně, ležela naznak s nožem přitisknutým na krk, zatímco ji znásilňoval, do ucha jí šeptal posměšky a jeho pot jí kapal do obličeje.

Vyhrožoval jí, že pokud odejde z tábora, počíhá si na její rodinu a všechny pozabíjí, nepochybovala, že by svůj slib splnil, a ať už cítila ke svým příbuzným cokoli, rozhodně si nezasloužili smrt rukou sadistického šílence. Její rodiče netušili, kde je, a i kdyby to věděli, stejně by nemohli nic dělat. Jediný, komu by vadilo, kdyby jí Pieter podřízl hrdlo, byl Francisco, a ten se mu fyzicky nemohl rovnat, nikdo z nich nemohl.

Pak Pieter přinesl na výcvik nože. Na začátku souboje nikdy nevěděla, jestli to přežije. Pieter ji schválně zraňoval a pravidelně jí vyhrožoval, že ji zabije. Rvala se s cílem zvítězit, vidět jeho krev, skončit to a mít to peklo za sebou. Když mu zabořila nůž do masa a na ostří se objevila rudá skvrna životadárné tekutiny, zachvátila ji euforie, po níž vždy následovalo bolestivé říznutí jeho ostří. Končilo to vždycky stejně.

Čím lepším soupeřem se stávala, tím víc ji Pieter mučil. Ve snaze mu uniknout odmítla bojovat a oznámila Franciskovi, tak, aby to Pieter slyšel –, že už žádný další výcvik nepotřebuje. Tu noc za ní Pieter přišel a zacpal jí roubíkem ústa. Přimáčkl ji k zemi, podřízl jí jedno zápěstí, a když se snažila bránit, jen se jí vysmíval. Poté co ztratila značné množství krve, ji zvedl z prachu a zápěstí jí zaškrtil, aby zastavil krvácení. Něžně ji pohladil po tváři, políbil ji a prohlásil, že pokud se mu ještě jednou pokusí vzdorovat, podřízne jí obě zápěstí a hodí ji do Atlantiku žralokům.

Pár dní ji nechal na pokoji a ona věděla, že jí dává čas, aby přemýšlela o jeho slovech a aby se zotavila ze ztráty krve.

Pak se ho pokusila nenápadně vymanévrovat z týmu; úpěnlivě prosila Franciska, aby ho poslal pryč. Pravý důvod říct nemohla, ale doufala, že jí Francisco vyhoví; když se tak nestalo, zvážila riziko pravdy a raději si zvolila život.

Později už Pietra přestaly jejich souboje uspokojovat. Začal ji pronásledovat po tábořišti. Nikdy nevěděla, zpoza kterého rohu, stromu či skály se vynoří; dělalo mu radost vymýšlet způsoby, jak ji vyděsit. Neměla žádné útočiště a psychicky balancovala na ostří nože.

Všechny její myšlenky se točily kolem toho, jak se Pietrovi vyhnout, a bezpečná si připadala jen v přítomnosti jiných lidí. Pokud tam byl Francisco, stála mu po boku, a když byl pryč, vyhledala Jeana-Noëla. Cítila, že se Pieter ochomýtá kolem, a pokud zachytila jeho pohled ve chvíli, kdy byla pod ochranou něčí společnosti, věnoval jí sladký sadistický úsměv. Když mu unikla ve dne, přišel v noci, takže začala raději nocovat ve skrýších mimo tábořiště. Čím víc se mu vyhýbala, tím náruživěji ji stíhal, čím víc se bránila, tím častěji se vracel.

Sevřel jí hrdlo jako ve svěráku, přejel jí plochou čepele po tváři a potom ji všemi možnými způsoby provokoval. Přitáhl si její obličej tak blízko, aby nemohla uhnout pohledem, a zachechtal se.

„Nikdy nebudeš tak silná a ani tak rychlá jako já, Esso,“ vysmíval se jí. „Mně neutečeš.“

Nevěděla, kolik je mu let ani jak dlouho už bojuje za peníze, a netušila, zda ten sadismus vyvolala až jeho práce. Vykládal historky pokusů o převrat, vražd a násilí. Nepochybovala o tom, že je zabiják, ale všechno ostatní brala s rezervou.

Úlevu jí přinášely pochůzky do Kribi či do Doualy pro zásoby nebo doba strávená v akci. Tehdy se člunem dopravili do Kribi a namísto rychlých motorových člunů použili Franciskův trauler. Při akci, během dvou až tří dnů potřebných k průjezdu či přechodu džunglí po odlehlých podmáčených pěšinách, měla pokoj a mohla se věnovat práci. Když akce skončila, trýznění začalo znovu a ještě hůř než předtím.

Věděla, že útěk není možný a při životě ji držela jen myšlenka na pomstu; když tedy zaslechla hádku Franciska s Pietrem, vycítila příležitost. Třeba se nepohodnou a Pieter konečně odejde.

Při tom pomyšlení se jí ale sevřelo hrdlo; najednou se jí nedostávalo vzduchu a lapala po dechu.

Nedalo se ani vyloučit, že by ji Pieter přinutil odejít s ním. Roztřásly se jí ruce a myšlenky jí letěly hlavou jako splašené. Pro Pietra je bezcenná. Až se mu zachce, hodí ji přes palubu stejně snadno, jako ji teď znásilňuje. Pro Franciska však má obrovskou hodnotu a zášť by mohla být pro Pietra dostatečným důvodem, aby ji z tábora odvlekl. Hádka se mezitím změnila v křik.

Pak najednou Pieter vyletěl z Franciskova přístřešku a zamířil k mangrovovému močálu, který vedl ke člunům. Stmívalo se a vítr zesílil; hřmělo čím dál blíž a déšť nebyl daleko.

Nepřemýšlela, jen konala. Vrátila se stejnou cestou ke svému lůžku a schované uspávací pušce, kterou nikdo nepotřeboval, a tak jí ji Jean-Noël dal. Znala okolí stejně dobře jako Pieter, ne-li lépe, a obešla ho zezadu; kráčela bosá bahnem a ostražitě ho sledovala z povzdálí. Musela dávala pozor nejen na Pietra, ale i na své okolí, to poslední, co teď potřebovala, bylo narazit na mambu či jiného jedovatého živočicha, kterých byla nížina plná. Musí mít přesnou mušku, nemůže riskovat a víc se přiblížit; Pieter byl rychlejší a silnější, a kdyby se netrefila, bylo by po ní.

Stál zády k ní a odvazoval kotevní lano. Pokud má v plánu vyplout v tomhle počasí, bude určitě spěchat, aby byl co nejrychleji pryč; odvážila se tedy zmenšit odstup. Plížila se blíž, dokud ho neviděla jasně.

Zamířila. Vystřelila.

Výstřel otřásl nehybnou džunglí jako blížící se hromobití.

Šipka zasáhla Pietra mezi lopatky. Zapotácel se a padl na kolena. Když si byla jistá, že látka začíná působit, přiblížila se, pro jistotu ještě jednou vystřelila a pak se rozkročila nad jeho tělem. Oči měl obrácené v sloup. Vytáhla nůž a zaváhala; slova ze Starého zákona na ni křičela Nezabiješ.

Zvrátila mu hlavu dozadu, klekla si na jeho hruď a podřízla mu hrdlo. Z rány tryskala krev jako z rozbité fontány a potřísnila jí ruce. Dívala se, jak krvácí, ale nic necítila. Pak mu pustila hlavu na zem, stoupla si nad něj a zašeptala: „Běh nezáleží na rychlých a boj na statečných, ba ani živobytí na moudrých, bohatství na šikovných a přízeň na zkušených, o všem rozhoduje chvíle a náhoda.“

Nemohla ho nechat ležet na pěšině; lepší bylo odtáhnout ho do džungle a dát jeho tělo napospas zvěři.

Zašla ke člunu zkontrolovat zásobu paliva. Jestliže vyprázdní všechny kanystry, vystačí to na cestu do Doualy. Nastartovala motor a nasměrovala člun proti proudu. Když Pieter Willem zmizí, jeho člun nikdo hledat nebude, musí vyloučit jednotlivé možnosti.

Dalo se do deště. Nejdřív začaly padat velké líné krůpěje a liják postupně sílil až k přívalovému dešti tak prudkému, že bodal do kůže jako jehličky. Než se přikradla zpátky do tábořiště, džungli už dávno zahalila tma. Kapala z ní voda a neměla na sobě ani stopu krve; déšť smyl všechny důkazy. Shodila ze sebe mokré oblečení a prolezla moskytiérou do postele. Tam se stočila do klubíčka a srdceryvně se rozplakala.

KDYŽ MUNROEOVÁ KONEČNĚ vstala a odešla ze střechy, první sluneční paprsky už zbarvily nebe do purpurových odstínů a hemžení v ulicích města hlasitě oznamovalo, že začal další den. Vnitřní hlasy se změnily v šepot; během noci se vykřičely až do chraptivého sípání.

Kolik citátů z Bible se jí vlastně honí hlavou? O tom už dávno ztratila přehled. Za každý z těch veršů, které jí probublávaly do vědomí, mohla děkovat, nebo spílat, svému otci.

Otec.

Kdysi k němu cítila posvátnou úctu, obdiv, možná i lásku, a toužila po jeho uznání, i když přicházelo v

pečlivě odměřených a tvrdě zasloužených dávkách. Při těch vzácných příležitostech, kdy byl doma, se zajímal výhradně o Bibli, takže ji začala studovat i ona; učila se ji nazpaměť a recitovala ji do omrzení jako flašinetářova opička, aby si vysloužila otcovu pozornost a pochvalu. Matka nebyla o moc lepší; nakonec se z ní stala alkoholička.

Život v Africe je loudavý, prohlásila jednou matka, vleče se jako starý ventilátor, který malátně víří zatuchlý horký vzduch pořád dokola; čas ztratil jakýkoli význam. Nedostatek moderních vymoženosti a nefungující infrastruktura dělaly život ještě tvrdším.

Přes všechny střípky minulosti, které Munroeové chyběly, jednu věc věděla: její postarší rodiče už neplánovali další dítě, když se vypravili jako misionáři do Kamerunu, a jestliže se někde stala chyba, pak to byla ona.

A tak vyrůstala jako dříví v lese, dítě ulice; jejím hřištěm byly hliněné cesty vinoucí se malým městečkem na úbočí. Běhala s místními dětmi po venku, otrhaná a bosá, střílela splasklé fotbalové míče do imaginárních branek a uskakovala před občasným autem či taxíkem. S kamarády nosila vodu z potoka, naučila se roztloukat maniok na kaši a vařit ho v hliníkových kotlích na ohništi za domem. Znala rostliny, které se zde považovaly za zeleninu, a občas prodávala ovoce na místním trhu. Mluvila jejich jazykem a rozuměla jejich zvykům.

Na rozdíl od ostatních budov byl jejich dům vybaven klimatizací, ledničkou, služebnou a kuchařem. Otec měl vlastního řidiče na plný úvazek a chodil k nim zahradník, který dohlížel na to, aby jejich pozemek opět nepohltila bujná vegetace. Tento stav trval, dokud Munroeová nedovršila třináct let; tehdy ji rodiče v posledním záchvatu předstírané péče poslali do Doualy studovat na americké škole. Byla to personalizovaná verze internátní školy, kde se jedlo a spalo u rodinných přátel. A tam, zpočátku za zády rodičů, později už co možná nejokatěji, začala pustnout a divočet. Pasáže z Bible byly tím jediným, co jí z domova zbylo; prázdná slova, vyjadřující opuštění rodiči, které víc zajímala záchrana ztracených duší než jejich vlastní dítě.

Munroeová si vzdychla, když míjela Bradfordův pokoj. Měl pootevřené dveře, a ačkoli na něj neviděla, věděla, že mu její noční výlet neušel. Pravděpodobně strávil stejně bezesnou noc jako ona, hlídáním odpočívadla vedoucího na střechu. Při návratu do pokoje se ani nenamáhala chovat nenápadně; jednoduše si odemkla a zamířila rovnou do sprchy.

KAPITOLA 7

Panovalo křehké příměří a Bradford většinou mlčel, když Munroeovou doprovázel po městě. Možná to byl jeho způsob, jak jí dát větší prostor, ale spíš to vypadalo na vztek a uraženou ješitnost. Munroeová si byla jistá, že odplata, bude-li jaká, přijde až po skončení pátrání po Emily, a tak mu při pozdním obědě podala letenku do Malaba, aby si ho udobřila a obnovila souznění, které mezi nimi dříve vládlo.

„Sem teď máme namířeno,“ řekla. „Ostrov Bioko, Rovníková Guinea.“

Bradford si vzal letenku a zalistoval stránkami.

„Už jste tam někdy byl?“ zeptala se.

Položil letenku na stůl a s náznakem úsměvu řekl: „To ne. Ale Titan tam má ropné vrty.“

Munroeová nic neříkala a po chvíli pokračovala: „Zvláštní, že se to neobjevilo v žádné z těch zpráv.“

„Je v tom nějaký problém?“

„Nevím.“ Prohrábla si prsty vlasy, složila ruce na stůl a opřela si o ně bradu. „Rozhodně je to prapodivná shoda okolností.“

Zvedl zrak od letenky na stole a pohlédl jí do očí. „Jak to myslíte?“

„Mám podezření, že Emily zmizela na hranicích Rovníkové Guiney s Gabonem.“

Bradford se zhluboka nadechl a pomalu vzduch vyfukoval. Opřel se v židli, chvíli mlčel a pak se k ní naklonil. „Znám pravidla a nijak nezpochybňuju váš úsudek, ale mám pár otázek.“

Přikývla.

Znovu tiše seděl se sklopenou hlavou, než vzhlédl. „Já jsem u toho byl, Michael, byl jsem členem toho týmu. Četl jsem hlášení a mluvil jsem s lidmi, kteří Emily viděli předtím, než zmizela. Jak vás napadlo skočit z Namibie do Rovníkové Guiney?“

„Mám informace, které ti přede mnou neměli, mimo jiné kopii pasu Kristofa Bergera. Navíc jsem v té oblasti vyrůstala, strávila jsem řadu let v Rovníkové Guineji, Gabonu, Kongu i Konžské demokratické republice, což byl tenkrát Zair, takže znám jejich dějiny a legendy líp než většina lidí.“

„Proč mě to nepřekvapuje?“ utrousil.

„Jaký máte přehled o místní historii a politice?“

„Richard mi řekl o Kamerunu a Gabonu, tak jsem si něco nastudoval. Nešel jsem moc do hloubky, ale představu mám. O Rovníkové Guineji se nezmiňoval.“

„Jako Američan nepotřebujete do Rovníkové Guiney vízum, proto jsem o ní ani nemluvila. Je to zvláštní a paranoidní africká zemička, to vám potvrdí každý cizinec, co tam kdy žil. Četl jste Žoldáky od Fredericka Forsytha?“

„Slyšel jsem o nich, ale nečetl jsem je. Mám si je zařadit do studijní literatury?“

Jízlivě se ušklíbla. „Je to fikce, Milesi, pokud ovšem nevěříte fámám. Pojednává o skupině žoldáků, kteří dostanou za úkol udělat převrat v jedné malé zemi, protože si nadnárodní společnosti uvědomily, že je to jednodušší než platit za práva na těžbu nerostných surovin.“

Uznale nad tím nápadem pokýval hlavou a prstem kroužil kolem okraje sklenice.

„Forsyth byl v Malabu, když tu knihu psal. Není těžké uhodnout, kde vzal námět. Ta kniha je v Rovníkové Guineji samozřejmě zakázaná, i když to nedává smysl. Hrozbu pro ně představuje spíš zbytek světa.“

Zvedla sklenici a pořádně se napila, než pokračovala. „Před pár lety se skupině najatých ozbrojenců málem povedlo proměnit tu knihu ve skutečnost. Sebrali je, když v Zimbabwe kupovali zbraně.“

„Na to si vzpomínám,“ řekl. „Bylo to pěkné fiasko. Nebyl to nakonec syn Margaret Thatcherové, kdo měl ten puč údajně financovat?“

„Přesně tak,“ řekla. „Od té doby si Rovníková Guinea najímá na ochranu ozbrojené složky z Angoly a naposledy jsem slyšela, že Izraelci cvičí marocké vojáky pro prezidentskou ochranku, což není žádné překvapení, když přes deset let zajišťovali výcvik v Kamerunu. Poněkud paranoidní. Ale to jsem odbočila.“

„To s tím Kristofovým pasem chápu,“ řekl Bradford. „Vízum s razítkem, že?“

„Správně.“

„Co s tím mají společného místní dějiny?“

„Tak dobrá, historie Rovníkové Guiney pro začátečníky,“ řekla s uchichtnutím. „Ale musíme se trochu vrátit zpátky. Připraven?“

Přikývl.

„V roce 1969, krátce poté co Rovníková Guinea získala nezávislost na Španělsku, oznámil prezident Macías Nguema, že země nemá prakticky žádné rezervy zahraniční měny. To byl začátek, či spíše spouštěcí impuls, pro zhoršující se vztahy místní vlády se západem, a odtud také pochází přezdívka

‚africká Osvětim‘.“

Odmlčela se.

„Pokračujte,“ pobídl ji Bradford.

„V roce 1979 provedl dnešní prezident Teodoro Obiang téměř nekrvavý vojenský převrat proti svému strýci, a zde se jednotlivé verze událostí začínají rozcházet podle toho, koho se zeptáte. Ještě než byl diktátor Nguema dopaden a popraven, sebral vše, co zbývalo ze státních rezerv, údajně kolem pěti milionů dolarů, a zakopal to v dřevěné boudě u svého domu v rodné vesnici. Než peníze vykopali, z větší části podlehly rozkladu. Nguema tvrdil, že je tak chtěl uchránit před zloději. Nemůžu říct, že je to úplná pravda, protože fakta se nepatrně mění v závislosti na tom, kdo příběh vypráví.“ Pokrčila rameny a pokračovala: „A tuhle verzi nám předkládají ti, kdo tvrdí, že Obiang svého strýce Macíase po dopadení rozsekal na kusy, zatímco oficiální dějiny uvádějí, že Macías byl asi měsíc nato popraven najatými Maročany. Já se spíš přikláním k té druhé verzi.“

„Proč?“

„Protože diktátor Macías Nguema se prohlašoval za boha a tvrdil, že vládne podle božského práva. Místní lidé věří, že pil krev svých obětí, aby získal jejich sílu. Skutečné příběhy o smrti, mučení a porušování lidských práv jsou zdokumentované dost dobře na to, aby těm povídačkám dodaly na důvěryhodnosti.

Každopádně vzhledem k pověrám, jimiž je Nguema opředen, pochybuji, že by se ho odvážil zabít někdo z jeho vlastních lidí, dokonce ani jeho synovec Obiang, o němž mimochodem státní rozhlas tvrdí, že může beztrestně zabíjet, protože denně rozmlouvá s Bohem.“

Bradford chvíli mlčel. „Takže podle folkloru a místních dějin Nguema před smrtí zakopal do země peníze.

A to ho spojuje s Emilyiným zmizením, protože…?“

„To si žádá další otázku. Jak dobře znáte přepisy rozhovorů s Kristofem?“

„Moc ne.“

„Vyskytovala se v nich věta, kterou několikrát zopakoval vyšetřovatelům a kterou znovu řekl i mně, když jsem ho přišla navštívit: ‚Šli jsem na místo, kde byly zakopané peníze.‘ Sama o sobě nedává smysl, ale když ji dáme do souvislosti s dějinami země a razítky v jeho pase…“ Namířila ukazovákem na stůl.

„Ukazuje přímo sem.“

Bradford si promnul oči a zhluboka vydechl. „Chápu, kam tím míříte,“ řekl. „Ale odkud by Kristof mohl tu legendu znát a proč by to byla jediná věc, kterou by vám i vyšetřovatelům opakoval?“

„To nevím.“

Bradford se zhoupl dozadu, až se přední nohy židle zvedly z podlahy, založil si ruce za hlavu a upřel pohled do stropu. Po chvíli prudce postavil židli na zem. „Kde teda je ta Nguemova vesnice?“

„Nsangayong. Na východním okraji pevniny, několik kilometrů od hranic s Gabonem.“

„A vy si myslíte, že ti tři zmizeli tam?“

„Silně o tom pochybuju.“

Miles přimhouřil oči a pevně semkl rty. Opřel se dlaněmi o stůl a Munroeovou napadlo, zda se ji nechystá uškrtit. Mírně potřásl hlavou, otevřel ústa, jako by chtěl něco říct, ale pak je zase zavřel. Nakonec se zeptal: „Když ne tam, kde byly zakopané peníze, tak potom kde?“

„Tam, kde většina lidí předpokládá, že jsou ty peníze zakopané. Nsangayong je bezvýznamná díra, která není ani na velmi podrobné mapě. Já sázím na Mongomo, rodnou vesnici současného prezidenta, která je mnohem větší. Leží jen pár kilometrů severně od Nsangayongu a většina lidí si myslí, že Macías Nguema pochází odtud.“

Bradford vzal do ruky letenku a zalistoval tuhými stránkami. „My letíme do Malaba, na ostrov. To je

trochu oklika.“

Usmála se. „Je a není. Odsud se na pevninskou část Rovníkové Guiney dostaneme jedině po moři nebo po silnici, žádné jiné spojení neexistuje, takže je to po všech stránkách úmorná cesta, zatímco z Malaba můžeme pokračovat dál místními aerolinkami. Navíc každý, kdo v zemi něco znamená, se zdržuje v Malabu a sídlí tu i orgány státní správy. Ráda bych se seznámila s pár významnými lidmi, abychom se pak mohli ohánět jejich jmény, až zamíříme do toho zapadákova na pevnině.“

Bradford mávl na číšníka a objednal si další pití. Obrátil se k Munroeové a uznale kývl. „Takže tam ukazuje střelka. Na týdenní práci to není špatné.“

„Znalost země a dějin je výhoda,“ řekla a pak se zeptala: „Milesi, jste ženatý?“

Rozesmál se, ale když mu došlo, že se ptá vážně, zmlkl. „Dvakrát rozvedený, ovšem druhé manželství trvalo jen osm měsíců, takže se vlastně ani nepočítá. Proč, chcete mě sbalit?“

Uculila se. „Buďte si jistý, že až se vás rozhodnu sbalit, určitě to poznáte. Zcela vážně, Milesi, jestli máte někoho, kdo je pro vás důležitý, před odjezdem mu zavolejte.“ Naléhavě se k němu naklonila. „Já vím, že jste projel půlku světa a musel jste mnohokrát přežít v drsných podmínkách, takže třeba máte dojem, že všechny diktátorské režimy jsou v podstatě stejné. Ve většině případů byste měl pravdu, ale Rovníková Guinea je jiná. Možná je to kvůli těm letům stráveným v komunismu, možná proto, že je to tak malá a snadno ovladatelná země, a očividně to souvisí i s pokusy o převrat, ale nedokážu vám ani popsat tu míru podezíravosti a paranoie, jaká v zemi panuje, nebo jak neomezenou moc má prezident a jeho kumpáni vás zničit, když se ocitnete na území jejich státu.

My tam pojedeme klást otázky lidem, kteří považují otázky za urážku a zpochybnění své autority. Jestli něco, co uděláme nebo řekneme, náhodou vzbudí hněv vlády, s velkou pravděpodobností se naše jména zařadí do dlouhého seznamu ‚pohřešovaných‘. Víte stejně dobře jako já, že naše vláda nám nijak nepomůže. Jestli si vzpomínáte na to fiasko v Zimbabwe, tak určitě víte, že měli předem rozmístěné své lidi v Rovníkové Guineji; každý, na koho padlo podezření, že je žoldák nebo se zapletl do přípravy převratu, ať vinen či nevinen, dodnes hnije ve vězení nebo se připojil k novinářům a politickým oponentům, kteří skončili před popravčí četou. My bychom dopadli stejně.“

„Díky za povzbuzení,“ řekl a se šibalským úsměvem dodal: „Všechno přece nemůže být tak špatné. Určitě máte aspoň jednu pozitivní zkušenost.“

Munroeová se na něj zazubila. „Pár set kilometrů na sever se v Nigérii těží takzvaná sladká ropa s nízkým obsahem síry, která patří k nejkvalitnějším na světě, a směrem na jih je Gabon, další země s ropnými nalezišti. V té době se těžilo i v Kamerunu, a komunistické Rovníkové Guineji, chudé jako kostelní myš, se podařilo získat střely krátkého doletu.“ Opsala sklenicí široký oblouk. „Pochopitelně že když se tomu šílenci u kormidla téhle malé zemičky dostal do rukou arzenál raket, nebyly sousední státy zrovna nadšené. Takový je půvab ropy. Spojené státy zasáhly a vyvinuly nátlak na prodejce, aby si ty výbušniny vzali zpět. Samozřejmě, prezident Rovníkové Guiney to odmítl. Prodejci mu tedy namluvili, že bojovým hlavicím brzo vyprší doba použitelnosti, a pokud se neresetují, tak explodují.“

„A co udělali, když ty bomby nevybuchly?“

„Ale, prezident byl natolik chytrý, že ty rakety vrátil ještě před ‚datem spotřeby‘, a tím to prakticky haslo.“

Miles se zasmál a hodil do sebe zbytek pití. „Nechcete mi snad tvrdit, že se tohle skutečně stalo?“

Pokrčila rameny. „Slyšela jsem to od jednoho z místních, ale kdoví?“ Zabubnovala dlaněmi o stůl a pak se zvedla k odchodu. „Vy neberete žádná profylaktika, že?“

Zavrtěl hlavou.

„Myslela jsem si to. Měl jste někdy malárii?“

„Horečku dengue, dvakrát.“

„Tam, kam máme namířeno, je malárie smrtelná.“ Podala mu malou krabičku. „Jestli dostanete horečku,

polkněte tyhle tablety. Udrží vás při životě, dokud neseženeme lékařskou pomoc.“

NEMĚLO SMYSL BRÁT si taxi, když procházka urychlí aklimatizaci, a tak se na popud Munroeové vydali do hotelu pěšky. Mlčky proplouvali davem chodců a urazili asi polovinu vzdálenosti, když si všimli výlohy nabízející telefonní služby. Munroeová zaváhala a pak, s Bradfordem v patách, vešla do provozovny lítacími dveřmi, které sloužily spíš jako demarkační linie.

Munroeová řekla Bradfordovi: „Potřebuju soukromí,“ a on vycouval zpátky na ulici, kde se s rukama zkříženýma na prsou opřel o dveřní rám.

Místnost byla úzká, oddělená přepážkou od obchodu s oděvy, který celému prostoru dominoval. Vpředu stál pult a za ním vedla chodba se čtyřmi překližkovými kabinkami.

Společně se stovkami podobných provozoven, roztroušených po celém městě, uspokojoval majitel poptávku, kterou nedokázala naplnit státní telefonní společnost. Té trvalo celé týdny, ne-li měsíce, než vyřídila požadavek na zřízení telefonní přípojky, a za linku s možností volání do zahraničí vyžadovala zálohu odpovídající roční mzdě průměrného občana.

Munroeová si vybrala kabinku nejdál od vchodu a zavolala odtud Kate Breedenové. Snažila se ignorovat ozvěnu vlastního hlasu, kterou slyšela ve sluchátku, zrekapitulovala celý průběh pátrání až do současnosti a nakonec Breedenové sdělila, že mají v úmyslu přesunout se do Rovníkové Guiney.

„Ví Burbank, kam máš namířeno?“ zeptala se Breedenová.

„Mluvila jsem s ním před odjezdem z Evropy. Ví, že jsem v Kamerunu. Poslal mi sem pečovatele, takže nepochybuju o tom, že je v obraze. Až budu mít něco konkrétního, tak mu zavolám, ale prozatím by to byla jen oboustranná ztráta času.“

Hlavním účelem telefonátu bylo domluvit, jakým způsobem budou udržovat spojení. Dokud bude Munroeová v Rovníkové Guineji, ozve se jednou týdně. Jakmile jednou vynechá, bude Breedenová vědět, že se něco stalo, jiný způsob kontaktu neexistoval. Breedenová měla v úschově její závěť a poslední pokyny; věděla, jak postupovat.

Rozhovor trval šest minut, ale žena za pultem jí naúčtovala devět. Munroeová položila na pult částku za sedm minut a poklepala si na zápěstí. „Stopla jsem si to.“

„Copak vy nevíte,“ odpověděla žena, „že ve Spojených státech je jiný čas?“

„Každá minuta ve Spojených státech má šedesát vteřin,“ opáčila Munroeová, „přesně jako tady v Kamerunu.“ Pak přešla do ženina kmenového jazyka: „Dostala jste zaplaceno.“

Venku na ulici se Bradford zeptal: „Kolika jazyky vlastně mluvíte?“

„Je to v mé složce,“ utrousila suše.

„Ano, já vím,“ řekl s úsměvem. „Odhadem.“

„Dvaadvaceti.“

Tiše hvízdl. „Není to nějaký světový rekord?“

„Ještě čtyřicet a možná se mu přiblížím,“ řekla. „Někdy se počítají i dialekty a někdy ne.“

„Jak to děláte? Já třeba mluvím pořádně pouze arabsky a z jiných jazyků znám jen sem tam něco. Jak to, že jich ovládáte tolik?“

Pokrčila rameny. „Nevím. Co si pamatuju, jazyky mi nikdy nedělaly problémy. Prokleté požehnání nebo danajský dar, jestli mi rozumíte.“

„Moc ne.“

Obrátila se k němu. „Nikdy se mi nestalo, že bych nerozuměla, co se kolem mě říká. V šesti letech jsem uměla anglicky, mluvila jsem kmenovým dialektem mokpwe své chůvy, igboštinou našeho nigerijského řidiče, jazykem fang kuchařky a zahradníka a taky francouzsky, což byla úřední řeč v zemi. Pak jsem pochytila pár dialektů a místní se na mě začali dívat s podezřením. Říkali, že jsem malá čarodějnice, protože znám věci, které bych vědět neměla, báli se juju.“

„Juju?“

„Čarodějnictví, uhranutí, nadpřirozených schopností, v jejich kultuře je pověrčivost velmi silná. Byla jsem malá a moc jsem o tom nepřemýšlela –, jak už jsem říkala, jazyky mi vždycky šly a trávila jsem tolik času s místními, že to bylo logické. Když jsem ale byla v pubertě, přestěhovali jsme se do Doualy a dostala jsem se zase do jiné společnosti. Během pár měsíců jsem se naučila řecky a arabsky a to jsem si už uvědomovala, že jsem jiná.“

„Překvapuje mě, že jste neskončila v bezpečnostních službách, v CIA, NSA či některé jiné organizaci s nesrozumitelnou zkratkou.“

„Všimla jsem si, že to v mé složce taky chybělo.“

„Co?“

„Pokusy o zlanaření a pracovní nabídky.“

„Zřejmě jste je odmítla.“

Sarkasticky se zasmála. „Mizerné platové podmínky.“

„Moment,“ řekl, „a co vaše vlastenectví?“

Ztichla, chvíli tu otázku obracela v hlavě a pak utrousila: „Vlastenectví?“ Pohlédla na něj. „Kolik let jste strávil v ozbrojených silách, Milesi?“

„Mám pocit, že půl života.“

Přikývla. „Vy i každý, kdo slouží v armádě, si zaslouží uznání a dík.“ Chvíli mlčela. „Vážím si vlastenectví, ale to je asi tak všechno. Já nejsem jako většina lidí,“ řekla. „Necítím oddanost ani náklonnost k žádné konkrétní zemi, myslím, že nejdřív bych musela mít pocit, že někam patřím.“ Pohlédla mu do očí, aby se ujistila, že jí rozumí, a pak dodala: „Vlastenci brání svou vlast, Milesi. Kde mám domov já?“

„Jak to myslíte? Jste přece Američanka.“

„Vážně?“ zeptala se. „Co ze mě dělá Američanku? To, že vlastním americký pas?“

„Částečně ano. Taky záleží, odkud pochází vaše rodina.“

„Ale pocházím odtud já?“ Povzdechla si. „Narodila jsem se tady, v Kamerunu. Žila jsem tady nebo kolem hranic skoro osmnáct let, ale Kamerunka nejsem. Rozumím tureckému jazyku a kultuře líp než americké.

Turkyně ale nejsem. Mám pasy tří států, žila jsem ve třinácti zemích a umím dvacet dva jazyků. Ke které zemi bych měla cítit vlastenectví?“ zeptala se. „Do které patřím?“

„Se kterou se nejvíc identifikujete?“

Hleděla na něj. „Se žádnou.“ Pak zalitovala, že toho prozradila příliš mnoho, a změnila téma. „Nikam jste nevolal, když jsme byli u těch telefonů.“

„V tom nic nehledejte,“ řekl. „Moji blízcí vědí, že má práce může být nebezpečná. Všechno jsem si srovnal, ještě než jsem tu práci přijal.“

„Tušil jste v tu chvíli, do čeho se namočíte?“

Koutky úst se mu nepatrně zvedly.

KAPITOLA 8

Pět dní nato dorazil do hotelu v podobě malé hnědé obálky balíček od Boniface Akamba, osobně doručený Akambovým nejstarším synem. Zatímco mladík tiše seděl na židli u postele, Munroeová si položila originál vedle padělků, přejela prsty po obličejích a pak doklady naklonila proti světlu. Spokojeně dala mladému kurýrovi spropitné a poslala ho pryč.

A pak, o samotě, zůstala sedět na kraji postele s lokty opřenými o kolena a poklepávala si svazkem legitimací o kotníky prstů. Ty průkazy byly pozvánky, které ji vyzývaly k návratu do minulosti. Sevřela obálku v pěsti. Tak ať. Byl to krok blíž k Emily Burbankové a pěti milionům dolarů a možná i únik před šílenstvím v její hlavě.

Vyskočila z postele a zamířila přes chodbu. Bradford otevřel dveře dřív, než stihla zaklepat, a ona se kolem něj protáhla do místnosti.

„Malabo nás očekává,“ prohlásila. Posadila se na postel a vedle zápisníku, který Bradford poslední dobou nosil všude s sebou, rozložila čtyři legitimace. „Vaše povolení k pobytu v Kamerunu a Rovníkové Guineji.“

Bradford vzal notes a hodil si ho do batohu. Prohnul v prstech levný laminát guinejského průkazu.

„Vypadají jako dělané na koleně.“

„To taky asi jsou,“ řekla, „stejně jako ty pravé.“ Odmlčela se. „Podívejte, Milesi, já vím, že máte bohaté zkušenosti s nebezpečnými místy, a znovu opakuju, že nechci urážet vaši inteligenci. Ale dejte na mě.“

Aniž spustil oči z průkazů, řekl: „Vždyť přece tancuju, jak pískáte.“

„Ty kamerunské doklady možná ani nebudete potřebovat. V Rovníkové Guineji vás budou pravidelně legitimovat a policie i vojáci průkazy rádi zabavují, aby za ně pak mohli žádat peníze. Je to pořád lepší, než kdyby vám sebrali pas, ten jim za žádnou cenu nedávejte. V legitimacích stojí, že jste diplomat, takže kdyby na to přišlo, měly by zabránit, aby vás odvlekli na policejní stanici.“

Bradford položil průkazy zpátky na postel a s uštěpačným úsměvem se zeptal: „A co když mi budou vyhrožovat, že mě stejně odvlečou, když jim pas neukážu?“

„No,“ řekla s přehnaným povzdechem, „jelikož máte za úkol držet se po mém boku, pochybuju, že byste se dostal do situace, kterou neukecám.“ Usmála se. „Ale pokud se vám přesto povede skončit v base, pak budete muset vykoumat sám, jak z toho ven.“

„Tak díky,“ řekl a mrkl na ni.

Vstala. „Škoda, že vás najali do funkce otravného přívěsku, Milesi. Za jiných okolností byste mi možná byl docela sympatický.“

„Tohle se za flirtování nepočítá, že?“

„Ne,“ řekla. Zamířila ke dveřím, a než za sebou zavřela, otočila se a pohlédla na něj. Možná za jiných okolností.

DO PRAVIDELNÉHO ODLETU chybělo třicet minut, a dokonce i na africké poměry šlo odbavování pasažérů velice pomalu. Bradford pohlédl na hodinky. Stejný kradmý pohyb zápěstí opakoval už celou poslední hodinu. Munroeová mu položila ruku na předloktí. „To bude v pohodě,“ řekla.

Na začátku fronty se dvě ženy dohadovaly s letištním personálem ohledně váhy a počtu zavazadel. Z

kartonové krabice vedle nich, přelepené a převázané motouzem, vytékala na betonovou podlahu jakási lepkavá kaše a za průsvitnými stěnami tašky na zip se dala tušit hromada zeleniny a kvokající slepice.

Bradford vytáhl z batohu zápisník a něco si do něj začal zapisovat rychlým nečitelným rukopisem, jak to dělal už od příjezdu do Kamerunu. Munroeová se nahnula, aby mu viděla přes rameno. Zamračil se a schválně se natočil tak, aby stránku zastínil. Po chvíli naškrábal ještě řádek, pak notes zaklapl a strčil ho zpátky do batohu.

Místní let z Doualy odstartoval s dvouhodinovým zpožděním, aniž se aerolinie omluvily, což ani nikdo z cestujících neočekával. Všem se především ulevilo, když konečně naskočila ventilace a začala rozhánět zápach česneku, masa ze zvířat ulovených v buši a těl namačkaných příliš těsně u sebe.

Malabo ze vzduchu vypadalo jako červenobílý flek vykousnutý z pobřeží, trhlina v sytě zeleném koberci, který lemoval moře a stoupal až nahoru do hor. Patnáctiminutový let působil jako výsměch ve srovnání s tříhodinovým martyriem, které mu předcházelo.

Po přistání byly všude kolem patrné známky změny. Hangáry a nové budovy vytlačily přerostlou vegetaci a ohořelé zbytky letadel, které dříve držely stráž nad opuštěnou přistávací dráhou.

Razítka do pasu dostali bez dalších otázek. Celní úřednice jim metodicky prohledaly zavazadla a ozbrojení vojáci drželi hlídky v méně potrhaných uniformách a s modernějšími zbraněmi, než Munroeová pamatovala.

Venku je obklopili povykující taxikáři a Munroeová koutkem oka zahlédla muže, který stál na okraji jejího zorného pole.

Opíral se o zeď u dveří do odbavovací haly, v prstech držel vyhaslou cigaretu a na zemi se válely nedopalky nejméně celého balíčku. Jakmile mu pohlédla do očí, odvrátil zrak. Munroeová nasedla do taxíku, a když se otočila zpátky k budově, muž byl pryč.

Taxi nabralo rychlost a otevřenými okénky dovnitř zavanul horký vzduch. Do hlavního města to byly dva kilometry. Středový pás vozovky lemovaly lampy pouličního osvětlení a po obou stranách nově vyasfaltované silnice stály sklady a překladiště kontejnerů, různé provozovny a budovy, vše nové a pěkně udržované.

Byla to impozantní změna pro malou zemi, která ještě před deseti lety měla jen jednu letištní halu s plechovou střechou. S městem ji tenkrát spojovala hrbolatá, podmáčená silnice, která vedla skrz rozrůstající se džungli objížďkou přes koryto potoka, protože původní most pro jedno vozidlo se rozpadl.

Řidič je dovezl do Bahie, nejlepšího hotelu, jaký město nabízelo. Měl tři patra, byl čistý a chladný a stál na konci malého poloostrova s panoramatickým výhledem na oceán. Recepce ve vstupní hale byla prázdná, pouze u zadní levé stěny podřimoval barman s hlavou na pultě. Ticho přerušovalo jen tlumené hučení klimatizace.

Munroeová zavolala na obsluhu a po chvilce se z postranní místnosti přišourala žena s ospalým naštvaným výrazem. Zpod recepčního pultu vytáhla záznamní knihu, lhostejně nalistovala aktuální datum a otráveně zapsala jejich jména a údaje z pasu. Poté co jí zaplatili za dva pokoje, jim oznámila, že v hotelu je volný pouze jeden pokoj a ten druhý bude k dispozici až večer.

Místnost byla čistá a spartánsky zařízená, a holá koupelna neobsahovala dokonce ani obvyklé mýdlo, tenké jako oplatka. Na rozdíl od podřadnějších hotelů však zde byla role toaletního papíru a tekoucí voda dodávaná z obřích cisteren umístěných na střeše, což byla vymoženost, jakou se nemohlo pochlubit žádné jiné ubytovací zařízení ve městě.

Munroeová z ložnice sledovala, jak Bradford prochází po chodbě, mapuje přístupové a únikové cesty a z oken monitoruje okolí. „Jestli bude ten druhý pokoj v jiném patře,“ poznamenal, „budeme muset bydlet spolu.“

Pokrčila rameny a vyšla ze dveří. „To budeme řešit, až to bude aktuální,“ řekla.

Restaurace byla až do večera zavřená, vyrazili se tedy někam najíst a při té příležitosti zjistili, že město je tiché a ulice i chodníky jsou prázdné, jako by všichni obyvatelé šli spát nebo se prostě uprostřed dne vypařili. Od oceánu foukal vytrvalý větřík a mísil se s výfukovými plyny, plísní a puchem odpadků hnijících na slunci.

Malabo bylo směsicí zašlé krásy španělské architektury s jejími krytými sloupořadími, které nějakým záhadným způsobem přežily téměř půlstoletí zanedbávání, a novějších budov z betonu, jejichž hranaté tvary byly bez ladu a skladu splácané dohromady a nacpané do jakékoli volné proluky, kde dráždivě kontrastovaly se starobylými památkami.

Ve čtyři hodiny znovu otevíraly restaurace a obchody s potravinami a v nevelké síti jednosměrných ulic –

původně určených pro koně a drožky, dnes vydlážděných a plných výmolů, znovu došlo k dopravnímu kolapsu. Úzké uličky nedokázaly zvládnout nápor aut způsobený rychlým přílivem peněz.

Se západem slunce se tvář města změnila. V uličkách u pobřeží se skrývala řada zapadlých lokálů, které byly přes den snadno přehlédnutelné, ale s příchodem večera ožily podobně jako námořnické krčmy.

Naplnily se cizinci zaměstnanými v ropném průmyslu a místními ženami, které vyhledávaly jejich společnost, nadbíhaly jim, popíjely s nimi a častěji, než by byly ochotné přiznat, je doprovázely domů na noc.

Mimo hlavní tepnu města, kde už peníze neproudily tak volně, kde se klikatily tmavé uličky bez elektřiny, hustě obydlené a přelidněné, byly sice obličeje jiné, ale scenérie stejná. Život, elán a smích přicházely se soumrakem. Levné kamerunské pivo teklo proudem, venku na ohništích se vařilo jídlo a v prázdných ulicích si hrály děti.

Zde, v baru pod širým nebem, jehož by si ani nevšimli, nebýt davu lidí kolem, se Munroeová s Bradfordem usadili na nahrubo otesané dřevěné židle kolem provizorního stolu s červenobílou umakartovou deskou. Munroeová se opřela, zavřela oči a nasávala esenci města.

V téhle čtvrti se ocitli pouze proto, že jí to Bradford nedokázal rozmluvit; věděl, že by šla klidně i bez něj.

Z napjatých šlach na jeho krku bylo patrné, že je ve střehu; odhadoval stupeň ohrožení a zkoumal dav kolem.

Munroeová se zavřenýma očima prohodila: „Milesi, můžete být v klidu.“

„Za klid nejsem placený,“ opáčil.

Usmála se, přestala si ho všímat a nechala se pohltit okolní konverzací. Po chvilce ji diskuse někde v pozadí přinutila zpříma se posadit. Mírně se natočila, aby lépe viděla.

Na lavici na periferii jejího zorného pole si ke dvěma mužům právě přisedl třetí, tentýž člověk, který si ji prohlížel na letišti. Stejně jako jeho dva společníci byl mladý, nejspíš něco přes dvacet, a oblečený ve volných pohodlných kalhotách. Z pásku mu visely dva mobilní telefony.

Vánek přinesl útržky rozhovoru. Muži mluvili jazykem fang o různých věcech, včetně ní a jejího doprovodu, ale podrobnosti jí unikaly. Když každý z mladíků vypil několik piv, Munroeová se otočila k Bradfordovi a navrhla, aby se přesunuli do jiné části města.

Kráčeli směrem k oceánu ulicemi bez aut. Na chodnících, schodech a ve vchodech do domů se shlukovali lidé, jejichž smích a hlasitý hovor se koupaly v hudbě a světle, které pronikaly ven z otevřených oken.

Za zády se jim ozývalo pobavené brebentění; potkat cizince v těchto končinách nebylo obvyklé. Občas na ně někdo zavolal a několikrát k nim přiběhly děti a chtěly sladkosti.

Pouliční kriminalita, tak jako všechno v Rovníkové Guineji, byla na vzestupu. Přesto bylo Malabo ve srovnání s ostatními podobně velkými městy v okolních zemích poměrně bezpečné. Munroeová necítila ani neslyšela nic znepokojivého, ale Bradforda její ujišťování nijak neuklidnilo. Jeho postoj prozrazoval, že je připraven na útok z kteréhokoli temného zákoutí, kolem něhož právě procházeli.

Munroeová si na rozdíl od něj z pouličních gaunerů těžkou hlavu nedělala.

Našli další nálevnu, tentokrát stejně populární u cizinců i místních. Provozovala ji starší Číňanka s dcerou.

Pár minut poté, co byli usazeni, dorazili mladíci z předchozího baru. Byli už jen dva, posadili se k poloprázdnému stolu a servírka se k nim chovala uctivě.

Munroeová pozorovala Bradfordovu řeč těla; poznala, že ani jemu sledování neušlo. Obrátil se k ní a ona kývnutím mlčky potvrdila to, co nevyslovil. Seděli a popíjeli, a když už Munroeovou přestala bavit hra na pozorovatele a pozorovaného, vrátili se do hotelu a vyzvedli si klíč od druhého pokoje.

Bradford ji zastavil na prahu jejího pokoje. „Kdy jste si jich poprvé všimla?“

Odemkla, přidržela mu dveře, aby mohl vstoupit, a pak řekla: „Jednoho na letišti, dvou v tom prvním baru.“

„Víte, kdo to je?“

Sundala si boty a hodila je k posteli. „Nemám tušení.“

Bradford zíral směrem k oknu. „Vůbec z toho nemám dobrý pocit.“

„Samozřejmě,“ řekla. „Ale za dobré pocity nejste placený.“

Nevesele se ušklíbl, odmlčel se a pak se zeptal: „Rozuměla jste, o čem si povídali?“

„Ne tolik, aby to k něčemu bylo.“ Sundala si propocené tričko a pověsila ho přes opěradlo židle. Sportovní podprsenku měla promáčenou stejně, ale ta počká, až Bradford odejde.

Mlčel a ona sledovala jeho pohled na své paže a břicho, kde se ve světle zářivky odrážely bílé čárky.

„Je jich čtyřicet dva,“ řekla. „Jestli to potřebujete vědět.“

„Promiňte,“ řekl. Zvedl zrak a podíval se jí do očí. „Většinou mě hned tak něco nepřekvapí. Myslel jsem…“

Hlas se mu vytratil do ticha.

„Informace ve vaší složce nejsou zas tak úplné, jak jste si představoval,“ řekla. A pak se zazubila.

Poškrábal se vzadu na hlavě. „Ti muži, co nás sledovali…“

Přikývla. „Jsou dobře oblečení. Nejsou to vojáci ani policajti, což je úleva. Divné a možná i znepokojující je, že ten první člověk na nás čekal, takže museli o našem příjezdu vědět, pokud si nás s někým nespletli.“

„A co když se nás chystají přepadnout?“

Posadila se na krajíček postele a zvedla k němu oči. „Vážně? Myslím, že kdyby měli v úmyslu zbavit nás našich skromných pozemských statků, pokusili by se o to, když jsme se příhodně motali v té chudinské čtvrti.“

Odmlčela se a pak vstala. „Jestli zjistím sebemenší ždibeček informace, Milesi, určitě vám dám vědět.“ S

těmi slovy otevřela dveře a významně pohodila hlavou směrem ven.

MINISTERSTVO ZAHRANIČNÍCH VĚCÍ sídlilo ve stárnoucí koloniální budově, kterou kdysi ve snaze o modernizaci vykuchali a zrenovovali, bohužel s pochybným výsledkem. Stavba získala tvar malého n, přízemí bylo vydlážděné a lidé i vozidla měli volný přístup na zarostlý dvůr. Kancelář ministra se nacházela vlevo v prvním patře. Bylo osm ráno.

Ministrova sekretářka seděla u kovového stolu, který zel prázdnotou až na špatně ořezanou tužku, pero bez víčka a odrbaný notes. Sdělila jim, že schůzky s ministrem se objednávají každý den, kdo dřív přijde, ten dřív mele –, a pokud je ministr ve městě, může a nemusí si najít čas na přijetí čekajících zájemců.

Potvrdila, že její nadřízený byl včera ještě přítomen, ale netušila, zda bude v kanceláři dnes nebo zítra, či vlastně kdykoli jindy. Ukázala k popraskané koženkové pohovce a navrhla, ať si sednou a počkají.

Munroeová se posadila, protáhla se a se zavřenýma očima se pohodlně opřela. Když ji nerozptyloval zrak, slyšela věci, které by jí jinak unikly: rozhovory v pozadí, šepot na chodbách a nepřetržité škrábání Bradfordova pera na papíře.

Počká si, dnes, zítra, dokud bude potřeba, v rámci rozumných mezí. Nedělala si iluze, kolik informací jim ministerstvo poskytne, i kdyby je nakrásně mělo; informace stejně nebyly primárním důvodem schůzky.

Po Malabu se pátrání přesune do končin, kam se vydává jen málo cizinců bez doprovodu. Setkání s ministrem připraví půdu, pomůže rozptýlit podezření ohledně jejich počínání a dá jim možnost ohánět se známým jménem.

Během dopoledne se k nim přidalo pár dalších zájemců o přijetí u ministra. Ticho naplňovalo tlumené hučení nedaleké klimatizace, ale v přijímací místnosti, kde čekali, panovalo horko a vlhko, čemuž vysoké stropy nijak nepomáhaly. Kolem desáté už byli skrz naskrz propocení. Ministr se neukázal celé dopoledne.

Sekretářka se v poledne zvedla k odchodu a doporučila čekajícím, aby to zase zkusili ve tři nebo ve čtyři hodiny.

Venku před budovou, v hloučku chlapů lelkujících ve stínu, stál jeden z mužů, kteří je předešlou noc sledovali. Když kolem něj prošli, pustil se za nimi. Byl to amatér, držel se za nimi tak blízko, až jejich stíny málem splývaly. Dali mu přezdívku „stín číslo dva“, vzali si do hotelu taxík a ve tři hodiny se vrátili na ministerstvo, kde strávili odpoledne stejným způsobem jako dopoledne: čekáním na přijetí v horku na koženkové pohovce.

Krátce po čtvrté se Munroeová náhle prudce narovnala. „Už jde,“ zašeptala.

Rozruch začal dole na úpatí širokého schodiště a sílil, jak se ministr s malou suitou v patách blížil chodbou ke své kanceláři. Cestou hovořil do telefonu a svůj doprovod ignoroval. V přijímací místnosti se zastavil, krátce kývl a stáhl se do své kanceláře, kde strávil asi hodinu. Pak zase odešel. Bylo zjevné, že pro dnešek skončil. Když byl i se svým doprovodem pryč, sekretářka si vzala zpoza stolu kabelku a řekla skupině čekajících: „Zkuste to znovu zítra.“ Pak odešla z budovy.

Lidé se začali trousit ven a Munroeová vstala, protáhla se a procvičila si krk. Otočila se k Bradfordovi.

„Pojďme se někam navečeřet.“

Zastrčil pero do zápisníku a ten odložil. „Jak byste hodnotila dnešek?“ zeptal se. „Naprosté fiasko?“

„To ani v nejmenším,“ řekla, zatímco otáčela trupem, dokud jí nekřuplo v páteři. „Ty rozhovory v přijímací místnosti byly fascinující.“ Okamžik počkala, a když se zachmuřil, rozesmála se. „Čekání tady patří k životu, Milesi. Nemá význam se to snažit uspěchat. Já v mezidobí poslouchám, pozoruju a dozvídám se různé věci. Nikam nespěcháme.“

Kráčeli k hotelu, a jakmile zahnuli za roh směrem k pobřeží, zahlédli stín číslo jedna; muže z letiště.

Když se blížili k bulváru vedoucímu podél nábřeží, který sloužil jako hlavní dopravní tepna města, chodníky začaly být přecpané lidmi a policisté vykazovali nebývalou aktivitu. Z dálky se ozýval pronikavý hvizd píšťalek a provizorní barikády zabraňovaly vozidlům vjezd na silnici.

Munroeová se kontaktu s místní policií snažila raději vyhnout, proto mávla na taxík. Řidič zavrtěl hlavou, a než se zase rozjel, vychrlil na ni vysvětlení.

„Bude tudy projíždět prezident,“ přeložila Munroeová Bradfordovi. „Město je prakticky uzavřené, silnice na letiště, do přístavu a taky všechny trasy, co křižují hlavní ulici. Může to trvat hodinu, deset hodin, dva dny nebo kdovíjak dlouho, než se ulice uvolní, takže půjdeme pěšky. Kdyby na nás někdo mluvil nebo chtěl vidět doklady, neříkejte ani slovo. Máte po ruce povolení k pobytu v Rovníkové Guineji?“

Bradford přikývl.

„Dobře,“ řekla, okamžik počkala a pak ho vybídla: „Jdeme.“

Na všech rozích, které ulici spojovaly s pobřežním bulvárem, postávaly hloučky tří až čtyř policistů, jejichž chování kolísalo mezi bedlivou pozorností a slavnostní důležitostí. Jen málo jich mělo zbraň či přístup k vozidlu a veškerá jejich výzbroj zřejmě pozůstávala z píšťalek a pokutových bloků. Munroeová s Bradfordem prošli kolem první skupinky a nikdo jim nevěnoval velkou pozornost, policisté se spíš než na chodce soustředili na provoz na silnici. Přešli na druhou stranu bulváru a byli už skoro za cestou vedoucí do přístavu, když vtom jeden policajt zahvízdal na píšťalku.

„Nevšímejte si ho,“ utrousila Munroeová tiše. „Vůbec se neotáčejte.“

Píšťalka se ozvala znova a oni pokračovali v chůzi. Až když na ně policista zařval a nařídil těm dvěma blancos, aby zastavili, Munroeová zpomalila a vrhla na Bradforda varovný pohled.

KAPITOLA 9

Rázným krokem k nim kráčeli dva policisté. Oblečeni byli do flekatých a špatně padnoucích tmavomodrých uniforem s roztřepenými manžetami. Starší z nich měl namísto pásku kus provazu a kromě píšťalky mu na provizorním poutku u pasu visel černý klacek ve tvaru pendreku. Připochodoval těsně k Bradfordovi a hlasitě pronesl: „Musíte dodržovat zákony, musíte poslouchat!“ a dožadoval se papírů.

„On španělsky nerozumí,“ řekla Munroeová. Policista přiblížil obličej na pár centimetrů od její tváře, takže ucítila pach levného piva, a nařídil jí, aby tlumočila.

Pečlivě prozkoumal Bradfordovo povolení k pobytu, po chvíli je vrátil a požádal o legitimaci Munroeovou.

Zběžně ji prohlédl, odfrkl si zamával průkazem před jejím obličejem. „Vaše povolení je neplatné,“ prohlásil triumfálně. „Máte jen dvě jména. Jste tady nelegálně.“

Munroeová sklopila hlavu, kousala se do rtů a snažila se potlačit smích. Pak mu pohlédla do očí a pokorným hlasem řekla: „Omlouvám se, že mám pouze dvě jména. Bohužel mi jich při narození víc nedali.

Tam, kde jsem se narodila, je to obvyklé.“

Policista zrudnul a položil dlaň na pendrek. „Mně je jedno, jak se to dělá ve vaší zemi. Teď jste na území republiky Rovníková Guinea a budete dodržovat zvyky a zákony naší země. Máte jen dvě jména. Vaše povolení k pobytu je neplatné.“

„Já rozumím, co říkáte,“ namítla, „ale mně víc jmen nedali a úředník, který mi povolení podepisoval, to pochopil.“

Policista se zamračil a zopakoval: „Jste tu nelegálně. Naše zákony zajišťují zachování veřejného pořádku v republice a cizinci jsou povinni je také dodržovat.“ Pomalu a rozvážně si zastrčil legitimaci do náprsní kapsy. „Zítra ráno se dostavte na policejní stanici. Do té doby zůstane váš doklad zadržen.“ Pak v patách s mladším kolegou prkenně odkráčel.

Bradford sledoval, jak odcházejí, a šeptem se Munroeové zeptal: „Co to mělo znamenat?“

Zavěsila se do něj, natočila ho směrem k hotelu a vykročila. „Tohle,“ řekla, „byl názorný příklad, proč je tahle země taková, jaká je. Bez ohledu na počet dobře míněných pokusů o intervenci či na množství ropy vyčerpané ze země jsou některé věci neměnné nebo se přítomností peněz ještě zhorší. Když je v kurzu protežování příbuzných, dnešní pasák koz se zítra stane diktátorem a ke vzniku nového tyrana stačí lesklá píšťalka a obnošená uniforma.“

Ohlédla se přes rameno za policistou, který už zase postával na rohu s dalšími třemi kolegy v modrém.

„Zákony záleží na jejich libovůli. Alkohol za volantem nevadí, ale budou vás popotahovat za špinavé auto.

Je nezákonné dávat úplatky, nicméně oni je přijímat smí. Podle něj jsem porušila zákon tím, že mám jenom dvě jména.“ Pobaveně si povzdechla. „Pokud jde o nás, můžeme akorát držet hubu a krok a snažit se nedostat do problémů.“

„Pokusíte se ho získat zpět?“

„To povolení k pobytu? Ne. Kdybych ho chtěla zpátky, musela bych strávit skoro celý zítřek a možná i zbytek týdne na policejní stanici zjišťováním, kdo ten průkaz má a jaké psí kusy musím udělat, aby mi ho vrátili, nemluvě o tom, že by to stálo pěkný balík.“ Žoviálně mu stiskla paži. „Ty legitimace jsem si nechala vyrobit hlavně proto, abych tohle všechno nemusela podstupovat.“

Ten večer zůstali v hotelu, Munroeová se raději snažila vyhýbat dalšímu střetu s policií, dokud bylo

město uzavřené. Namísto bloumání po ulicích a konverzování s místními se navečeřeli v hotelovém patiu, kde u každého stolu se slunečníkem seděli hosté spojení s ropným průmyslem.

Když přišel číšník odklidit ze stolu, Munroeová ho zastavila a ukázala hlavou na opačnou stranu jídelny, kde seděli dva ze stínů nad španělským pivem a občas vrhli kradmý pohled jejich směrem. „Znáte je?“

zeptala se.

Sledoval směr jejího pohledu, pak sklopil oči ke stolu a řekl: „Možná by bylo lepší je neznat.“

Munroeová objednala třikrát totéž, co pili muži, a když se číšník vrátil s pivem, vzala plechovky a zvedla se od stolu. Bradford jí položil ruku na předloktí, aby ji zastavil.

„Kam jdete?“ zeptal se.

Teplo jeho prstů jí zahřálo pokožku a barvy se jí před očima slily do odstínů šedé. Okamžik počkala, nadechla se a pak se k němu sklonila. Pohlédla mu přímo do očí a tiše pronesla: „Řeknu vám to jednou, Milesi, protože jste mi sympatický. Ještě jednou se mě dotknete a přisámbohu, že vám zpřerážím všechny prsty.“

Odtáhl ruku. „Promiňte,“ řekl. „Je to můj zlozvyk.“

„Abych vám odpověděla na otázku,“ zašeptala, „chci vědět, kdo jsou a co chtějí.“ Pak se narovnala a vykročila přes patio ke stolu, kde seděli jejich pronásledovatelé.

Zastavila před muži s výrazem plaché nevinnosti, usmála se a španělsky řekla: „Viděla jsem vás ve městě.“ Postavila pivo na stůl a dodala: „Mohu si k vám přisednout?“

Na okamžik zavládlo ticho. Munroeová nečekala na odpověď, odsunula židli a sedla si. Vrhla přitom šibalský pohled na muže, který ji tak bedlivě sledoval na letišti, naklonila se k němu a s dívčí ostýchavostí mu podala ruku. „Já jsem Michael.“

Po vteřinovém zaváhání jí stiskl dlaň a opětoval úsměv. „Nicolas.“

Ruce měl malé a široké, stisk pevný. Nosil mohutný zlatý prsten a kolem zápěstí hodinky značky Fendi.

Jeho společník, který seděl na opačné straně stolu s rukama zkříženýma na prsou, mu zašeptal varování v jazyce fang. Nicolas nereagoval, otočil se k Munroeové a ukázal na svého kumpána. „Můj bratranec Teodoro.“ Munroeová se na něj koketně usmála, natáhla k němu ruku a sladce prohodila: „Vy se mě bojíte?“

Oba muži se zasmáli. Byl to nervózní smích, ale posloužil jako úvod, který potřebovala. Přisunula každému jedno pivo, sama si také otevřela plechovku a zvedla ji k symbolickému přípitku.

Napili se a Munroeová jim začala klást nevinné dotazy o životě ve městě. Oni se zase vyptávali na Bradforda.

„To je váš přítel?“

Potutelně se usmála. „Ne, to není.“

„Tak manžel?“

Ušklíbla se. „Taky ne.“

„Jste vdaná?“

Zvedla obočí a vykulila oči. „Hledáte snad manželku?“

Smích.

Munroeová objednala další rundu. Vzadu za ní seděl Bradford pohodlně opřený na židli, s rukama volně sepjatýma na břiše a nohama nataženýma pod stolem. Oči měl přivřené a na nezúčastněného

pozorovatele mohl působit dojmem příjemné uvolněnosti, Munroeová však cítila, že je bedlivě pozoruje.

Nevšímala si ho.

U čtvrté rundy přešla Munroeová na destiláty, protože věděla, že tihle hoši jsou zvyklí zapíjet pivo něčím tvrdším. Během vesnických slavností se poloprázdné sklenice dolévaly tím, co bylo právě po ruce, a vznikala tak směs vodky, whisky, vína a jiného alkoholu, toho se právě snažila docílit.

Po několika dalších rundách Munroeová změnila téma z obecných věcí na jejich domov a rodinu. Děti?

Ano. Manželky? Jen Nicolas. Teodoro si stále ještě nemohl dovolit nějakou si koupit, či spíš vyplatit věno

–, měl ale přítelkyně a děti. Nějací sourozenci? Hodně. Slavní rodiče? Potlačovaný smích. Možná jednou.

„Mluvíte jazykem fang,“ řekla. „Jste z pevniny?“

„Ano. Z veliké vesnice, důležité vesnice.“

Obdivně se usmála. „Z nejdůležitější vesnice v zemi?“

Smích. „Jistě.“

Šok. „Ale žádná vesnice nemůže být důležitější než prezidentova.“

„Tam taky bydlíme!“

Trefa.

Otázky pokračovaly, přátelské a nevtíravé: krajina, zvířata, kmenové zvyky, jednotlivé nevinné detaily se řadily jeden ke druhému a Munroeová si vytvářela kompletní obrázek oblasti kolem Mongoma, silnic, vojenských posádek a bezpečnosti na pevnině; věděla, co může očekávat a co se změnilo. Když do sebe mládenci hodili osmou rundu, začala otázky nenápadně směrovat na důvod, proč ji sledují, načež Nicolas vstal a omluvil se. Teodoro následoval jeho příklad.

Rozhovor skončil.

Munroeová sledovala, jak procházejí přes patio krokem zdaleka ne tak jistým jako při příchodu. Jakmile prošli dveřmi vedoucími na ulici, Munroeová se napřímila a výraz v jejím obličeji se změnil. Šaráda skončila a získané informace zdaleka přesahovaly její očekávání, až na tu nejdůležitější věc. Vrátila se ke stolu, kde se Bradford stále ještě s přivřenýma očima rozvaloval na židli. „Když se teď ti dva namazali a vypařili se,“ řekla, „brzy se tu objeví stín číslo tři. Odcházím do postele.“

Zaklonil hlavu a pohlédl na ni. „Nesednete si ke mně? Mám dotaz.“

Přitáhla si židli. Bradford chvíli mlčel, zkoumavě si ji prohlížel a ona tiše seděla a opětovala jeho pohled.

Nakonec promluvil. „Proč to děláte?“

Uchechtl se, prohrábl si vlasy a naklonil se dopředu. Obličej mu zvážněl. „Proč se ponižujete, hrajete prostoduchou barbínu, proč to divadýlko? Já to nechápu. Patříte k nejchytřejším lidem, co znám. Dívat se, jak klesáte na tuhle úroveň, je tak… co já vím… urážlivé… trapné.“

„Jestli ze sebe dělám vola, tak ho dělám jen ze sebe, proč by vám to mělo vadit?“

Pokrčil rameny.

Munroeová si poposedla na židli do stejné pozice jako on. „Poslyšte, Milesi, už jsem v životě udělala spoustu věcí, na které nejsem hrdá, ale dnešní večer k nim rozhodně nepatří. Dělám, co je potřeba, abych získala informace nutné pro mou práci, a to divadýlko s blbou mrkací pannou, jak to podáváte vy, je něco, na co ti lidi zareagujou. Proto jsem placená tak, jak jsem placená, informace, které potřebuju, tam někde jsou, a já vždycky najdu způsob, jak je získat. Dneska to byla hračka.“

Zvedla se k odchodu a cestou mu položila ruce na ramena, sklonila se a zašeptala mu do ucha: „Já vím stejně dobře jako vy, proč vás to štve, Milesi.“ Pak odešla.

ŽIVOT V MALÉM hlavním městě začínal před rozbřeskem přípravami na dodávku vody. Během noci se shromažďovala v horách a ráno se vypouštěla do městského vodovodu. Do sedmé či osmé hodiny už z proudu zbýval jen tenký čúrek a nakonec kapky; kohoutky vyschly a voda nasbíraná do kbelíků a nádob musela vydržet až do dalšího dne. Ti, kdo bydleli ve vyšších polohách, měli to štěstí, že si nasbírali dost vody na vykoupání, umytí nádobí i splachování toalety. Ve státě s téměř nejvyšším úhrnem srážek na světě byla voda v hlavním městě nedostatkovým zbožím.

V osm hodin si Munroeová s Bradfordem zavolali taxík na pětiminutovou cestu k ministerstvu. Blokády, které den předtím uzavíraly město, zmizely a úzké silnice kypěly životem.

Do přijímací místnosti před ministrovou pracovnou tentokrát nedorazili jako první; na konci pohovky už seděla starší žena, jež nepochybně přijela odněkud z venkova. Měla oblečené pestré šaty s květinovým vzorem, které jistě vlastnila a opatrovala mnoho let. Její střevíce pocházely z jiné éry; šněrovací kožené botky, obnošené a nově podražené, čisté a naleštěné. Ruce, sukovité z mnoha desetiletí těžké práce, měla složené v klíně.

Žena pocházela z pevniny a patřila k hrstce těch, kdo zbyli z celé chybějící generace, k nemnoha šťastlivcům, kterým se nějak podařilo přežít genocidu Macíase Nguemy a desetiletí jeho hrůzovlády.

Během dopoledního čekání Munroeové vykládala příběhy z minulosti a legendy.

Blížilo se poledne, když dorazil ministr. Přišel bez doprovodu, a zatímco procházel přijímací místností, kývl na Munroeovou s Bradfordem. Za chvilku je pak sekretářka poslala k zavřeným dveřím kanceláře.

Stařenka zůstala tiše sedět na pohovce a nijak neprotestovala, že ji předběhli a že na audienci k velkému muži měla jít ona.

Když vešli do kanceláře, ministr zůstal sedět za velkým dřevěným psacím stolem. Stisk jeho ruky byl chabý a měkký stejně jako jeho dlaně. Na sobě měl italský oblek na míru a hovořil anglicky, suchým, chraplavým hlasem. Posunkem jim naznačil, aby se posadili naproti němu do starožitných křesel potažených vyrudlým sametem.

Na úvod si odbyli povinné zdvořilostní fráze, projevili dostatečnou pokoru a pěli chválu na republiku Rovníková Guinea. Pak Munroeová podala ministrovi fotografii Emily Burbankové a list papíru s jejím popisem. „Hledáme naši kamarádku,“ řekla. „Už nějakou dobu je nezvěstná a my se důvodně domníváme, že je nebo byla v Ríu Muni, pravděpodobně v oblasti Mongoma. Jelikož víme, jak je vaše vláda spolehlivá a s jakou péčí se stará o zahraniční návštěvníky, doufali jsme, že Vaše Excelence bude o naší přítelkyni něco vědět, třeba aspoň z doslechu. Obracíme se nejdříve na vás, než se sami vydáme na cestu.“

Ministr si vzal fotografii, pozorně si ji prohlédl, ale v obličeji se mu zračil nezájem. Pak se s pohledem lhostejně upřeným na fotografii zeptal: „Jak je to dlouho, co přijela do země?“

„Přesným datem si nejsme jisti,“ odpověděla Munroeová. „Asi před čtyřmi lety.“

„To je dlouhá doba,“ řekl. „Za čtyři roky se může stát spousta věcí. Před čtyřmi lety jsem ještě nestál v čele ministerstva.“

„Rozumím.“

„A důvod jejího vstupu do země? Pro jakou firmu pracovala, nebo snad pro církev?“

„Přijela sem jako turistka,“ odpověděla Munroeová. „Takové aspoň máme informace.“

„Nebude vám vadit, když si to nechám?“ zeptal se, ani nepočkal na odpověď a strčil si fotografii i se složeným listem papíru do náprsní kapsy. Pohodlně se opřel v křesle. „Momentálně mě nic nenapadá a nic vám neslibuji, ale nechám to prověřit svými lidmi a dám vám vědět. Navrhuji, abyste se vrátili zítra ráno.

Budu v kanceláři před devátou.“

Když vyšli z čekárny na schodiště, v přízemí uviděli ministrův Hummer H2, černý a nablýskaný, zaparkovaný pod střední částí budovy. Munroeová se zastavila před vozem a zadívala se na svůj odraz ve skle.

„O co se vsadíte, že tohle auto je jediné svého druhu v celé zemi?“

„Záleží na tom?“ zeptal se Bradford.

Munroeová pokrčila rameny. „Mně ani vám nemusí. Určitě to bude mít význam pro majitele, až bude potřebovat náhradní díly, ale nejdůležitější to asi bude pro tu ženu, co sedí nahoře na umělohmotném gauči a chce mluvit s panem velkomožným, který byl před objevením nalezišť ropy stejně chudý jako ona.“ Odvrátila se od terénního vozu a zamířila na ulici. „A nemá řidiče,“ dodala.

„To asi něco znamená?“

„Ano,“ odpověděla, jakoby spíš pro sebe. Zastavila se a ještě jednou se ohlédla, pak chvíli hleděla do země. Nakonec řekla: „Papaláši se jen málokdy pohybují bez doprovodu nebo aspoň bez šoféra. Včera přijel do města prezident, což znamená, že většina jeho patolízalských ministrů se dneska v práci vůbec neukáže.“ Ztichla. „Přišel sám.“ Další odmlka. „Víte, možná přijel na ministerstvo pouze proto, aby se s námi setkal.“

LIJÁK ZAČAL PODVEČER a pršelo celou noc, provazce vody bušily do střech a přehlušovaly veškeré další zvuky. Do rána se ulice města změnily v mělké řeky proudící k oceánu. Chodců bylo poskrovnu; když příval vody útočil na boty a oblečení ze země stejně jako ze vzduchu, odvážili se ven jen ti, kdo opravdu museli. Obyvatelé města pozorovali déšť ze zápraží, z oken a zpod sloupořadí a Munroeová se dívala z balkonových dveří; hledala důvody, proč nejít na ministerstvo zahraničních věcí, ačkoli věděla, že tam nakonec stejně půjde.

Než tam dorazili a zaujali místo na pohovce, kterou okupovali poslední dva dny, byli promočeni až na kůži.

Čekárna byla prázdná, dokonce ani sekretářka tu neseděla. „Ten se neukáže,“ prohlásila Munroeová.

„Když takhle leje, všechno se zavře a de facto začíná volno. Je s podivem, že mezi obdobím dešťů, které trvá víc než půl roku, a všemi státními svátky se udělá vůbec nějaká práce.“

Bradford si oklepal vodu z krku. „Kdybyste mi to řekla v hotelu, vzal bych si na sebe plavky.“

„To bych teda ráda viděla.“

Nezaváhal ani na vteřinu, svlékl košili a vyždímal ji. Voda stekla do louže u jeho nohou, kterou už vytvořily čúrky stékajících z jeho kalhot. „Jak dlouho v tom hodláte pokračovat?“ zeptal se.

Munroeová se s úsměvem zahleděla na jeho trup. „V tom čekání?“

„Jo.“

„Do Vánoc zbývají tři týdny a pak bude až do poloviny ledna všude zavřeno, což znamená, že během příštího týdne musíme získat, co se dá. Jestli to do té doby nebudeme mít, zamíříme na pevninu.“ Na okamžik se odmlčela a pak ukázala na jeho nohy. „Kalhoty si nevyždímáte?“

Mrkl na ni, natáhl si mokrou košili zpátky přes hlavu a řekl: „Ani ne.“ Vzápětí se zeptal: „Jak se tady místní vlastně baví?“

„Bary jste už viděl, práce, alkohol a jídlo, to je všechno. A taky ženské, pokud stojíte o pořádnou dávku HIV.“

Do odpoledně déšť trochu polevil. Krátce před koncem úředních hodin přijel ministr. Byl sám, stejně jako den předtím. Z přijímací místnosti je pozval přímo do své kanceláře. Vystupoval stroze a formálně a z jeho chování vymizel přátelský podtón. „Nemám pro vás žádné nové informace,“ prohlásil. „Je však možné, že něco bude mít don Felipe, policejní náčelník v Malabu.“ Spěšně cosi načmáral na kus linkovaného papíru.

„Stručný doporučující dopis,“ řekl. „Dejte mu ho a uvidíte, co pro vás může udělat.“

„Promiňte mi otázku,“ řekla Munroeová, „ale když naši kamarádku naposledy viděli v Ríu Muni, není pravděpodobnější, že bude mít nějaké informace policie na ostrově Bioko?“

„To si budete muset zjistit sami. Já jen vím, že don Felipe je zároveň náčelníkem prezidentské ochranky a prezidentovým důvěrníkem. Je možné, že se mu donesly věci, o kterých já nic nevím.“ Podal Munroeové

papír a pak vstal a vyprovodil je ke dveřím.

Jak si už téměř zvykli, byli sledováni od ministerstva do hotelu a pak zase z hotelu do restaurace. Během večeře Munroeová několikrát zachytila pohled některého ze stínů a přátelsky se na sebe usmáli nebo si kývli na pozdrav. Všimla si, že už nepijí alkohol, a tak jim nechala ke stolu poslat nealkoholické nápoje a zákusky.

Druhý den ráno s Bradfordem vyhledali kancelář policejního náčelníka, která se nacházela v přecpané jednopatrové budově s poškrábanými zdmi, zacákanými od bláta. Místo oken měla jen prázdné obdélníky s otevřenými žaluziovými okenicemi ze dřeva, zpoza nichž se linulo klapání psacího stroje.

Přijímací místnost před kanceláří policejního náčelníka zcela zaplňovaly tři psací stoly s prastarou pohovkou. V malém prostoru, který zbýval, se tísnili lidé čekající na přijetí u náčelníka. Munroeová nechala doporučující dopis u jeho podřízeného a vrátila se k opuštěnému přednímu vchodu do budovy.

Opřela se o prázdný rám, který sloužil jako okno, a smířená s tím, že pročeká většinu dne, sledovala provoz na ulici.

Během několika minut k ní přistoupil policista v civilu. „Pracuji pro dona Felipea,“ řekl. „Je právě na cestě na stanici.“ Otevřel jim nějaké dveře vedle vchodu do budovy. „Počkejte, prosím,“ řekl a odešel.

Náčelníkova kancelář byla stejně jako přijímací místnost zaplněná nábytkem ode zdi ke zdi, jednotlivé kusy se k sobě tlačily tak blízko, že se Munroeová s Bradfordem při sezení dotýkali koleny. Nad zaskleným oknem zatlučeným překližkou byla skrz zeď vyvedená krabice klimatizačního zařízení, kterému se téměř dařilo místnost ochladit, přesto nedokázalo odstranit zatuchlý pach plísně, jež budovu prostupoval.

Don Felipe vstoupil do místnosti, v doprovodu dvou mladých mužů v civilním oděvu a s podpažním pouzdrem na zbraň. V ruce držel dopis, který mu tam nechala Munroeová. Potřásl jim rukama, sedl si naproti nim a pak, jako by ho to napadlo až dodatečně, jim nabídl kávu. Hovořil úsečnou, panovačnou španělštinou.

„Silvestre Mba mě požádal, abych vám pomohl,“ řekl. „Povězte mi něco víc o té dívce, kterou hledáte.“

Munroeová podala donu Felipeovi další fotografii Emily Burbankové se stejným listem papíru, jaký věnovala ministrovi, a podobnými slovy popsala jejich přání nalézt Emily.

Don Felipe si vzal fotografii a stejně jako ministr zahraničních věcí si ji pozorně prohlédl. Potom ji podal mladému muži, který stál mlčky po jeho pravici. „Republika Rovníková Guinea,“ oznámil Munroeové, „je proslulá vřelým vztahem ke svým hostům. U nás zacházíme se všemi cizinci spravedlivě a korektně, a pokud by se nějakému turistovi v naší zemi přihodilo něco zlého, pak je to pouze proto, že dotyčný nedodržoval zákony. Náš prezident, který je pro naše občany zástupcem Boha, je známým propagátorem dodržování lidských práv v naší zemi. Vy Američané byste se od nás mohli naučit spoustě věcí.“

Don Felipe si zapálil cigaretu. Opřel se v křesle a přehodil si nohu přes nohu. Zhluboka nasál kouř a vyfoukl ho do místnosti. Potáhl si podruhé, naklonil se a odložil cigaretu na kraj popelníku. „Vím o té dívce, kterou hledáte,“ prohlásil. Nespouštěl oči z Munroeové. Ta seděla s kamennou tváří a opětovala jeho pohled. Zavládlo ticho. Don Felipe něco řekl muži po své pravici v jazyce fang a nařídil mu, aby přinesl nějaký dokument.

Po mladíkově odchodu v místnosti znovu zavládlo ticho, které přerušil až jeho návrat. Přinesl malou obálku a podal ji svému šéfovi. „Domnívám se,“ řekl don Felipe Munroeové, „že tento dokument bude znamenat konec vaší cesty.“ Položil obálku na konferenční stolek a přisunul ji k ní.

Uvnitř byl jediný list papíru. Munroeová ho přelétla pohledem a pak ho vrátila do obálky. Don Felipe zamáčkl cigaretu do popelníku. „V republice Rovníková Guinea stojí zákon na prvním místě,“ prohlásil.

„Platí pro všechny bez výjimky. Nyní když máte informaci, pro kterou jste přijeli, vám doporučuji, abyste se vrátili do své vlasti.“

Munroeová přikývla. „Děkuji vám za laskavost a srdečné přijetí,“ řekla a pak pokračovala: „Jak jistě víte, cesta z naší domoviny k vám je velmi dlouhá a únavná. Slyšela jsem velkou chválu na pláže v Batě a na přírodní rezervaci pod správou organizace Ecofac. Před návratem domů si ještě uděláme pár dnů dovolené.“

Don Felipe se opřel v křesle. Chvíli mlčky upíral na Munroeovou oči. Nakonec vstal a potřásl jí rukou:

„Všichni spořádaní návštěvníci jsou v naší zemi vítáni.“ Doprovodil ji ke dveřím a otevřel. „Je to politováníhodné,“ řekl. „Pronikly k nám osoby, které jsou nežádoucí, nebezpečné živly ze sousedních zemí. Moji lidé a já se ze všech sil snažíme udržet klid a pořádek. Rozhodnete-li se zůstat, je to vaše volba, berte ale prosím na vědomí, že nemůžeme zajistit vaši ochranu proti podobným pochybným existencím.“

„Děkuji vám za velkorysost a zájem,“ řekla. „Vaši občané mají štěstí, že mají takového ochránce, jako jste vy.“ Otočila se a s Bradfordem, kterého vypoklonkovali společně s ní, vyšla z kanceláře. Dveře se za nimi zavřely.

Do hotelu měli pouhých deset minut chůze, přesto Munroeová zavolala taxi. Bradford zvedl tázavě obočí, ona mu však žádné vysvětlení nepodala. Celou cestu mlčela a s hlavou zakloněnou na opěradle zírala do stropu auta. Bradford také nic neříkal.

V hotelu zamířila ke svému pokoji a zavřela by Bradfordovi před nosem, kdyby nezachytil dveře. „Michael, vážně bych rád pochopil, co se právě stalo.“ Zaváhala a pak mu přidržela dveře otevřené.

Posadil se na židli u postele, zatímco ona poodešla k balkonovým dveřím a nepřítomně se zahleděla ven.

„Nezachytil jsem ani polovinu toho, co se tam odehrálo,“ řekl. „Co vám to dal?“

Ještě stále zírala do prázdna. „Emilyin úmrtní list.“

Místnost naplnilo ticho a Munroeová se po chvilce obrátila k Bradfordovi. Ramena měl svěšená, hlavu si držel v dlaních. Prohrábl si vlasy a pak se narovnal. „Takže je skutečně mrtvá?“ Tvář měl ztuhlou a bezvýraznou. „Nikdy jsem nepředpokládal, že až tu zprávu dostaneme, přijde tak neobřadně.“

Munroeová se opět otočila k balkonu. „Je to jen bezcenný cár papíru. Věřte mi, že kdyby existovala sebemenší možnost, že ten dokument má nějakou hodnotu, zmizela bych odsud dřív, než byste řekl švec

– všechno vyřízeno, úkol splněn –, a shrábla bych tučnou odměnu za předložení nezvratného důkazu o tom, co se s Emily stalo.“ Obrátila se k Bradfordovi. „Ne, pátrání se teď jenom stává trochu nebezpečnějším a mnohem komplikovanějším.“

„Nezpochybňuju váš úsudek,“ řekl. „Jestli věříte, že je ještě nějaká šance, aby byla Emily naživu, tak já se toho stébla chytím. Vážně ale nemám tušení, kam tím míříte.“

Munroeová přešla k posteli, posadila se a otevřela obálku. „Začneme s tímhle,“ řekla, „i když je to tak zfušované, že je těžké poznat, kde začít.“ Kousala se do rtu a dokument si prohlížela s přivřenýma očima.

„Pro začátek třeba ten papír.“ Zvedla ho, aby viděl vzory vytlačené kolem okraje a detaily hlavičky. „Vidíte to číslo nahoře? Je to papír za pět tisíc středoafrických franků, úřední papír. Musí se kupovat od ministerstva financí.“

Bradford se tvářil naprosto nechápavě.

„Pokaždé když lidé potřebují nějaký úřední dokument, musí si zakoupit příslušný papír a pak ho odnést na odbor vlády, který má potřebnou informaci. Pokud chcete odbavit zboží v přístavu, schválení se uděluje na úřední papír. Chcete rodný list? Úřední papír. Potřebujete povolení k provozu motorového vozidla?

Úřední papír.“ Podala mu ho. „Někdo ho musel zaplatit na ministerstvu financí a přinést na policejní stanici. Pochybuju, že to byl ten úředník, který to psal a který vydělává padesát dolarů měsíčně.“

„Říkáte teda, že když někdo žádá o úřední dokument, musí nejdřív dodat úřední papír, aby ho dostal?“

„Přesně tak,“ řekla. „A to nás přivádí k další nápadné nesrovnalosti: úmrtní list v téhle zemi nemá žádný význam. Nikdo ho nemá a nikomu k ničemu není. Když ve vesnici někdo zemře, nedělá se žádná pitva a nepíše se policejní zpráva, rozhodně se neurčuje žádná ‚příčina smrti‘. Koná se vesnický obřad, případně i pohřeb, pokud má nebožtík kliku, a tím to hasne. Zkuste požádat úřady o úmrtní list, a setkáte se s velkou otázkou, k čemu?“

„Ale my ho máme.“

Přikývla. „K tomu se dostanu za moment. Tenhle dokument je pouze skrumáž slov s gramatickými chybami, která potvrzuje, že jmenovaná osoba zemřela na území republiky Rovníková Guinea.“ Ukázala na papír. „Chybí podrobnosti. Neuvádí se zde dokonce ani to, kde se to stalo nebo jaké byla národnosti.

Pro všechny chyby jejich vlády nezapomínejme na těch deset let, které země strávila pod komunistickým režimem. Potrpí si na zbytečné papírování, byrokracii a dodržování nesmyslných předpisů. Přinejmenším bych očekávala, že tam bude uvedeno, zda zemřela na pevnině, nebo na ostrově.“

„Podívejte, Michael,“ řekl, „chci vám uvěřit víc, než si dokážete představit, ale proč by ten dokument vůbec měli? Nebylo by pro ně mnohem jednodušší prostě tvrdit, že absolutně netuší, o čem mluvíme?“

„Na tu otázku mě napadá několik možných odpovědí,“ řekla, „ale myslím, že nejpravděpodobnější je následující: tenhle kus papíru nedokazuje dokonce ani to, že Emily vůbec byla v zemi. Emilyino jméno dostali od nás, zkopírovali ho ze životopisu, který jsme dali Mbovi na ministerstvu. Tenhle papír znamená pouze jediné: někdo, kdo studoval v zahraničí a ví, co pro lidi jako my znamená úmrtní list, nechce, abychom čmuchali na pevnině, a doufá, že tohle nás přesvědčí, abychom se vrátili domů.“

Munroeová vzala úmrtní list a uzavřela ho do sáčku s cestovním pasem, který měla schovaný v bezpečnostním opasku pod kalhotami.

„Milesi, od téhle chvíle to začíná být nebezpečné. Dostali jsme jasnou vyhrůžku, a jestli nebudeme opatrní, někdo ji naplní. Možná bychom měli zavolat Burbankovi a zjistit, zda vás z toho úkolu neuvolní.“

„Já zůstávám,“ řekl. „Takže co dál?“

„Musíme se co nejdřív dostat z města, nejlépe směrem k pevnině.“ Pohlédla na hodinky. „Máme ještě čas, než zavřou v kanceláři GEASA.“

Jako většina provozoven ve městě bylo i sídlo aerolinií umístěno v prvním patře třípodlažní budovy.

Kancelář byla malá, tmavá, vlhká a prázdná, až na dva psací stoly po stranách místnosti. Seděli v ní dva lidé, sekretářka nebo úřednice a pak nějaká důležitá osoba, která od nich převzala peníze a ručně vypsala údaje na letence. Transakce byla uzavřena během čtvrt hodiny, poletí prvním ranním letadlem.

Cestou z kanceláře podala Munroeová Milesovi jeho letenku. „Let do Baty je jako ruská ruleta,“ řekla. „A to doslova. Letadla jsou zastaralé sovětské modely, které nikdo pořádně neudržuje. Jsou přeplněná nad svou nosnost a létají, dokud nespadnou, většinou do oceánu. Doufejme, že zítra nebude ten šťastný den.“

Munroeová se zastavila uprostřed kroku a pátravě se rozhlédla po ulici mezi chodci a pravidelným proudem vozidel. Bradford pohlédl stejným směrem.

„Sledovaly nás sem naše stíny?“ zeptal se.

„Byla jsem o tom přesvědčená,“ řekla.

„Já taky.“

„Myslíte, že se mohli natolik vypracovat, abychom si jich nevšimli?“

„O tom pochybuju,“ řekl.

„To já taky.“

Zatímco Munroeová s Bradfordem kráčeli zpátky do hotelu, doufali, že někde zahlédnou stín a s úlevou zjistí, že je vše při starém. Ukázalo se však, že jsou sami.

Během večeře toho moc nenamluvili a Munroeová poprvé od příjezdu do města zaslechla prchavé náznaky vyhrůžky. Neměly podobu slov, ale skrývaly se v tichu, v nevyslovených věcech a vtipkování hotelových zaměstnanců, které dříve tvořilo běžnou kulisu, dnes však chybělo.

Číšník, jenž se doposud vždy choval přátelsky a srdečně, byl dnes večer zasmušilý a nemluvný. Když jim přinesl nápoje, Munroeová je nechala poslat zpátky se žádostí o neotevřené plechovky, načež si v tiché

dohodě s Bradfordem neobjednali nic k jídlu. Seděli mlčky, usrkávali kolu z plechovek a předstírali pobavení nad partou opilých zahraničních dělníků o dva stoly dál. Poseděli jen tak dlouho, aby zachovali dekorum, pak odešli z patia a zamířili do svých pokojů, kde vyčkají na světlo, než zmizí z města.

Rozhodli se, že bude nejlepší, když budou oba spát ve stejné místnosti. Bradford se vrátil k sobě do pokoje pro věci a ložní prádlo a Munroeová si mezitím zouvala boty. Když je odkopávala k posteli, objevily se první příznaky závratě. Předklonila se, aby je potlačila, opřela se o postel a ucítila, jak se kolem ní zavírá tma. Otevřela ústa; chtěla zakřičet na Bradforda, ale žádný zvuk z ní nevyšel. Sesunula se na podlahu a poslední, co jí blesklo myslí, byla otázka, jak se to sakra stalo.

KAPITOLA 10

Západní pobřeží ostrova Bioko, Rovníková Guinea

Vědomí se jí vracelo jen pomalu; nořila se z mlžného oparu zmatku a snažila se jasně uvažovat, pokoušela se přiřadit význam podnětům, které jí bušily do smyslů jako kladivo. Nejdříve ucítila vlhký pach zoxidovaného kovu a pak chlad oceli skrz oblečení. Byla tma a vzduch byl prosycen slanou vlhkostí. Ležela na boku s roubíkem v ústech a rukama spoutanýma za zády. Nohy měla bosé a zdálo se, že je má přivázané k něčemu těžkému. Ve vzduchu visel cigaretový kouř a ozývalo se tlumené drmolení hlasů v jazyce, který nedával smysl.

Kde je sakra Bradford?

Vnímala pohyb, nevypočitatelnou pravidelnost malého člunu kolébajícího se na otevřeném oceánu.

Zezadu se ozývalo tlumené kvílení motoru, které napovídalo, že jedou pomalu vpřed. Zářily hvězdy a svítilna na přídi zvýrazňovala stíny čtyř mužů. Člun neměl víc než pět metrů na délku a až na malou kabinu na přídi byl nekrytý. Munroeová cítila v dálce déšť a věděla, že oni ho cítí také.

Metr od ní se jeden z mužů líně opíral o bok lodě. U obličeje měl měkkou oranžovou záři, která zaplála pokaždé, když nasál kouř. Na opasku mu visel nůž a pouzdro s krátkou pistolí.

Omámená mysl se vyjasňovala a zmatek se měnil ve zlost. Hotelové patio s Bradfordem, její pokoj, tma.

Výjevy se prolínaly a narážely do sebe. Vnitřní tlak vytrvale narůstal, stoupal jí z útrob do hrudi; kladivo bušící jako válečný buben, jehož bubnování ustane, až se prolije první krev. Zastřel se jí zrak a začala vidět v odstínech šedé. Násilím to potlačila. Nejdřív mysli, pak konej; nejdřív zjisti, pak bojuj.

Sledovala očima pokuřujícího hlídače, přičemž se zkroutila tak, aby si rukama dosáhla na kotníky. Kolem chodidel měla omotaný řetěz provlečený kusem kovové roury. Závaží. Kotva. Odvlekli ji sem, aby ji vysypali do moře jako smetí. Bez otázek, bez obvinění, bez mučení, bez možnosti něco vysvětlit nebo se hájit, prostě ji hodí do vody, aby se jí zbavili, aby ji navždy vymazali z povrchu zemského.

Zatracení hajzlové.

Vnitřní bubnování zesílilo, zrychlilo; touha udeřit se stala nesnesitelnou.

Dýchej. Mysli.

Oblohu v dálce zbarvovala záře vznikající spalováním zemního plynu. Munroeová se obrátila ke hvězdám a tak jako už tolikrát v minulosti našla mapu vepsanou v rovníkové noční obloze. Plamen posloužil jako ukazatel při odhadu vzdálenosti. Jsou blízko u pobřeží. Dost blízko, aby tam doplavala, pokud překoná zrádné proudy. Jak daleko asi budou? Půl kilometru? Musí to být méně.

Muž u boku lodě se narovnal a otočil. Ztuhla. Přistoupil blíž, natáhl ruku a luskl jí prsty přímo před obličejem. Když nezareagovala, nakopl ji do žeber. Zasténala. Odvrátil se a světlo z přídi mu orámovalo profil. Byl ozbrojený, ale na sobě měl civilní oděv. Upustil cigaretu a znovu se obrátil k Munroeové, dřepl si a začal zápolit s knoflíky u její košile.

Bubnování sílilo a mohutnělo, přehlušovalo zvuky člunu. Stačil by jediný pohyb, rychlý a neslyšný jako výpad hada, jímž by popadla nůž, podřízla mu hrdlo a shodila jeho tělo do oceánu. Vyzkoušela pevnost nylonové šňůry, kterou měla svázaná zápěstí. Hlídačův velitel vyštěkl rozkaz a muž toho nechal, vstal a uštědřil jí kopanec do břicha. Pak si zapálil další cigaretu a odešel za ostatními.

Oddělat ho, oddělat je všechny… Odjet člunem ke břehu a pak… a pak co? Vrátit se do Malaba, kde není kam se schovat, a snažit se propašovat samu sebe z ostrovního vězení ? Dýchej. Mysli. Čas. Potřebuje čas, aby získala informace, aby pochopila a vymyslela vhodnou strategii.

Munroeová letmo pohlédla na záři nad obzorem. Ropné společnosti používaly k přepravě nemocných zaměstnanců do Kamerunu vrtulníky. To byla možnost. Zaťala zuby, vykloubila si pravý palec, vytáhla ruku z pouta a s tichým bolestivým křupnutím vrátila kloub do jamky. Omotala si provaz kolem obou zápěstí, aby udržela paže v původní poloze, pak otestovala řetězy na nohou a zjistila, že jsou volné.

Opatrně, aby kov nezaskřípal o kov, vytáhla kotníky ven a zase je vrátila zpátky s jistotou, že z kotvy se bez problémů dostane.

Luba. Mohla by zajet člunem do Luby a tam doplnit palivo.

A najednou byl okamžik příležitosti pryč. Motor na zádi se vypnul a člun se už pohyboval jen setrvačností, zvedal se a klesal v rytmu vln. Nějaké ruce ji zdvihly za límec, zasunuly se jí do podpaždí, odvlekly ji k bočnici člunu sahající do výše jejích boků a tam ji opřely.

Ozvala se další rychlá výměna názorů v tom nesrozumitelném jazyce. Ruce na okamžik povolily a mrtvá váha jejího těla ji převážila dopředu. Ruce ji zase zvedly a nastalo ticho. Přivřenýma očima pozorovala, jak velitel sahá po zbrani, a v tom okamžiku pochopila, kvůli čemu se hádali.

Jakmile zvedl pistoli, odrazila se nohama, vymrštila se dozadu a padala po hlavě přes okraj člunu do oceánu. Voda kolem ní se prudce čeřila a ozývalo se z ní syčení. Kulky. Prudký žár jí zasáhl levou paži pod ramenem jako čepel nože. Řetězy kolem kotníků se napnuly, závaží na nohách ji převrátilo na levý bok a nezadržitelně ji táhlo dolů. Nedokázala řetězy uvolnit, a tak začala zuřivě kopat. Páčila je rukama, dokud se jí nepovedlo vyprostit pravou nohu. Kotva se zastavila deset metrů pod člunem; levý kotník k ní měla stále ještě pevně připoutaný. Plícím se nedostávalo kyslíku a ona v panice cloumala řetězem. Není čas.

Mysli. Silou vecpala prsty mezi chodidlo a řetěz, získala pár centimetrů a najednou byla volná. Odrazila se ode dna oceánu, plavala za světlem a cestou si vyndávala roubík.

Vynořila se nad vodu pod přídí člunu; nad hladinu ale vystrčila pouze obličej. Tělo schovávala pod trupem lodi, který se kolébal s pohybem vody, a lačně nasávala jeden doušek vzduchu za druhým; pak se ještě jednou nadechla z plných plic a ponořila se. Pod člunem si roubíkem omotala ránu na paži a provizorní obvaz co nejvíc utáhla, aby se nestala lákadlem pro podmořské dravce. Opět se vynořila, znovu se nadechla a potopila se; tentokrát se snažila od člunu co nejvíc vzdálit.

Muži obcházeli obvod člunu a pátrali po pohybu na hladině. Svítili do vody kolem bočnic a sem tam vystřelili. Hlasy měli zlostné a vyčítavé a Munroeová věděla, že tu nehodu nemohou v žádném případě přiznat. Pro ně byla prostě mrtvá.

Obrátila se naznak, zahleděla se na hvězdy, srovnala směr a vyrazila na východ.

Povrchové proudy byly prudké a trvalo téměř dvě hodiny, než pod nohama ucítila ohlazené hrany rozeklaných sopečných skal. Dalších deset minut klopýtala po různě velkých černých balvanech, které tvořily dno kolem pobřeží. Když konečně vylezla z vody, padla na kolena a potom se zhroutila na zem; hruď se jí prudce zvedala a ona lapala po vzduchu, ruce a nohy bezvládné, jako z gumy. V dálce se jako nasvícená špendlíková hlavička vznášel na hladině člun. Munroeová se odvlekla přes balvany na kraj džungle, aby našla skrýš před mořem i počasím. Nebude se mít kam schovat před deštěm, který za chvíli přijde, ale to bylo jedno.

Sama ve tmě, s oceánem před sebou a džunglí za zády, uslyšela, jak ticho protíná její vlastní smích.

Nacházela se na západní straně ostrova. Ať už ji moře vyplavilo kdekoli, silnice nemohla být dál než dva tři kilometry směrem do vnitrozemí, ovšem dva tři kilometry divoké džungle. Pokud tam nejsou stezky, znamenalo by to prošlapávat si cestu bosky. Lepší bude počkat do svítání.

Nahmatala opasek. Pořád tam byl, bezpečně zastrčený pod kalhotami. Poněkud zvyšoval její šance; kreditní karty jí sice nebyly k ničemu, ale měla v něm padesát tisíc středoafrických franků a promočených dvě stě eur na úplatky.

Sem tam si zdřímla a s radostí uvítala první kradmé paprsky slunce, které se prodraly mezi horami a poskytly jí dost světla, aby mohla vyrazit na cestu. Nutně musí najít pitnou vodu dřív, než žár zesílí, aby zabránila dehydrataci. Napila se v noci, když déšť naplnil porézní prohlubně ve skalách, ale z nich se voda už dávno vypařila. Nedaleko odtud se nad hladinou tyčily stíny vysokých štíhlých palem. Pod vějířovitými listy se skrývalo plno kokosů. Zahýbala poraněnou rukou a po paži se jí rozběhly palčivé pramínky.

Kulka se jí zaryla do svalu a ruku měla slabou. Asi by těch deset metrů vyšplhala, ale nestálo to za to riziko.

Pokračovala podél pobřeží směrem na jih, dokud balvany nevystřídal hrubý písek, a tam našla skupinky kokosových palem s plody spadanými dole u kmenů. Vybrala si zelený kokosový ořech s nádechem hnědé na koncích, ostrým kamenem prořízla vláknitou slupku, až se dostala k jádru, a opatrně ho rozbila, aby se nevylilo mléko. Vypila ho a brala si další a další, dokud neuhasila žízeň. Nakonec se najedla gumové dužiny mladých ořechů.

Zatímco postupovala dál po břehu, sledovala, zda se na obzoru neobjeví čluny. Na chodidlech jí naskákaly puchýře a ostré hrany skal jí rozedíraly nohy do krve. Když žár slunce zesílil, našla si úkryt ve stínu a spala až do pozdního odpoledne, kdy se trochu ochladilo, takže mohla pokračovat v cestě.

Po dalším kilometru na jih odbočovala z pobřeží do džungle sotva patrná pěšina. Munroeová se po ní vydala a po pár set metrech se hustý porost změnil v nepravidelné řady nízkých zavalitých stromů, které bojovaly o světlo mezi okolními obry. Silné kmeny měly poseté tlustými lusky plnými hořkých kakaových bobů. Pěšina končila u vyasfaltované cesty.

Byla to silnice do Luby, dvouproudová vozovka, která začínala v Malabu, podél pobřeží probíhala přes dvě třetiny ostrova a končila ve druhém největším městě, přístavu pro oceánské lodě se třemi tisíci obyvatel, nesoucím stejné jméno jako celý ostrov. Byla to jediná silnice, která vedla podél západního pobřeží, a úzké vyšlapané pěšiny ji spojovaly s bezpočtem malých vnitrozemských vesniček.

Za silnicí, na vymýceném kusu lesa stál nedostavěný dům z neomítnutých betonových tvárnic. Železitě červené tyče výztuže trčely k nebi a zdi pokrývaly zelené fleky plísně, které se šířily nahoru od základů. Až na hlasy ptáků a bzučení hmyzu byla vozovka naprosto tichá. Nakonec něco přijede, možná i tři nebo čtyři auta za hodinu. Stačí si jen sednout a čekat.

Munroeová vyndala z opasku středoafrické franky a strčila si je do kapsy, možná bude muset zaplatit za místo v taxíku, pokud se neobjeví nic lepšího. Opřela se o kmen velkého stromu, dost daleko od silnice, aby zůstala skrytá, ale přitom tak blízko, aby viděla přijíždějící vozidla. Vlhký vzduch ve stínu džungle páchl bahnem, půda tu byla úrodná, houbovitá a hemžila se životem.

Zbývaly možná tak dvě hodiny do soumraku, kdy se vyrojí ozbrojení vojáci, opilí a s prstem neustále na spoušti, a obsadí kontrolní stanoviště, která si zřídili každých pár kilometrů podél silnice. Pak už se tudy pokusí projet jen ti nejodvážnější nebo nejšílenější řidiči. Do té doby se tu může objevit cokoli od malých společných taxíků s vytlučenými tlumiči až po opotřebované náklaďáky evropských stavebních čet pracujících na nikdy nekončících stavbách. Při troše štěstí kolem pojede některý z těch typických nablýskaných Land Cruiserů s klimatizací, v jakých se vozí vedení ropných společností. Během cestování se držela jedné spolehlivé zásady: splynout s davem, stát se okamžitě neviditelnou.

V tichu kolem Munroeová ryla klacíkem do země a roztržitě čmárala do prachu, zatímco si rekapitulovala jednotlivé možnosti a události předešlého dne. Jako když fotbalový trenér plánuje herní strategii, pod rukou se jí bez zřejmého řádu objevovaly kruhy a čáry, rychlé tahy, zubaté linie, a myšlenky jí vířily pátá přes devátou stejně jako ty kruhy vyryté do hlíny, ale nakonec se vždycky vrátily na začátek: k Emily Burbankové.

Jediná vteřina. Dvacet centimetrů. V hlavě se jí ten výjev přehrával jako nekonečná smyčka: ve tmě se zvedá hlaveň pistole, míří jí do obličeje a ona se vrhá po zádech do vody. Jednu vteřinu před kulkou.

Zaťala zuby a zaryla klacíkem hlouběji. Hodili ji do oceánu, protože se nedovtípila, že má vypadnout ze země. Emily Burbanková.

Až do včerejšího večera byla ta zakázka pracovní. Teď už je osobní; kdosi nařídil, aby ji zabili, a málem dosáhl toho, že jí provrtali kulkou hlavu. Další kruh, další řetězec myšlenek. Když se vydá po zakázané stopě vedoucí k Emily Burbankové, odpovědi ji začnou pronásledovat, najdou si ji samy. A až ty odpovědi vyjdou najevo, vykoná odplatu, i kdyby se nakonec ukázalo, že se má pomstít samotnému prezidentovi téhle zatracené země.

Bradford. Kde je? Proč nebyl na tom člunu? Byl s ní po celou dobu, kterou strávili ve městě. Měl rezervovanou letenku na pevninu stejně jako ona. Hodili ho snad už přes palubu?

Promnula si oči a přitiskla si prsty na kořen nosu. Jakou zatracenou přítěží se stal! Namísto jedné nezvěstné osoby jsou tu najednou dvě.

Ne.

Bradford se dokáže postarat sám o sebe. Jestliže je tím člunem odvezli oba, nedá se s tím nic dělat, a pokud jeho neodvezli, zabodla klacek do země, až se přelomil vejpůl –, tak by ji teď měl radši rychle najít.

Sebrala další hůlku, rýpala s ní do hlíny a vyrývala jednu brázdu za druhou. Emily Burbanková. Mongomo.

Malabo bylo jediné město na ostrově, kde se dala sehnat spolehlivá i méně spolehlivá přeprava přes moře. Malabo: lákavé vězení, město, které jde tak snadno uzavřít a bedlivě sledovat jeho letiště, přístav, hotely, banky i výjezdní komunikace. Další variantou byly ropné společnosti a jejich areály, kdyby se do některého z nich dostala, měla by šanci, i když nepatrnou, že se jí povede z ostrova odletět vrtulníkem do Kamerunu. Příliš mnoho ‚kdyby‘, tolik závislých na byrokratickém aparátu a rozhodnutí jiných. Ne. Žádné ropné společnosti. Žádné Malabo.

Jestliže se na pevninu nedostane z hlavního města, možná to půjde přes Lubu.

Čas. Informace. Opřela si hlavu o kmen stromu. Teď je nezbytné promluvit si s někým, kdo je lépe obeznámen s místním politickým klimatem, a kdo má zároveň přístup k penězům, vybavení a modernímu telekomunikačnímu zařízení. Nad hlavou se jí tyčila zelená hradba džungle a kolem vládlo jen ticho a nehybnost.

Munroeová si prozkoumala rány na noze. Kůži na patách měla sedřenou do krve a pod bříšky palců se jí udělaly puchýře o velikosti deseticentu. Během pár týdnů se jí vytvoří nová několikamilimetrová přírodní podrážka, do té doby však bude chůze obtížná. Potřebuje boty a ty lze sehnat zhruba dvacet kilometrů severně. Byla to lákavá možnost, ale návrat do Malaba nepřicházel v úvahu. Ani kvůli botám, ani kvůli Bradfordovi.

Seděla a čekala. Na nezakrytém krku, předloktích a chodidlech jí postupně začaly naskakovat červené flíčky, výmluvná známka toho, že si na její krvi pochutnává mikroskopický hmyz. V podrostu se mohla jen potit, škrábat se a čekat, a z otupujícího poklidu prázdnoty bylo zřejmé, proč je nicnedělání tak oblíbenou kratochvílí domorodců.

Podívala by se na hodinky, kdyby ještě nějaké měla.

Tichem se rozlehlo rachocení velkého vozidla. Munroeová se připlížila blíž k okraji vozovky, a když uviděla plochý čumák a širokou karosérii náklaďáku ze stavby, vstala a vyšla pár kroků do vozovky. Vozidlo mělo zelenou poznávací značku, vyhrazenou pro společnosti se zvláštním statutem. V kabině rozeznávala dva stíny.

Náklaďák zpomalil a pak v oblaku prachu zastavil. Spustilo se okénko u spolujezdce.

„Hej vy tam!“ zavolala Munroeová. „Jedete do Luby?“

Dveře u spolujezdce se otevřely a vystoupil nějaký muž. Oblečen byl do vybledlých džín a obnošeného trička, obličej i paže opálené dohněda. Pracovní boty měl zaprášené a zacákané cementem a Munroeová zatoužila mít je na nohách.

„Jedeme Luba,“ odpověděl lámaně, se silným přízvukem. Pokynul hlavou k autu. „Jdete?“

Italové.

Munroeová přikývla, vylezla nahoru do klimatizované kabiny a sedla si mezi ně. Závan chladu působil na její sluncem vyprahlou pokožku jako balzám.

Řidič udiveně zíral na její nohy, zmuchlané oblečení a fleky na pažích. „Co vám stalo?“

Auto poskočilo dopředu v oblaku cementového prachu. Spolujezdec jí podal litrovou lahev vody.

„Mi sono persa,“ odpověděla a neodtrhla se od hrdla lahve, dokud ji nevypila do dna. „Ztratila jsem se přátelům a úplně jsem zabloudila.“

Po prvních slovech v jejich rodném jazyce muži rychle zapomněli na vážnost situace. Oba se široce usmáli. „Ma tu parli Italiano?“

Opětovala jejich úsměv. „Trochu umím, jen abych se domluvila.“ Na jazyce bylo něco hluboce působivého. Byl-li očekáván, neznamenal nic. Pokud však přišel nečekaně jako gesto přátelství, okamžitě rozpustil ledy a pomohl člověku dosáhnout cíle. Právě tímto způsobem ho nyní Munroeová použila.

Řidič se jmenoval Luca, pocházel z Bari a bylo mu dvaapadesát. V Rovníkové Guineji pracoval jako předák na stavbě s přestávkami už téměř osm let. Salvatore seděl na sedadle pro spolujezdce. Byl mladší, ne však o mnoho.

Salvatore zašmátral za sedadlem a vytáhl lékárničku. Munroeová si za kodrcání auta na silnici zalepila chodidla, a když se muži zeptali na flekatý hadr, který měla uvázaný kolem paže, jen pokrčila rameny.

„Škrábnutí,“ odtušila a změnila téma. Italové ji bavili příběhy ze života v Rovníkové Guineji a vyprávěli o svých rodinách doma, které viděli jen pár měsíců do roka.

Mzda, jakou dostávali za práci na ostrově, bohatě vyvážila těžké podmínky. Malárie je netrápila tolik jako mouchy tumbu, jejichž larvy se zavrtávaly pod kůži a pak se v těle hostitele vyvíjely a líhly.

Přiblížili se k zatáčce na silnici. Luca zpomalil a otočil se k Munroeové. „Máš papíry?“

Měla dva pasy a jedno povolení k pobytu. Nechtěla však riskovat, že o pasy přijde, a povolení k pobytu by jí mohlo za těchto okolností způsobit potíže. „Když jsem se ztratila přátelům, neměla jsem u sebe nic,“

řekla.

Luca zastavil auto na úzké prašné krajnici, která zasahovala až do hradby zeleně. Promnul si čelo a pak mávl rukou k silnici před nimi. „Blížíme se ke kontrolnímu stanovišti. Budou chtít vidět tvoje papíry. Bez nich tě dál nepustí.“

Munroeová propočítala možnosti, přečetla si je v Lucově obličeji a pak, jako by nacvičovala repliku v dobře napsaném scénáři, řekla: „Jestli je problém s papíry, půjdu dál pěšky.“ Odmlčela se a potom naznačila, jako by chtěla vstát a začít se prodírat kolem Salvatora ven. „Nechci vám způsobit nějaké potíže. Díky za pomoc a za příjemný rozhovor.“

Luca zvedl ruku a zastavil ji. Věděla, že to udělá. „Jít pěšky by bylo nebezpečné.“ Zatahal se za ušmudlanou kšiltovku, pak ji nadzvedl a poškrábal se na hlavě. „Máme tady pár piv, když jim je nabídneme, nebudou se koukat dozadu.“

Čepici si zase nasadil, vylezl z kabiny a kývl na ni, aby šla za ním. Na valníku nákladního auta se vezlo nářadí a materiál. „Zůstaň pod plachtou, dokud pro tebe nepřijdeme,“ řekl. „Za touhle kontrolou je další, možná i dvě, než dorazíme do Luby, člověk nikdy neví.“ Přesvědčil se, že je dobře ukrytá, a Munroeová vzápětí zpod plachty uslyšela bouchnutí dvířek a rachocení startujícího motoru.

Jakmile minuli první kontrolní stanoviště, posunula se tak, aby stropem z modrého igelitu viděla ven a mohla dýchat čerstvý vzduch.

NÁKLAĎÁK SE S KODRCÁNÍM zastavil na jedné z mála asfaltek v Lubě. Munroeová překvapeně zalezla

hlouběji pod plachtu. Luca se Salvatorem si něco tiše a překotně vykládali, ale jí se nedařilo porozumět, o čem hovoří. Po několika minutách se dvířka kabiny zabouchla a vůz se potřetí trhavě rozjel.

Když náklaďák naposledy ztichl, stáli v pustém areálu za městem. Ani Luca ani Salvatore nepřišli, jak slíbili, a po přibližně půlhodinovém čekání si Munroeová v duchu probrala alternativní scénáře. Teď, dokud to jde, se vyspí, a až padne hluboká noc, vyklouzne ven.

Probudily ji kroky. Rychle sáhla po nožích, a až když vytáhla prázdné ruce, vzpomněla si, kde vlastně je; byl to instinktivní pohyb, který už téměř sedm let neudělala. Převrátila se na břicho, připravená vyrazit.

Kroky se přiblížily a tiše na ni zavolal Salvatore.

Munroeová mu šeptem odpověděla a pak vyklouzla zpod plachty. Posadila se na kraj valníku, nohy přehodila dolů a Salvatore se vyškrábal za ní. Vysvětlil, že má zpoždění, protože po městě chodili vojáci a kontrolovali doklady. Jelikož ona papíry nemá, považovali za nejlepší počkat. Salvatore jí podával boty a ponožky. „Nevím, jestli ti padnou,“ řekl, „ale s takovýma nohama tady chodit nemůžeš.“ Ty boty vysvětlovaly zastávku ve městě. Byly to plátěnky, jaké se dovážely z Nigérie nebo Kamerunu, se svrškem našitým přímo na plochou gumovou podrážku, a v tu chvíli jí připadaly jako ty nejkrásnější boty pod sluncem.

Munroeová si je nazula. Byly jí trochu velké, ale účel splní. Podávala mu pětitisícovou bankovku. Salvatore s úsměvem odmítl. „Noclehárny ve městě jsou plné,“ řekl. „Vždycky jsou plné. Jestli dneska večer nenajdeš své přátele, můžeš zůstat tady na korbě. Brzy ráno ale začnou dělníci vykládat.“

Ukázala na boty. „Opravdu za ně nechcete zaplatit, nebo za svezení?“

„Ne, kdepak,“ řekl. „Nejsi první turista, který se v téhle šílené zemi ocitl v nesnázích. Když můžeme, pomůžeme.“

Munroeová počkala, dokud Salvatore nezmizí z dohledu, a pak sklouzla z valníku a odplížila se do šera.

Držela se mimo ulice a mířila k pobřeží.

V nose ji polechtala pronikavá vůně kouře a pečených ryb, a jakmile si ji Munroeová uvědomila, vydala se za zdrojem. Vůně se linula z mýtiny jižně od města, kde stály domky z podomácku vyrobených tvárnic a se střechami z vlnitého plechu. Vzadu za největším příbytkem udržovaly ženy oheň. Kolem nich seděli na převrácených bednách a dřevěných židlích muži a děti, povídali si, jedli a smáli se. Opodál se batolily a hnízdily kachny a u ohně hrabaly slepice, které vyzobávaly upadlé kousky jídla. Na nedalekém stromě visela petrolejka a další svítila na dveřích jednoho z domů. Kromě ohně byly petrolejky jediným zdrojem světla.

Domorodci na ostrově hovořili jazykem bubi, měkkou zpěvnou řečí, jejíž kadence a melodie se výrazně lišila od tvrdšího jazyka fang, který převládal na pevnině i v hlavním městě. Munroeová bubi občas slýchala, ale ne tak často, aby dokázala konverzovat, zvolila tedy pro popřání dobrého večera španělštinu.

Dospělí reagovali úsměvem a pozdravy, děti ostýchavými pohledy. Sehrála roli typické turistky a oni jí odpovídali na otázky, vykládali o městě a doporučovali nejlepší místa na koupání. Když ji pozvali k jídlu, nabídla jim několik tisíc středoafrických franků, což odmítli. Munroeová trvala na tom, aby si peníze vzali, a tak je vložila do dlaně jednoho z dětí. Kromě ryb se podávaly banány nakrájené na proužky a usmažené v palmovém oleji, a lesní plži v olejnatém rajčatovém protlaku.

Zatímco nezávazně klábosila s mladými muži, vyptávala se na čluny, které by dokázaly zvládnout cestu na pevninu. Muži vrtěli hlavami a potom tu otázku probírali v rodném jazyce. Munroeová je pozorně poslouchala. Říkali, že takové čluny se občas objeví v Lubě, momentálně však ne. Nabídli jí, že ji ráno odvedou na pobřeží a seznámí s rybáři, kteří vlastní čluny, a ona na oplátku vytáhla další středoafrické franky za nocleh pod jejich střechou. Jako postel jí posloužila betonová podlaha s bundou složenou pod hlavou namísto polštáře. Spánek přišel snadno a celý večer působil důvěrně známě.

Druhý den ráno stála Munroeová na břehu pod půlměsícem a hvězdami. Před sebou měla řadu člunů vytažených na písek, které připomínaly miniaturní armádu připravenou k útoku. Stav plavidel odpovídal tomu, jak je popisovali mladíci, staré a ztrouchnivělé rybářské bárky. Nejmenší z nich byly pirogy, některé s přívěsným motorem a jiné bez pohonu. Několik člunů mělo plachty a ten největší, třímetrový, měl skoro nový motor. Munroeová ho obešla a přejela rukou po trupu. Bylo v něm místo pro dostatek

paliva, aby urazil potřebnou vzdálenost, ale cestu na otevřeném moři by kvůli technickému stavu nevydržel.

Mlčky poodešla stranou od ostatních a stoupla si nad hranici příboje. Sebrala pár oblázků a mrskala jimi do vln, aby potlačila rostoucí zlost. Je uvězněná na ostrově jako zajatec, zbytečně zabíjí čas. Znamená to, že bude muset přece jen riskovat návrat do Malaba a pak najít způsob, jak se odtud dostat na pevninu.

Letiště nepřichází v úvahu. Hlavní přístav také ne. Zírala na obrazce světla na černé obloze a úporně se snažila přijít na nějaké řešení.

Existovala ještě jedna možnost. Boniface Akambe o něm říkal, že se vyskytuje někde kolem Urecy. Ráda by ho viděla, to ano, ale ne za těchto okolností. Na druhou stranu neměla příliš na vybranou a musela pracovat s tím, co bylo k dispozici. Nakonec si domluvila odvoz na jih ostrova na skifu.

Pojede do Urecy. Byla to zapadlá vesnice, jejíž největší pozoruhodností byla kolonie mořských želv, které se každý rok vracely na břeh, aby nakladly vajíčka. Skupiny ochránců přírody se snažily zabránit vybírání vajec tím, že platili domorodcům, aby pláže v období hnízdění hlídali. Vesnice byla přístupná pouze po moři nebo třináctihodinovým pochodem v džungli mezi kráterem sopky Grand Caldera de Luba a horou Mount Biao.

Někde tím směrem najde Franciska Beyarda.

První sluneční paprsky už začínaly probleskovat nad horami, když se majitel člunu konečně vrátil z města.

Nesl s sebou zásobu paliva, pitnou vodu a hadr, který poslouží namísto plachty. Dva chlapci mu pomohli naložit různé tretky, jež neměly s účelem plavby nic společného. Zboží se v Urece prodá nebo smění a podnikavý rybář si vydělá další peníze.

Cesta probíhala v relativním klidu. Drželi se blízko pobřeží a kopírovali ho podél nejširší části ostrova.

Monotónní zelený koberec, který na okrajích přecházel do nekonečné modře, občas narušila nějaká vesnička. Munroeová pod plachtou neklidně podřimovala, chvílemi ji ukolébalo ke spánku pravidelné pohupování člunu a zatažená obloha, pak zas prudce procitla v obavě ze setkání s Beyardem.

Hlavou se jí honily různé varianty, jak začít rozhovor. Možná na něj zapůsobí příslib peněz. A pokud ne, tak co? Má se odvolávat na dávné přátelství, které zničila, když bez jediného slova zmizela? Jestliže ji Francisco neodveze z ostrova, nezbyde jí než šlapat pěšky zpátky do Luby a vrátit se do hlavního města, kde jí hrozí, že natrvalo zakotví v neblaze proslulé věznici Black Beach.

Francisco Beyard představoval riziko, jaké se však vyplatilo podstoupit.

STOPY PO LIDSKÉ PŘÍTOMNOSTI kolem pobřeží a skála, která jako osamělý obelisk trčela z prázdné pláže do výšky šesti metrů, byly znamením, že dorazili do Urecy. Rybář zajel člunem co nejblíž k pláži, vyklopil motor z vody a společně s Munroeovou, která bolestí zatínala zuby, deset metrů tlačili loďku mělkými vlnami, dokud pevně neseděla na souši. Písek byl měkký a tmavohnědý, na rozdíl od pórovitých balvanů a černých skal, které se táhly podél západního pobřeží.

Kousek opodál si hráli polonazí, bosí kluci, a jakmile člun přirazil ke břehu, přiběhli je přivítat. Lodník na ně vyštěkl nějaké příkazy a rozdal jim pár tretek. Kluci popadli rance se zbožím a vedli návštěvníky do vnitrozemí.

Stezka do Urecy asi půl kilometru vytrvale stoupala svěží zelení, ještě vlhkou od nedávného deště. Vesnici tvořila úhledná skupina domů, pečlivě ohraničených a oddělených úzkými vyšlapanými cestičkami, po nichž ještě nikdy neprojelo motorové vozidlo. Na rozdíl od domů z tvárnic ve vesnicích na severu byla většina obydlí v Urece z proutí, s hliněnou omítkou a se střechami pokrytými tlustou rákosovou krytinou.

Kluci Munroeovou zavedli k chýši vesnického stařešiny a s brebentěním se nahrnuli dovnitř. Když vzápětí zase vyběhli ven, v patách jim kráčela nějaká stařena. Měla na sobě obnošené tričko a kolem pasu kus pestré látky, která jí ladila s čelenkou ve vlasech. Obličej ošlehaný větrem zdobily jizvy po řezných ranách.

Pozdravila Munroeovou a posunkem ji pozvala dovnitř.

V chýši ji usadili proti muži, který byl určitě mnohem mladší, než vypadal. Důstojně seděl na židli a rukou se opíral o naleštěnou hůlku. K Munroeové se choval zdvořile a nabídl jí kávu. Když ji pak spolu popíjeli, zeptal se, proč přišla, a požádal ji o předložení dokladů, které jí povolují cestu do vesnice.

Podala mu povolení k pobytu a vysvětlila, že sice nemá papíry z ministerstva vnitra, ale účastní se diplomatické mise s několika cíli, v neposlední řadě navštívit Urecu. Sdělila mu, že jejich vesnice je díky své výjimečnosti jednou z nejvýznamnějších na ostrově a on jako stařešina obce patří k nejdůležitějším lidem. Souhlasně přikyvoval a na doklady se už nevyptával. Munroeová mu pak začala nenápadně klást otázky, které ji dovedou k místu Beyardova pobytu.

Stařešina hovořil pomalu a uvážlivě. Informace sděloval s rozvahou a jeho zdrženlivost Munroeovou ujistila, že Beyardův vliv sahá až do starcovy kapsy.

Nebude daleko.

Pokorně se stařešinovi omluvila, že přichází bez daru pro tak významného činitele, a vysvětlila, že k jejím úkolům v rámci mise patří i setkání s mužem, který bude zajišťovat dopravu. Jelikož přicestovala ve spěchu, přišla dnes s prázdnýma rukama, ale zmíněný člověk jí pomůže, aby přivezla zpátky dárek.

Kmet chvíli mlčel a Munroeová se také zdržela dalších komentářů. Věděla, že stařec srovnává případný zisk s potenciální ztrátou, kdyby svého chlebodárce rozhněval. Nakonec promluvil.

„Nemohu s jistotou říci, co je pravda a co není,“ řekl. „Moje oči a uši už nejsou tak mladé, jako bývaly. Ale šušká se, že mladíci občas najdou práci na Point Delores.“

„Je vidět,“ řekla, „že jste velmi moudrý muž a vaši lidé mají štěstí, že jsou požehnáni takovým vůdcem.“

Stařec opět přikývl. Munroeová se rozloučila a s jeho svolením odešla.

Majitele člunu našla uprostřed hloučku žen z vesnice. Prohlížely si rozložené zboží, drmolily jedna přes druhou, překřikovaly se a snažily se usmlouvat lepší cenu. Munroeová rozuměla útržkům rozhovoru, jednotlivá slova se jí ozřejmovala v záblescích pochopení. Ještě pár dní a domluví se, po týdnu bude hovořit plynule.

Když povyk utichl a houf kupujících prořídl, zavolala na lodníka. Už jen jeden malý výlet a jeho úkol bude splněn. Point Delores, jak se dozvěděla, bylo hnízdiště o pár kilometrů dál po pobřeží.

Vytáhli člun na břeh stejným způsobem jako při předchozí zastávce a Munroeová pátrala po známkách lidské přítomnosti. Nad čarou přílivu ležela malá piroga a kousek od ní vedla cestička, rozpoznatelná pouze podle občasného otisku nohy a pomačkaného listoví. Klekla si a sáhla na zem. Hlína byla mokrá, ztěžklá vodou. Ty stopy vznikly nedávno. Stezka vedla něco přes půl kilometru do vnitrozemí a končila na malé mýtince, kterou obklopovaly tři budovy.

Největší z nich byl dům z betonových tvárnic, který stylem připomínal stavby na severu ostrova; zbývající dvě byly z proutí, s hliněnou omítkou. Na střeše z vlnitého plechu bylo připevněno několik solárních panelů a elektrické vedení, natažené z jedné menší stavby, zřejmě generátoru. Po celé délce prostřední budovy vedla krytá veranda, kde seděli dva mladí muži a ve stínu podřimovali.

Když se přiblížila, ani se nepohnuli. Klekla si vedle nich a jejich jazykem tiše pronesla: „Promiňte…“

Snažila se je nevyplašit, ale z jejich vyděšeného výrazu poznala, že se jí to vůbec nepovedlo. Španělsky řekla: „Hledám Obchodníka.“ Když v jejich tvářích vyčetla potvrzení o majiteli nemovitosti, dodala: „Je doma?“

Menší z dvojice zavrtěl hlavou a řekl: „Vrací se až večer.“

„Dobře.“ Usmála se. „Počkám na něj uvnitř.“

Munroeová zaplatila lodníkovi posledními penězi a dala mu pokyny, co přesně má říkat, kdyby se ho někdo vyptával na účel jeho cesty do této části ostrova.

V nastalém tichu se otočila k domu a otevřela sítěné dveře. Prošla předním vchodem a mladíci ji přitom sledovali se zjevnou lhostejností. Vzpomínky se jí přehrávaly v hlavě jako sled rozsekaných záběrů.

Jiný život.

Vstoupila přímo do obýváku, otevřeného prostoru, který zdánlivě popíral malou rozlohu domu. Místnost byla téměř prázdná, zdi omítnuté a vymalované na bílo a nábytek pozůstával z nahrubo opracované pohovky a dvou křesel. Zem tvořil beton natřený hnědou podlahovou barvou a vše bylo dokonale čisté, až to připomínalo sterilní prostředí dobře udržované kliniky. Okenice byly zavřené a horký vzduch zatuchlý.

Zkusila zapnout ventilátor. Nešla elektřina.

Z obýváku vedly dveře do předsíně a Munroeová viděla dalšími otevřenými dveřmi až do kuchyně. Natáhla se na pohovku a potlačila pokušení porozhlédnout se kolem. Vpadla mu do domu, ale jisté věci zůstávaly posvátné. V tichu a klidu jí ztěžkla víčka a ona zanedlouho upadla do hlubin spánku.

V MLHAVÉ VZDÁLENOSTI od vědomí slyšela Munroeová křik. Věděla, že uplynula nějaká doba, ale netušila, jak dlouhá. Namáhavě se snažila probudit a vymanit se z lepkavého opojení spánku. Pavučina horka a vyčerpání ji omotávala a stahovala zpátky dolů.

Ticho prořízlo hluboké zaburácení generátoru, které přehlušilo lidské hlasy. Světla v místnosti zablikala a pak se rovnoměrně rozsvítila. Roztočily se ventilátory a průvan rozvířil zatuchlý vzduch. Teplota se změnila, přišel soumrak. Venku budou poletovat hejna moskytů, kvůli nimž byla všechny okna opatřená ochrannými sítěmi.

Kroky na verandě provázel další výbuch křiku. Ten hlas jí byl povědomý. Teď už byla vzhůru a leželo se jí nepohodlně. Zavrtěla se na pohovce. Vstupní dveře se otevřely a vzápětí se s prásknutím zabouchly.

Vrazil do místnosti, a když se jejich oči setkaly, prudce se zastavil uprostřed kroku a málem zakopl o vlastní nohu.

KAPITOLA 11

Když Beyard zase nabyl rovnováhu, chvíli na ni zíral. „Ahoj Esso,“ řekl nakonec se silnou směsicí různých přízvuků. Počáteční šok, který se mu objevil v obličeji, pomalu vyprchával a nahradila ho nenucená lhostejnost.

Odvrátil zrak a bez dalšího pohledu na ni zamířil do kuchyně. „Můžu ti přinést něco k pití?“ zeptal se.

„Ano, prosím,“ zavolala za ním. „Stačí voda.“

Bouchla dvířka kredence. „Musím říct,“ pronesl zvýšeným hlasem, který tlumila vzdálenost, „že když mi moji hoši řekli, že mám návštěvu, bylas tou poslední, koho bych očekával.“ Vrátil se do obýváku.

„Překvapuje mě, že tě tady vidím. A nejen že tady, i když popravdě řečeno to je ještě neočekávanější, ale i to, že tě vůbec ještě vidím…“ Odmlčel se a mávl rukou kolem sebe. „Ve stejné místnosti se mnou, či dokonce v téhle zemi.“ Podal jí sklenici. „Je to vlažné. Ti pitomci, co pro mě dělají, si nevšimli, že došel benzín v generátoru.“

Symbolicky pozvedla sklenici k přípitku a napila se.

Oba seděli mlčky, on naproti ní s předloktími opřenými o kolena, ona s nohama položenýma na židli.

Beyard otáčel sklenkou mezi dlaněmi. Munroeová ho pozorovala, zkoumavě si ho prohlížela. Byl svalnatější, vlasy už neměl vyšisované sluncem na blond, nebyl tolik opálený, ale pořád byl ošlehaný větrem a jeho ostře řezané rysy ještě zvýrazňovaly rýhy, jaké vznikají pouze při dlouhém pobytu pod širým nebem. Oči měl stále pronikavě modré.

Přerušil ticho jako první. „Jak jsi mě našla?“

„Před pár dny jsem byla v Kribi a mluvila jsem s Bonifacem. Zmínil se, že ses usídlil někde zhruba tímhle směrem. Věděla jsem, co hledám.“

Opřel se na židli a pousmál se: „Atavistický instinkt,“ a po dlouhé pauze dodal: „Takže ty ses na mě vyptávala?“

„Ano.“ Chvíli otálela v rozpacích, jakým směrem vést rozhovor. Pak se zeptala: „Jak jdou kšefty?“

Na obličeji měl stále náznak úsměvu, ale zkoumavě si ji prohlížel. Věděla, že jeho mozek právě přepnul do analytického režimu. „Neprocestovala jsi půlku světa, jen aby ses mě zeptala na kšefty, stejně jako ses nesetkala s Akambem kvůli tomu, abys zjistila, kde jsem.“

„Ne,“ odpověděla, pohlédla mu do očí, pak uhnula pohledem a rozhlédla se po místnosti. „To je jenom společenská konverzace. Za Bonifacem jsem přijela kvůli jiné věci a na tebe jsem se zeptala pouze proto, že mě zajímalo, kde jsi. Neměla jsem v úmyslu tě přepadnout ve tvé skrýši.“

„Ale jsi tady.“

„Ano,“ řekla pomalu, „jsem tady. Bohužel, přivedla mě sem ta ‚jiná věc‘. Potřebuju odvézt z ostrova a jsem ochotná ti za to dobře zaplatit. Taky bych si ráda pronajala tvé schopnosti a odborné znalosti.“

Neřekl nic, jen zabloudil pohledem k zakrvácenému hadru, kterým měla stále ještě obvázanou paži. Vstal.

„Jedla jsi něco?“ zeptal se.

Naklonila hlavu na stranu, aby mu viděla do obličeje, a zůstala mlčky sedět.

„Ať už po mně chceš cokoli,“ řekl, sehnul se k ní a ztišil hlas téměř do šepotu, „líp se o tom bude mluvit s plným žaludkem. Pojď.“

Šla za ním do kuchyně a on zapálil hořák pod hrncem postaveným na sporáku. U jedné zdi stál okachličkovaný kuchyňský pult s plechovým dřezem na konci. Do pravé zadní stěny byly vestavěné ručně vyrobené skříňky. Sporák s ledničkou stály bok po boku u zdi vlevo, kam se vešly pouze díky svým malým rozměrům. Sporák byl rozdělený na dvě části, jedna běžela na propan-butan a druhá na elektřinu. Okno se sítí proti hmyzu vedlo na dvůr. Blížila se tma a Beyard zavřel okenice, jejichž sklopené lišty umožňovaly cirkulaci vzduchu.

U poslední stěny stál stolek se dvěma podomácku vyrobenými židlemi. Stejně jako obývák byla kuchyně úsporně zařízená a čistá. Beyard vytáhl ze skříňky talíř a příbor. „Neptej se, co to je,“ řekl, když jí nabíral jídlo z bublajícího hrnce, „nezabije tě to.“

Pralesní krysa, opičí maso, na tom nesešlo, ať to bylo cokoli, už jedla horší. Sedl si naproti ní a díval se, jak jí. Když dojedla, odnesl ze stolu talíř a vložil ho do dřezu. „Jak dlouho jsi nejedla?“ zeptal se.

„Nevím,“ řekla. „Někdy včera jsem večeřela.“

Kývl hlavou směrem k její paži. „Co se stalo?“

„Nadrogovali mě, zbili a postřelili. Hodili by mě do oceánu, kdybych dřív neskočila sama, oficiálně jsem teď mrtvá.“

Opřel se o dřez s rukama založenýma na hrudi a nohama zkříženýma v kotnících a mlčky na ni hleděl s nepatrným náznakem úsměvu. Téměř neznatelně zavrtěl hlavou, přešel k ledničce a vytáhl dvě piva.

Jednu lahev jí podal, klekl si vedle ní a uchopil ji za paži. Nadzvedl z rány zakrvácený hadr, lehce ji promačkal kolem okraje a Munroeová sebou cukla. Přiložil jí ruku na čelo. „Celá hoříš,“ řekl.

„Já vím.“

„Musíme vyndat kulku. Někde v domě mám lahev Black Label. Třeba ti přijde vhod.“ Dala mu zpátky neotevřené pivo.

Vrátil se do kuchyně s whisky, vytáhl ze skříňky štamprle a obojí jí podal. „Jak je to dlouho, co jsme se viděli naposledy?“ zeptal se. „Deset let?“

„Devět.“

„Devět let. To je hodně dlouhá doba. Mimochodem, vypadáš dobře.“

„Ty taky.“

Postavil na sporák hrnec s vodou a opět odešel z kuchyně. Za pár minut se vrátil s malou sadou kovových nástrojů, což vyvolalo další příval vzpomínek. Pár kousků náčiní hodil do vařící vody.

Po několika minutách vytáhl z hrnce ostrý nožík podobný skalpelu. „Je to už dávno,“ řekl, když ho pokládal na utěrku na stole společně s několika dalšími předměty. „Důvěřuješ mi?“

Hodila do sebe panáka whisky a polkla. „Vždycky jsem ti důvěřovala, Francisco.“

Sundal jí z paže provizorní obvaz. „Důvěra na nesprávném místě může být nebezpečná.“

Obrátila do sebe druhou skleničku. „To bylo varování?“

Pokrčil rameny. „Uplynula spousta času, Esso. Změnila ses. Já jsem se změnil.“

Kulka ji zasáhla, zatímco letěla po hlavě dolů, vnikla do těla v podpaždí a pokračovala směrem k lokti.

Alkohol trochu otupil bolest, když Beyard řízl do svalu, ale příliš nepomáhal, když začal vyndávat kulku.

Měla chuť ječet, praštit ho, obojímu však odolala. Beyard vytáhl kulku z místa, kde vězela, zvedl ji proti světlu a pečlivě si ji prohlédl, než ji položil na utěrku na stole. „Pěkný suvenýr,“ poznamenal. Munroeová do sebe hodila dalšího panáka, když jí polil ránu peroxidem vodíku.

„Máš kliku, víš.“ Vbodl jí jehlu do otevřené rány a udělal první steh.

Zaťala zuby. „Jak to?“

„Žes mě tu našla.“ Tvářil se soustředěně a Munroeové projel vzhůru po krku další zášleh bolesti.

„Nebývám tady moc často. Dneska večer jsem vyložil náklad a měl jsem v plánu na měsíc vypadnout –

původně jsem tady ani nechtěl nocovat. Co bys dělala, kdybys mě tu nenašla?“

„Nevím,“ řekla a hlas se jí zachvěl, když jí při dalším stehu zajel jehlou do masa. „Asi bych počkala, dokud by to šlo, před zrcadlem bych si udělala to, co právě děláš ty, vyplenila bych ti spíž, vypsala dlužní úpis a pak bych si udělala výšlap zpátky do Malaba.“

Beyard se proti své vůli zasmál a ona sebou trhla, když se mu přitom pohnula ruka. „Myslím, že ses moc nezměnila.“

„A ty?“

Tvář mu zvážněla, zatímco udělal poslední steh. „Pokud nedojde k infekci, měla bys být v pořádku,“ řekl.

„Nějakou dobu tu ruku šetři, musel jsem řezat dost hluboko.“

Než skončil, vypila skoro tři čtvrtiny lahve. V opilosti a vyčerpání vůbec neprotestovala, když ji svlékl a uložil do své postele. Jakmile odešel z místnosti, upadla do milosrdné mlhy zapomnění.

Když se vzbudila, byla tma, a přestože držela oči zavřené, postel se s ní v pomalých kruzích otáčela.

Věděla, že uplynulo dost času; navzdory tmě muselo být nejméně odpoledne. Na nízkém stolku za moskytiérou našla čtyři půllitrové lahve vody. Jednu vzala a napila se z ní, zavlažila to chlupaté sucho, co jí pokrývalo vnitřek úst, a pak se navzdory rozhoupané místnosti zvedla z postele. Chvíli zápolila s okenicemi, aby dovnitř pustila trochu světla, než si uvědomila, že je přes ně hřebíky přibitá deka. Marně se snažila si vzpomenout, zda tam byla i večer předtím.

Až na kalhotky byla nahá. Pátrala po svém oblečení, ale našla jen čerstvě vyprané Franciskovy kalhoty přehozené přes židli a na nich svůj bezpečnostní opasek. Na hřebíku na zdi visela košile. Napravo od židle byla koupelna, holá obdélníková místnost s betonovou podlahou, která se svažovala k severovýchodnímu rohu a končila kovovou odtokovou mřížkou. Napravo od odtoku stála osmdesátilitrová nádoba s vodou.

Munroeová se pomocí naběračky opláchla studenou vodou; pečlivě se přitom vyhýbala ráně na paži.

Franciska našla v kuchyni. Potichu něco chystal, a když ji spatřil ve dveřích, jak si cloní zrak před jasným denním světlem, zastavil se a zavřel okenice. „Dobré odpoledne,“ řekl. „Zrovna jsem tě chtěl jít zkontrolovat.“

„Děkuju za oblečení,“ řekla. „A za tvou vlastní postel.“ Posadila se ke stolku a opřela si hlavu do dlaní.

„Co dělá ruka?“ Postavil před ni hrnek kávy a dvě bílé pilulky, uchopil ji za paži, vyhrnul rukáv a prohlédl si provizorní obvaz.

„Nebolí mě tolik jako hlava.“

Jemně stiskl ránu, pak spustil rukáv dolů a položil jí ruku zase na stůl. „Paracetamol je maximum, co pro tebe můžu udělat,“ řekl. „Obvazy ti vyměním, až se ti udělá líp.“

„Díky,“ řekla, polkla prášky a zapila je douškem černé kávy.

Naložil jídlo na talíř a dal ho na stůl. „Kdybys měla hlad,“ řekl a odešel z kuchyně. Jídlo bylo to poslední, na co měla chuť, nebylo však zbytí. Hrála si s vidličkou a poslouchala, jak Beyard štrachá v ložnici. Než se vrátil do kuchyně, povedlo se jí sníst půl talíře.

Beyard odsunul od stolu druhou židli, otočil ji a obkročmo se na ni posadil s lokty opřenými o opěradlo. „V

noci jsem toho moc nenaspal,“ řekl. Namířil si ukazovák na čelo a zakroutil jím. „Příliš mnoho otázek a spousta vzpomínek.“

Munroeová se chystala něco říct, ale zvedl ruku: „Doufám, že na zodpovězení otázek a pohřbení vzpomínek bude dost času. Včera večer jsi říkala, že mi chceš zaplatit za odvoz z ostrova. Rád bych o tom slyšel víc, bez ohledu na to, jak jsem ti chtěl původně odpovědět, teď už možná nemám na vybranou.

Potřebuju něco vědět, Vanesso: Kdo touží po tvojí smrti a ví ten dotyčný, že jsi tady?“

Chvíli mlčela a nakonec řekla: „Já nevím.“

Beyard tiše seděl, pozoroval ji a bylo zřejmé, že nepromluví, dokud nedostane úplnou odpověď.

„Mám nějaké teorie,“ řekla. „Vím proč a mám i mlhavou představu o tom, kdo vydal ten příkaz. Sem mě nikdo nesledoval, ale navzdory všem bezpečnostním opatřením samozřejmě existuje možnost, že když se ten rybář s člunem vrátí domů, bude mluvit a zvěsti se rozšíří, až se nakonec donesou do Malaba.“

„A ta… jak jsi to říkala? Mlhavá představa… Co ta tvoje představa?“

„Najali mě, abych vypátrala dívku, která se před čtyřmi lety ztratila. Informace, které mám, zatím ukazují na mongomský hraniční přechod do Gabonu. Původně jsme byli dva. Mým úkolem bylo najít tu holku a kolega měl dávat pozor, aby se mi přitom nic nestalo, což se zrovna nepodařilo. Netuším, co se mu přihodilo.“ Odmlčela se a pomalu si upila kávy. „Pověsili se nám na paty už na letišti a pak nás sledovali všude po městě.“

„Tys byla v Malabu a vyptávala ses?“

„Ano.“

„Výborně.“ Nesnažil se skrýt sarkasmus.

„A to není všechno,“ řekla. Zvedl obočí. S námahou natáhla ruku a vytáhla si zpod kalhot bezpečnostní opasek. Tělo měla ztuhlé a bolavé. Otevřela pytlík se zipem, vytáhla Emilyin úmrtní list a podala mu ho.

Vzal si ho, přejel očima text a zeptal se: „Říkáš, že zmizela v Mongomu?“

„Domnívám se, že někde v té oblasti. Nemůžu si být jistá, dokud tam nezajedu a neprověřím to.“

„A tenhle papír jsi dostala v Malabu?“

„Ano, od policejního náčelníka. Pověřil jednoho ze svých lidí, aby mi to přinesl, a vzápětí mi doporučil, abych se vrátila domů.“

„Skrytá vyhrůžka.“

„Ne moc skrytá.“

Beyard zíral na papír, podruhé si ho četl. Obočí měl svraštěné. „Co ti z toho kápne?“

„Spousta peněz,“ řekla.

Beyard se odsunul od stolu. „Tohle není běžný postup. Že tě odvlečou na policejní stanici k výslechu, to ano. Mučení, ano. Smrt v důsledku mlácení a vyhladovění ve věznici Black Beach, ano. Ale aby někoho naložili do člunu a hodili do oceánu, o tom jsem nikdy neslyšel. Kdo byli ti muži, co to udělali?“

„Nejsem si jistá. Měli civilní oblečení a mluvili řečí, kterou jsem nikdy předtím neslyšela.“

„Prezidentská ochranka?“

„Arabsky umím.“

„Angolci?“

„Nevím. Měli makarovy, ale to asi pátrání nijak neusnadní.“

Znovu se zadíval na úmrtní list, pak ho vrátil do sáčku a podal jí ho. „A říkáš, že to na tebe měli připravené?“

„Víceméně ano.“

Čelo mu zbrázdily hluboké vrásky.

„Jsem si jistá, že ty události byly důsledkem mého pátrání po té holce.“

„Tak přestaň pátrat,“ řekl. „To by byl nejjednodušší způsob, jak zůstat naživu.“

„To nejde.“

„Proč ne?“

Zatraceně dobrá otázka: Proč ne? Pohlédla mu přímo do očí a řekla jen: „Prostě to nejde.“

Krátce si odfrkl. „Na diskuse o sémantice bude možná čas později.“ Vstal. „Až se ta zvěst dostane do hlavního města, vydají se tímhle směrem a nepotrvá dlouho, než po mně začnou pátrat. Asi kilometr odsud po pobřeží mám loď. Vyplujeme za soumraku.“ Otočil se, upřeně se na ni zadíval a pak se sklonil, aby měli oči ve stejné výši. „Kdyby šlo o kohokoli jiného, Vanesso, osobně bych ho odevzdal policii a přišel bych se podívat na popravu. Už jsem tě jednou ztratil. Mám příliš mnoho nezodpovězených otázek, než abych dopustil, aby se to stalo znovu, přinejmenším tak brzo.“

„Jsem ochotná ti dobře zaplatit.“

Pomalu zavrtěl hlavou a opět se pousmál. „A jak to hodláš udělat, když jsi ke mně přišla kvůli tomu, že nemáš peníze ani nic, co bys mohla směnit?“

„Původně jsem tě chtěla přijít navštívit, až bude ta práce hotová, Francisco. Ne abych tě žádala o pomoc, jenom abych tě viděla. Tohle,“ řekla a ukázala na sebe a místnost kolem, „byla, jak říkáš, poslední možnost. Je pravda, že momentálně jsem tu uvízla bez prostředků, to ale neznamená, že jsem bez peněz

– jen nejsou tady na ostrově.“ Odmlčela se a pak se zeptala: „Máš satelitní telefon?“

„Jeden mám na lodi.“

„Kolik chceš, Francisco? Řekni si cenu.“

„Nechci nic,“ řekl. „Udělám pro tebe, co bude v mých silách, Esso, jen a jen proto, že jsi to ty.“

Začala se zvedat a najednou se zarazila.

Beyard nebyl žádný lidumil. Byl to hrdlořez a nedělal nic zadarmo; něco chce a nakonec to bude vyžadovat. „Až bude po všem,“ řekla, „budeš mít možnost splnit si svůj sen a odjet z tohohle kontinentu.“

„Možná,“ řekl a pak dodal: „Jdi se vyspat z opice. Večer budeš potřebovat sílu.“

Vrátila se do ložnice. Věděla, že vyhovět Beyardovým požadavkům je nejsnadnější způsob, jak dosáhnout svého, ale nespala, dokonce se o to ani nepokoušela. Mysl měla ještě pořád zamlženou a nedokázala se soustředit na zpracování informací, které tvořily skládačku minulého týdne. Namísto toho se jí v hlavě přehrávaly nekonečné smyčky rozhovorů a událostí a ona dumala, co se mohlo stát s Milesem Bradfordem.

FRANCISCO PŘIŠEL JEŠTĚ za světla. Nesl ruksak a jí podával menší batoh. „Uneseš to?“ zeptal se.

„Co v tom je?“

„Jen pár věcí, které bych nerad nechal padnout do rukou těm hajzlům, až to tady vyrabujou.“

Cesta k lodi je odvedla od pobřeží po sotva patrné stezce, strmě se klikatící vzhůru. Pěšina mířila do bujné sopečné džungle, vyhýbala se obydleným oblastem u moře a vinula se obloukem za nimi. Francisco vpředu prošlapával cestu a jeho silueta, vůně mokré hlíny, batoh na zádech a čvachtání kroků v tichu působily jako barevné záblesky minulosti a vyvolávaly v ní dávno zapomenutý pocit domova.

Skoro stejně strmě, jako předtím stoupala, teď stezka klesala dolů k pobřeží, kde na hranici přílivu Beyard odkryl schovanou loďku. Postrčili ji na vodu a vlezli dovnitř. Trauler kotvil v hlubokých vodách u pobřeží a oni vylezli nahoru po žebříku na jeho straně. Než Beyard vytáhl loďku na palubu, slunce zapadlo a vodu zahalila tma.

Loď byla větší než ta minulá. U předešlého plavidla Munroeová věděla, že zrezivělý, nenápadný vzhled je jen maskou pro supermoderní dům na vodě. Beyard ji odvedl z paluby dolů do obytné části.

„Co na to říkáš?“ zeptal se.

„Působivé.“

„Je to bývalá ukrajinská rybářská loď, původně určená pro patnáctičlennou posádku. Vypadá teď úplně jinak než předtím.“

„To si umím představit,“ řekla. Přecházela od kajuty ke kajutě a do každé nakoukla. Byly malé a prostorově úsporné, každý kousek místa využitý, a na některých bylo vidět, že je nedávno někdo obýval.

„Kde máš mužstvo?“

„Nablízku.“

„Na lodi?“

Zavrtěl hlavou. „Sejdeme se později. Kvůli všemu tomu pohybu spojenému s těžbou ropy se teď v Rovníkové Guineji hůř pracuje. Najdou se ale způsoby. A jiné kšefty.“

„Nebojíš se nechat loď bez dozoru, zatímco jsi na pevnině?“

„Nedělám to často,“ řekl. „Většinou jezdím na ostrov rychlým člunem a posádka zůstává na trauleru, ale ne, nebojím se. Jsme tady na konci světa, kdo by nás tu otravoval? Místní rybáři vědí, že nás mají radši nechat na pokoji, a kdyby na palubu úmyslně vnikl někdo cizí… no, však víš, jak to chodí, mám to pod kontrolou.“ Zastavil se a otevřel dveře do malé kajuty, sáhl dovnitř a rozsvítil. „Tahle je tvoje.“

„Kde budeš ty?“ zeptala se.

„Na konci chodby nebo v kormidelně.“ Ukázal palcem oběma směry. „Telefon je taky v kormidelně.

Zavedu tě tam, až se zabydlíš.“

Vešla do kajuty, aby se v ní porozhlédla, a dveře se za ní zaklaply. Až když se natáhla po klice, zjistila, že tam žádná není a jinudy se ven nedostane.

MILES BRADFORD SE ZASTAVIL, pomalu se otáčel jako v mrákotách a prohlížel si spoušť ve svém obýváku. Všude po podlaze se válely rozházené knihy a střepy. Konferenční stolek ležel převrácený na boku. Zrcadlo nad krbovou římsou bylo nakřáplé a vedle televize zela díra v místě, kde prorazil pěstí sádrokarton. Zíral na vlastní ruku a otíral si krev, která mu stékala ze dvou kotníků prstů.

Teď když něco rozmlátil, vypadala situace hned lépe.

Neměl pro to slov. Tolik práce vyletělo zbůhdarma komínem. Pro vývoj pátrání po Emily měl vypracovaný bezpočet scénářů, ale zmizení Munroeové k nim nepatřilo. Během celé cesty zpátky do Spojených států to v něm jen vřelo, vztek tlačil na trhliny v jeho odhodlání a hledal přetlakový ventil, až nakonec explodoval v ústraní jeho domova. Bradford ještě jednou kopl do pohovky, pak se zastavil a vytřepal si paže a ramena. Dost.

Znovu pohlédl na okolní chaos, vzdychl si, vytáhl mobilní telefon a vytočil číslo. Byl to už nějaký pátek, co musel naposled volat své hospodyni, aby přišla uklidit po jeho výbuchu vzteku. Ona zase zatelefonuje manželovi a společně dají byt opět do pořádku, zasádrují zeď, a než se Bradford večer vrátí, bude o výpadku v jeho předstíraném sebeovládání vypovídat pouze vůně čerstvé barvy. Bradford překročil lampu a pohlédl na hodinky.

Za hodinu mu letí letadlo do Houstonu.

BRADFORD KRÁČEL TICHÝMI chodbami sídla Titanu. Zaměstnanci si ho buď nevšímali, nebo se tvářili, že ho nevidí, a stačilo kývnout na Burbankovu sekretářku, aby získal přístup do šéfovy kanceláře.

Bradford otevřel dveře, ale při pohledu na Burbanka se zarazil v půli kroku. Hnací motor Titanu se hrbil nad stolem na opačném konci místnosti, se zaťatými pěstmi a zkrouceným tělem, a Bradfordovu přítomnost si zjevně neuvědomoval. Bradford se s trapným pocitem málem obrátil k odchodu, pak však znehybněl a sledoval Burbankův tichý boj s emocemi, dokud ten okamžik nezačal být neúnosně dlouhý.

Zaťukal na zárubeň, a když Burbank zvedl hlavu a mdle se na něj usmál, pozdravil ho a vstoupil do místnosti.

Burbank se narovnal, vstal a vyšel mu naproti. Sklíčený výraz v obličeji se pomalu měnil v klidný a vyrovnaný. Srdečně stiskl Bradfordovi dlaň a přeskakujícím hlasem řekl: „Milesi, co se sakra stalo?“

Bradford pokrčil rameny a celý schlípl, jako by z něj někdo vypustil vzduch. Burbank nehybně stál a žádný z nich nepromluvil; zdálo se, že by slova mohla ještě ztížit nesnesitelné břemeno, které společně nesli.

Nakonec Burbank pokynul směrem k pohovce a vybídl ho: „Pojď, sedneme si.“ Nalil u baru skleničku, podal ji Bradfordovi a posadil se naproti němu s lokty opřenými o kolena. „Od tvého telefonátu jsem nespal,“ řekl. „Prosím tě, co se to sakra přihodilo? Co dalšího jsi zjistil o Emily? A co Michael?“

Bradford do sebe hodil obsah sklenice, postavil ji na stůl a rozvážně odpověděl: „Upřímně řečeno, Richarde, já nevím.“

„Jak to, že nevíš? Jak to můžeš nevědět?“

„V jednu chvíli sledujeme logickou stopu na pevninu a minutu nato, frnk, Michael je fuč a já jsem persona non grata.“

Oba muži seděli pár minut mlčky a pak promluvil Burbank. „Milesi, omlouvám se ti. Tolik jsem se zaměřil na tu záležitost s Emily… Já prostě… Poslyš, jsi v pořádku?“

Bradford přikývl a zíral na skleničku na stole. „Jo, jsem v pohodě. Byli jsme blízko, tak zatraceně blízko.“

Obrátil pohled k Burbankovi. „Ty odpovědi tam jsou, Richarde. Cítím to.“

Burbank se dlouze a zhluboka nadechl a poposedl si dozadu. „Vážně si myslíš, že je nějaká naděje?“

„Víc než doposud.“

„To je právě ten rozdíl mezi námi,“ poznamenal Burbank. „Čtyři roky mě mučí nevědomost a teď mám konečně pocit, že se to uzavřelo, že můžu začít truchlit a nechat to být. Ale ty, ty chceš pořád víc.“

Bradford si povzdechl. „Už jsem ti to vysvětloval, Richarde. I kdyby se Michael s tím úmrtním listem pletla, teď máš za celou dobu nejblíž k získání odpovědí. Skutečných odpovědí. Opravdového řešení. Žádné takové ‚nikdy to nebudeme s jistotou vědět‘. Měl jsem pravdu v tom, že bychom měli zapojit Michael, a v tomhle mám pravdu taky.“

„Ty by ses chtěl vrátit do Malaba?“

Bradford se narovnal, jako by polkl pravítko. „Ne, na pevninu. Měli jsme namířeno do Baty, když Michael zmizela.“

„Nebude na překážku, že jsi tam nežádoucí osoba?“

„To se dá obejít.“

Burbank se zhluboka nadechl. „Milesi, jsem na vážkách. Jestli se domníváš, že je naděje na získání odpovědí, pak je samozřejmě chci, ale ne za cenu, že přitom ztratím dalšího člověka. Pokud Emily opravdu zmizela v Rovníkové Guineji a teď Michael…“

„To je něco jiného,“ řekl Bradford. „Nejdřív budu pátrat po Michael.“

„Po jejím těle?“

„Po ní.“

„Ale říkal jsi přece, že je mrtvá.“

„Ano, tak mi to bylo řečeno.“

Burbank mlčel a Bradford pokračoval. „Ta ženská má neuvěřitelnou schopnost přežít. Jestli je naživu, a já vím určitě, že je, tak bude soptit a zamíří na pevninu. Musím tam být taky.“

„Ovšem za předpokladu, že je naživu, promiň, ale po tom, cos mi tu vyprávěl, to považuju za krajně nepravděpodobné. A i kdyby byla živá, stejně bys nemohl vědět, co udělá. Zbytečně ztrácíš čas, příteli,“

prohlásil Burbank, ale pak se zarazil. „Pokud ovšem nevíš něco, co přede mnou tajíš.“

Bradford zavrtěl hlavou. „Průzkum a šestý smysl.“

Burbank nepřítomně zíral ven z okna. „Já nevím, Milesi, je to přitažené za vlasy. Je to vážně nesmysl –

další bezvýsledné pátrání, a navíc tentokrát riskuji, že pro nic za nic přijdu o dobrého člověka.“

„S tebou nebo bez tebe, já se vracím zpátky. Ale radši bych měl tvou podporu.“

Burbank opět obrátil pozornost na Bradforda. „Jestli ses rozhodl jít, tak samozřejmě stojím za tebou, ale byl bych radši, kdybys to nedělal. Pro mě už je to uzavřená záležitost a nevidím jediný důvod, proč pokračovat, a rozhodně není žádný důvod, abys riskoval vlastní život.“

„Počkej, Richarde, to nemůžeš myslet vážně.“

„Myslím to vážně. Jsem citově vyčerpaný. Na téhle horské dráze se už vezu příliš dlouho. Jestli chceš jít, tak si jdi, uložím sekretářce, aby vyřídila potřebné náležitosti.“ V Burbankově tváři se rozhostil nepřítomný výraz a on se opět zahleděl ven z okna. „A mám-li být upřímný, oba víme, že je možné, že se už domů nevrátíš.“

Bradford mlčel a Burbank zhluboka vydechl na znamení porážky.

„Než odjedeš,“ řekl, „dej mi písemně všechno, co jsi viděl a slyšel. Podrobnosti, které jste odhalili, o

zmizení Michael, o vládních úřednících a úmrtním listu –, všechno, co jsi mi řekl a cokoli dalšího, na co si vzpomeneš. Můžeš to brát jako dárek na rozloučenou, kdyby ses už nevrátil.“

Bradford přikývl, Burbank zvedl telefon a po krátkém rozhovoru se svým právníkem položil sluchátko do vidlice. „Má teď čas. Můžeš se za ním zastavit, až budeš odcházet.“ Po krátké pauze dodal: „Takže co dál?“

„Najdu Michael.“

„Víš jistě, že je naživu?“

„Počítám s tím,“ řekl Bradford.

„A dokážeš ji najít?“

Bradford se pousmál. „Jo. To dokážu.“

KAPITOLA 12

3° 10’ severní šířky, 9° východní délky

Západní pobřeží Kamerunu

Francisco Beyard stál uvnitř kormidelny s rukama zkříženýma na prsou a hleděl přes přední palubu trauleru, nehybný až na oči, které přejížděly po ocelově šedém oceánu. Naklonil se nad ovládací panel, vyťukal do navigačního systému souřadnice a pocítil až v morku kostí chvějivé vibrace při změně kurzu.

Devět let a ona se mu vrátí do života stejně náhle, jako z něj zmizela.

Devět zatracených let od chvíle, co ji vystopoval až ke kalným vodám přístavu v Douale.

Nedala mu tenkrát žádné varování, žádný náznak. Prostě tam jeden den byla a druhý už ne. Žádné na shledanou, žádné díky za vzpomínky, žádné jděte se všichni vycpat i se svým odporným životem. Prostě se vypařila a nechala ho dva měsíce se trápit, dva měsíce nevolnosti a bezesných nocí, kdy se snažil poskládat dílky skládačky; dva měsíce nesnesitelných dnů, kdy jako šílenec sledoval neexistující stopu, až nakonec skončil na mrtvém bodě u nákladní lodi a větrem ošlehaného pomocného námořníka s jeho historkami o rvačkách na nože, jazykovém nadání a klukovi jménem Michael, což mohla být jedině Essa.

Stál tehdy jako ochromený a bezmocně sledoval, jak se Santo Domingo scvrkává v dálce a poslední pouto s ní je zpřetrháno. A tam, se slovy Valencie a Španělsko pošeptanými do větru, stopa končila a nebylo možné ji dál sledovat.

Přecházel sem a tam po docích a přesvědčoval sám sebe, že je mu to jedno, připomínal si, že se mu přece vedlo docela dobře, než mu vstoupila do života.

A byla to pravda, ale ještě víc lež.

Jako čtyři generace jeho předků byl Kamerunec, bílý Afričan, který neměl žádný další pas, další národnost ani žádnou jinou bělošskou zemi, kam by se mohl uchýlit, když přijdou těžké časy. Tohle byl jeho domov, jeho vlast, a už od třinácti let měl jediný cíl: odjet pryč. Nahromadit jmění a vybudovat si slušný život mimo Afriku, někde ve světě, kde si cení píli a pracovitost a kde člověk nemůže přijít rázem o všechno kvůli protekci a příbuzenským vztahům panujícím v té které pseudodemokratické vládě, která je zrovna u moci.

Jeho prarodiče a praprarodiče z otcovy strany sem přijeli před první světovou válkou z Francie a

vybudovali si na kontinentu slušné živobytí, vše však vyšlo nazmar, když se znelíbili místním úřadům.

Konec. Tečka. Desetiletí těžké práce se prakticky přes noc obrátila vniveč, protože si jeho předci vybrali špatný světadíl. Měli si raději zvolit Nový svět, kde pionýrům ochotným krotit divočinu alespoň zůstalo to, co si vybudovali.

Matčini předci si v Rovníkové Guineji nevedli o mnoho lépe. Na ostrov Bioko se přistěhovali koncem 19.

století a vlastnili zde kakaovníkové plantáže, dokud půl roku po vyhlášení nezávislosti nezačalo krveprolití.

První na mušce byli vzdělaní lidé a cizinci všech barev pleti, takže rodina jeho matky odletěla do Doualy a pokusila se začít znovu od nuly. Mezitím sledovali, jak jejich vlast, kdysi jedna z nejbohatších zemí v Africe, upadá a mění se v krvavá jatka.

V necelých třiceti letech měl Beyard podle všech měřítek dobře našlápnuto. Peníze se mu však začaly pořádně sypat teprve poté, co objevil Vanessu Munroeovou. Nebyla to náhoda. Zvěsti o té neobyčejné dívce pronikly až do přistěhovalecké komunity v Douale a on si s ní domluvil setkání přes bratry Papadopoulosovy v jejich domě na pláži v Kribi.

Vanessin přítel Andreas Papadopoulos je pod záminkou, že si musí něco zařídit, nechal o samotě v tichu zahrady. Dívka byla vytáhlá, samá ruka, samá noha, a kromě nápadných šedých očí působila nejistě.

Vypadala úplně jinak, než si Beyard představoval. Mlčky si ho prohlédla, pak se odvrátila a opřela se lokty o dřevěné opěradlo lavičky.

Stoupl si vedle ní, také se opřel a řekl: „Povídá se, že ovládáš fang.“

Přikývla. „A taky několik dalších místních jazyků.“

„Potřeboval bych dnes na večer tlumočníka,“ řekl. „Jestli to zvládneš, hodí ti to pět set franků.“

Ani se na něj nepodívala a řekla: „Pět set franků je spousta peněz, když potřebujete někoho, kdo mluví jazykem fang. Za deset tisíc středoafrických franků vám stejnou službu poskytne každý číšník v La Balise.“

Usmál se. „To je pravda, jenže ty na první pohled nevypadáš na to, že bys fang ovládala. A co je důležitější, potřebuju někoho, komu bych mohl důvěřovat.“

Otočila se a zadívala se mu do očí pohledem, kterým snad dokázala číst myšlenky. „A mně můžete důvěřovat?“

„Nevím,“ řekl po krátké odmlce. „Můžu?“

Zkřivila koutky úst v náznaku úsměvu. „Odpověď vás bude stát pět set franků.“

SCHŮZKA SE KONALA na kraji města v patiu budovy, která během hlavní sezony sloužila jako hotel. Noc ožila zvuky smíchu, jenž se mísil s rytmem soukous z nedalekého rádia. Vzduchem se linula vůně pečeného masa a dým z ohňů, na kterých se vařilo jídlo.

Beyard na ni měl jen jediný požadavek, aby poslouchala všechno, co se kolem nich říká. Ve vstupní hale vedoucí k patiu ho odtáhla stranou a varovala ho, že je má někdo na mušce a lepší bude obchod neuzavírat.

Schůzka byla plná skrytých vyhrůžek a špatné francouzštiny a brzo došlo na křik. Odešli z hotelu, aniž se prodej uskutečnil, a ještě ani nevyjeli z hrbolatého parkoviště, když jí Beyard nabídl práci na plný úvazek.

Chvíli na něj hleděla, potom si poposedla a opřela si čelo o okénko. Mlčky se dívala ven s rukama zkříženýma na prsou, než prohlásila: „Já vím, kdo jste, co děláte a co by to obnášelo pro vás pracovat.“

„Vyspi se na to,“ odpověděl. „Zítra si promluvíme.“

Druhý den ráno pozval Andrease na snídani, a když se začal podrobněji vyptávat na Vanessinu misionářskou minulost, s překvapením zjistil, že vztah obou dospívajících podstatně překračuje hranice nevinné dětské lásky, za jakou ho považovali hochovi rodiče.

„Ona je ve tvém věku?“ zeptal se Beyard.

Andreas poplašeně vzhlédl. „Mladší.“

„Šestnáct? Sedmnáct?“

„Čtrnáct.“

Beyard tiše hvízdl. „Co její rodiče? Vědí o tom?“

„Vědí. Ona to před nimi nijak neskrývá. Někdy mám pocit, že mě využívá, aby s nimi mohla manipulovat –

ne že by mi to vadilo.“ Téměř ostýchavě se usmál. „O Vánocích mě vzala k nim domů, abych se s rodiči seznámil, a přísahám, že jsem prožil ten nejhlučnější a nejdivočejší sex v životě, dvacet centimetrů od jejích rodičů na druhé straně zdi. Věřte mi, ti to dobře vědí.“

„Takže je jim to jedno?“

„Jistěže jim to není jedno. Co s tím ale můžou dělat?“

„Vzít ji domů? Poslat ji bydlet k příbuzným? Přestat jí dávat peníze?“

„Vrátit domů se odmítá, bydlí u rodinných přátel, a i kdyby jí zamezili přístup k financím, nějak by se protloukla.“ Andreas pokrčil rameny. „Otec jí nakonec vždycky vyhoví. Podle mě je to citové vydírání.“

Beyard dívce u oběda zopakoval nabídku. Jestliže bude ochotna pro něj pracovat, bude jí hradit životní náklady, zaplatí jí libovolné dálkové studium, jaké si vybere, a poskytne jí procentuální podíl na zisku ze všech zakázek. Dívka neodpověděla, prohlásila, že si to ještě rozmyslí a řekla mu, aby přišel druhý den.

Když přišel, zjistil, že odjela z Kribi.

Trvalo pár dní, než ji vypátral v Douale. Nijak se neomluvila a prohlásila, že práci vezme, ale požadovala vyšší procento. Když se začal cukat, pokrčila rameny, obrátila se k odchodu a on nakonec ustoupil.

Přestěhoval ji do svého sídla na pláži, svěřil jí vedení domu, a pokud se kšefty moc nehýbaly, vídali se pouze zřídka. Jakmile ale byli v akci, držela se po jeho boku jako tichý společník s pozorovacími schopnostmi a jazykovými znalostmi, jejichž cena mnohonásobně převyšovala procento, na jaké nakonec přistoupil.

V hodinách po práci, když tlak polevil a peníze byly bezpečně odklizené jinam, si spolu povídali a pili dlouho do noci. On ji naučil hrát šachy, ona jeho fascinovala svými postřehy o různých kulturách, mezi nimiž žili; on ji seznámil s dobrým vínem a vážnou hudbou a ona mu líčila místní pověsti a debatovala s ním o náboženství. Jejich rozhovory často přecházely do filozofických úvah.

Až téměř po roce zjistil, že to na něj narafičila. Několik měsíců před jejich seznámením si ho prověřila –

sehnala informace, o nichž ani netušil, že existují –, analyzovala ho, pochopila, co ho žene vpřed a co ho motivuje. Pak využila Andrease, ovšem nikoli k tomu, aby se dostala na kobylku svým rodičům, nýbrž Beyardovi. Věděla, že bratři si nenechají nic pro sebe a nenápadně jim podsouvala myšlenky a historky, které uváděla do kontextu tak, aby vzbudila Beyardovu zvědavost. Věděla, že mu to nedá a přijde se přesvědčit na vlastní oči, a když se tak stalo, políčila na něj jedinou schopnost, kterou neměl a jíž nedokázal odolat. Nakonec získala přesně to, co chtěla: nezávislost a peníze.

Musel se tomu smát; jakýmsi zvráceným způsobem ho těšilo poznání, že jeho, vynikajícího stratéga, někdo napálil. Od té chvíle se však na ni začal dívat jinak, jako na rovnocenného partnera. Tehdy si také uvědomil, že už to není ta vyčouhlá puberťačka, jakou si kdysi přivedl do domu. Její tělo i obličej se změnily, z neohrabané holky se stala nádherná žena a on zatoužil ji vlastnit. Vlastně ne, to ho napadlo až později. V první řadě se s ní chtěl vyspat a až potom mít ji sám pro sebe, tělo i duši.

Jednou usnula na pohovce, dlouhé nohy jí vykukovaly zpod tenké přikrývky, do níž se zabalila, a on si k ní klekl a díval se, jak spí. Byl tak blízko, že cítil na tváři její dech, mohla být jeho. Natáhl ruku, aby se jí dotkl, a pak ji zase stáhl. Bylo to vědomé, strategické rozhodnutí. Nemělo to nic společného s pojmy jako dobrota či morálka; žil podle svých vlastních pravidel a to, co chtěl, získával tak poctivě nebo tak bezohledně, jak uznal za vhodné, protože mu to bylo jedno. Byl, jaký byl, bez přetvářky či omluvy; v jeho životě se mísilo barbarství s kulturou. Až doposud si ještě nikdy neodepřel žádné potěšení kvůli jinému. A

kdyby tenkrát věděl, jakou bolest mu změna přístupu přinese, přešel by ho smích.

Časem začala být základna v Kribi problematická. Dům sice stál v ústraní a měl přístup k moři i na pevninu, což bylo klíčové, to však nestačilo. Potřeboval místo, kde by nebyl tolik na očích, a to ho nakonec přivedlo do Rovníkové Guiney. Río Muni, pevninská část země, leželo těsně na jih od hranice s Kamerunem a cesta na ostrov Bioko byla poměrně krátká, v závislosti na tom, jaké použili čluny. Poloha byla příhodná, protože odtud bylo skoro stejně daleko do Libreville i Doualy, a jelikož byla Rovníková Guinea nesmírně chudá a neměla žádnou kloudnou námořní ani pobřežní stráž, neexistovalo prakticky žádné nebezpečí, že by ho při přepravě zboží z místa na místo někdo kontroloval. Považoval za spravedlivou odplatu, že země, která měla na svědomí chudobu jeho rodiny, mu nyní dopomůže ke zbohatnutí.

Přibral do mužstva další členy a najal si na ochranu žoldáky. Práce byla pro Beyarda únikem od euforické bolesti, která ho doháněla k nepříčetnosti, když byla Vanessa v jeho přítomnosti; byl proto vděčný Pietru Willemovi, že ji odváděl pryč na tolik hodin denně. Přes její opakované prosby, aby Willema z týmu odstranil, to Beyard nikdy neudělal.

Beyardova reputace rostla a s ní i pověsti o ženě, která ho doprovází. Beyard o těch povídačkách nic nevěděl a nechápal jejich význam, protože se mu o nich Vanessa nikdy nezmínila. Až když zmizela, uvědomil si, že s ní byl hluboce svázán nejen srdcem; i jeho úspěch byl živen legendami, neboť lidé, s nimiž obchodoval, se báli juju, jež ovládala. A najednou bylo to juju pryč.

Ten den stál v docích přístavu, hleděl na oceán a sledoval Santo Domingo, dokud nezmizelo za obzorem.

A pak se s nenávistí k ní vrátil do Kribi, aby začal znova s tím, co mu zbylo. Všechno přebudoval, vyřešil, tak jako vždycky. A ona se teď vrátila.

MUNROEOVÁ PŘEJELA RUKOU po dveřích v místě, kde měla být klika. Prsty důkladně ohmatala zárubeň, vyzkoušela pevnost dveří a zjistila, že pod dřevěnou dýhou je kov. Přitiskla k nim ucho a poslouchala, zda na chodbě nezaslechne Beyarda. Když nic neslyšela, lehce zaťukala a řekla: „Francisco, můžeš mi prosím tě otevřít?“

Ticho.

Panty byly zvenku.

Vytáhla z opasku legitimaci povolení k pobytu a zasunula ji mezi dveře a rám v místě západky.

Nic.

Prozkoumala prsty zdi.

Kov.

Kajuta měla na každé zdi připevněné lůžko, mezi nimi sklápěcí stolek a nad postelemi úložný prostor.

Nebylo zde okénko ani koupelna.

Byla to cela. Vězení.

Zaplavilo ji šedé moře a ona ho násilím odehnala. Čekala sice odplatu, ale ne takovou a ne tak brzo.

Munroeová položila na postel batoh, chvíli na něj zírala a pak ho vyprázdnila. Pomalu a překvapeně se posadila vedle něj. Ležely tam její osobní věci, sbírka předmětů, které tu kdysi nechala, když odjížděla z Kamerunu: kartáč na vlasy, zápisník, pár kousků oblečení.

Zvedla kartáč a přejela prsty po štětinách, pak jednou rukou pevně uchopila hlavu kartáče, druhou rukojeť a zatáhla. Části se oddělily a zpod štětin se vysunula deseticentimetrová čepel. Byla to vzpomínka na dobu, kdy se snažila ubránit Pietru Willemovi, jedna z mnoha primitivních zbraní, které si vyrobila, aby nebyla nikdy bezbranná. Zasunula nůž zpátky a hodila kartáč na hromádku. Ať už měl Beyard jakékoli úmysly, nikdy by proti němu nepoužila ostří určené pro Willema.

Lodí proběhl záchvěv. Motor se rozběhl a plavidlo se začalo pohybovat nekonečnými vodami kamsi do

neznáma. V tichu se zdi místnosti klaustrofobicky přibližovaly. Munroeová zhasla světlo a natáhla se na jednu z postelí. Zhluboka se nadechla, pak podruhé a potřetí, a pomalu se jí vracel klid a schopnost jasně myslet.

Pokud Beyard nemá v plánu nechat ji zemřít hlady, tak se vrátí. Zbývaly dva dny do chvíle, kdy bude Breedenová očekávat telefonát. Dva dny bez hodinek a bez možnosti měřit čas; nemohla dělat nic než čekat.

Pohyb lodi a vibrace motorů zůstávaly konstantní a trvalo dvě hodiny, maximálně tři, než ucítila jiné chvění kroků po chodbě. Zastrčila si kartáč zboku za kalhoty a opět se položila na záda s rukama za hlavou. Když se otevřely dveře, nevstala.

Beyard stál ve dveřích a jeho tmavá silueta se rýsovala proti světlu z chodby.

„Neříkej, že tenhle pokoj byl rezervovaný pro mě,“ poznamenala.

„Nejsi prvním hostem, jestli to myslíš takhle.“

„Co chceš, Francisco?“

„Ještě nevím,“ řekl. „A než to zjistím, potřebuju mít jistotu, že mi nikam neutečeš. Mezitím plním svůj slib, že tě odvezu z ostrova.“

Pozorovala ho, studovala jeho postoj a analyzovala intonaci. „Kam bych ti utíkala? Jsme na otevřeném moři.“

Posadila se. Beyard strnul.

„Já se tě nebojím, Francisco, a nemám důvod ti zdrhnout.“

„Nebylo by to poprvé,“ řekl tichým, melancholickým hlasem. „Nemám žádnou záruku, že v noci nesebereš některý z malých člunů.“

„To je pravda,“ řekla a vstala. Neviděla mu do očí skrytých ve stínu, ale podle nepatrných reakcí jeho těla odhadovala, jak rychle se může pohybovat. „Jenže proč bych to dělala, když jsi mi přece slíbil, že mi pomůžeš? Já se nepotřebuju jenom dostat na pevninu, já budu potřebovat i tvoje znalosti a zkušenosti, až se tam dostanu.“

„Nemám zájem dělit se o své zkušenosti.“

Udělala krok směrem k němu. „Byla jsem ochotná ti dobře zaplatit, ale peníze tě už zřejmě nezajímají.“

Další krůček vpřed, opatrný a pomalý.

Ruce jí sloužily k doplnění a zdůraznění slov. „Musím se dostat do Mongoma a byla bych ráda, kdybys jel se mnou. Pověz mi, o co máš zájem, řekni si, co chceš, a já najdu způsob, jak ti to sehnat.“ Byla už blízko, téměř na dotek.

„Dva měsíce jsem po tobě pátral,“ řekl. „Netušil jsem, co se ti stalo, nevěděl jsem, jestli jsi mrtvá, zda tě unesli, nebo ses prostě ztratila.“ Hlas se mu vytratil a najednou prudce zvedl hlavu a temné oči mu zaplály zlostí. „Dva měsíce, Vanesso. Umíš si představit to peklo?“

Zvedla ruku a jemně mu ji položila na předloktí. Ve stejném okamžiku, kdy se teplo její dlaně dotklo jeho pokožky a on natočil obličej, aby sledoval pohyb jejích prstů, ho praštila pěstí do čelisti. Síla nárazu ho odmrštila dozadu, ona šla s ním a uštědřila mu druhou a pak třetí ránu, až ho zatlačila ke zdi.

Chytil se za bradu a s vytřeštěnýma očima zavrtěl hlavou. Z koutku úst mu tekla krev a zbarvila mu prsty.

Než stihl zareagovat, stála před ním, vytáhla z kartáče nůž a podržela mu ho pár centimetrů od obličeje.

„Mohla jsem tě zabít,“ sykla. „Nikdy na to nezapomínej.“ Zasunula obě poloviny opět do sebe a upustila kartáč na podlahu.

Pak uvolnila napjatý postoj a ztišila hlas. „Myslela jsem to vážně, Francisco. Musím se dostat do Mongoma

a neznám nikoho, kdo tu zapadlou díru zná líp než já, kromě tebe. Teď, když jsem tě našla, už nikam neodejdu.“

Místnost naplnilo ticho.

Beyard se pomalu sesunul podél zdi na podlahu, s jednou nohou skrčenou a druhou nataženou před sebe, se svěšenými rameny. Rukou si zakrýval oči a tiše se otřásal pláčem. Munroeová nad ním vyděšeně stála a v tu chvíli pochopila.

Svezla se k němu na zem a položila mu hlavu na rameno. Zaplavily ji vzpomínky na tolik událostí a náznaků, které jí unikly, zatímco byla pohlcena snahou vyhnout se Willemovi.

„Francisco,“ řekla, „prosím tě, promiň. Nic jsem netušila.“

Objal ji kolem ramen a přitáhl ji k sobě; sevřel ji tak pevně, že bude mít ráno modřiny. Na krku a ve vlasech cítila jeho horký dech a na pokožce zbytky slz. Ochabla a přivinula se k němu. Čas plynul a příval emocí pomalu vyprchával. Beyard se zase začal ovládat a zeptal se: „Proč jsi to udělala? Proč jsi takhle zmizela?“

„Musela jsem utéct před tím, co se ze mě stávalo,“ řekla sotva slyšitelným šepotem.

„Mohla jsi mi to říct, aspoň se rozloučit, dát mi vědět, že jsi v pořádku.“

„Netvrdím, že jsem se zachovala správně, ale víš stejně dobře jako já, že kdybych ti o svém odchodu řekla předem, přemlouval bys mě, abych zůstala.“

„Každou noc se mi o tobě zdálo,“ řekl. „Nejvíc jsem se bál toho, že se pro tebe vrátil Pieter, aby mě vytrestal. Každou noc jsem si připomínal, kolikrát jsi mě žádala, abych ho poslal pryč, a já jsem vždycky odmítl.“ Beyard se zajíkl, zhluboka se nadechl a pak pokračoval. „Když jsem se dozvěděl, že jsi odjela z Afriky, nenáviděl jsem tě. Nenáviděl jsem tě za tu žaludeční nevolnost, která mě provázela každou hodinu každého dne. A kupodivu jsem byl zároveň šťastný, protože jsem věděl, že jsi naživu a že to bylo tvoje rozhodnutí, ne Pietrovo.“

„Willem je mrtvý,“ řekla Munroeová. „Tu noc, kdy jste se porvali, jsem ho sledovala ke člunům. Podřízla jsem mu krk a hodila ho napospas zvěři v džungli.“

Beyard ji pustil, odstrčil ji od sebe a otočil tak, aby jí viděl do tváře. Šokovaný výraz v jeho obličeji vystřídal nevěřícný úsměv.

„Proč jsi to udělala?“ řekl nakonec.

„Protože to byl sadistický psychopat a tím, že jsem ho zabila, jsem se nejen pomstila za každodenní týrání a znásilňování, ale navíc jsem uchránila jeho příští oběti před podobným osudem. To jeho člunem jsem se dostala do Kamerunu, potopila jsem ho jižně od Doualy. Nejspíš tam pořád bude.“ Odmlčela se.

„Musela jsem odejít, Francisco, jinak by se ze mě stala stejná zrůda jako on.“

Beyard na chvíli zmlkl a ticho v místnosti naplnil význam slov, která právě vyslovila. Pak si ji zase přitáhl blíž a pevně ji objal. „Nevěděl jsem to, Esso, přísahám. Když se podívám zpátky, mělo mi to být jasné, ale já jsem to neviděl.“

„Já vím,“ řekla. „A já jsem to před tebou skrývala, protože jsem věděla, že kdybys něco tušil, snažil by ses mě chránit a to by tě stálo život.“

„Říkal mi, že s tebou rád trénuje, protože musí být neustále ve střehu. Tvrdil, že pro boj s nožem máš stejný talent jako na jazyky.“

„Spíš je to prokletí,“ řekla.

„Nosíš je ještě pořád u sebe?“

„Nože? Ne. S nožem v ruce je pro mě příliš snadné zabíjet.“ Podívala se na své dlaně, pocítila nesmytelné

skvrny od krve, a sevřela ruce v pěst. „Ještě pořád trénuju, abych neztratila postřeh, ale i tréninkové nože jsou v nepravých rukou nebezpečné. Jakmile bojuju, i když jen cvičně, přemáhá mě touha přežít, zabít a zvítězit. Willem není jediný, kdo zemřel mojí rukou.“

„Včera v noci jsem si na tvém těle všiml jizev.“

„Ty jsou od Willema, až na dvě nebo tři.“

Beyard to nekomentoval, jen ji pevněji stiskl a pak zašeptal: „Slib mi, že až tohle skončí a ty budeš zase muset odejít, tak mi dáš vědět, kde jsi a co máš v plánu.“

„Možná,“ odpověděla.

TU NOC SPALA na divanu, který sloužil k sezení u malého stolku v kuchyňce. Beyard jí nabídl, aby si vybrala kteroukoli kajutu, včetně jeho vlastní, ona však odmítla. Ráno po snídani ji vzal do kormidelny, ukázal jí, jaké mají souřadnice, a odpověděl na otázky ohledně navigačního zařízení. Když uspokojil její zvědavost, ukázal jí, kde je satelitní telefon, a odešel.

V Dallasu byly dvě hodiny ráno a šampaňské v hlase Breedenové bylo vyšumělé, dokud Munroeová nepromluvila.

„Michael! Kde jsi? Od Milese jsme se doslechli, že jsi mrtvá, prý ses utopila a moře vyplavilo tvoje tělo na břeh.“

Munroeová otevřela ústa a zalapala po dechu. Potom se ovládla a zeptala se: „Miles Bradford je naživu?

Ty jsi s ním mluvila?“

„Ano a ne. Chci říct, ano, je naživu. Ale osobně jsem s ním nemluvila. Asi přede dvěma dny mi volal Richard Burbank. Odvolal Bradforda z případu.“

„Můžeš Burbankovi vyřídit, že zprávy o mé smrti jsou značně přehnané a že budu pokračovat v práci podle smlouvy.“

„Za jakým účelem? Tvrdil, že má úmrtní list.“

Munroeová si přetřela rukou oči. „Ano, to je do jisté míry pravda.“

„Takže je to tak? Emily je mrtvá?“

„Ten dokument je bezcenný a potvrzuje pouze to, že si někdo nepřeje, abych po Emily pátrala. Je to složitější a já se snažím poskládat celý obrázek.“

„Burbank považuje ten případ za uzavřený.“

„To je jeho věc. Jestli to chce zabalit, dluží mi dva celé pět milionu. Já pokračuju bez ohledu na to, jestli mi uhradí další výdaje, nebo ne. Někdo se mě pokusil oddělat a já nepřestanu, dokud se tomu nedostanu na kloub.“

„Hned ráno se s ním spojím. Máš nějaké číslo, kam bych ti mohla zavolat? Kde jsi? Nepotřebuješ nějakou pomoc? Jsi v pořádku?“

„Jsem v pohodě,“ řekla Munroeová. „Půjčila jsem si telefon a zůstanu zašitá v ústraní, dokud si pořádně nepromyslím všechny možnosti. Za pár dní ti zavolám.“

„Nepotřebuješ něco? Můžu pro tebe něco udělat?“

„Hlavně zařiď, aby Burbank dostal můj vzkaz, a pokud tu zakázku odpíská, tak dohlédni na to, aby mi zaplatil. Já se ti ozvu.“

Munroeová odolala pokušení třísknout sluchátkem do vidlice. Miles Bradford: naživu a zpátky ve Spojených státech. Vanessa Michael Munroeová: utopená, tělo vyplavené na břeh. Richard Burbank: ruší

zakázku kvůli údajnému úmrtnímu listu. Co to má sakra znamenat? Milese Bradforda čeká spousta vysvětlování, a jestliže měl něco společného s jejím nočním výletem na moře, tak mu to nedaruje.

Vytočila další číslo.

„Logane, tady je Michael.“

Na druhé straně se ozval šramot, třesk skla a pak Loganův hlas. „Kristova noho, Michael! Kate říkala, že jsi mrtvá. Ani nevím, kolik panáků whisky jsem vypil na tvou památku. Co se sakra stalo?“

„To je na dlouhé vyprávění a na to teď nemám čas, budu ale potřebovat tvoji pomoc. Jak brzy můžeš začít pracovat na seznamu vybavení?“

„Můžu na tom začít dělat hned zítra. Kolik toho bude?“

„To ještě nevím. Musím tu práci probrat s poradcem a pak se ti ozvu. Mezitím se spoj s Kate a oznam jí, že budeš mít zakázku, aby ti mohla sehnat peníze. Já jsem s ní už mluvila. Ví, že jsem naživu a pokračuju v práci.“

„V pohodě,“ řekl a pak dodal: „Poslyš, já vím, že se o sebe umíš postarat sama, ale mám o tebe starost.

Co je to za hovadiny, že moře vyplavilo tvoji mrtvolu?“

„To přesně nevím,“ řekla a pomalu ukrajovala každé slovo. „Ale zjistím to. Musím ještě vyřídit pár věcí a pak se ti ozvu, doufejme, že se trefím do doby, kdy býváš normálně vzhůru.“

„Já jsem nespal,“ řekl, „zapíjel jsem tvoji památku.“

„Díky, Logane. To si odlož, až to bude aktuální.“

MUNROEOVÁ NASLA BEYARDA v nákladním prostoru lodě. Ten původně sloužil jako chladírna pro přepravu ryb v ledové tříšti, nyní však byl přebudovaný na suchý sklad a úložiště pro motorové čluny. Na stojanu s kolečky, přišroubovaném k podlaze, byl uložen rychlostní člun s dlouhým trupem, vedle něj stál prázdný stojan a nad tím vším dva další. Beyard se proplétal mezi několika desítkami dřevěných beden, uložených na paletách na protější straně nákladového prostoru.

Odkašlala si, aby upozornila na svůj příchod. „Kam je ta zásilka určena?“ zeptala se.

Beyard nezvedl hlavu. „Vlastně ani nevím,“ řekl, sehnul se a utáhl upínací popruh. „Sierra Leone, Libérie nebo Nigérie, to je fuk.“

„Těm, co skončí před jejich hlavněmi, to asi fuk nebude.“

Vyhledal její oči a ironicky se usmál. „To můžeme probrat třeba nad lahví cabernetu a partičkou šachu.“

Nespouštěla z něj oči a v duchu zaklela. Jak jí jen mohlo uniknout, že je tak zatraceně přitažlivý? Nohou našmátrala spodní příčku zábradlí a lokty se opřela o horní madlo. „Kdy bude předávka?“ zeptala se.

„Zítra večer. Dneska odpoledne mám sraz s mužstvem, naložíme věci, co přivezou, a pak zamíříme na sever na předávku na moři. Je to nekomplikovaná akce, nemusíme nic tahat džunglí. Potom tě odvezu, kam budeš chtít.“ Přerušil práci, chvíli na ni hleděl a pak tiše, téměř prosebným tónem řekl: „Esso, byl bych moc rád, kdybys šla na tu předávku se mnou.“

„Jako za starých časů?“

„Jako za starých časů,“ řekl.

„S kým máme tu čest?“

„S Nigerijci.“

„Jasně, to bych mohla být i užitečná.“ Pak dodala: „Máš chvíli čas? Potřebovala bych poradit s pár věcmi.“

„Za půl hodiny budu v kormidelně. Přijď tam za mnou.“

KDYŽ ZAŤUKALA NA dveře, nakláněl se nad několika námořními grafy, které měl rozložené na stole přiraženém ke zdi. Odsunul plachty papíru, aby jí udělal místo, a úsměv na jeho tváři prozrazoval, že ji opravdu rád vidí.

Posadila se na kraj stolu, jednou nohou houpala ve vzduchu a zeptala se: „Jak dlouhý je seznam lidí v téhle zemi, kteří mají takovou moc, aby mě mohli nechat hodit do Atlantiku?“

Beyard zhluboka vydechl a opřel se na židli. „Těžko říct, když nevíme, kdo byli ti muži, co to vykonali.

Pokud budeme předpokládat, že to byli Angolci, musel by to být někdo z prezidentské rodiny, někdo s tak dobrými styky, aby mu nehrozil podobný osud, kdyby se to prezidentovi nezamlouvalo. Pokud to byli jen řadoví vojáci, základní otázka zní, kdo jsi ty, s kým jsi spojená. Jestli nemáš žádné důležité styky, pak seznam možných pachatelů roste exponenciální řadou.“

Munroeová nepřítomně zírala z okénka. Loď obklopovaly různé odstíny modři sahající až k horizontu, kde splývaly se sotva viditelnými vrcholy hor na ostrově Bioko. Přejela si prsty po zátylku. Tolik kousků skládačky a až na ústřední postavu, Emily Burbankovou, spolu nijak nesouvisely.

„Co víš o Titan Exploration?“ zeptala se.

„Co o něm mám vědět, kromě toho, že mi komplikuje práci?“ Pokrčil rameny. „Působí tady posledních čtyři nebo pět let, začínali jako malá ropná plošina u pobřeží Ría Muni, a jakmile narazili na ropu, začal podnik vzrůstat. Minulý měsíc zrovna dokončili připojení k dalšímu podmořskému vrtu. Zhruba jednou týdně se objeví tanker, naplní se a odjede.“

„Ta dívka, kterou se snažím najít, je dcerou zakladatele Titanu.“

Beyard tiše seděl a ťukal perem do stolu. „Co dělala v Mongomu? Proč nejela do Baty nebo do Mbini?“

„Nemyslím, že by její cestování po Africe mělo něco společného s Titanem. Spíš to vypadá jako shoda okolností.“

„No, jestli je spřízněná s kapitánem jedné z ropných společností a něco se jí tady stalo, tak chápu, proč se někomu v téhle zemi nezamlouvá, že ji hledáš.“

„To nevysvětluje, proč mě hned po příjezdu sledovali.“

„To je pravda.“

„A navíc,“ pokračovala Munroeová, „pokud někdo z vlády kryje její zmizení, věděl vůbec ten dotyčný, o koho se jedná, když se stalo to, co se stalo?“

„Máš její fotku?“ zeptal se.

„Nemám ji u sebe, ale můžu ji stáhnout z internetu, jestli tady k němu máš přístup.“

Vytáhl přenosný počítač a připojil modem přes telefon. „Je to příšerně pomalé.“

Munroeová vyhledala stránku s Emilyinou fotografií ze střední školy, stáhla ji, zvětšila snímek na celou obrazovku a otočila počítač k Beyardovi.

Tiše seděl a pozorně si fotografii prohlížel. „Já jsem ji viděl,“ prohlásil.

Munroeová zavrtěla hlavou. „Děláš si ze mě srandu, co?“

„Ne, myslím to vážně. Bylo to asi tak před třemi lety v baru Central v Batě. Měla jiné vlasy, ale je to ta holka, stejné oči, stejný nos. Byla tam se skupinou místních mužů. Možná s nimi byla ještě jedna žena, to už si nepamatuju. Ta holka byla těhotná. Tenkrát mi to přišlo zvláštní. Nevzpomínám si, že bych v Rovníkové Guineji někdy viděl těhotnou cizinku, a pokud jo, tak možná Španělku, ale nikdy blondýnu tak

bílou jako ona. Asi jsem na ni moc okatě civěl, protože se otočila a podívala se na mě. Usmál jsem se na ni a ona úsměv opětovala.“

Munroeová našpulila rty. „Víš jistě, že to byla stejná dívka?“

„Jsou to už tři roky, Esso, ruku do ohně za to nedám. Víš stejně dobře jako já, jak málo je na pevnině cizinců, a žen ještě míň. Jsou nápadné.“

Další dílek do skládačky.

„Říkal jsi, že po té předávce mě odvezeš, kam budu chtít. Třeba i do Baty?“

„S traulerem nemůžu zajet do přístavu, ale dopravit tě tam můžu.“

„A budeš pak se mnou pokračovat do Mongoma, pokud mě tam zavede pátrání?“

Beyard si povzdechl. „Jestli si vážně nedáš vymluvit, abys ses tam vypravila, tak jo, půjdu s tebou. Rád bych měl jistotu, že to přežiješ. Někdo ti musí hlídat záda. Klidně to můžu být já.“

Usmála se. „Díky,“ zašeptala. „A teď potřebuju vědět, kolik mě to bude stát.“

Chvíli mlčel, pak odvrátil zrak od okna a pohlédl jí přímo do očí. „Na oplátku chci od tebe slib, že až tohle skončí, nezmizíš jako pára nad hrncem. Chci vědět, kde jsi, a mít na tebe spojení.“

Cítila, jak se jí kolem zápěstí a kotníků ovíjejí neviditelná pouta, zhluboka se nadechla a řekla: „Jestli to nejde jinak, slibuju.“

KAPITOLA 13

2° 40’ severní šířky, 9° 30’ východní délky

Západní pobřeží Kamerunu

V půli odpoledne zaznamenala Munroeová první známky pohybu kolem lodi. Z kormidelny měla výhled na celou palubu. U trauleru se objevily tři menší čluny, každý naložený až po okraj. Pět členů posádky vylezlo na palubu a jeden zůstal na moři, aby mohl navádět palubní jeřáby nad čluny, které měly zvedat. Žádný z obličejů jí nebyl povědomý.

Čluny byly jeden po druhém přeneseny do nákladového prostoru a spuštěny na odkládací stojany s kolečky, které už na ně dole čekaly. Menší jeřáb umístěný uvnitř lodi vyložil náklad z člunů a ty se pak převezly na místo a zamkly. Během nakládání vyšla Munroeová z kormidelny, aby měla lepší výhled. Za necelou půlhodinu zmizely čluny i s nákladem z mořské hladiny do útrob lodi, a až když bylo všechno hotové a členové posádky zamířili ke schodišti, všimli si, že je pozoruje.

Ozvěny, které se odrážely od zdí, náhle ztichly.

Beyard si otřel mokré ruce zezadu o kalhoty. „Omlouvám se, pánové,“ řekl. „Dovolte, abych vám představil našeho hosta. Tohle je Essa Munroeová.“

Slova se z nich vyhrnula jako příval, směsice různých přízvuků a jazyků navzájem se prolínajících. Beyard zvedl ruce a nastalo ticho.

„Zdá se,“ utrousil k Munroeové, „že tě tvá pověst předchází.“ Mrkl na ni. „Z nějakého záhadného důvodu ses v těchhle končinách stala legendou. Tihle džentlmeni si jistě nenechají ujít příležitost se přesvědčit, zda jsou ty povídačky pravdivé.“

Beyard jí představil posádku a muži si s ní jeden po druhém potřásli rukou. Pocházeli ze čtyř zemí –

Rumunska, Spojených států, Jižní Afriky a kromě Beyarda tu byli ještě další dva z Kamerunu.

Dorozumívacím jazykem byla angličtina, i když někteří ji ovládali hůře než jiní, a případné mezery zaplňovala francouzština.

U oběda Beyard bavil posádku historkami ze starých časů a s básnickou licencí zveličoval události, které žádné přehánění nepotřebovaly. Munroeová oceňovala jeho vtip a s potěšením si znovu vyslechla příhody, které se téměř deset let snažila vypudit z paměti. Beyard vyprávěl živě a zaujatě a několikrát přitom zachytil její pohled. Pokaždé, když se tak stalo, Munroeové zahořely tváře.

Po jídle se nálada v mužstvu změnila z rozjařené ve vážnou. Celou noc poplují na sever a před předávkou bude nutné udělat nezbytné přípravy. Kuchyňka se vyprázdnila a na lodi zavládlo přízračné ticho.

Nebylo zde nic než čas, čas a kymácení lodi. Munroeová si prošla celé plavidlo a seznámila se s každým koutem. Začínala být netrpělivá, a protože neměla nic lepšího na práci, pustila se do hledání Beyardova mužstva. Jediný člen posádky, který zůstal na palubě, zřejmě seděl v kormidelně. George Wheal byl Beyardovým zástupcem na souši a prvním důstojníkem na moři. Tento americký černoch a bývalý člen speciálních jednotek SEAL svými dvěma metry čněl nad zbytkem posádky.

Strčila hlavu do dveří a zaťukala. „Můžu vám chvíli dělat společnost?“

„Jistě, pojďte dál.“ Wheal měl burácivý hlas, který jí připomínal Boniface Akamba.

Posadila se na židli vedle něj a oba pozorovali hladinu moře, zatímco trauler vířil vodu kolem pobřeží.

Munroeová přerušila ticho jako první. „Jak jste se vlastně dostal k téhle špinavé prácičce?“

Wheal se otočil na židli, spojil ukazováky do stříšky a nad jejich špičkami na ni zamžoural. „Když jste specialistou na exploze, nemáte v civilním životě moc velké uplatnění. Francisco potřeboval chlápka, co umí vyhazovat věci do povětří, a já jsem potřeboval práci. Voila, tady jsem.“

Zkoumavě si prohlížela jeho obličej a čokoládovou pokožku, pak se otočila k oceánu a usmála se. „Místní se k vám chovají jinak než k ostatním, že?“

Wheal se uchechtl a přetřel si rukou hlavu v místech, kde by měl vlasy, kdyby mu nějaké zbývaly. „Jo, než zjistí, co a jak, chovají se ke mně jako k Beyardovu sluhovi. Případně jako k nosiči, když náhodou zrovna procházíme džunglí. Je výhoda být velkej chlap,“ řekl se smíchem, který vyplnil celou místnost. „Získáte si aspoň trochu respektu.“

Chápavě přikývla. „Funguje to obousměrně, že? Když se doma zmíníte o Africe, každému se vybaví akorát dokumenty o zvířatech a Masajové pobíhající s oštěpy.“

Wheal se usmál. „Jo, je to tak.“

Seděli v tichu, dokud Wheal nevstal a nezačal manipulovat s knoflíky na ovládacím panelu. „Je pravda, co se o vás vypráví?“ zeptal se. „Že promlouváte k místním jako bohyně a oni vás považují za nadpřirozenou bytost?“

Munroeová se zasmála a pak řekla: „Ne, to není pravda.“

„Takže si tu báchorku jenom někdo vymyslel?“

„Ne tak docela. Oni věří, že jsem mocná čarodějnice a bojí se juju.“ Pokrčila rameny. „Umím jazyky, znám různé kultury a rozumím jemným nuancím v pozadí toho, co dělají, tak se rodí legendy. Člověk jim to ani nemůže mít za zlé, vzhledem k jejich pověrčivosti. Prokrista, vždyť se tu ještě občas objeví lidská oběť bohům.“

„Vy s Beyardem,“ zeptal se Wheal, „jste k sobě měli hodně blízko, co?“

„Jo, měli.“ Opřela si nohy o židli. „Vykládal vám o tom?“

„Mluví o vás, jenom když je opilý, ale jsem s ním už sedm let, dost dlouho na to, abych rozuměl aspoň něčemu z jeho nesouvislých výlevů. Lhal bych, kdybych tvrdil, že mě vaše přítomnost neznepokojuje.“

„Považujete mě za hrozbu?“

Zazubil se. „Ne, ani kdyby byly pravdivé všechny ty historky, co jsem o vás slyšel.“

Obrátila oči v sloup. „Což pravděpodobně nejsou.“ Podívala se mu do očí, chvíli na něj hleděla a pak řekla: „Tak o co teda jde?“

Pokrčil rameny a odvrátil se. „Jde mi o něj. A taky mi jde o sebe. Máme tady rozjetý slušný kšefty.

Nezkažte to.“

„Myslíte si, že to zkazím?“

„Vím to,“ řekl. „Francisco tohle nedělá proto, že by se mu to líbilo. Dělá to, protože je vynikající stratég a jde mu to samo.“ Letmo na ni pohlédl. „Když jste tady vy, nebude se soustředit na práci, ale bude myslet na vás. Pro mě je to problém.“

Vstala k odchodu. „Jsem vám vděčná za vaše stanovisko. Kdyby se role obrátily, třeba bych to viděla stejně.“ Ruku měla položenou na klice. „Jste dobrý člověk, Wheale. Jsem ráda, že vás Francisco našel.“

HODINY NA ZDI jídelny ukazovaly, že je po půlnoci. Ani rovnoměrné kolébání lodi a monotónní hučení motorů nedokázaly Munroeovou uspat. Příliš mnoho vzpomínek kolidovalo s dílky skládačky, které se nikam nehodily. Nalila si šálek kávy a pak z náhlého popudu naplnila další hrnek pro toho, kdo právě seděl v kormidelně.

Zaťukala na dveře, a když se ozval Beyard, zaváhala a po krátkém vnitřním boji vstoupila. Podala mu šálek. „Nemůžu spát,“ řekla. „Napadlo mě, že ten, kdo tady sedí, třeba uvítá společnost.“

Vzal od ní hrnek, postavil ho na úzkou římsu a stiskl jí prázdnou ruku. „To jsem rád, že jsi přišla,“ řekl.

„Zrovna jsem na tebe myslel.“

„Proč?“

Ticho plnily zvuky radaru, jehož monotónní pípání odměřovalo rytmus jako metronom. Beyard pohlédl na ovládací panel, vstal, vzal jí z ruky druhý hrnek a postavil ho na římsu vedle svého. Ovinul jí jednu ruku kolem pasu, přitáhl si ji blíž a prsty přejel po křivce jejího krku. Letmo se dotkl rty jejích úst. „Prostě jsem na tebe myslel,“ zašeptal. Přiblížil rty k jejím, rukama ji objal kolem krku a prsty jí zajel do vlasů. Voněl solí, oceánem a vším povědomým. Sledovala očima jeho pohled, kterým zkoumal obrysy jejího těla. Pak ji lehce políbil, zaváhal a znovu si ji přitáhl k ústům. Jeho polibky byly hluboké a vášnivé. Rukama ji hladil po lopatkách a přejížděl jí nahoru a dolů po zádech.

Nebránila se ani jeho něžnosti neopětovala. Po tom, co jí řekl v kajutě, chápala, odkud to pramení, a zatím si v hlavě nepřebrala všechny možnosti, co s tím a jak toho využít. Francisco sáhl po knoflíku u její košile, pak se zarazil a couvl. Pohladil ji po tváři. „Tohle jsem toužil udělat jedenáct let,“ řekl, přitáhl si ji blíž a přitiskl k hrudi. „Dokázala bys mě úplně pohltit. Bylo by to tak snadné.“ Pak ji pustil a obrátil se k oknu a navigačnímu zařízení. Zády k ní se zeptal: „Zůstaneš se mnou přes noc?“

Posadila se na židli za ním a chvíli seděli mlčky, ona mu hleděla na zátylek a on zíral před sebe na příď.

„Povídej mi o svém životě,“ vybídl ji.

„Něco konkrétního?“

„Byla jsi šťastná?“

„Nebyla jsem nešťastná.“

„To není totéž,“ podotkl. „Co svatba? Našla jsi vhodný protějšek?“

Tak jednoduchá otázka a tolik složitých způsobů, jak na ni odpovědět. Nakonec řekla jen: „Ne, nenašla.“

Otočil se, krátce na ni pohlédl a pak se zase obrátil dopředu. „Je to těžké, že? Pro lidi jako my je obtížné najít někoho, kdo má pochopení a dokáže se smířit s tím, jací ve skutečnosti jsme, bez odsuzování, bez snahy nás přinutit, abychom dodržovali jeho vlastní představy o životě.“

Pak se opět odmlčel a čas mezi nimi uplýval.

„Odjel jsem z kontinentu, Esso,“ řekl, „poté, co jsem tě vystopoval a zhruba věděl, kam jsi zmizela a že jsi naživu. Nikdy jsi mi neřekla o legendách, které tě provázejí. Než jsem to zjistil, absolvovali jsme několik katastrofálních dodávek. Pak odešel Jean. Měl jsem našetřeno dost prachů, abych se trhnul, tak jsem to udělal. Sbalil jsem se a odjel pryč, pokusil jsem se začít znova ve Francii, a když to nefungovalo, přesunul jsem se do Španělska. Do dvou let jsem byl zpátky v Africe.“

Otočil se a pohlédl na ni.

„Nebylo to kvůli tomu, že by se mi nedařily obchody. V Evropě jsem vydělal peníze, navázal nové kontakty, které dodnes využívám. Mohl jsem v tom pokračovat donekonečna.“ Udeřil si pěstí do hrudi. „Je to uvnitř. Nedokázal jsem žít jejich životem, neuměl jsem se přizpůsobit.“ Vstal, zkontroloval navigační zařízení a zase se posadil. „Takže jsem zase tady, kde jsem začínal, zpátky ve svém prostředí, v kterém se mi daří, nesnáším to tady, ale daří se mi. Možná ti to bude připadat hrozné, ale aspoň se můžu každé ráno podívat sám na sebe do zrcadla.“

Vstala, položila mu ruce na ramena a začala mu masírovat napjaté svaly. „Všichni máme své démony, Francisco. S některými se bojuje hůř než s jinými.“

Zvedl ruku, uchopil její dlaň a jemně si ji přitáhl před sebe. „Jaké máš démony ty, Esso?“

Smutně se usmála a zavrtěla hlavou. „Osamělost. Neviditelné zdi. Vždycky jsem páté kolo u vozu, vždycky ta cizí, co nakukuje dovnitř. Jiná. Zvláštní. Pohrdám jejich světem a jeho povrchností, a přece do něj chci patřit. Někdy si říkám, o kolik jednodušší by byl život v naivitě a nevědomosti.“ Ustoupila a zase se posadila na židli za jeho zády. „Občas najdu lidi, kterým se můžu svěřit s tím, jaká doopravdy jsem, ale jakmile k tomu dojde, tak uteču.“

Obrátil se a udiveně na ni pohlédl.

Pokrčila rameny. „Je to tak bezpečnější, pro ně i pro mě. Je mnohem lehčí snášet soukromou bolest než nést odpovědnost za někoho dalšího. Cítím se bezpečně s lidmi stejně tvrdými jako já, ale takové moc často nepotkávám.“

Chabě se usmála. „Tak radši odejdu.“

Zůstala s ním skoro celou noc a krátce před rozbřeskem se zvedla k odchodu.

„Jdeš spát?“ zeptal se.

„Pokud usnu.“

„Vezmi si mou kajutu, prosím tě. Budeš tam mít větší klid a,“ zvedl ruku, „přísahám na vlastní život, že tě tam nezamknu.“

„Dobře,“ řekla a odešla.

Beyardova kajuta byla prostornější než ostatní. Namísto dvou lůžek natěsnaných u sebe zde stála manželská postel a místnost měla vlastní koupelnu. Kajuta byla pěkně zabydlená, jako dům, jehož majitel nikdy neodjíždí nadlouho, přesto si zachovala sterilní atmosféru jako svědectví o Beyardově pedantské povaze. Do jedné zdi byla vestavěná knihovna sahající od podlahy až ke stropu. Byla plná knih, od intelektuálních děl po běžné čtivo, a ve výklenku vybudovaném zřejmě přímo za tímto účelem stál stolek s mramorovou šachovnicí. Munroeová pohlédla na rozehranou partii na šachovnici a zvedla jednoho z pěšců. Na každé figurce byl zespodu přilepený kousek žvýkačky, aby se při výkyvech lodi nerozsypaly po šachovnici. V duchu provedla analýzu hry, pak se osprchovala a už podruhé ve stejných šatech, jaké měla

na sobě, usnula na přehozu postele. O něco později, na pomezí vědomí, slyšela přicházet Beyarda; cítila, jak si lehá vedle ní na postel, načež ji znovu přemohl spánek.

Před dalším soumrakem vjeli do nigerijských pobřežních vod. Polohu měli předem stanovenou a přesně určenou pomocí satelitního navigačního systému. Světla na trauleru byla zhasnutá, motory tiché a všude kolem tolik těžkých zbraní, že by to stačilo na menší vojenský konflikt. Na kormidelně ležel schovaný Rumun Lupo s ostřelovací puškou s tlumičem a zbytek posádky byl rozmístěn po lodi v neprůstřelných vestách a se samopaly v rukou. Mraky nacucané deštěm zakrývaly měsíc a hvězdy. Deset minut po druhé se na obzoru zablesklo osamělé světlo a o pár minut později se ozval hluk motoru blížícího se po vodě.

Beyard stál na přídi. Sledoval blížící se loď a Munroeová se držela kousek za ním; to bylo její místo pozorovatele, tichého stínu. Z Beyarda byl vidět jen obrys, vysoký, s hranatými rameny; silueta splývající s nocí, muž, který má vše pod kontrolou a ve svém prostředí je jako ryba ve vodě. Věděla, že v hlavě mu běží strategie, obří šachová partie, která se sehraje ve skutečném životě. Když ho sledovala, opanoval ji důvěrně známý pocit respektu, ale překvapily ji emoce, které se za tím skrývaly. Pod Beyardovou sebejistotou byla moc; síla, jakou obyčejní muži neměli šanci ani napodobit, a ta síla ji přitahovala.

Zpoza ztemnělých vln se vynořila další loď, ne tak velká jako trauler, ale štíhlejší a nepochybně rychlejší.

Munroeová sledovala, jak nafukovací motorový člun Zodiac s pěti muži na palubě zkracuje vzdálenost mezi oběma plavidly. Počkala, dokud nedokázala posoudit, nakolik jsou příchozí ozbrojeni, a jakmile začali první muži vylézat na palubu, stáhla se do přítmí. Tři z pětičlenné posádky Zodiaku vylezli na palubu a Beyard jim vykročil naproti.

Jejich vůdce byl pomenší robustní chlapík ve vojenských maskáčích. Jeho muži zůstali mlčky stát na kraji paluby, vůdce před ně předstoupil a pozdravil se s Beyardem pevným stiskem ruky, který naznačoval vzájemné kamarádství. Podával Beyardovi kufřík a přitom spolu přátelsky žertovali. Velitelova angličtina byla výborná, hovořil bez přízvuku a jeho precizní výslovnost ostře kontrastovala s Beyardovou lámanou mluvou.

Vítr přehlušoval jejich rozhovor, a tak se Munroeová zaměřila na posádku trauleru a ověřovala si vzájemnou polohu jednotlivých členů. Postupovala kolem zábradlí na boku lodi, když zaslechla tlumené, téměř neslyšné kvílení elektrického motoru. Vrhla rychlý pohled na Beyarda, který právě souhlasně přikyvoval nad otevřeným kufříkem, a pak nahoru směrem k Lupovi, neviditelnému na střeše kormidelny.

Zvuk motoru náhle ustal. Munroeová se obrátila k žebříku, zjistila, že velitelovi muži tam už nejsou, a v tom okamžiku nocí otřásl výstřel.

Padla dlaněmi dolů na palubu a žilami jí projel příval adrenalinu. Čekala. Poslouchala. Pomalu se sunula k boku lodi, vykoukla přes palubu a přesvědčila se, že dole je druhý Zodiac, prázdný. Tiše zaklela. Velitel i jeho muži znali trauler a jeho dispozice; to poznala z jejich komunikace s Beyardem. Tohle nebyla žádná předávka na moři, ale zákeřné přepadení, jejich cílem bude kormidelna a nákladní prostor s ukrytými zbraněmi.

Beyard zmizel z paluby, velitel také a loď ztichla jako kus naplaveného dřeva unášeného proudem.

Munroeová se zhluboka nadechla, v duchu si zrekapitulovala polohu jednotlivých členů posádky a pak si klekla a zula si boty. Chlad kovu jí pronikal z prstů u nohou až do morku kostí. Dnes v noci to neskončí žádným kompromisem, žádným příměřím. Jestliže se protivníci zmocní trauleru, tak ji i s celou posádkou popraví, a pokud se jim povede loď ubránit, musí zemřít nepřátelé. Taková byla krutá realita zrady: ať to dopadne jakkoli, oceán si vyžádá své mrtvé. Munroeová vstala; bosé nohy ještě zvyšovaly divokou extázi z blížícího se lovu.

Ze zádi se ozvala rychlá palba následovaná tlumeným štěknutím ostřelovací pušky. Munroeová se přitiskla ke zdi a postupovala k přední palubě, kde měl své stanoviště Wheal. Ozval se další výstřel z ostřelovací pušky, tlumené žuchnutí a pak střelba.

Ticho.

Munroeová proklouzla za roh. Wheal, skrčený při zemi, jí dal znamení, mávl směrem k přídi a zvedl tři prsty. Přikývla a gestem požádala o nůž. Šoupl jí jeden po zemi, Munroeová ho zvedla a vrátila se stejnou cestou, jako přišla. S nožem v zubech se přehoupla přes bok trauleru.

Nafukovací čluny nikdo nehlídal. Munroeová nevěděla, zda to bylo z hlouposti nebo přílišné sebedůvěry, ale neschopnost uhlídat si únikovou cestu je přijde draho. Prořízla plášť prvního Zodiaku a přitom sledovala siluetu nepřátelské lodi vzdálené necelých tři sta metrů. Zodiac pod ostřím nože splaskl, nabral vodu a potopil se, zatímco přízrak tyčící se z vln držel stráž a nepochybně čekal na signál, aby se přiblížil.

Munroeová rozpárala druhý člun, rychle vyšplhala po žebříku a vklouzla zpět na palubu. Musela si nejen dávat pozor na nepřátele, ale také hlídat, aby se neocitla v zóně smrti členů vlastní posádky.

Déšť kulek ze samopalu zabubnoval do schodů ke kormidelně. Následovala palba z druhé strany, ticho a další žuchnutí na palubu. Lupo se zaměřovačem na noční vidění byl ve své skrýši zatím ve výhodě. Jenže proti kolika protivníkům? To byla otázka.

Munroeová se přesunula doprostřed lodi ke vstupu do podpalubí, aby se vyhnula hrozící křížové palbě na palubě. Vrhla se průlezem dolů do nákladního prostoru, což byl jediný směr, kudy mohl zmizet Beyard.

Dopadla do zatuchlého břicha lodi a pohltila ji temnota. Bez světla byla dezorientovaná, prsty se přidržovala zábradlí a jako slepá se opatrnými krůčky sunula dopředu.

Náhle si uvědomila něčí přítomnost, ne před sebou, jak původně očekávala, ale vzadu; pocítila výdech tak lehký, až se jí zježily chloupky na pažích. Plavným pohybem se vyhoupla nahoru na zábradlí a přichytila se, než kolem ní proletěl závan tělesného pachu, cigaret, přepáleného tuku a mýdla. Neměla jak odhadnout mužovu výšku ani vzdálenost, takže nemohla využít momentu překvapení a zaútočit nožem.

Zbývaly však pověsti a pověry. Tady ve tmě fungovaly jako zbraň.

Munroeová nedokázala přesně určit svou polohu vzhledem k předmětům v nákladním prostoru ani odhadnout hloubku pod sebou, takže se pověsila na spodní příčku zábradlí, otočila se k protější zdi, nasadila hlas o oktávu výš a lámanou angličtinou se silným přízvukem zasyčela: „Kdo mě to ruší ve spaní?“ Váhavé kroky se mísily s mnohonásobnou ozvěnou jejího hlasu, a tak otázku zopakovala, tentokrát důrazněji: „Kdo mě to ruší ve spaní?“

Muž zaklel, zamumlal si nadávku pod vousy dost zřetelně na to, aby dokázala rozeznat řeč, kterou mluvil.

Ještě jednou větu zopakovala v igboštině. Jeho reakci poznala podle zrychleného dechu. Tlumeně, zpěvně a o trošku hlasitěji řekla: „Nech mě.“

Neotočil se, ale znejistěl a ona neustávala, natahovala se do tmy, až ho popadla za tkaničku.

„Néépróóóvóóókúúúj,“ zaúpěla. „Nebo tě rozsápu.“

Začal horečně dýchat. Teď už ho mohla sledovat, poznala, kam je otočený, odhadla výšku jeho hlavy, věděla, že musí zaútočit. Když se přehoupla přes zábradlí, muž prudce vyrazil zpátky, odkud přišel.

Munroeová ho pronásledovala jen tak daleko, aby se ujistila, že vyběhl průlezem ven. S trochou štěstí ho Lupo sejme hned, jak vkročí na palubu.

Munroeová se vrátila k zábradlí v místech, kde začínaly schody. Ti, kdo ještě zůstali v nákladním prostoru

– a byla si jistá, že se tam zdržuje přinejmenším velitel –, její úpění slyšeli a ona toho využije, aby je vyhnala z úkrytu. Sešla na dno nákladního prostoru, a zatímco se opatrně plížila tmou, volala a posměšně pokřikovala střídavě v jazycích Hausů, Igbů a Jorubů. Kroky a šramocení jí postupně prozradily přítomnost víc než jednoho vetřelce.

Někde uprostřed vrazila do jednoho z nepřátel a vyděsila ho víc než sebe. Vyjekl, prudce se otočil, ale než stihl vystřelit, vrazila mu do krku nůž. V duchu se proklínala za svou rychlost, za instinkt, za další smrt, kterou ze sebe už nikdy nesmyje. Tiše položila jeho tělo na zem a roztáhla mu ruce a nohy.

Když míjela jeden z motorových člunů, zachytila Beyardův šepot, mistrně zamaskovaný tak, aby splynul s ozvěnou přízračného kvílení. Připlazila se k němu po břiše.

„Bylo jich pět,“ zašeptal.

„Potřebujeme světlo hvězd,“ řekla. „Můžeš otevřít poklop?“

„Dej mi tři minuty.“

Vylezla zpod člunu a přesunula se do přední části nákladního prostoru, kde počkala, až začnou dovnitř pronikat první slabé paprsky měsíce skrytého za mraky. Pronikavým ostrým hlasem zaječela: „Pohleďte

na svého mrtvého! Vzala jsem si ho! Odejděte a přežijete!“

Odpovědí byl štěkot samopalů, který se ozýval ve sporadických dávkách přerušovaných výkřiky a nadávkami. Rozlehlý nákladní prostor se naplnil ohlušujícím rámusem. Pak se od průlezu ozvalo opakované tlumené syknutí ostřelovací pušky. Nákladní prostor ztichl.

Nakonec k ní odněkud z temnoty dolehl velitelův hlas. „Už i já jsem slyšel ty legendy,“ řekl. „Mizíme.“

Munroeová se vydala za zvukem jeho hlasu, kradmo se plížila tichem, a když se mu dostala za záda, přiložila mu nůž na krk a odzbrojila ho. Velitel křikl na své muže, ozval se rachot odhozených pušek a dva z nepřátel vystoupili do středu nákladního prostoru.

Beyard stočil trauler se zhasnutými světly k severozápadu a pomalu se vzdaloval od nepřátelské lodi.

Velitele se čtyřmi zbývajícími muži nechali plavat ve vlnách a mrtvá těla hodili přes palubu. Při takovém množství krve bylo velmi pravděpodobné, že bitvu ukončí žraloci. Kufřík, nyní prázdný –, v němž byla doručena vábnička peněz, skončil také ve vodě, a posádka prohledala loď, zda na ní nejsou nastražené sledovací přístroje a výbušniny. Pro jistotu se až do rozbřesku střídali na stráži.

BYLY ČTYŘI RÁNO, když Munroeová zaklepala na Beyardovy dveře. Houkl v odpověď, a když otevřela, stál u postele s ručníkem kolem pasu. Vlasy i tělo měl ještě mokré. Na okamžik ztuhla, ztratila řeč, a jakmile si uvědomila, že na něj civí, zrudla. S věkem se mu postava zlepšovala, anebo si jí nikdy pořádně nevšimla. Kolik mu teď bude, třicet sedm, třicet osm? „Musím si ještě jednou zavolat do Spojených států,“ řekla.

„Jestli minutku vydržíš,“ řekl, „půjdu s tebou nahoru. V kormidelně je Augustin, tak to vezmu za něj, než si to vyřídíš.“ Poklepal na postel na znamení, aby se posadila, a odešel zase do koupelny. Vrátil se oblečený a posadil se vedle ní.

„Bylo příjemné mít tě zase mezi námi,“ řekl.

Přikývla. Usmála se.

„Vrátila by ses, kdybych tě o to požádal?“

„Žádal bys mě o to, kdybys věděl, že jsem si vybudovala slušný život mimo tohle všechno?“ zeptala se.

„Nevím.“

Přejela mu dlaní po hladce oholené tváři. „Co kdybych požádala já tebe, abys šel se mnou a stal se součástí mého života?“ Byla to řečnická otázka, spíš popíchnutí než výzva, on však ignoroval ironický podtón, uchopil ji za ruku a políbil ji na dlaň.

„Kdybych mohl, strávím s tebou každou hodinu každého dne,“ řekl. „Ale život někde jinde pro mě není, Esso. To už vím.“

Naklonil se k ní, políbil ji na čelo a vstal. Uchopila ho za ruku, kterou k ní natáhl, a následovala ho do kormidelny. Tam zavolala Loganovi.

LOGANOVI ZAZNĚLA V HLASE úleva, když se ohlásila do telefonu. „To jsem rád, že tě slyším,“ řekl.

„Znamená to, že jsi ještě pořád naživu, v bezpečí.“

„Děláš si zbytečné starosti,“ řekla. „Jsem v dobrých rukou.“ Letmo pohlédla na Beyarda, který k ní byl otočen zády.

„Máš ten seznam vybavení?“ zeptal se.

„Vlastně ne. Proto taky volám. Možná ho nebudu potřebovat, třeba bude všechno jednodušší, než jsem myslela. Ale nikam neodjížděj, ozvu se ti zase za pár dní.“

„Michael, než zavěsíš, včera večer mi volal Miles Bradford. Asi by sis s ním měla promluvit.“

„Cože?“

Logan se nadechl. „Vysvětlování by zabralo moc času, je to komplikované. Prostě si myslím, že bys mu měla zatelefonovat.“

„To patrně znamená, že ví, že jsem naživu?“

„Teď už to ví ode mě. Předtím se jenom dohadoval. Zřejmě se snažil promluvit si s Kate, ale ta mu nebrala telefon.“

„Dobře, nadiktuj mi číslo.“ Zapsala si ho na papírek. „Díky, Logane, zůstanu ve spojení.“

Chvilku zírala na lísteček a pak to číslo vytočila. Když Bradford zvedl sluchátko, řekla: „Tady Michael. Prý jste se mnou chtěl mluvit.“

Vteřina ticha na druhé straně a pak se ozval Bradfordův hlas: „Jste v pořádku?“

„Teď už jo.“ Vzápětí dodala: „Tenhle hovor mě stojí pět babek za minutu. Takže to vemte stručně, věcně a nemrhejte časem. Co se sakra děje a co je to za hovadinu, že moře vyplavilo na břeh moji mrtvolu?“

„Do včerejšího rozhovoru s Loganem,“ řekl, „jsem jen doufal, že jste naživu, ale nebyl jsem si jistý, nemohl jsem to vědět. Hrozně se mi ulevilo, že je to pravda, že slyším váš hlas.“ Hovořil tónem plným opravdové upřímnosti. „Snažím se spojit s Kate Breedenovou,“ pokračoval. „Nezvedá telefon.“

„To jsem slyšela.“

„Poslyšte, Michael, je tady několik věcí, které byste měla vědět. Za prvé, o vašem utonutí a následném vyplavení těla na břeh mě informovala americká ambasáda. Za druhé, místní úřady vůbec neukázaly tělo, a když jsem s tím otravoval, informovali mě, že můj pobyt v zemi byl ukončen. Nechali mě hlídat do odletu nejbližšího letadla. Od začátku jsem měl pochybnosti ohledně vašeho zmizení; věděl jsem, že mě někdo zdrogoval, a podezíral jsem vás. Když jsem přišel k vám do pokoje, abych si to s vámi vyříkal, bylo mi jasné, že něco nehraje. Prohledal jsem hotel i okolí a jeden policajt mi skoro prorazil lebku, když jsem se dostal do křížku s hotelovým zaměstnancem, který mi nechtěl jasně odpovědět na otázku, jestli jste odjela, či ne.

S Richardem jsem o celé situaci několikrát mluvil a nastínil jsem mu ten scénář s Emily v Rovníkové Guineji, jak jste mi ho popsala vy. Chytil se té věci s úmrtním listem a odmítá si připustit, že je to krajně podivné. Tvrdí, že už je unavený a tohle mu jako výsledek stačí.“

Munroeová mlčela a pak řekla: „Mám očitého svědka, který si vzpomíná, že někdy v posledních třech letech viděl Emily živou na pevninské části Rovníkové Guiney.“

Ticho.

„Jste tam?“ zeptala se.

„Jo.“ Hlas měl přiškrcený a napjatý. „Jen přemýšlím o tom, co jste mi právě řekla, a co všechno to může znamenat. Co teď máte v plánu?“

„Před pár dny jsem mluvila s Kate. Oznámila mi, že Burbank zakázku ruší. Podle smlouvy mám rok na nalezení Emily, a pokud Burbank dohodu zruší, dostanu hromadu prachů, které s radostí shrábnu. Já to ale zabalit nehodlám. Někdo se mě snažil zabít, Milesi, a víte stejně dobře jako já, že důvodem je mé pátrání po Emily. Netuším, proč si vybrali mě a ne vás nebo nás oba, ale já to zjistím. Pojedu do Baty bez ohledu na to, zda to Burbank posvětí, a neskončím, dokud nenajdu buď tu holku, nebo svého vraha, v libovolném pořadí.“

„Chci jet s vámi,“ prohlásil.

Munroeová se zasmála. Byl to ostrý nevlídný smích, sarkastický a bezcitný. „Poprvé jste mi moc nepomohl. Nenapadá mě jediný důvod, proč bych vás měla potřebovat podruhé.“

„Vy to nechápete, že?“ Hlas měl tvrdý. „Emily je pro mě jako neteř. Vzal jsem tu Richardovu zakázku kvůli ní, ne kvůli němu. Vám je ta holka naprosto ukradená. Vy jste tu práci vzala kvůli prachům a teď v ní pokračujete z touhy po pomstě. Já tam chci jet, protože mi záleží na ní.“

„Na to zapomeňte, Milesi,“ řekla. „Nestojím o to, mít na krku další břemeno a mimoto mám veškerou pomoc, jakou potřebuju.“ Zavěsila dřív, než mohl odpovědět.

Vytáhla z faxu list papíru a nakreslila si schéma, přehled chatrných faktů obklopených velkými zejícími dírami. Doprostřed přidala další údaj, který s ničím nesouvisel: ráno už na americkém velvyslanectví věděli o její smrti. Je možné, že jim to oznámili ještě předtím, než ji vůbec naložili na člun. Seděla, zírala na papír před sebou a snažila se zaostřit na odpověď.

Nic. Potřebuje další dílky skládačky.

Do přítomnosti ji vrátily Beyardovy ruce na jejích ramenou. „Můžeme to vzít s sebou ke mně do kajuty,“

řekl, „a probrat podrobnosti tam.“ Přikývla a přeložila papír napůl. Beyard vzal vysílačku a povolal Augustina zpět do kormidelny. Do východu slunce zbývala hodina.

„AMBASÁDA DOSTALA INFORMACE o mojí smrti hned ráno,“ řekla Munroeová. Byla natažená s rukama za hlavou na Beyardově posteli a prohlížela si obrazce na stropě. Beyard ležel vedle ní na boku a tiše ji pozoroval. „Bylo by užitečné vědět, kdo je informoval, který odbor vlády a kdo konkrétně z toho odboru,“

řekla. „Potřebuju telefonní číslo na ambasádu. Určitě bude na seznamu konzulátů někde na internetu.“

Objel jí prstem profil obličeje. „Seženeme ho,“ řekl, „ale nejdřív se potřebuješ prospat.“ Začala si na protest sedat a on jí přiložil prst na rty. „Víš stejně dobře jako já, že jasná hlava a schopnost koncentrace závisí na spánku a jídle. Máme čas. Do Kribi nedorazíme dřív než zítra odpoledne.“

Znovu si lehla a v tom okamžiku pochopila, že Beyard je nebezpečný.

Jel prstem dál po jejím těle, pokračoval dolů po krku a pak přes hruď. Sledoval ruku pohledem, aby se Munroeové nemusel podívat do očí. „V jednom z těch telefonátů,“ poznamenal, „jsi použila jméno Michael. Stejné jméno zmínil i ten pomocný námořník ze Santa Dominga.“

Spočinul jí rukou na břiše a ona ji uchopila a přitiskla ke rtům. „To je přezdívka, kterou používám při práci.“

„Nikdy jsi mi neřekla, co vlastně děláš.“

„Nechme to na jindy,“ řekla. Otočila se, aby na něj viděla, pak se převalila, sedla si mu obkročmo na pánev a přimáčkla mu ruce k posteli. Naklonila se nad něj a dotkla se rty jeho úst. Povzdechl si a vzápětí bez varování vytrhl ruce z jejího sevření, popadl ji v pase a položil ji zpátky na postel. „Nezahrávej si se mnou, Esso,“ řekl.

Byl silný. Mocný.

„Proč myslíš, že si zahrávám?“ zeptala se. „Chci tvoje tělo stejně zoufale jako ty to moje.“

Usmál se. Oči měl smutné a ústa krutá. „To sotva.“

Pohladil ji po vlasech, ale nadále se vyhýbal jejímu pohledu. „Dokud jsi tu bývala se mnou, odolal jsem tomu, co jsem chtěl nejvíc, a když jsi pak odešla, snažil jsem se celé roky zapomenout, po čem jsem vlastně toužil.“ Lehce jí přejel rukou po krku a pokračoval dolů po hrudi. „A najednou jsi zpátky. Přede mnou, vedle mě, pro mě. Nevím, jestli tě miluju, nebo tě spíš nenávidím a chci tě zničit.“

„Záleží na tom?“ zeptala se.

Klekla si na postel a sundala si košili, vzala ho za ruce a přitiskla si je na ňadra. Sklonila se a políbila ho, jemně se dotýkala rty jeho úst a dráždila ho jazykem. Vyhledal její oči. „Pro tebe je to hra o moc,“

zašeptal.

Sjela mu rty dolů po krku a jemu se zrychlil dech.

„Pokud ano,“ řekla, „tak co na to říká ten stratég v tobě?“

Okamžik na ni hleděl a pak ji objal, přitáhl ji k sobě, a když zakryl její ústa svými, horká vlna jí sevřela hrdlo a projela celým tělem.

Pustit si muže k tělu byla jedna věc, ale pustit si ho k duši bylo něco úplně jiného.

KAPITOLA 14

2° severní šířky, 9° 5’ východní délky

Západní pobřeží Rovníkové Guiney

Moře vypadalo jako nekonečná plachta ocelové šedi odrážející se od zatažené oblohy a trauler byl jen malá černá skvrna na obzoru. Blížil se západ slunce, část dne, kdy se obloha zbarví do zářivých odstínů a oceán se rozvlní měňavými barvami. Munroeová nastavila obličej větru a spršce mořské vody, zavřela oči a nechala myšlenky volně plynout. Snažila se přimět šedé mozkové buňky, aby se vzájemně propojily a rozpletly to zašmodrchané klubko informací, které stále ještě přinášelo víc otázek než odpovědí. Marně.

Motorový člun se řítil vysokou rychlostí po hladině a mířil k městu Bata, jež se momentálně nacházelo v nějakém neviditelném bodě za horizontem. Před třemi hodinami zvedl trauler kotvy u jižního pobřeží Kamerunu a s výjimkou George Wheala, který se uvolil zůstat do Beyardova návratu na lodi, se posádka rozptýlila na pevninu. Munroeová, Beyard a Wheal předtím v kormidelně pečlivě prostudovali ručně kreslené mapy, které Beyard během let nashromáždil, a diskutovali o dopravních prostředcích a vybavení potřebných na těch několika možných trasách přes Batu do Mongoma.

Najednou se z toho stal Beyardův projekt. Munroeová mu ho nikdy oficiálně nepředala, ale on si ho vzal, rozpitval a pak pečlivě naplánoval; mistrný stratég rozmisťující figurky na další živou šachovou partii. Byla to reminiscence z jiného života, jiného světa, a stejně jako tenkrát se ani dnes vůbec nediskutovalo o tom, že by se snad celá akce mohla řídit podle ní. Beyard nebyl žádný poskok a předání velení byla cena za jeho spolupráci.

A najednou se jako červenobílý přelud na obzoru objevila Bata. Pokračovali o několik kilometrů dál na jih za město, mimo dosah přístavu, na jednu z Beyardových usedlostí, kde vymění člun za pozemní vozidlo.

DŘEVO MOLA BYLO ohlazené a ošlehané větrem a podepíraly ho masivní pilíře, zapuštěné hluboko do země. Molo vedlo ze zadní části pečlivě udržovaného pozemku nad písčitou pláží a sahalo asi patnáct metrů nad vodu. Byl k němu přivázaný malý rybářský člun z ještě syrového, nového dřeva. Beyard nasměroval člun na opačnou stranu mola a sebejistě vyskočil ven s uvazovacími lany v ruce.

Dům stál na dvouakrovém pozemku, měl jedno podlaží a působil dojmem, že se rozprostírá do krajiny a splývá s bujnou vegetací. Od zadního vchodu k nim zamířila žena. Měla hladkou světle kakaovou pokožku, pravidelné rysy obličeje a za ní se batolilo malé dítě, které se jí přidržovalo za dlouhou sukni přiléhavých šatů. Srdečně se usmívala a přivítala Beyarda důvěrným objetím. Při pečlivém plánování odpoledního programu se Beyard opomněl o ženě či dítěti zmínit, a když neznámá pozdravila Munroeovou s nenuceností sobě rovné, Munroeová potlačila nepřátelství a nasadila masku zdvořilosti.

Zatímco Beyard mluvil, žena se usmívala a jiskření mezi nimi prozrazovalo víc než jen platonickou minulost. Beyard si klekl k dítěti a pošimral ho na kulatém bříšku, pak vzal batole do náruče a vyhodil ho do vzduchu. Do okolí se rozlehl zvonivý smích, ačkoli Munroeová slyšela jen bušení krve v uších a stála jako přimražená s falešným úsměvem přilepeným na obličej.

Beyard postavil dítě na zem a obrátil se k Munroeové. Rty se mu pohybovaly, a tak se přinutila vnímat zvuk. „Tohle je Antonia,“ říkal. „Bydlí tu s manželem a třemi dětmi, je to jejich dům a jejich pozemek,

pokud náhodou nejsem ve městě.“ Kývl směrem za dům. „Na kraji areálu stojí domek pro hosty. Tam přenocujeme.“

Domek byl vybaven jen základními nezbytnostmi. Budova pozůstávala ze dvou místností, ložnice s malou koupelnou a většího pokoje, který sloužil jako obývák s kuchyňským koutem. Uprostřed stál stůl se čtyřmi židlemi. Nebyla tady klimatizace, ale stropy byly vysoké a vlhkost zmírňoval stálý větřík.

Než se osprchovali, padla tma a Antonia osobně, nikoli některá ze služebných, jim z domu přinesla jídlo.

Munroeová z ložnice slyšela, jak vstupuje dovnitř, a zpoza zavřených dveří sledovala útržky tlumeného rozhovoru. Občas zavládlo ticho. Otálení. A pak se vstupní dveře zabouchly a Beyard i se ženou byli pryč.

Munroeová si uvědomila, že zadržuje dech, a pocítila sama k sobě odpor.

Emoce, které cítila, porušovaly základní pravidlo pro přežití; odporovaly zdravému rozumu, křivily logiku, zamlžovaly úsudek, a tudíž musí být vymýceny. Munroeová se zhluboka nadechla a vydechla. Musí opět získat vládu sama nad sebou a k tomu je nutné se citově stáhnout do vnitřní ulity. Další nádech; zavřela oči a se sebezapřením se snažila to přemoct, vymluvit to sama sobě, ale nakonec toho nechala. Beyard byl výjimečný jedinec, její rovnocenný protějšek, muž se schopností i motivem zničit ji i celou její práci.

To nebezpečí bylo jako omamná vábnička, bylo těžké se ho vzdát.

Uplynulo dvacet minut, než se Beyard vrátil. Při večeři si povídali, Munroeová to poznala zrakem –

Beyardovi se pohybovaly rty, krčil rameny, flirtoval; pak jí hlavou zaduněl její vlastní hlas a Beyard na ni vrhl okouzlující úsměv. Během jídla to pokračovalo, vnější harmonie zakrývala vnitřní chaos. Ulita byla nevyhnutelná. Může však počkat.

Vzbudili se před rozbřeskem, ve fázi tmy, kdy džungle ožívá sílícími opičími a ptačími orchestry, které přehluší noční řev šelem. Vzduch zvlhnul lehkou mlhou, a když vyšlo slunce, parné horko ještě zhoustlo.

Beyardovým dopravním prostředkem byl tuctový peugeot, původně béžový nebo snad bílý, nyní už natrvalo rezavý. Na rozdíl od všech jeho ostatních věcí, jejichž starý omlácený vzhled skrýval nejmodernější zařízení, byl peugeot v dezolátním stavu. Munroeová se zdráhala ho použít, Beyard však trval na svém. „Bude to pro nás lepší,“ řekl. „Moje ostatní auta už tady znají. Tohle nám zaručí určitý pocit anonymity a navíc nejedeme daleko, asi po pěti kilometrech začínají vyasfaltované silnice.“

„Doufám, že s tou rachotinou nepojedeme do Mongoma?“

„Ne,“ ujistil ji. „Na to si vezmeme Land Rover, nebo možná Bedford. Vojenský náklaďák.“

„Ty můžeš nějaký sehnat?“

„To by neměl být velký problém,“ řekl. „Když je nepoužívám sám, pronajímám je Malajcům a Číňanům –

mám firmu, která zajišťuje přepravu z lokality, kde se těží dřevo, do přístavu. Je to legitimní záminka, proč mít náklaďáky, a umožňuje mi to splácet svou daň ve formě štědrých poplatků místnímu bratrstvu papalášů. V období dešťů je využiju, jestli budeme muset projíždět džunglí, tehdy se budou hodit.“

Munroeová přikývla a pak řekla: „Máš tu nějaké bezpečné místo, kam bych si mohla odložit pár věcí?“

„Mám,“ odpověděl a odvedl ji zpět do koupelny. Tam zručně vyjmul kus zárubně a vytáhl ze zdi úzkou, pevně uzavřenou schránku, která obsahovala několik tisíc eur. „Mělo by tam být ještě místo,“ řekl a krabici jí podal.

Odpáčila víko. „Jak bezpečný je tenhle objekt?“

„Vojáci sem nevpadnou, jestli máš na mysli tohle.“

Vytáhla z bezpečnostního opasku povolení k pobytu v Rovníkové Guineji a pásek se svými pasy, kreditními kartami a Emilyiným úmrtním listem vložila do schránky. „Jakou máš záruku?“

„Antonia je nejstarší a nejoblíbenější neteř jedné z prezidentových manželek a její muž je s prezidentem propojený přes armádu. U nich dvou je pozemek bezpečný.“

Pevně uzavřela víko. „To se mají, jenže tvoje cennosti tohle neochrání.“ Pohodila hlavou ke schránce ve

svých rukou.

Usmál se, vzal krabici, zasunul ji zpátky do zdi a vrátil obložení na místo. „To musíš vědět všechno?

Všechna moje tajemství?“

Munroeová pokrčila rameny. „Vlastně je fuk, jestli mi to teď řekneš, nebo ne. Když chci nějakou informaci, tak ji dostanu. Stejně si to nějakým způsobem zjistím.“

„No dobře,“ řekl. „Antonia a já se známe už dost dlouho, jsem otcem jejího nejstaršího syna. Je mu osm, tak si to můžeš spočítat.“ Během řeči Beyard kráčel ke vchodovým dveřím a Munroeová šla za ním. „Asi před čtyřmi lety, když šel náš vztah do kytek a zdálo se, že nemá žádnou budoucnost, se vdala za svého nynějšího manžela, je jeho ženou číslo tři. On žije v hlavním městě a spolu se vídají tak jednou dvakrát za měsíc.“

Beyard přidržel Munroeové dvířka peugeotu a pak chvíli manipuloval s kličkou, aby dveře zůstaly zavřené.

Vklouzl na sedadlo řidiče, a než nastartoval, několikrát zabouchl dveře na své straně. „Tenhle dům jsem jí koupil já,“ pokračoval. „Je napsaný na ni. Je to její pojistka a koupí si za něj svobodu, pokud se k tomu rozhodne, však víš, jak to tady chodí. Navíc teď, když se nedaleko usídlily ropné společnosti, je to cenná nemovitost.“

Munroeová dobře věděla, jak to chodí. Po svatbě byla žena v Rovníkové Guineji připoutaná k manželovi a jeho příbuzným a často se stávala jakýmsi druhem majetku. Rozvod byl sice technicky možný, ale pro ženu znamenal neuvěřitelnou zátěž: děti podle zákona připadly manželovi a žena musela vrátit věno, jinak šla do vězení, a odpykávat si trest v místních rozpadajících se věznicích, společných pro obě pohlaví, nebylo o moc lepší než trest smrti.

Motor zaprskal a vozidlo se trhaně rozjelo. „Snad budeš souhlasit,“ prohlásil Beyard, „že má důvěra je na místě a objekt je bezpečný.“

Munroeová na něj úkosem pohlédla a překřížila si paže na hrudi. „Ano, to souhlasím.“ Odmlčela se a obrátila se k němu. „Je to sice už devět let, ale moc ses nezměnil. Vždycky je to něco za něco. Využíváš ji.“

Odvrátil oči od prašné cesty, která zde sloužila jako silnice, a pohlédl na Munroeovou. „To jsem nikdy nepopíral,“ řekl. „Pravda je ale taková, že jí to nevadí.“

„A co její manžel, tomu to taky nevadí? Určitě zná vaši minulost, ví, že používáš jeho pozemek, ví, že sem chodíš, i když je pryč, určitě tím není nadšený. Nejspíš by mu nebylo proti mysli, kdybys odsud zmizel.“

„Kdepak,“ odpověděl Beyard. „To já jsem je spolu seznámil a on patří k mým nejlepším přátelům.“ Pokrčil rameny. „Věci se mají tak, jak se mají, Esso. Můj vztah s Antonií skončil před čtyřmi lety, a musím dodat, že ne její vinou. To já jsem to podělal. Máme spolu syna a bez ohledu na to, jak to teď mezi námi je, chci, aby byla šťastná. Ať už ji využívám, nebo ne, vede se jí dobře a klukovi taky.“ Otočil se a pohlédl na ni. „Spokojená?“

„Asi jo.“ Po chvíli mlčení dodala: „Ví tvůj syn, kdo je jeho otcem? Vídáš ho často?“

„Ano, a moc ne. Když mu bylo sedm, odvezl jsem ho do Paříže. Bydlí u přátel Antoniiny rodiny a chodí na jednu z nejlepších škol ve městě. Ano,“ odpověděl Munroeové na nevyslovenou otázku, „na moje náklady.

Dvakrát ročně mu platím letenku domů. Chci, aby si mohl vybrat ze dvou světů, až vyroste, a udělal jsem opatření, aby o něj bylo postaráno, kdyby se se mnou něco stalo.“ Po krátké odmlce pokračoval: „Zrovna ty nejsi v pozici, kdy bys mohla někoho soudit kvůli využívání či zneužívání, když mě sama právě v tomhle okamžiku využíváš k tomu, abys získala, co chceš.“

„Nabízela jsem, že si tě najmu. Nemůžu za to, že si ode mě nechceš vzít peníze.“

Beyard se usmál. Byl to znalecký, chápavý úsměv. „Esso, možná že v tom tvém druhém životě, mezi jinými lidmi, by taková slova měla význam, ale mezi námi ne. Oba víme, že hry na slovíčkaření nemají smysl pro toho, kdo chápe hlubiny lidské povahy. A ty mě využíváš. Ty víš, co chci víc než peníze, a podáváš mi to jako drogu, v malých dávkách, krmíš mě tím, dokud se nestanu závislým. Nenech se mýlit a nemysli si, že o tom nevím. Já jsem ti povolil mě využívat, tak jako to Antonia dovoluje mně. Ty a já,

Vanesso, si jsme velice podobní.“

Z BEYERDOVA POZEMKU vedla jen hlinitá cesta s hlubokými vyjetými kolejemi, vedoucí skrz bujnou okolní vegetaci, a když se po ní vozidlo pomalu šinulo, otevřeným oknem občas šlehla dovnitř větev. Pár kilometrů od domu se cesta napojovala na širší nezpevněnou silnici a ta se později sbíhala s asfaltkou.

Tam, kde končila oranžově rudá hlína, je čekalo první kontrolní stanoviště.

Napříč vozovkou bylo nataženo několik ostnatých drátů a jízdní pruhy navíc blokovaly dva provizorní dřevěné zátarasy, které měly zabránit průjezdu téměř neexistující automobilové dopravy. Pět mužů se dělilo o jednu společnou zbraň a u silnice měli z kamenů a špalků postavené ohniště, nad nímž cosi vřelo v hliníkovém kotlíku. Beyard chvíli žertoval s velitelem skupiny a pak peugeot, o pět piv lehčí, pokračoval po jediném vyasfaltovaném úseku pobřežní silnice až do Baty, největšího a nejvýznamnějšího města v pevninské části Rovníkové Guiney.

Bata se sedmdesáti tisíci obyvateli byla druhým nejlidnatějším městem v zemi, rozlohou však hlavní město převyšovala. Na rozdíl od Malaba, které bylo těsné, přeplněné a s úzkými ucpanými ulicemi, se Bata velkoryse rozprostírala do délky a pyšnila se širokými, poměrně prázdnými a většinou vyasfaltovanými bulváry. Budovy na nábřeží byly dvou-až třípatrové, postavené ve stylu středomořských a španělských vil.

Dál od pobřeží pak stály většinou přízemní kostky z betonových tvárnic, u nichž funkce převládala nad estetikou, i tak však měly kolem sebe dost místa a byly úhledně rozmístěné podél krajnice.

Několik kilometrů jižně od města ležel přístav, odkud se ohromující rychlostí vyváželo přírodní bohatství země. Za přístavem se nacházely objekty zahraničních ropných společností, kde byli ubytovaní jejich zaměstnanci na malých kouscích Ameriky transplantovaných do středozápadní Afriky. Několik kilometrů severně vedl jeden pruh asfaltu, který sloužil jako největší letiště v pevninské části Rovníkové Guiney.

Letiště bylo v provozu pouze ve dne, za dobré viditelnosti a na přistávací dráhu se vešel maximálně Boeing 737. Směrem na východ z města vedla hlavní silnice, která protínala středoseverní srdce země.

Její povrch původně tvořil červenohnědý jíl, který se v období dešťů měnil v neprůjezdné močálovité bahno; dnes byla vyasfaltovaná za peníze těžařských společností.

Peugeot se nakonec se škytajícím motorem dokodrcal před bar Central. Podnik patřil k nejpopulárnějším restauracím ve městě a sloužil i jako nálevna. Munroeová doufala, že bude prvním krokem k nalezení stopy Emily Burbankové.

Stejně jako Malabo byla Bata městem bez zábavy, kde je výlet do klimatizované prodejny potravin světlým bodem dne. Vzhledem k nedostatku jiných kulturních stánků se centrem společenského dění staly restaurace a bary. Jejich provozovatelé drželi prst na tepu města, věděli o každé fámě, slyšeli drby a dobře znali střídající se obličeje návštěvníků. Podobně jako většinu restaurací v zemi, i bar Central vlastnili a provozovali přistěhovalci, v tomto případě bratři pocházející z Libanonu. Nejstarší z nich stál právě za barem u kasy, a když zpozoroval Beyarda, široce se usmál pod mohutným knírem a zvedl ruku na pozdrav. Za okamžik za nimi přišel ke stolu, potřásl Beyardovi rukou a bratrsky ho objal. Chvíli se navzájem dobírali a vtipkovali a pak si k nim muž přitáhl židli.

Jmenoval se Salim. Černé vlasy měl prokvetlé a oči oříškově hnědé. Nemohlo mu sice být víc než pětačtyřicet, ale hluboké vrásky, jež mu brázdily obličej, z něj dělaly spíš šedesátníka. Beyard mu představil Munroeovou, která Salimovi stiskla ruku se slovy: „As-salam alejkum.“

Salim se široce usmál, „Wa alejkum as-salam“, a pak směrem k Beyardovi poznamenal: „Ta holka se mi líbí. Kdes ji schrastil?“

Konverzace nezávazně plynula, dokud Munroeová nevytáhla Emilyinu fotografii vytisknutou z internetu a nepřisunula ji přes stůl k Salimovi. „Nabhatu an hadihi al bint.“

Beyard se vložil do hovoru. „Velice rádi bychom věděli, zda jsi tu dívku náhodou neviděl,“ řekl. „Ale kdyby se někdo ptal, přišli jsme jenom na snídani.“

Salim se odsunul od stolu a téměř pobouřeně se ohradil: „Francisco, příteli. O tohle ty mě musíš žádat?

Pro tebe cokoli.“ Pak se obrátil k Munroeové: „Ano, viděl jsem tu holku.“ Poškrábal se za uchem a naklonil hlavu na stranu. „Naposledy možná tak před půl rokem.“

„Chodívá sem často?“ zeptala se Munroeová.

„Neřekl bych, že často. Možná tak jednou dvakrát za rok.“

„Chodí sem sama?“

„Sama? Ne, nikdy. Vždycky s nějakými lidmi. Její manžel, ten sem chodí častěji.“

Munroeová chvíli mlčela. „Ona je vdaná?“

Salim pokrčil rameny a pousmál se. „Vdaná? Tedy, já nevím, jestli došlo k předání věna a podepsání papírů, ale jsem si jistý, že k němu patří. Jeho příjmení je Nchama, to vím jistě.“

„Mongomský klan,“ poznamenal Beyard.

„Ona žije tady v Batě?“ zeptala se Munroeová.

„To taky nevím,“ odpověděl Salim. „Ale asi ne.“

Munroeová si zastrčila vytištěnou fotografii do kapsy košile. „Ráda bych se vás ještě zeptala, jestli na té dívce nebylo něco, kvůli čemu jste si ji zapamatoval, něco zvláštního?“

Salim pokrčil rameny a mlčel. Prst mu opět zabloudil za ucho a posléze se mírně pousmál. „Znám svou klientelu, po čase si zvyknete na to, jak se věci mají, na stereotypy. Většinou platí, že vrána k vráně sedá.

Španělé se stýkají se Španěly, Francouzi s Francouzi. Nestává se často, že uvidíte místního muže s cizinkou, která by k němu patřila.“

„Vypadala spokojeně, nešťastně, byla tlustá, hubená, dobře oblečená, chudá?“

Salim chvíli mlčky seděl. „Když jsem ji viděl naposled, byla hubená, téměř vychrtlá, vlasy měla mnohem delší než na tom obrázku a pevně omotané kolem hlavy. Oblečení měla nenápadné, ale drahé, trochu jako bohaté manželky místních mužů, je to takový zvláštní styl, už ne africký a ještě ne západní.

Nevypadala ani tak smutná nebo nešťastná, jako spíš… no, řekněme prázdná.“

„A co ty předchozí návštěvy?“ zeptala se Munroeová. „Jak byste ji popsal?“

„Po pravdě řečeno,“ prohlásil Salim s uchechtnutím, „nemůžu říct, že bych si ji nějak prohlížel. Během posledních pár let jsem ji viděl tak čtyřikrát nebo pětkrát, ale nikdy jsem jí nevěnoval velkou pozornost.“

„Jsem vám zavázaná,“ řekla Munroeová a dodala: „Kdybyste si ještě na něco vzpomněl, ozvete se Franciskovi?“

Salim přikývl a pak řekl Beyardovi: „Měli byste vědět, že nejste jediní, kdo po městě ukazuje fotky.“

Munroeová, která si právě nesla sousto pečiva do úst, strnula a pak ho vrátila na talíř. „Tady snad ještě někdo nechává kolovat fotku té holky?“

„Vaši fotku,“ řekl. „Ode mě se ničeho obávat nemusíte. Nepředpokládám, že bych z toho měl potíže, a kdyby se někdo ptal, rozhodně řeknu, že podle mě se té fotce nepodobáte.“ Znovu se uchechtl. „Možná byste se ve vlastním zájmu neměla pár dní ukazovat ve městě.“

„Jak vypadal, ten člověk s fotkou?“

„Byli dva. Jeden voják, ale bez uniformy, a druhý mladší muž, něco přes dvacet, pravděpodobně z mongomského klanu. Byl dobře oblečený.“ Salim vstal. „Malý moment,“ řekl, zamířil k baru a vytáhl kus papíru zasunutý vedle kasy.

„Dali mi tohle číslo, abych jim zavolal, kdybych vás náhodou viděl.“ Podal papír Beyardovi a Munroeová mu ho vytáhla z ruky a zastrčila si ho do kapsy.

„Nechali tady tu fotku?“ zeptala se Munroeová a pak se obrátila k Beyardovi: „Ta fotka by nám hodně napověděla, kdo mě hledá.“

„Nenechali tu nic kromě toho čísla,“ řekl Salim. „Ale ta fotka nebyla tak kvalitní, abyste na ní byla snadno k poznání.“

Venku v autě se Munroeová otočila k Beyardovi. „Kdybych tu byla sama, pokusila bych se před odjezdem z města shromáždit trochu víc informací, jenže nejde jen o můj krk a ty znáš město líp než já. Jaký je tvůj názor?“

„Myslím, že by sis měla zdřímnout na zadním sedadle, kde tě nebude vidět,“ řekl. „Mám tu ještě dva podniky s důvěryhodnými známými. Uvidíme, co se mi povede zjistit.“

Zprávy ze dvou dalších restaurací byly podobné: ano, znají nebo vídají Emily Burbankovou, ne často, možná tak jednou za rok. Vedoucí z La Ferme tvrdil, že Emily nebydlí v Batě, a domníval se, že jejím domovem je Mongomo. Oba zdroje potvrdily, že před dvěma dny se u nich objevili dva muži a hledali nějakou bělošku, ale žádný z nich nevěděl proč.

Munroeová se uvelebila na zadním sedadle tak, aby se vyhnula čouhajícím pružinám, zakryla si oči předloktím a zavřela víčka. Hlavou se jí honily neuspořádané myšlenky, vrážely do sebe a vzájemně splývaly. Už to nebyl jeden rébus, ale dva, možná i tři. Nasávala vzduch a s každým hlubokým nádechem se postupně vracela do stavu jasného soustředění. Přikládala nové informace k tomu, co už měli. Muselo to do sebe nějak zapadat, ta odpověď se vznášela těsně mimo dosah; řetězce neuchopitelných myšlenek proplouvaly zákoutími její mysli a vzápětí mizely.

A pak jí to sepnulo: ministr zahraničních věcí a policejní náčelník v Malabu, když jim ukazovala fotku Emily Burbankové, objevil se jim v obličeji podivný výraz, který mohl znamenat jediné, snahu zamaskovat, že ji poznávají. Znali Emily osobně. Velký dílek skládačky zapadl na své místo. Emily Burbanková byla konstanta, výseč faktů, která dávala smysl.

Pokud jsou dnešní informace přesné, pak byla Emily Burbanková před šesti měsíci naživu a pohybovala se na veřejnosti mezi obyvateli Baty. Nedělala s tím žádné tajnosti, neskrývala se a nikdo ji neschovával. Za poslední čtyři roky se však vůbec nespojila s rodinou, určitě musí vědět, že ji hledají. Stopa se začínala postupně rýsovat, nabývala konkrétní podobu, byla téměř hmatatelná, jen ji objevit a jít za ní. Jestliže se Munroeové podaří dostat do Mongoma, bude mít Emily na dosah ruky.

Události mimo Emily se tříštily na roztroušené nesouvisející střípky. Munroeovou s Bradfordem někdo sledoval po Malabu od chvíle, kdy přiletěli. Ona skončila na člunu a Bradforda vyhostili ze země. Muži na člunu ji považovali za mrtvou, a i v případě pochybností by ji rozhodně za mrtvou prohlásili, už jen proto, aby nemuseli přiznat, že to podělali.

To, že po ní pátrají tady a teď, musí znamenat, že někdo z místních vojenských složek ví, že je naživu a že zamířila právě sem. Munroeová se nemohla zbavit nehezkého podezření, že ty dva muže s její fotkou informoval o místě jejího pobytu někdo bližší, někdo, kdo zná její pohyby, kdo by měl možnost zařídit, aby ji sledovali od okamžiku, kdy vstoupila na půdu Rovníkové Guiney.

Muži s fotografií byli v Batě přede dvěma dny. Kde byla tou dobou ona? Někde v pobřežních vodách Nigérie. Kolik lidí, kteří vědí, že je naživu, znalo její plán odjet do Baty?

Logan. Tomu se nezmínila, kde je ani kam jede.

Kate. Kate věděla prakticky o každém jejím kroku, ale o Batě? Ne, tu část tehdy vynechala.

Francisco. Netušil, že je v Rovníkové Guineji, dokud se neobjevila u něj doma, a nemohl nijak zařídit její sledování. Pokud… pokud se o jejím plánovaném příjezdu nedozvěděl od Boniface Akamba. Tečky byly namalované a začínalo se rýsovat jejich spojení.

Bradford. Sakra. Bradfordovi řekla o Batě, a když spolu byli v Malabu, on si ležel pěkně v teplíčku v posteli, zatímco ona byla přivázaná ke kotvě na dně oceánu. Věděl předem o všech jejích přesunech. A jakmile se pak objevila, nemrtvá a neutopená, trval na tom, že se vrátí do Afriky a pojede s ní do Baty.

Tři různé skládačky, všechny podobně zbarvené, se stejnými dílky a tvary, které do sebe navzájem zapadají. Otočila se k Beyardovi a řekla: „Asi bychom měli vypadnout z města.“

Zůstala sedět vzadu, zatímco se Beyard zkušeně proplétal ulicemi města, a když za sebou nechali většinu budov, přelezla na přední sedadlo. Beyard natáhl ruku a odhrnul jí z obličeje pramen vlasů. „To tvoje živobytí, ta práce, o které jsi mi ještě pořád nic neřekla. Ty jsi nějaký stratég?“

„Ne takový jako ty,“ řekla a pak se zasmála. „Vlastně docela jako ty. Jezdím do rozvojových zemí a sbírám informace, většinou abstraktní a obskurní, a pak z nich udělám něco, co může podniku pomoct při obchodním rozhodování.“

„Takže ty se neživíš hledáním nezvěstných osob?“

„Ne,“ řekla a zkroutila se na sedadle tak, aby k němu byla otočená obličejem. „Co kdybychom našli kompromis, který by vyhovoval oběma?“ navrhla. „Něco legálního, při čem na člověka nikdo nestřílí. Ty bys byl v mém oboru vynikající, mohli bychom spolupracovat.“

„Rozmyslím si to.“

Jeli v tichu, dokud za mírnou zatáčkou, asi třicet metrů před nimi, nenarazili na kontrolní stanoviště, které tam dřív nestálo. Hlídku tvořila skupina vojáků, kteří spíš připomínali dobře vycvičenou a po zuby ozbrojenou prezidentskou stráž než nesourodou odrbanou bandu, s jakou se setkali ráno.

Bylo tam osm vojáků a tři auta a každý muž byl vyzbrojen samopalem. Vozovku přehrazovaly mobilní zátarasy a výstražná světla. Vozidla, jedno terénní a dvě nákladní dodávky, byla černá, s kouřovými skly. Za okénky terénního vozu se rýsovaly siluety dalších mužů a auto bylo zaparkované tak, aby ze silnice nebylo vidět na čelní sklo.

Beyard zpomalil, oči mu ztvrdly a pevně sevřel rty. „Vzadu mám karton cigaret. Jestli to nezabere, tak peníze. Předpokládejme to nejhorší, totiž že hledají tebe. Budeme se ale chovat podle toho nejlepšího scénáře, že si jenom udělali vyjížďku. Na podlaze pod sedadlem je kšiltovka. Nasaď si ji.“

Peugeot se krokem blížil k hlídce. Beyard zachovával kamennou tvář a oči mu rejdily od mužů k vozidlům a na silnici před nimi. Munroeová věděla, že jeho mozek, stejně jako ten její, přešel do stavu nejvyšší ostražitosti, bleskově vyhodnocuje data a prověřuje možné scénáře a jejich budoucnost.

Dva z vojáků vstoupili do silnice a nařídili, aby vozidlo sjelo mimo krajnici. Munroeová zalovila pod sedadlem pro čepici. „Nemáš tady nějaké nářadí? Kapesní nůž? Řezák? Cokoli?“

„Podívej se do přihrádky. Možná tam bude šroubovák.“

Munroeová vytáhla čepici a narazila si ji na hlavu. Byla špinavá a zaprášená. Mnoha místním dělalo potíže rozeznat jednoho cizince od druhého, tím spíš, když měli k dispozici jen fotografie. Kšiltovka pomůže změnit vzhled. Deset metrů do kontrolního stanoviště.

Munroeová seděla vzpřímeně a oči upírala přímo před sebe, zatímco prsty prohrabávala obsah přihrádky v přístrojové desce. Nakonec objevila malou svítilnu ve tvaru tužky a strčila si ji do kapsy.

Beyard sjel s autem ze silnice a vmáčkl ho mezi asfalt a hustou zeleň. Jakmile vypnul motor, Munroeová se přes něj natáhla, vytáhla z přístrojové desky klíče, sundala z kroužku klíček zapalování a podala mu ho.

Ostatní klíče sevřela v pěsti.

K vozu přistoupili tři vojáci, dva mířili zbraněmi na posádku a třetí chtěl vidět papíry od auta. Beyard jim otevřeným okénkem podal doklady, a když se muž otočil a vykročil směrem k jednomu z vozidel, Munroeová ho zahlédla z profilu a poznala v něm člověka, který ji tu noc na člunu kopl do žeber. Zatímco si muži předávali doklady, Beyard vystoupil z vozu. Držel ruce tak, aby na ně bylo vidět, ukázal na zavazadlový prostor a zvedl dva prsty ke rtům. „Zapomněl jsem si tam cigarety,“ řekl.

Voják pohodil hlavou ke kufru auta a se samopalem Beyarda následoval. Beyard vyndal celý karton, vrátil se na sedadlo řidiče, okázale roztrhl obal a vytáhl balíček cigaret. „Další vůz stojí za námi v zatáčce,“ řekl.

„Dva muži, stejné vybavení.“

„Nejmíň jeden z těch chlapů se mnou byl tu noc na člunu,“ řekla. „Z těch ostatních nikoho nepoznávám.“

„Jestli si všimneš, kdo tomu velí, dej mi znamení,“ řekl.

„Možná sedí v tom terénním voze. Vidím tam stíny.“

Ze směru, odkud přijeli, se ke kontrolnímu stanovišti blížil taxík. Sedělo v něm šest pasažérů a střechu téměř nebylo vidět pod hromadou ranců. Dva vojáci přešli přes silnici k taxíku, chvíli mžourali do okýnek a pak, aniž si vyžádali doklady nebo papíry od auta, odsunuli zátarasy stranou a mávnutím ruky poslali vůz dál.

Beyard vyklepl cigaretu z krabičky a pohrával si s ní v prstech. „Kdybys viděla, co jsem viděl já,“ řekl.

„Máme problém.“

„Viděla jsem to,“ řekla. „Mám u sebe povolení k pobytu, kterého se potřebuju zbavit. Nechci jim dát hmatatelný důkaz, že jsem ta, koho hledají.“

Beyard vytáhl z popelníku zapalovač, zapálil si, podal zapalovač Munroeové a vystoupil z auta s několika krabičkami marlborek v rukách. Opřel se o dveře vozu, položil cigarety na kapotu a obrátil se k nejbližšímu vojákovi: „Nedáš si čouda?“ Muž stál dál jako socha, nehnul brvou a jeho otázku ignoroval, načež Beyard spustil monolog natolik hlasitý, aby ho slyšeli vojáci v bezprostřední blízkosti: o počasí, o jídle ve městě, o všem a o ničem, na tématu nezáleželo, prostě mluvil.

Munroeová položila legitimaci trvalého pobytu na podlahu před sebou a zapálila růžek. Plast hořel pomalu, škvířil se a spékal a vydával odporný puch. Plamen pohltil asi třetinu průkazu včetně fotky a většiny osobních údajů, když se nálada venku náhle změnila. Munroeová zadupala oheň a zbytek legitimace nacpala do polstrování sedadla.

Voják, který původně odnesl papíry od jejich auta, se vrátil bez nich. Jazykem, který znala z noci, kdy ji postřelili, vyštěkl rozkaz ke dvěma kolegům u auta a ti Munroeové nařídili, aby vystoupila. Beyard si dlouze potáhl z cigarety a vyfoukl kouř vzhůru k obloze. To nebylo dobré znamení. Beyard byl nekuřák a skutečnost, že se uchýlil ke zlozvyku, který považoval za zvlášť odpudivý, byl starý známý signál, důrazné varování. Poslechni je.

Přes silnici přešli tři vojáci a připojili se ke trojici přítomných. Jeden z nich poručil Munroeové a Beyardovi, aby si lehli na zem, a pak jednomu po druhém rozkopli nohy od sebe, zkroutili ruce za zády a nasadili želízka. Pod namířenou hlavní je přinutili vylézt na korbu jedné z dodávek. Srazili je břichem na podlahu, posedali si na bočnice a mířili na zajatce zbraněmi. Vozidlo s trhnutím vyrazilo vpřed.

Po krátké jízdě sjeli z vozovky. Munroeová to zřetelně cítila v otřesech dodávky, slyšela ve zvuku motoru, který se přenášel podvozkem, čichala to v pachu bahna a živočichů, který prostupoval vzduch. Snažila se, aby jí hlava nenarážela do podlahy. Nyní projížděli po úzké stezce. Osvětlení se změnilo a ona letmo zahlédla záblesky zeleně. Nořili se hlouběji do džungle.

Na Beyarda neviděla, hlavu měla otočenou na opačnou stranu –, ale cítila ho. Přisunul se blíž, což mělo nepochybně být uklidňující gesto, jenže na celé té situaci nic uklidňujícího nebylo. Pár centimetrů od obličeje měla černá zablácená bagančata a těsně nad nimi kus matného kovu, zbraň namířenou na svou hlavu.

Dodávka bez varování prudce zastavila. Vojáci vyskákali z vozidla a Munroeovou někdo zezadu popadl a pozpátku táhl ven. Hlavou přitom narazila do zadních dveří dodávky a padla na kolena. Lebkou jí projela pulzující bolest, na tváři ucítila výmluvný čúrek a v nose ji polechtal štiplavý pach krve. Barvy se jí před očima slily do odstínů šedé a v jejím nitru se rozduněly válečné bubny. Ve výši očí měla opasek jednoho z únosců. Pistoli. Munici. Nůž. Vzedmulo se v ní nutkání zaútočit, začaly se probouzet instinkty, ale pak náhle během okamžiku veškerá zuřivost splaskla jako balonek, jako oheň bez paliva. Zůstala ochromená.

To, co ji zadrželo, byl zlomek vteřiny strachu vyvolaný pohledem na Beyarda. Strach. Bylo pravděpodobné, že během jejího útěku by Beyarda zabili. Místo aby se všechny její smysly v pudu sebezáchovy rozběhly naplno, začala se zatraceně bát o Beyarda. Ten pocit strachu, to bylo něco nového. Ještě nikdy nemusela pobízet démony a základní instinkty, skrývající se pod povrchem. Musela je ovládat, odhánět, to ano, ale nikdy v životě je nemusela vyvolávat. Právě teď byla krajně nevhodná doba k tomu, aby dravčí instinkty najednou zkrotly.

Násilím ji postavili na nohy. Kousek od auta vedla úzká pěšina mizející v houští. Voják, který stál nejblíž, jí zarazil hlaveň do žeber a hlavou naznačil, kudy má jít. Když se nehýbala, strčil do ní. Barva stromů přecházela od smaragdové po olivově hnědou a vnitřní bubnování se změnilo ve slabounké ťukání do hrudi. Podrost byl hustý, stezka sotva znatelná, a když zpomalila a hledala správný směr, na záda se jí přitiskla hlaveň pušky. Vnitřní kladivo se rozbušilo. Na obličeji se jí objevil úsměv smrti a zaťala pěst, v níž stále ještě svírala klíče. Palcem je posunula tak, aby trčely ven mezi prsty.

Nedokázala říct, kolik mužů kráčí za ní ani zda jde Beyard po stejné cestě, anebo ho přinutili nastoupit na vlastní pochod smrti. Ona sama nemůže nic podniknout, nic naplánovat, dokud nezjistí, kde Beyard je a kolik mužů se pohybuje mezi nimi. Zariskovala další dloubnutí do žeber a vydala pištivý zvuk chocholatky západní, malé antilopy, která obývá lesní podrost. Po chvilce se ozvala odpověď. Beyard byl někde vzadu na stejné stezce.

Pěšina náhle končila na kraji malé rokle. Horní část, kde stála, a dno proťaté kalnou zrzavou říčkou dělilo pět metrů bahna a pokroucených propletených kořenů. V období dešťů bude řeka plná vody a její hladina vzedmutá, ale teď byla sotva svým vlastním stínem. Mezi stezkou a břehem řeky bylo jen pár metrů místa. Voják jí škubnul za zápěstí, srazil ji na kolena a na krk jí přiložil zbraň. Byla obrácená obličejem k řece, zády ke stezce, a vojákův opasek měla v úrovni očí; jeho zbraně jí visely pouhých pár centimetrů od tváře. Ticho přerušil zvuk kroků zezadu a s nimi volání chocholatky.

Beyarda umístili co nejdál, jak jen to hustý porost umožňoval. Ruce měl svázané za zády a byla si jistá, že stejně jako ona klečí na kolenou a vedle něj stojí voják se zbraní namířenou na jeho hlavu. Pak zavládlo relativní ticho.

Přicházeli další muži. Byli už nedaleko a přibližovali se po stezce; jejich počet se nedal odhadnout, i když instinkt jí napovídal, že jich nemůže být víc než šest.

Chystala se poprava a jejich hlídači neudělají nic bez rozkazů, které se blíží každou vteřinou. Munroeová zavřela oči, aby se lépe soustředila. Pravděpodobně by z toho mohla vyváznout živá. Nedokázala s určitostí říct, zda se má bát o Beyarda, a každý okamžik váhání urychloval její vlastní konec. Věci se měly tak, jak se měly; teď nebo nikdy.

Vyhodila si pravý palec z kloubu a vyklouzla z pout, pak ho vrátila zpátky a pevněji sevřela klíče v dlani.

Přenesla váhu dopředu, napnula se a pohlédla nahoru na vojáka. Když se k ní obrátil, sladce se usmála a řekla portugalsky: „Vy mě teď zabijete?“ Neodpověděl, odvrátil se a zíral před sebe za řeku, ona však zjistila, co potřebovala. Oči se mu rozšířily; rozuměl jí. Byl to Angolec.

Pokračovala: „Nemůžu zemřít, dokud někomu neřeknu o tom pokladu.“ Hovořila měkce a melodicky, každé slovo vyslovovala pomalu a zřetelně. „Najdete ho zakopaný pod pahorkem na pláži pět kilometrů na jih, tam, kde řeka ústí do oceánu.“ S každým lživým slovem ztišovala hlas, až přešla do téměř neslyšného šepotu. Muž k ní bezděčně přibližoval hlavu, aby lépe slyšel.

Zaútočila jako mamba. Smrtelně. Tiše. Bleskově. Klíče bez jediného zvuku rozpáraly muži hrdlo a místo průdušnice zanechaly jen zející díru. Síla útoku ho srazila k zemi; z krku mu bublal vzduch s krví. Prsty se snažil nahmatat zbraň, která ležela těsně mimo jeho dosah, a Munroeová ji odkopla. Žádný výstřel, vše se musí odehrát kradmo a tiše. Klekla si na něj, popadla ho za hlavu a prudce s ní trhla, až se ozvalo křupnutí. Lehla si na břicho, jednou rukou se přidržovala jeho těla, druhou svírala zbraň, zatímco se sesmekla dolů do strže. Nohama se zachytila o spleť kořenů vyčuhujících z blátivých břehů. Z opasku mu strhla nůž, sebrala pistoli a zastrčila si ji dozadu za kalhoty, samopal si pověsila přes rameno a pak tělo pustila. Skutálelo se dolů se svahu, dopadlo na obličej do bahnité řeky a zbarvilo vodu ještě více do ruda.

Celé to trvalo pět vteřin, dost dlouho na to, aby byl Beyard mezitím desetkrát mrtvý, ale ze směru, kde klečel, se neozývaly žádné výstřely, žádný zvuk. Zamířila ke kraji rokle s úmyslem zlikvidovat vojáka, který ho hlídal, když ji přivítaly Beyardovy těžké boty. Lezl za ní do strže a za sebou táhl tělo.

Rychle prohledala mrtvolu Beyardova strážce; pátrala po klíči od želízek. „Jak se ti to sakra povedlo?“

zeptala se. Nenašla nic.

„Myslíš, že jsem přežil takhle dlouho díky tomu, že za sebe nechávám bojovat ostatní?“ Tiše a krutě se zachechtal. „Tos mě pobavila.“ Nuceně se usmál, pustil mrtvolu dolů do strže a zasyčel: „Hni sebou.“

Opřela se o svah a krabí chůzí vyrazila vpřed, zhoupnutí střídala se skoky, vrhala se dopředu, balancovala

a chytala se všeho, co jí přišlo pod ruku. Nejdůležitější byla rychlost. Beyard se pohyboval těsně za ní, tak jako ona měl přes záda zavěšený samopal, snažil se držet zpříma a nespadnout na dno. Z druhé strany strže k nim dolehlo zmatené povykování a Munroeová s Beyardem se rychle vydrápali nahoru do podrostu. Podařilo se jim dostat se asi čtyřicet metrů od místa popravy. Pomalu se začali plazit po břiše dopředu. Jejich nejlepším přítelem teď bylo ticho. Munroeové viselo z ruky prázdné želízko, což ji znervózňovalo. Navzdory veškeré snaze bylo slyšet, když o sebe kovové části zavadily. Zvuk byl sice slabý, přesto je mohl prozradit.

S lokty na nacucané hlíně se plazili hlouběji do houští. Munroeová zhruba tušila, kde jsou, ale bylo to jen tušení. Jakmile si byla jistá, že je už ze břehu nemohou vidět, odkulila se stranou a mávla na Beyarda, aby ji vedl. Vtom se jí kousek od hlavy ozvalo nezaměnitelné zasyčení zmije gabunské. Znehybněla a po chvíli, která jí připadala jako věčnost, se opatrně odsunula zpátky. Jed tohoto hada zabíjel během patnácti minut a civilizace byla o zatracený kus dál.

Ze směru, odkud přišli, se ozvalo staccato výstřelů a pak ticho. Popolezli vždy o pár desítek centimetrů, potom se zaposlouchali a pokračovali dál. Jestliže je vojáci sledovali do strže, zřejmě se jim nepovedlo najít místo, kudy z ní vylezli do porostu, bylo slyšet, že pronásledovatelé se vydali jiným směrem. Pod klenbou stromů se rozlehla další salva výstřelů, vzdálenější než ta předchozí a tak daleko, že nebylo slyšet žádné hlasy.

Zvedli se z břicha do dřepu a s rostoucí vzdáleností a prohlubujícím se tichem se postupně napřimovali.

Pak se objevili další nepřátelé: žízeň a čas.

Během období dešťů by to bylo jiné, rudé jílovité bahno by jim prosakovalo oblečením, do vlasů a na obličej, mísilo by se s potem, štípalo v očích a jeho chuť by cítili v ústech. Pokrylo by jim kůži, posloužilo jako kamufláž a chránilo by je před bodavým hmyzem. Déšť, který by jako kouzelným proutkem změnil jíl v bláto, by byl hojný a snadno by zahnal žízeň. Jenže období dešťů skončilo už před týdny.

Někdy za tmy těsně před rozbřeskem, kdy bylo ticho nejhlubší, když utichly zvuky noční džungle a ranní ptáčata ještě neprocitla, se konečně dostali zpátky do domku pro hosty. Na posledním kilometru použili hlinitou cestu. Drželi se těsně při kraji pro případ, že by se museli rychle ukrýt v porostu. Opatrně se vyhnuli jednomu kontrolnímu stanovišti s typickou zanedbanou směskou bojovníků; několik jich leželo opilých na zemi a ostatní pospávali. Jinak nebylo po vojácích ani stopy.

Žízeň byla k nesnesení a za světla měsíce blížícího se úplňku obratně prokličkovali kuchyní k vodě. Pili hltavě, rychlými doušky, voda jim stékala po obličeji, dělala cestičky v prachu a špíně a vytvářela podivné válečné pomalování. Když už Munroeová nedokázala vypít ani kapku, začala hledat nějakou kancelářskou sponku, kus drátu, cokoli, čím by si mohla odemknout želízka. Nenašla nic. Tyhle věci byly běžné na Západě, v jiném světě.

Beyard odešel do ložnice, a když se vrátil, už bez pout, vtiskl jí do dlaně klíček. Odemkla si zámek. „Díky,“

řekla, jediným plynulým pohybem mu zacvakla zablácená želízka kolem zápěstí a vytáhla pistoli, kterou měla zastrčenou vzadu za kalhotami.

Namířila mu ji na hlavu.

KAPITOLA 15

Beyard vyhledal pohledem její oči a i ve tmě bylo vidět, že se mu ve tváři zračí šok.

„Co to sakra provádíš?“

Z úst mu vycházel zkomolený přidušený šepot, který prozrazoval ztrátu klidu a sebeovládání.

„Nechci tě zabít,“ řekla Munroeová, „ale jestli budu muset, bez váhání ti ustřelím palici.“ Kopla k němu židli. „Sedej.“

Poslechl ji; evidentně spíš ze zmatku a snahy ji pochopit než ze skutečného strachu. Vytáhla z kapsy tenkou svítilnu, namířila mu ji na pravé oko a stoupla si před něj, těsně mimo jeho dosah. „Představuješ pro mě osobní i strategickou hrozbu,“ prohlásila. „Jsem unavená, hladová a zuřím, tak nepokoušej mou trpělivost. Chci odpovědi a chci pravdu, i kdyby sis myslel, že mě tím naštveš. Nemám času nazbyt a lži, překrucování a polopravdy budou mít za následek pouze to, že ty skončíš mrtvý a já se odsud vypařím.“

Beyard zamžoural do světla a kousek se odsunul. „Já jsem ti nikdy nelhal,“ namítl.

„Až na pár výjimek,“ řekla. „Myslíš si snad, že jsem blbá?“

Okamžik počkala, až místnost naplní ticho, přičemž mu pátrala v očích a v napjatém obličeji po nepatrných stopách, které by ho prozradily. „Kdy jsi naposledy mluvil s Bonifacem?“

Beyardovi mírně zacukaly koutky a odvrátil hlavu. Mělce se nadechl a ve zlomku vteřiny, který uplynul, než jí pohlédl zpříma do očí, se její podezření potvrdilo.

„Jestli je tohle kvůli Akambovi,“ prohlásil Beyard, „tak nenacházím slov.“

„Odpověz na otázku, krucinál.“

„Asi před dvěma týdny.“

„A on ti řekl, že mám namířeno do Malaba.“

Suverénnost se změnila v rozpaky. Následovala významná pomlka. „Ano.“

„Dal ti fotky, že? Poslal jsi za mnou svoje lidi, aby mě sledovali.“

Hluboký nádech a pak: „Ano.“

„A potom jsi mě nechal zdrogovat a odvléct na člun, kde mě měli zabít.“

„Ne.“

Napětí v jeho obličeji a změna tónu ho prozradila; zvedla zbraň, jako by chtěla vystřelit, a sykla: „Lžeš.“

„Vanesso, já ti přísahám,“ zvolal. „S tím, co se ti stalo na člunu, nemám nic společného. Když jsem mluvil s Bonifacem, prozradil mi, že ti shání papíry a že máš namířeno do Malaba. Nejdřív mě popadla zlost –

měl jsem chuť ti ublížit. Ale pak jsem začal být zvědavý, chtěl jsem věděl, jak vypadáš, proč jsi tady, co děláš. Bál jsem se s tebou setkat osobně, nevěděl jsem, jak bych zareagoval. Tak jsem tě nechal sledovat.“

Munroeová pomalu zavrtěla hlavou. „Důvěra na nesprávném místě může být nebezpečná,“ řekla. „Ta slova něco znamenala, i když jsem to tenkrát netušila. Celou tu dobu, kdykoli, jsi mi to mohl říct, dát mi tu informaci, kterou jsem potřebovala, abych si všechno spojila –, ale tys to neudělal. A teď mě dvakrát během týdne zajme stejná skupina mužů a ty jsi jediným pojítkem mezi oběma událostmi,“ dodala.

„Nechtěli po mně žádný průkaz totožnosti, dokonce se na mě ani pořádně nekoukli. Vysvětli mi to.“

„Je to pro mě stejná záhada jako pro tebe,“ řekl. „Cože? Ty si snad myslíš, že jsem to naplánoval já? Že jsem předstíral, že si nechám ustřelit hlavu přímo před tvýma očima? To by byl výborný úskočný manévr!

Jenže tys nebyla jediná, koho včera málem oddělali. V tuhle chvíli mě ty odpovědi zajímají skoro stejně naléhavě jako tebe.“

„A co Malabo?“ zeptala se. „Ti tvoji břídilové se zdejchli těsně předtím, než jsem byla odvlečená na člun.“

„To byla náhoda,“ řekl. „Přísahám, že jsem s tím neměl nic společného. I kdybych byl na tebe naštvaný sebevíc, zabít tě? Ne, Vanesso, to bych nemohl udělat.“ Odmlčel se a s potutelným úsměvem na ni pohlédl. „Já přece vím, čeho jsi schopná. Kdybych tě tak nenáviděl, provedl bych to sám, abych měl jistotu, že se to udělalo pořádně, a nenajímal bych si na to nějakou ubohou bandu vypatlanejch diletantů.“ Odmlčel se, a protože Munroeová nic neříkala, pokračoval. „Jakmile jsem se doslechl, že jsi koupila letenky do Baty, nařídil jsem svým mládencům, aby to zabalili a dali mi vědět, až opustíš město.

Teprve druhý den, když ses neobjevila v letadle, jsem zjistil, že se něco stalo, ale co přesně, to bylo ve hvězdách. Jednou z možností bylo, že tvoje návštěva kanceláře aerolinek byla jen zástěrka a ve skutečnosti jsi odjela někam úplně jinam.“

Munroeová k němu přistoupila, z těsné blízkosti mu vmáčkla ústí pistole pod bradu a vyvrátila mu hlavu dozadu. Obešla ho a hlavní pistole mu přitom přejížděla po krku až na zátylek. Sledoval ji očima, hlavou však nepohnul. Přitiskla mu ústí pistole zespodu na lebku a zůstala stát krok za ním.

„Emily Burbanková,“ řekla. „Kolik těch informací, co jsi mi napovídal, je pravda?“

„Já jsem ti nikdy nelhal,“ řekl. „K čemu by to bylo?“

„Skutečně jsi ji před třemi lety viděl v Batě?“

„Ano.“

„Ta informace od Salima, kterou údajně potvrdili tvoji dva další přátelé, to je fakt?“

„Všechno je to pravda, pokud vím. Napadlo mě, že tu holku mohli vidět. Proto jsme tam taky šli.“

Na konci jeho vysvětlení Munroeová zaslechla neslyšné; slova, která neměla zaznít. Zhluboka se nadechla a na krátký okamžik zaklonila hlavu ke stropu. „Francisco,“ řekla mírným melodickým hlasem, „čmuchám nějakou vynechávku, mám ji na jazyku, můžu ji nahmatat. Co jsi mi neřekl?“

Mlčel.

„Musím sebou hnout, tak to vyklop. Nebo ne.“ Dloubla ho pistolí do hlavy. „Život, nebo smrt, vyber si.“

Vzdychl. Byl to hluboký povzdech a zněla v něm porážka, smíření s nevyhnutelným, definitivnost, jako by to, co se chystal říct, znamenalo ortel smrti a on byl ochoten ho přijmout. „Když jsem viděl tu holku před třemi lety v Batě,“ řekl, „poznal jsem ty muže, co ji doprovázeli. Vím, kdo to je a kde je hledat.“

Munroeová v němém výkřiku zaťala zuby a kopla do opěradla židle, až ho z ní téměř srazila. „Málem nás kvůli tobě oddělali, do hajzlu!“ zasyčela. „Úplně zbytečně! Krucinál, Francisco, tys to věděl! K čemu teda sakra měl sloužit ten dnešek? Tys to věděl, do prdele!“

„Chtěl jsem se přesvědčit, že ty informace jsou aktuální.“

To vysvětlení nebylo pravdivé, nesedělo. Poznala to i s úsudkem zastřeným zuřivostí.

„To je hovadina!“ vyštěkla. Pak se zhluboka nadechla a monotónním hlasem, téměř šeptem, mu sdělila:

„Ráda bych tě teď políbila, pohladila tě po vlasech a omluvila se ti za to, co musím udělat.“ Opatrnými krůčky ho obešla a stanula opět před ním. „Znamenal jsi pro mě víc než kdokoli jiný, koho znám,“ řekla a namířila mu zbraň na čelo. „Sbohem, Francisco.“

Přeskakujícím hlasem přidušeně vyhrkl: „Počkej!“ Pak téměř neslyšně pokračoval: „Proklatě, Vanesso, co musím sakra udělat, abych ti dokázal, že mluvím pravdu?“

„Neřekl jsi mi všechno,“ namítla. „Pud sebezáchovy mi velí tě zabít, Francisco. Ber to jako nutné zlo. Nic ve zlém. Určitě bys udělal totéž, kdyby se naše role obrátily.“

Pomalu vydechl a sklopil oči. „Jak dlouho ještě ta tvoje zakázka potrvá?“ zeptal se. „Dva týdny, možná tři.

Šup sem, šup tam, snadno a rychle. Dobře, teď už možná ne tak snadno, ale to jsem dneska ráno ještě nedokázal posoudit. Jakmile ta práce skončí, co se stane s tebou? Vrátíš se do svého světa a já zůstanu v tom svém. Mám tě jenom na tak dlouho, dokud tenhle projekt potrvá.“ Vyzývavě jí pohlédl do očí.

„Vzhledem k takovému scénáři, proč bych nejel do Baty?“

Znělo to sice trapně, ale díky tomu přiznání do sebe najednou všechno zapadalo. Přestala mu svítit do očí a zhasla baterku. „Tohle je ta nejubožejší výmluva, jakou jsem v životě slyšela.“ Zajistila pistoli a zasunula si ji zpátky zezadu za kalhoty. „Co tě to sakra napadlo? Zrovna ty bys už mohl vědět, že taktická rozhodnutí se nemají dělat na základě emocí.“ Uchopila ho za zápěstí a odemkla mu želízka. „Ber to jako

odplatu za to, žes mě na lodi zamkl do té cely.“

Beyard seděl na židli, zíral před sebe a masíroval si zápěstí v místech, kde měl předtím želízka. „I mistr tesař se někdy utne,“ poznamenal. Vzhlédl k ní. „Nevím, jestli tě mám políbit, nebo praštit.“

Zkřížila si ruce na hrudi a upřeně se na něj zadívala. „Přísahám ti, Francisco, že jestli zjistím, žes mě podrazil, budeš synem smrti. Dopadnu tě a ani ty, ani tvoji lidé mi nezabrání ten slib vyplnit.“

„Přiznávám, že jsem nejednal úplně na rovinu,“ řekl. „Měl jsem ti říct o tom vašem sledování v Malabu a neměl jsem zamlčovat informace o té holce, ale jinak jsem tvoji práci nijak nesabotoval. Je mi úplně ukradená celá tvoje zakázka i ta holka, co po ní pátráš, ale chci tě živou a chci tě mít u sebe co nejdéle.

Stačí ti to takhle?“

„Prozatím.“

„Taky by tě možná zajímalo, že od té noci, kdy tě postřelili, nemůžu sehnat jednoho ze svých hochů. Je možné, že je jedním z těch dvou, co obcházejí po Batě s tvojí fotkou, ale přísahám, že s tím já nemám nic společného.“ Beyard si nepřestával třít zápěstí. „Ty bys mě vážně zabila?“

„Nevím. Přinejmenším bych tě tu nechala a odjela člunem do Kamerunu.“

Zamířila přes celý dům do koupelny a on ji následoval. Prsty šmátrala kolem zárubně, dokud nenašla úchytku. Beyard stál opodál a mlčky pozoroval, jak vyndává část dveřního rámu, vytahuje ze skrýše schránku a bere si z ní opasek.

„Kde bys vzala člun?“ zeptal se. „Nemáš klíč.“

Utáhla si opasek kolem pasu a zastrčila ho pod kalhoty. „Nepotřebovala bych ho o nic víc než ty,“ řekla.

„A i kdyby jo, tak bych si ho sehnala, kdybych chtěla.“ Pohlédla směrem k domu. „Je tam uvnitř.“

„Antonia neví, kde je.“

„Ví, do kterých místností chodíš nejčastěji, a díky tobě“, Munroeová zaťukala na kus dřevěného obložení, který držela v ruce, a pak ho vsadila na původní místo, „vím, kde hledat.“

Beyard otevřel ústa, aby něco poznamenal, ale pak si to rozmyslel. Pohodil hlavou směrem k domu.

„Pojďme.“

V JEJICH NEPŘÍTOMNOSTI bylo do člunu doplněno palivo a ve skladovacím prostoru vezli dost pohonných hmot, aby mohli cestu podniknout dvakrát. Tichem zaburácel motor a Beyard nasměroval člun od kotviště. Když se ocitli na otevřeném moři, vložil Munroeové do rukou malou krabičku. „Příměří,“ řekl.

„Gesto dobré vůle, bez toho se k lodi nedostanu. Dávám ti to, protože ti důvěřuju a doufám, že ty důvěřuješ mně. Když to zapneš, zjistíme naše souřadnice a George bude vědět, že jsme na cestě.“

Barva oblohy na východě přecházela od černi poseté hvězdami do nejtemnější modře. Než dopluli k lodi, na oblohu se vyšplhalo slunce. Wheal na palubě kývl Munroeové na pozdrav a Beyardovi stiskl oběma rukama dlaň. „Nečekal jsem vás tak brzo,“ řekl.

Beyard se natáhl po hadici, která ležela stočená u zádi. „Narazili jsme na pár problémů,“ řekl, otočil kohoutkem a opláchl se hadicí; boty, šaty a celé tělo, proud vody s sebou odnášel bahno a špínu posledních dvaceti hodin. Kapala z něj voda, když hadici podával Munroeové, a řekl Whealovi: „Za deset minut budeme nahoře v kormidelně. Přijdeš tam za námi?“

Stále špinaví, ale už bez povlaku bahna a v čistém oblečení se shromáždili v kormidelně. Beyard shrnul pro Wheala události, které je přivedly zpátky na loď. Mluvil anglicky, sice nepříliš plynule, ale dostatečně popisně; jeho verze se ovšem elegantně vyhnula jakékoli zmínce o dění v domku pro hosty od chvíle, kdy se mu u hlavy ocitla pistole.

Když skončil, zůstali mlčky sedět. Nebylo třeba říkat, na co všichni myslí. Minuty pomalu plynuly a ubíhající čas odměřovalo pravidelné pípání radaru, které plnilo ticho. Beyard si okusoval kloub palce, Wheal ťukal perem do stolu a Munroeová seděla s hlavou zvrácenou dozadu a nataženýma nohama.

Wheal promluvil jako první. „Chci vědět, co bude dál.“ Obrátil se k Munroeové. „Vy víte, že když se tam vrátíte, vaše šance budou minimální. Je to vysoce rizikový podnik a v sázce je nejen váš život, ale“ –

odmlčel se a kývl směrem k Beyardovi, „což je pro mě důležitější, i ten Franciskův, pokud se do toho rozhodne jít s vámi. Stojí vám to za to?“

Munroeová bubnovala prsty do stolu v pravidelném rytmu morseovky a pak téměř neznatelně přikývla v odpověď na Whealovu otázku. „Ano i ne,“ řekla. „Jsem ochotná nasadit svůj vlastní život, ale ne Franciskův, ostatně ani nikoho jiného. To rozhodnutí je na něm, ale já se tam musím každopádně vrátit.“

Wheal se opřel lokty o stůl. „Poslouchejte,“ řekl. „My všichni musíme být trochu cvoci, když jsme v téhle branži, jsme tak trochu na hlavu, chybí nám strach. Mně je srdečně ukradený, že hazardujete se smrtí, ale to, co se chystáte udělat, je přímo sebevražda a tady končí veškerá sranda. To neříkám kvůli vám. Vy si klidně jděte zhebnout, mně je to fuk.“ Wheal pohodil hlavou k Beyardovi. „Moje práce je dávat pozor, aby se nedostal do problémů on, a vy“, ukázal na Munroeovou, „jste problém.“

„Ó, jak laskavé,“ řekla s posměšnou povýšeností. „Hrajete si na tatínka. Dostane Francisco domácí vězení, když nedodrží večerku?“

Wheal se podle očekávání zvedl od stolu, napřímil se a založil si ruce na prsou. Munroeová se navenek tvářila vyrovnaně, uvnitř se však bavila. Wheal měl převahu dvaceti centimetrů a padesáti kilogramů a zaujal postoj alfa samce zvyklého budit hrůzu. S chlapy podobných rozměrů se dostala do křížku už dřív, a to, co jí chybělo na objemu a síle, bohatě vyvážila rychlostí a mrštností. Jindy a jinde by tu výzvu víc než uvítala. Pokračovala by v provokacích, dokud by nevybuchl, a pak by rychlostí blesku přeskočila stůl a bolest z následné rvačky by působila jako katarze, tady to však nešlo.

„Já už s tím teď nic nenadělám,“ řekla. „Status quo byl porušen, a i kdybych teď odešla, tak nikdo, a už vůbec ne vy nebo já, nebude mít sílu uvést věci zpátky do původního stavu. Tahle spoušť se mi nelíbí o nic víc než vám, ale vymklo se vám to z rukou a vy to víte.“

„Jestli mám ztratit přítele, tak bych aspoň rád věděl, že ten důvod stojí za to, do hajzlu.“

„Na to nedokážu odpovědět, Georgi. Je možné, že skončíme jako párek rozkládajících se mrtvol v příkopu.

To by bylo tragické a z hlediska statistické pravděpodobnosti výrazně opožděné. Ano, mohla bych odejít a zajistit si pár dnů navíc, ale proč? Aby mě to do konce života pronásledovalo? Ne, díky. Ať chci, nebo nechci, jsem v tom zaháčkovaná. Taky bych ráda dostala do rukou toho parchanta, co mě chce oddělat. A pak je tady ta záležitost s Emily Burbankovou: jestli je skutečně naživu, musím ji najít, jednak z principu a jednak abych splnila slib, který jsem dala jedné matce v Evropě.“ Obrátila se k Beyardovi. „Velice si cením všeho, co jsi pro mě udělal, a vážně nečekám, že půjdeš se mnou. Já se ale vracím, a než začnu uvádět věci do pohybu, hodilo by se mi vědět, co máš v plánu ty.“

Beyard, který během celé výměny názorů mlčel a seděl se založenýma rukama a bradou opřenou o hruď, teď zvedl oči a prohodil: „Ty se mě musíš ptát?“

Wheal se naklonil do Beyardova zorného pole. „Tobě to stojí za vlastní život?“

Beyard si odfrkl. „Snad mě znáš líp.“

„Tak proč se do toho sakra hrneš?“

Beyard se opřel a objal rukou opěradlo židle. „Mám své důvody.“

Wheal vstal, opřel se dlaněmi o stůl a sklonil se, aby měl hlavu ve stejné výšce jako Beyard. „Tos podělal, Francisco, tohle snad nemyslíš vážně. Riskuješ všechno, co jsme spolu vybudovali. Sedm let přátelství.“

Wheal luskl prsty. „Sedm let spolupráce. Kvůli čemu?“

Když Beyard neodpověděl, Wheal zamířil ke dveřím. „Tohle si vyřešte sami. Je to šílenství a já s tím nechci nic mít.“

Poté co Wheal odešel z místnosti, Beyard řekl: „Překročil jsem Rubikon.“

„Ještě pořád si to můžeš rozmyslet.“

Beyard se opřel lokty o stůl a položil si bradu na složené ruce. „Ne,“ řekl. „Ať se stane co se stane, už není cesty zpátky.“

Munroeová si natáhla nohy na stůl. „Tak jo,“ řekla. „Pojedeme tam znova a tentokrát to provedeme podle mého.“

Výraz ustaraného smutku, který měl Beyard v obličeji, se změnil v pobavený úsměv, on však nic neřekl.

Munroeová ten úsměv ignorovala. Válka byla jako pánský klub, do něhož už dávno pronikla, a Beyard na to nakonec přijde stejně jako tolik dalších před ním. „Budeme potřebovat vybavení, které nemáš,“

pokračovala, „takže si musím několikrát zavolat. Jestli máš nějaké kontakty a známosti ve vládě, tak právě nastala vhodná doba požádat je o malou službičku, zjistit, co vědí, a případně získat další informace.“

„Máš ještě to číslo, které jsi dostala od Salima? Bylo by zajímavé zjistit, kdo zvedne sluchátko.“

„Je z něj kaše v jedné z mých kapes.“

Beyardovi trvalo přes hodinu, než všechno obvolal, a Munroeová mezitím dala dohromady seznam věcí.

Poslala ho Loganovi e-mailem a pak, když se jí nepodařilo zastihnout ho na telefonu, se s Beyardem uchýlila do kuchyňky, kde si uvařili oběd z různých mražených a konzervovaných polotovarů. Bylo to jejich první jídlo za více než den a mezi sousty, která do sebe lačně házeli, probírali to málo, co Beyard zjistil.

Události, které se odehrály u pobřeží ostrova Bioko a na břehu řeky Boara, se zřejmě nikdy nestaly. V

hlavním městě o nich nekolovaly žádné zvěsti ani fámy, a pokud ty příkazy přišly úřední cestou, pak unikly všem lidem, na jejichž informace Beyard spoléhal. Americká ambasáda v Malabu jim poskytla pár dalších záchytných bodů. Oznámení o smrti Munroeové podal nějaký rybář; barvitě popsal mrtvolu vyvrženou na pobřeží a odevzdal legitimaci trvalého pobytu, která oběti údajně patřila.

Munroeová vzala kus papíru a začala něco črtat. „Pohybujeme se za informační clonou,“ řekla. „Co je dáno?“

„Víme, že před několika měsíci byla ta holka naživu,“ řekl. „Že bydlí v Mongomu, je manželkou nebo milenkou Timotea Otoro Nchamy, náměstka ministra energetiky, a že někdo ve vládě Rovníkové Guiney je ochoten vraždit, jen aby ses k ní nedostala.“

Munroeová nespouštěla oči z papíru a rychlými tahy dělala nákres. „Velká otázka, na kterou nemáme odpověď, je proč. Taky nevíme kdo.“

„Zvážila jsi možnost, že ta holka nechce, aby ji někdo našel? Že je to ona, kdo tahá za nitky a snaží se, aby ses k ní nedostala?“

Munroeová přestala psát, pohlédla na něj a jeden koutek úst se jí zvedl do překvapeného pousmání.

„Zvažovala jsem spoustu možností,“ řekla. „Ale tuhle ne.“

„Stojí to za úvahu.“

„To jistě ano,“ řekla a vrátila se k papíru. „Můžeme předpokládat, že ať už je Emily kdekoli, je hlídaná –

buď ji tím chrání nebo jí vyhrožují. Můžeme předpokládat, že podobně jako v Batě na mě bude na každém přístupovém bodu do země někdo číhat a budou mě sledovat pokaždé, když se pokusím překročit hranice. Netuším jak a netuším proč, ale jelikož jsem to já, kdo ty potíže přitahuje, tak já už tam nepojedu.“

„Co to má sakra znamenat, Esso? Přede dvěma hodinami ses málem poprala s Georgem, když sis nechtěla nechat vymluvit, že se tam vrátíš.“

„Ale já tam pojedu,“ opáčila. „Jenže ne jako já.“

Munroeová přestala psát a otočila papír k Beyardovi, aby se mohl podívat. „Existuje jedna skupina cizinců, kteří mohou přijíždět a odjíždět, jak se jim zlíbí. Mají prezidentovo požehnání, nikdo je neobtěžuje, nikdo

se nedívá, nikdo nechce nic vědět: izraelští vojáci.“ Zaťukala perem na papír a pokračovala v kreslení schématu. „Takže my pod pláštíkem konvoje vyslaného z Kamerunu vstoupíme do země ze severovýchodu a namíříme si to přímo na jih do Mongoma.“

Beyard se sevřenými rty zíral na papír a lehce vrtěl hlavou. „Krucinál, nevím, jestli jsi naprostý šílenec, nebo génius.“

„Myslím, že to brzy zjistíme,“ poznamenala a vrátila se znovu k papíru. „Jelikož je zrovna období sucha a silnice jsou průjezdné, tak podle nejlepšího možného scénáře můžeme být během dvou dnů zpátky. V

nejhorším případě…“ Munroeová se odmlčela a povzdechla si. „Nejhorší scénář je těžké definovat, protože tu máme dvě důležité neznámé. Mělo by to jít hladce, tam a zase ven dřív, než si někdo vůbec všimne naší přítomnosti. Mělo by…“ Hlas se jí vytratil.

„V Mongomu budeme nejzranitelnější. To mi dělá největší starosti,“ pokračovala. „Existuje spousta důvodů, proč by návrat stejnou cestou nemusel být možný. Vidím to tak, a ty s tím máš větší zkušenosti než já –, že máme na výběr ze dvou různých cest ze země. Pravděpodobně nejrychlejší a nejproblematičtější vede na východ do Gabonu, zhruba pětikilometrová vzdálenost na hranice. Druhá možnost je použít stezky vedoucí přes vnitrozemí směrem k pobřeží, tahle varianta je nebezpečnější kvůli delší době strávené v zemi a nečekaným proměnným, které se mohou po cestě objevit, ale jakmile se dostaneme na pobřeží, budeme mít mnohem hladší únikovou cestu.“

„Obě varianty jsou schůdné,“ prohlásil Beyard. „Kdybychom měli v Mongomu potíže, musíme vyloučit Batu jako únikovou cestu, tam už by nás čekali. Dalo by se využít Mbini. Je to o kousek dál na jih, trochu z ruky, ale mám tam známé.“ Opřel se na židli a po chvíli dodal: „Podle posledních zpráv je izraelská vojenská přítomnost v zemi extrémně nízká a omezuje se pouze na určité oblasti. V ozbrojených silách nejsou žádné ženy, a pokud narazíme na skutečné vojenské jednotky, budeme odhaleni.“

„To všechno je pravda,“ řekla. „Právě proto pozítří zamířím na výcvikovou základnu u Yaoundé, abych se seznámila s tím, jak vypadají izraelské operace v Kamerunu, a když se mi to povede, vniknu na základnu, abych si to vyzkoušela nanečisto. Budu pryč několik týdnů.“

„To mi připadá jako zbytečné riziko,“ namítl. „Kamerun možná není Rovníková Guinea, ale nemá k ní daleko. Chytnou tě a ty nejenže poděláš původní plán, ale navíc budeš příštích deset až patnáct let hnít někde v base.“

„Já vím,“ řekla. „Ale taky vím, co dělám. Mě nechytnou.“

„Vzhledem k dosavadnímu vývoji událostí to zní velice sebevědomě.“

Munroeová se zarazila, pohlédla na něj a pak bez dalšího vysvětlování řekla: „Získávání informací je moje živobytí. Nechytnou mě.“ Vrátila se k papíru. „Tvůj úkol: budeme potřebovat nějaký dopravní prostředek s poznávací značkou a papíry pro Kamerun, Rovníkovou Guineu a Gabon. Jestli najdeme Emily a ona bude chtít odjet s námi, musíme být připraveni ji odvézt až se třemi dětmi. My dva budeme navíc potřebovat izraelské vojenské pasy.“

„Dvě vozidla?“

Munroeová přikývla.

„To všechno je proveditelné,“ řekl. „A Boniface si určitě poradí s papíry od auta i s pasy pro Emily a pár děcek. U těch vojenských pasů si tak jistý nejsem. Musel by pro ně do Nigérie a i tam jsou izraelské vojenské pasy dost vzácné, zvlášť když potřebujeme dva. Padělky budou stačit. Pohraniční stráže jich určitě neviděly tolik, aby poznaly ten rozdíl.“

„Padělky nevadí,“ řekla a pokračovala v nákresu, „i když to není zrovna pohraniční stráž, co mi dělá starosti. Vozidla budou muset být vybavena k propašování zbraní a dalšího vybavení.“

„Nic z toho by neměl být problém,“ řekl. „Bude to ale stát pěkný balík, a jak jsem vyrozuměl, moc peněz u sebe nemáš.“

„Jakmile se dostaneme do Doualy, můžu ti dát šedesát tisíc dolarů předem. Zbytek pár dní potrvá, budu

si je muset nechat poslat telegraficky. Budeme taky potřebovat výzbroj,“ řekla.

„Kromě samopalů MP5, které máme tady na palubě, mám už jenom ruské nebo východoevropské zbraně, sem tam něco z Číny.“

„Všechno musí být co nejvěrohodnější.“

„Něco vymyslím.“

„Munice?“

„Té mám spoustu.“

„Lupo měl vintoreze, když si hrál na střeše kormidelny na ostřelovače. Je nějaká šance, abych ho dostala?“

„Všechno se dá domluvit,“ řekl. „Jestli bude dobrá cena, určitě něco seženeme.“

Když se Munroeová dovolala Loganovi, ukázalo se, že už začal shromažďovat vybavení podle seznamu.

„Některé z těch věcí budou těžko k sehnání,“ prohlásil. „Může mi trvat několik týdnů, než je pořídím.“

„Dva až tři týdny by měly být v pohodě, ale tentokrát je tady jeden háček, potřebuju, abys mi většinu těch věcí dopravil osobně.“

„To si ze mě děláš srandu.“

„Nedělám. Pár věcí bych potřebovala zaslat předem do pobočky FedEx v Douale: uniformy pilotů a učebnici hebrejštiny. Na všechno ostatní si sežeň vízum a připrav se na odlet do Doualy. Financování půjde jako obvykle přes Kate. Kdybych tě nevyužila jako kurýra, neměla bych jistotu, že se ty věci do země vůbec dostanou. Předpokládám, že víš, jak si zabalit, aby ses vyhnul opletačkám při letištní kontrole, ale pokud ne, dej mi vědět a já ti to vysvětlím. Můžeš si na to udělat čas?“

Loganovou odpovědí bylo zamručení, v pozadí doprovázené ťukáním do klávesnice.

„Jakmile budeš mít rozpis letu, pošli mi ho e-mailem. Najdi si první možný let zpátky, nejlépe na otočku během jednoho dne, i kdybys musel použít různé letecké společnosti.“

Další zabručení.

„Pokud by se financování z nějakého důvodu zpozdilo, použij mou zálohu od Burbanka, měla by to všechno pokrýt. A Logane, poslední věc: mám dva dny. Pak už nemůžu zaručit, kdy a jak často budu moct volat. Bude nám tolik času stačit, abychom si všechno potvrdili?“

„Mělo by.“

„Takže se ti zase ozvu za dva dny. A Logane?“

„No?“

„Díky.“

DVA DNY. NE že by to tak chtěla, ale bylo to nezbytné. Pobyt na lodi od sebe oddělí jednotlivé fáze, bude přestávkou mezi dvěma etapami. Toto období nečinnosti bylo naprosto nezbytné k tomu, aby se jednotlivé útržky informací, získané během posledních týdnů, přefiltrovaly mozkovými závity až na dno; aby se přeladila z jedné herní taktiky na druhou. Obvykle takové prostoje snášela špatně; v klidu a nehybnosti v ní postupně narůstalo vnitřní napětí, které volalo po činnosti a přívalu adrenalinu, přesto byl klid nesmírně důležitý.

Tentokrát bylo ticho jiné. Když měla všechny zásoby sbalené, zbraně rozložené, pečlivě vyčištěné a zase složené, a neměla jak zabít čas, trávila hodiny nad šachovnicí a filozofickými debatami s Franciskem, byl to návrat do starých časů, do dávno zapomenutého světa, a Munroeová byla v pohodě.

O dva dny později stála u zábradlí a sledovala, jak palubní jeřáb trauleru spouští na hladinu jeden z rychlých motorových člunů. Právě svítalo, oceán byl klidný, vzduch čistý a ticho narušoval jen hluk stroje.

Munroeová se odvrátila od zábradlí a vrátila se do kormidelny. Už od pěti se pokoušela zastihnout Logana a byla rozhodnuta mu volat v patnáctiminutových intervalech, dokud to nezvedne. Pohlédla na hodiny. V

Dallasu bylo pozdě večer; už by měl být k sehnání. Na šestý pokus to konečně vzal. „Snažím se ti dovolat už přes hodinu,“ řekla.

„Vybil se mi mobil. Sháněl jsem věci ze seznamu a neměl jsem čas nabít baterku.“

„Jak jsme na tom?“

„Všechno potřebné budu mít pohromadě během deseti dnů,“ řekl. „Balíček přes FedEx je už na cestě.

Tvrdili, že dorazí za tři dny, ale všichni víme, že to znamená nejméně týden. Nejhůř se sháněly ty uniformy, ale dělá na tom pro mě jeden chlapík a zaručil se mi, že je do týdne dodá. Musel jsem sáhnout na tvoji zálohu. Finance se nějak zpozdily a já jsem neměl čas to řešit.“

„S tím se nezatěžuj,“ řekla Munroeová. „Stejně musím zavolat Kate, tak rovnou zařídím, aby to dala do pořádku. Máš ten letový itinerář?“

„To je další věc. Zdá se, že Miles Bradford míří tvým směrem a Kate navrhla, aby ty věci přivezl on a ušetřil mi cestu. A po pravdě řečeno, Michael, já bych to docela uvítal, protože tady na mě čeká zatracená hromada práce.“

Munroeová chvíli mlčela a pak řekla: „Jestli se ti do zítřka neozvu, tak si s Milesem domluv předání věcí.

Deset dní, ano?“

„Jo, deset dní.“

Zpráva o sehnaném vybavení byla dobrá. Miles Bradford byl problém.

„Nemáme moc na vybranou,“ vysvětlila Breedenová v odpověď na její dotaz. „Mezi tvým tvrdohlavým odhodláním pokračovat v zakázce a Milesovým rozhodnutím vrátit se do Afriky si to Richard Burbank s tím zrušením smlouvy rozmyslel. Přeje si, aby tě Miles doprovázel, a jelikož jsi vázaná smlouvou, nic moc s tím nenaděláme. Dobrá zpráva ale je, že Richard podle smlouvy nadále hradí výdaje, což vzhledem k účtům, které mi právě přišly od Logana, není žádná maličkost.“

„To je jenom třetina,“ řekla Munroeová. „Potřebovala bych, abys mu poslala ještě dvakrát tolik v hotovosti. Zašlu ti mailem bankovní údaje.“

„Pokusím se ti to opatřit co nejdřív. V účtárně Titanu mi házejí klacky pod nohy, než uvolní prostředky na úhradu výdajů, chtějí po mně rozpis položek. Snažím se spojit s Richardem, aby se to dalo do pořádku.

Zřejmě je mimo město.“

„Víš, jak to chodí,“ řekla Munroeová. „Nebudeme vědět, na co ty peníze jsou, dokud nebudou utracené. A v polovině případů poslouží na úplatky a promazávání soukolí byrokracie. Jestli Burbanka do zítřka neseženeš, udělej to tak, jak jsme to dělávaly předtím. Rozepiš to, jak budeš chtít, hlavně abych dostala ty peníze a Logan měl potřebné finance. Musel už sáhnout na zálohu.“

„Dneska to vyřídím.“

Munroeová položila sluchátko, chvilku nehybně stála a pak se zaťatými zuby praštila dlaní do zdi a nakopla nejbližší židli. Beyard, který stál na druhé straně místnosti, poznamenal: „Nevím, co máš za problém, ale určitě za něj nemůže ta zeď ani stolička.“

„Radši nábytek než člověk.“ Vzdychla si, posadila se na židli a zvedla k Beyardovi oči. „Máme problém,“

řekla. „Vtěrka na obzoru, nebo jak mu sakra budeme říkat.“

„Mu?“

„Milesi Bradfordovi, mému parťákovi z Malaba. Určitě víš, o kom mluvím. Asi za dva týdny přiletí do

Doualy a já ho buď preventivně zabiju, nebo s námi pojede do Mongoma.“

Beyard se posadil na protější židli a po krátké odmlce řekl: „Esso, ty mi něco zamlčuješ. Ten člověk, se kterým jsi pracovala, už přece zná celý scénář, a pokud mám správné informace, spolupracovali jste dobře. Logicky by měl být pro tenhle úkol přínosem.“

„Má to dva háčky, Francisco.“ Napřímila se na židli, aby mu hleděla přímo do obličeje. „Za prvé nevím, jestli mu můžu věřit. To, že jeho vynechali, když mě odvlekli, aby mě zavraždili a pak hodili přes palubu, mi zrovna nesedí, ale dokážu s tím pracovat. To, co mě štve nejvíc, nelze logicky vysvětlit.“ Odmlčela se.

„Já ho tu prostě nechci.“ Mávla směrem k navigačnímu zařízení. „Nechci se s ním dělit o tohle, nechci se s ním dělit o tebe. Tohle… to je část mě samotné, která je posvátná, jen moje vlastní. Nechci, aby mi ji poskvrnil nějaký vetřelec, který už o mně všechno ostatní ví. Tohleto je jenom moje.“

Beyard přikývl a vstal. „Řečeno tvými slovy: zrovna ty bys už mohla vědět, že taktická rozhodnutí se nemají dělat na základě emocí… Nechci tady žádného vetřelce o nic víc než ty,“ řekl. „Ale plán je na prvním místě. Jestli ten člověk ohrozí náš podnik, tak se ho můžeme zbavit, ale myslím, že v tomhle ohledu bychom si měli počínat velice obezřetně.“ Natáhl k ní ruku. Uchopila ho a on ji zvedl na nohy.

Rychlým motorovým člunem odjeli na sever do Doualy, kde zakotvili na nejjižnějším konci přístavu. Doky byly plné lidí a kovových beden naskládaných po třech až čtyřech na sobě a obsahujících věci k proclení.

Celní odbavení obnášelo žádosti o úplatek a pochybné poplatky za vyřízení. Svalnatá těla lesklá potem vykládala zboží, zatímco náklaďáky, které už na severní polokouli dávno dosloužily, čekaly opodál s motory na volnoběh a chrlily dým. Zápach spálené motorové nafty se mísil s hnilobným puchem a s vůní soli a ryb vycházející z oceánu.

Setkali se s Beyardovým šoférem a vyložili člun. Peníze změnily majitele, podepsaly se papíry a nikdo se na nic neptal, zatímco vjížděli do města s malým arzenálem za zadním sedadlem. První zastávkou byla Société Générale de Banques au Cameroun, a když vybrali peníze a převedli je na jiné účty, zamířili ulicemi k modernímu dvoupokojovému bytu, umístěnému v samém srdci města.

Byt se společně s dalšími třemi nacházel na přízemí čtyřpatrové budovy bez výtahu. Dům stál ještě se dvěma stejnými budovami v klidném areálu obehnaném vysokou cementovou zdí, která byla nabílená, nahoře opatřená skleněnými střepy a jasně se třpytila ve slunci. Tady se budou scházet, až všechny dílky skládačky zapadnou na své místo.

DRUHÝ DEN V PŮL šesté ráno Beyard vysadil Munroeovou na autobusovém nádraží. Původně měla v plánu odjet sama, vytratit se do šera časného rána, ale Beyard o tom nechtěl ani slyšet. Trval na tom, že ji odveze na nádraží, a nejraději by počkal, až nastoupí do autobusu v pět čtyřicet pět do Yaoundé.

Munroeová věděla, že spíš než ochranné gesto to znamená, že ji nechce nechat odejít. Políbila ho a pak se odtáhla. „Jestli se do deseti dnů nevrátím, něco se stalo,“ řekla. „Neopouštím tě.“ A pak, když rudá koncová světla jeho vozu konečně vyjela z nádraží a zmizela v ulicích, Munroeová chytila taxík a vrátila se do centra města.

Sama.

Po téměř čtyřech týdnech, kdy byli téměř neustále spolu, v ní samota vyvolávala pocit nahoty, který brzo vystřídalo rozjaření ze svobody. Na Avenue de Gaulle si našla slušné holičství a počkala před vchodem, dokud provozovna neotevřela. Přišel čas na změnu. A pak čas nákupů a potom čtyřhodinová cesta do hlavního města.

KAPITOLA 16

Yaoundé, Kamerun

Krátce po páté téhož odpoledne vjel autobus na místní nádraží, tvořené pláckem udusané hlíny s nízkými budovami kolem. Všude se hemžili cestující se zavazadly a bednami, pouliční prodavači se zbožím, zlodějíčci a kapsáři.

Munroeová vystoupila z autobusu a přehodila si přes rameno objemný batoh. Na sobě měla košili s krátkým rukávem, vybledlé džíny a těžké boty s rovnou podrážkou, které jen horko těžko sehnala. Hlavu jí zdobil vojenský sestřih. Hubený hrudník měla omotaný širokým elastickým obvazem, stejnou improvizaci použila té noci, kdy se nalodila na Santo Domingo, a voněla silnou pánskou kolínskou. Jinak žádná zvláštní opatření neudělala. Oblečení a vlasy posloužily jako nenápadná nápověda, odvedly pozornost a vytvořily první dojem. Svou roli sehrál také podvědomý účinek kolínské, i když platilo, že pokud nechce vypadat na víc než devatenáct, lidský mozek se vždycky nechá nejsnáze oklamat vystupováním a chováním.

Vzala si taxík do Hiltonu Yaoundé, nejlepšího hotelu ve městě. Tvořilo ho sedmnáct pater bílého betonu a jako obří monolit se tyčil nad většinou budov, které lemovaly ulice v libovolném směru. Yaoundé se pyšnilo titulem hlavního města, přesto bylo menší a méně rozvinuté než jeho protějšek na pobřeží. Sídlil tu však prezident země, takže zde byla umístěna elitní ochranka, a tím pádem i izraelské jednotky, které ji cvičily. Munroeová se mezi ně chtěla dostat, naučit se jejich jazyk, odkoukat jejich způsob chování, a pokud možno i sledovat, jak komunikují s vojáky při výcviku.

Možná že kdyby už nevěděla kudy kam, zvolila by taktiku slídění kolem, tajně by vnikla do výcvikového objektu a chovala se jako špion, jak si určitě představoval Francisco. To však nebylo nutné. Existovaly lepší způsoby, rychlejší a méně nebezpečné.

Munroeová se osprchovala, pár hodin se prospala, a když večer pokročil, přesunula se do hotelového baru a kasina. Existovaly jen tři typy míst, kde mohla najít to, co hledala: zahraniční kulturní střediska a ambasády, mezinárodní školy a skrovný noční život, který město nabízelo. Hilton byl stejně dobrý začátek jako cokoli jiného.

Po dvou dnech věnovaných vyhledávání potenciálních informačních zdrojů se objevilo první skutečné vodítko. Po nocích probdělých téměř do svítání a ránech, která začínala krátce nato, si Munroeová zašla na pozdní oběd či časnou večeři do La Biniou, kde k ní přes jídelnu přiletěly útržky jazyka, zřetelné, ale nedávající smysl. Hlasy patřily trojici náctiletých a bylo zřejmé, že skupinku tvoří bratr se sestrou, a soudě podle řeči těla, kamarádka jednoho a tajná milenka druhého ze sourozenců.

Munroeová si všechny tři prohlédla a nejvíc ji zaujala sestra. Bylo jí šestnáct, maximálně sedmnáct, měla černé kudrnaté vlasy, tmavé oči, líbezný úsměv a veselou povahu. Byla mladší ze sourozenců, přišla s kamarádkou a vůbec nevnímala doutnající vášeň mezi dvojicí na opačné straně stolu. Bude vynikajícím terčem.

Kdyby byly všechny ostatní podmínky stejné, Munroeová by dala přednost ženě. Zatímco muže bylo třeba uplácet, vyhrožovat jim nebo překonávat jejich nedůvěru, když se s nimi chtěl člověk spřátelit a pak z nich nad skleničkou vytáhnout jejich tajemství, ženy byly od přírody povídavé. A přestože nebylo tajemstvím, že muž vyklopí téměř cokoli, když se snaží dostat ženě pod sukni, Munroeová tímhle stylem nepracovala. Ženy na druhou stranu příznivě reagovaly na pozornost, takže v mužské roli se Munroeová mohla vyhnout veškerým rizikům, která přinášela ženská podoba, a získat přímý přístup k ženině mysli.

Problém byl, že podmínky byly stejné jen velmi zřídka.

Munroeová lehce bubnovala prsty na stůl a nenápadně trojici sledovala nad okrajem cestovního průvodce.

Ta dívka bude nejsnadnější cestou k rodičům a od nich ke zbytku komunity.

Vstala, s průvodcem v ruce přistoupila k jejich stolu, lámanou francouzštinou a pak plynnou angličtinou se představila jako Michael a nechala si objasnit několik hesel z příručky. Hovořila s bratrem, avšak mezi řečí pokukovala po jeho sestře a vrhla na ni pár koketních úsměvů. Bratr byl ochotný, ale až sestra Munroeové nabídla, aby si k nim přisedla, a během tři čtvrtě hodiny přišlo i pozvání na druhý den k nim domů na večeři. Na jiném místě a v jiné atmosféře by takové pozvání mohlo působit ukvapeně, ne však ve světe přistěhovalců do Kamerunu, jejichž komunita byla malá a vzdálená od domova.

Dívka se jmenovala Zemira Eskinová a s touto informací, telefonním číslem a popisem cesty zamířila Munroeová do Britského kulturního centra. Po slabé půlhodince klábosení už věděla, že byla pozvána do domu plukovníka Lavi Eskina, velitele izraelských jednotek v Kamerunu.

Ta zpráva udělala tečku za jejími plány v Yaoundé. Nemělo smysl hledat dál, kontakt s příliš mnoha lidmi z komunity by se jí mohl vymstít. Neměla na výběr než čekat, a v osamění se jí do myšlenek vloudil

Francisco. Najednou ho měla plnou hlavu; bránil jí soustředit se na zítřek, zpřetrhal jí myšlenky v pavučině informací, kterou se snažila spřádat v mysli.

Nedokázala se koncentrovat, tak zatelefonovala do Spojených států a na několikátý pokus se jí povedlo spojit se s Kate Breedenovou. Rozhovor byl krátký. Munroeová dostala potvrzení, že peníze byly odeslány na účet v Douale, a ujistila Kate, že je skutečně živá a zdravá a návrat do Rovníkové Guiney nemá v plánu, přinejmenším do Bradfordova příjezdu.

A pak Munroeová zavolala Franciskovi. Když zaslechla jeho hlas, zalilo ji teplo, jako by se ocitla v temném, důvěrně známém a bezpečném útočišti. Rozhovor se omezil na předání informace o převodu peněz, ona si však nade vše přála zůstat na lince, natahovat hovor, jen aby mohla dál poslouchat jeho hlas. Toužila se vrátit do Doualy, k němu.

Položila sluchátko do vidlice a složila hlavu do dlaní. Takové rozpoložení bylo nebezpečné; takhle se dělaly chyby, právě proto bylo nutné přísně oddělovat práci od citů; proto se měla v tu noc u Baty stáhnout do ulity. Ještě pořád by to mohla, a měla, udělat, jenže nechtěla. V tichu se jí v hlavě rozezněly hlasy, ale nebyli to démoni z jejího nitra, byl to Francisco.

Druhý den krátce před sedmou večer stála Munroeová u vrat před domem, k němuž jí Zemira popsala cestu. Čtvrť pozůstávala z velkých usedlostí, jejichž horní patra a střechy z hliněných tašek vykukovaly nad třímetrovými zdmi, kterými byly obehnané. Yaoundé, jako většina měst na kontinentu, nemělo značené ulice ani čísla domů. K těmto dveřím pošta nechodila, to by nedokázalo ani DHL nebo FedEx.

Popis cesty pozůstával z označení silnic a orientačních bodů, vzdáleností a čtvrtí, barvy vrat a popisu domů. A to, před čím Munroeová právě stála, odpovídalo instrukcím, které dostala.

Ozbrojená ochranka jí otevřela průchozí branku ve vratech, a než ji pustila do areálu, ověřila si to telefonicky uvnitř. Zemira ji přivítala u dveří a Munroeová ji na pozdrav políbila na obě tváře, každý polibek trval právě o tolik déle, než se patřilo, aby povzbudil pubertální představivost, a pak jí podala kytici květin. „Pro tvou matku,“ řekla.

„Ima,“ křikla Zemira přes rameno. „Pojď se seznámit s Michaelem.“

Zemiřina matka byla drobná žena, která vypadala spíš jako její sestra a nenechávala nikoho na pochybách, po kom její dcera zdědila svůj půvab. Představila se, s laskavým úsměvem si vzala kytici a položila Munroeové pár zdvořilostních otázek, načež se vrátila kamsi do hlubin domu.

Když zasedli kolem stolu, Munroeová se seznámila s hlavním předmětem zájmu, kvůli němuž celý výlet do Yaoundé podnikala. Do místnosti vešel plukovník Eskin, a když uviděl Munroeovou, napřáhl k ní ruku a ona vstala, aby mu jí potřásla. Jeho rty se usmívaly, ale oči jasně říkaly Jestli sáhneš na mou dceru, tak tě vykastruju, zatímco zbytek stolu slyšel: „Vítejte.“ Měl metr osmdesát, hustou kštici barvy pepř a sůl, a jak Munroeová později zjistila, vynikající suchý smysl pro humor. Choval se jako manžel a otec u rodinné večeře, a jestliže byl zvyklý vydávat rozkazy a trvat na jejich uposlechnutí, tak zřejmě ne pod touhle střechou.

„Takže, Michaele,“ řekl a přidal si na talíř další naběračku jídla, „Zemira mi říkala, že jste v Yaoundé poprvé. Jak dlouho už jste v Kamerunu?“

„Tentokrát jen pár týdnů, ale narodil jsem se tady.“

Matka poslala mísu dceřiným směrem. „To je velice zajímavé. Vaši rodiče byli v armádě? Nebo diplomati?“

„Misionáři,“ odpověděla Munroeová a pokrčila rameny. „Je zajímavé vrátit se zpátky. Překvapuje mě, jak málo se za tu dobu změnilo, aspoň podle toho, co si pamatuji.“

Pak se ozval plukovník: „Jak dlouho se plánujete zdržet?“

„Bohužel už jen týden, ale časem se vrátím.“ Pravda, i když překroucená, byla vždy nejlepší volbou; nehrozilo tolik, že ji bude někdo zpochybňovat, a nejlépe se přizpůsobovala.

Zemira pod stolem lehce pohladila Munroeové ruku a ta na ni mrkla. Začal tanec mezi vejci, chůze po tenkém ledě. Munroeová neměla zjištěné žádné doplňující informace, netušila nic o tom muži ani o jeho

minulosti, zájmech či koníčcích, a tak musela hledat nápovědu v rozhovoru kolem stolu. A pak, jak se jednotlivé dílky postupně skládaly do mozaiky, začala hrát postavu, která si získá matčinu přízeň, otcův souhlas a Zemiru bude udržovat mírně vyvedenou z rovnováhy. Mozek jí běžel na plné obrátky, logické dedukce a kalkulace se převáděly do přesných reakcí, a než večer skončil a plukovník jí nabídl vlastního šoféra k odvozu do hotelu, Munroeová byla psychicky i fyzicky vyčerpaná. Výsledek byl lepší, než doufala: zítřejší oběd v plukovníkově kanceláři spojený s prohlídkou sbírky modelů vojenských letadel.

Spánek v hotelu přišel brzy a trval dlouho. Byla to zdravá únava z práce, vyčerpání, které odvedlo její pozornost k přítomnosti, umlčelo vnitřní hlasy a pomohlo jí vypudit z hlavy Franciska.

Oběd na druhý den se nakonec změnil v částečnou exkurzi po objektu s plukovníkem, který se ujal role průvodce a přitom jí líčil různé zajímavosti a historky z každodenního života ve výcvikovém středisku pro elitní jednotky. Než se Munroeová vrátila do hotelu, viděla a slyšela všechno, co potřebovala.

V Yaoundé už ji nic nedrželo, neměla důvod tam dál zůstávat. Rozloučení sice nebylo povinné, ale nebylo ani nutné se zachovat jako hňup a vypařit se z města. Zavolala tedy Zemiře a pozvala ji na večeři, přičemž si dala pozor, aby ji dopravila domů dostatečně brzo k plukovníkově spokojenosti. Pak, protože se jí nechtělo čekat na ranní autobus, si najala taxi, zaplatila zpáteční jízdné za jednu cestu a odjela z Yaoundé. Šílený nápad cestovat v noci po silnicích představoval riziko. Spočitatelné riziko. Francisco ji vábil.

Do Doualy dorazila po půlnoci. Franciskovi původně tvrdila, že se vrátí za deset dní, a nakonec to zvládla za šest. Teď stála na prahu jeho bytu s klíčem v ruce, a než ho zasunula do zámku, zaklepala. Dveře se otevřely a objevil se Francisco, bosý, svlečený do půli těla. Zůstal stát a nechápavě na ni zíral. Až na stolní lampu, která ozařovala jednu stranu pohovky v obýváku, byl byt tmavý. Bylo zřejmé, že Francisco ještě nespal a četl si.

„Pustíš mě dovnitř?“ zeptala se Munroeová.

Francisco jí ustoupil z cesty. Vešla a shodila batoh na podlahu. Francisco zavřel dveře a obrátil se k ní.

Šok v jeho obličeji vystřídal neutrální výraz.

„Jestli ti vadí tohle,“ ukázala si na hlavu a pak na tělo, „tak tu mám i jiné oblečení a paruku.“ Namísto odpovědi ji k sobě přitiskl, přivinul si její hlavu na rameno a objal ji rukou kolem krku. „Stýskalo se mi po tobě,“ řekl.

„Já vím,“ zašeptala. „Mně taky.“ Potom dodala: „Nemůžeš usnout?“

Přikývl, přitiskl ústa na její rty, a když polibek opětovala, odstrčil ji a podržel ji od sebe na vzdálenost paže. Rozepnul jí košili a stáhl jí ji z ramen.

„Jsem pořád stejná,“ řekla, ale v obličeji mu viděla, že slova jsou zbytečná. Povolil obvaz, kterým měla staženou hruď, nechal ho odmotat a spadnout dolů, a prudce ji přitiskl ke dveřím. Všechna zdrženlivost, veškeré ovládání bylo pryč. Ovinula mu nohy kolem pasu a náruživě ho políbila. Pevně ji sevřel, tápal po jejím obličeji, po ústech, nejdřív narazil do dveří na chodbu a pak do zdi, ale nakonec se mu povedlo odnést ji do ložnice; do postele se však už nedostali.

Později, když leželi na podlaze, zamotaní do přikrývek stažených z postele a s polštáři rozházenými kolem, Francisco řekl: „Můžeme najít nějaký kompromis, třeba odjet lodí někam na ostrov, kde budeme moct žít a zapomenout na celý svět.“

Usmála se, překulila se a pak si na něj obkročmo sedla. Pro tohle jí chyběla slova: záležet, chtít, bát se, zraňovat s vědomím, že v zájmu jich obou musí nezbytně přijít sbohem. Předklonila se, políbila ho na čelo, bradu, ústa, a potom beze slova ležela vedle něj s hlavou položenou na jeho rameni.

Druhý den ráno Munroeová poznala, že je pozdě, dřív než otevřela oči. Když tak učinila, ležel vedle ní Francisco a upřeně na ni hleděl. Usmála se a zašeptala: „Jak dlouho už mě pozoruješ ve spaní?“

„Věčnost a kousek,“ řekl. Přejel jí prsty po čele a pokračoval dolů k bradě. „Slib mi, že nikdy neodejdeš bez varování. Nějak se s tím vyrovnám, když mi slíbíš aspoň tohle.“

„Slibuju,“ zašeptala.

To slovo nedoprovázel žádný pocit uvěznění. Usmála se a zavřela oči.

O ČTYŘI DNY později stála Munroeová v uniformě pilota u nástupního tubusu na mezinárodním letišti v Douale a čekala, až let společnosti Air France doroluje k terminálu. Airbus A340 přistál před pár minutami a teď z něj byla skvrna v dálce, která se každým okamžikem zvětšovala. Kousek od místa, kde stála, se zřízenci a pozemní technický personál připravovali na vykládku zavazadel a nevšímali si ani jí, ani bílé dodávky, která se podobala sanitce a stála opodál s motorem běžícím naprázdno. V tom spočívalo kouzlo uniformy. Nikdo se nedíval, zvlášť ne na místě jako tohle, kde deset eur navíc bylo jediný průkaz, který člověk potřeboval.

Bradford s sebou vezl dva kufry od Logana. Budou obsahovat hlavně oblečení a obvyklé zbytečnosti, jaké by si zabalil běžný turista, a pokud bude mít Munroeová štěstí a Logan na ni myslel, bude něco z toho v její velikosti. Pod hadry bude zahrabané komunikační zařízení, uniformy, video, satelitní navigační systémy a mobilní satelitní telefon, natolik drahý a technicky vyspělý, aby zachytil signál z odlehlých končin džungle. Kufry budou speciálně označené a Munroeová vynaložila velké úsilí, aby Beyardovi přesně popsala, co má hledat.

Jakmile se výstroj dostane do země, budou plně vybaveni k cestě do Mongoma; tohle ovšem nebyly věci, které by si mohli dovolit nechat projít kamerunskou celní kontrolou, dokonce ani zběžnou prohlídkou podplaceného úředníka. Bezpečné provezení materiálu do země zajistí sanitka a Bradfordovo bezvládné tělo pomůže celý obrázek dotvořit.

A340 zabočil k terminálu. Munroeová sledovala, zda bude letoun přistaven k výsuvnému tubusu, anebo, jak bylo obvyklé, cestující vystoupí po pojízdných letištních schodech. Letadlo pokračovalo dál k terminálu a tubus začal popojíždět, takže Munroeová zamířila nahoru po schodech. Podle plánu budou kufry naložené v sanitce ještě předtím, než se tam objeví ona s Bradfordem.

Munroeová si sundala epolety, které splnily svůj účel při povrchní bezpečnostní kontrole, zastrčila je do kapsy, stoupla si s pojízdným křeslem vedle dvířek a čekala. Zdravila vystupující pasažéry, a pokud měl někdo z leteckého personálu dojem, že tam nepatří, nedal to nijak najevo. Munroeová zahlédla Bradforda dřív, než vystoupil z letadla, a jeho pohled sjel od jejích očí ke křeslu a zase zpátky. Výraz jeho obličeje říkal To snad nemyslíte vážně.

Stoupla si vedle něj a řekla: „Prosím, pane Bradforde, je to pro vaše dobro.“

Posadil se, a než se s ním Munroeová rozjela, podala mu lahvičku džusu. „Odvezeme vás v sanitce,“

zašeptala mu přes rameno. „Takže buďte hodný chlapeček a polkněte medicínku.“

„Jsem pro každou špatnost, ale tohle v žádném případě nevypiju,“ řekl.

„Vypijete, jinak použiju injekční stříkačku.“ Usmála se, ne na něj, ale kvůli případným přihlížejícím. „S tím návratem jste to podělal, Milesi. Vyrovnejte se s tím. Jestli tu chcete být, tak budete hrát, jak já budu pískat.“ Vzala mu lahvičku džusu z ruky, odšroubovala uzávěr a zase mu ji podala. „Hoďte to do sebe.“

V jeho výrazu se mísil vztek s bezmocí. Munroeová sledovala, jak si leje obsah lahve do úst, pak se pobaveně ušklíbla a odtlačila ho tubusem pryč.

KAPITOLA 17

Douala, Kamerun

Bylo teplo, ale ne dusno. Ze stropu visela moskytiéra naaranžovaná jako nějaký závoj. Miles Bradford zamrkal a zhluboka se nadechl. Ležel na úzké posteli, oblečený, jen boty mu chyběly. Po levé stěně se táhla řada malých okének, jimiž se dovnitř dralo světlo a vrhalo po místnosti podivné stíny. Bolela ho hlava, měl hlad a pořád se mu vracela jako ozvěna poslední slova Munroeové. Nečekal, že ho uvítá jako

hrdinu, ale mohla ho aspoň přátelsky pozdravit a přivítat zpátky. Jistě, vrátil se do Kamerunu proti její vůli, ale za to si snad nezaslouží takové zacházení. Mohl to však čekat. Ta žena vážně neumí vycházet s lidmi.

Za jiných okolností by už stál u okna, zorientoval by se a věděl by, jakou má šanci dostat se ven; možná by už dokonce rozbil pár hlav, včetně té Munroeové. Tohle však bylo jiné. Nechtěl utéct, chtěl si získat její důvěru, chtěl být při tom, až se Munroeová vrátí do Rovníkové Guiney, aby pátrala po Emily, musí u toho být. Chvíli nehybně ležel a pak, když se natáhl skrz síť pro sklenici vody postavenou na nočním stolku u postele, si všiml, že není v místnosti sám.

Na židli po jeho pravici, asi metr od postele, seděl muž, jehož rysy mírně zkreslovaly záhyby sítě, která je oddělovala. Nepohnul hlavou, ale očima sledoval, jak se Bradford posouvá a sahá po sklenici. Bradford si přikládal sklenici k ústům a přitom z něj nespouštěl zrak. Muž měl silné svalnaté tělo a byl o trochu vyšší a možná i starší než on. Neměl žádné viditelné zbraně a způsob, jak seděl, nenaznačoval žádný špatný úmysl ani hrozbu.

Bradford vyprázdnil sklenici několika dlouhými doušky, a když dopil, muž se naklonil dopředu, opřel si lokty o kolena a pozdravil: „Dobré ráno.“

Ráno. Jak dlouho o sobě nevěděl?

Bradford kývl v odpověď a uchopil sklenici, aby ji v případě nutnosti mohl použít jako zbraň. Tohle byla hra Munroeové; uvidí se, kam ji chce směřovat.

Muž se zeptal: „Víte, kdo jsem?“ Bradford zůstal zticha, a tak muž řekl: „Vy jste Miles Bradford, Američan, bezpečnostní služba, žoldák, pomáháte Vanesse Munroeové při této akci, nemám pravdu?“ Hovořil se silným přízvukem, a i když slova byla neutrální, tón zněl ostře a skrýval v sobě ještě cosi, snad varování.

Bradford znovu přikývl.

„Já jsem Francisco Beyard: pašerák zbraní, pašerák drog, obchodník a stratég. Rozhodnutí o vašem osudu padlo na mou hlavu. Vítejte v mém světě.“

A najednou to do sebe zapadalo. Chybějící roky v životopise Munroeové a záhada, jak se bez peněz a vybavení dokázala tak rychle vrátit na pevninskou část Rovníkové Guiney. Měla dávné kontakty a konexe a tenhle muž byl postavou z její neznámé minulosti, „Vanessiny“ neznámé minulosti. Bradford se vysoukal nahoru, opřel se zády o zeď a zeptal se: „Jsem tady jako host, nebo jako vězeň?“

Francisco Beyard pokrčil rameny. „Za vězně bych vás neoznačil. Útěk z téhle místnosti i z tohoto domu by byl poměrně snadný, a kdybyste zmizel v ulicích Doualy, ohromně by mi to ulehčilo práci. Přivezl jste věci, které Vanessa potřebovala, a tak můžete odejít, kdy se vám zlíbí. Jenže vy odejít nechcete, vy jste si umanul, že se s námi vrátíte do Rovníkové Guiney, a právě proto jsme teď spolu v téhle místnosti a vedeme tuhle…“ Odmlčel se. „Tuhle debatu.“

„Rád bych si promluvil s Michael, jestli tu někde je.“

„Bohužel, to není možné. Víte, pane Bradforde…“

„Miles.“

Beyard přikývl. „Víte, Milesi, mně je úplně ukradený celý tenhle projekt i ta holka, kterou se snažíte najít.

Mým zájmem v tomhle podniku, mým jediným zájmem, je chránit Vanessu. Vyrozuměl jsem, že to vy jste ji do té zakázky uvrtal. To vy jste s ní byl v Malabu, když ji unesli z hotelu, zatímco vám z nějakého důvodu nikdo nezkřivil ani vlásek na hlavě. A teď trváte na tom, že se vrátíte do Afriky a budete ji doprovázet, ačkoli vaši pomoc nikdo nepotřebuje ani nechce. To nehovoří zrovna ve váš prospěch. Jistě chápete mé stanovisko.“

„Neměl jsem nic společného s tím, co se Michael stalo,“ ohradil se Bradford. „Ten řetězec událostí je pro mě stejnou záhadou jako pro vás nebo pro ni.“

„Ale teď se přímo hrnete do toho, abyste Vanessu doprovázel zpátky. Proč?“

„Je to moje práce.“

Beyard mírně zavrtěl hlavou. „V jednu chvíli to už vaše práce nebyla, a přece jste vytrval.“

„Podívejte,“ řekl Bradford a v hlase mu zazněla podrážděnost, „znám Emily už od dětství. Prošel jsem si s oběma jejími rodiči peklem, když se ji snažili najít, její matka se kvůli tomu nakonec zabila. Po čtyřech letech pátrání máme konečně nějakou konkrétní stopu. Já to teď nevzdám. Mám osobní zájem na tom, abych Emily přivedl domů.“

„A vy nemáte pocit, že to Vanessa dokáže?“

Bradford otevřel ústa, ale pak se zarazil. Ať už by řekl cokoli, zahnal by sám sebe do kouta.

„To, co jste mi právě pověděl,“ pokračoval Beyard, „mi vyprávěla i Vanessa.“ Odmlčel se, upřeně Bradforda pozoroval a palcem si mnul bradu. „To ale není ten hlavní důvod, proč jste se vrátil. Vy to víte, já to vím a ona to ví taky. Abych dokázal s jistotou posoudit, jakou hrozbu představujete pro Vanessu, a potažmo pro sebe či pro celou zakázku –, potřebuju pochopit, co vás žene zpátky, ty skryté pohnutky, které mi zamlčujete.“

„Je to tak, jak to je,“ řekl Bradford. „Nemám už k tomu co dodat.“

Beyard vstal. „Přesně to jsem očekával. A proto jsem vám zařídil letenku zpátky do Houstonu, odlétáte zítra ráno. Budete pod sedativy a já vás doprovodím do letadla, abych se přesvědčil, že jste nastoupil.

Doporučuji vám, abyste se nevracel ani se nás nesnažil najít, a pokud budete tak hloupý a pokusíte se o to, osobně dohlédnu na to, abyste s tím přestal. Tohle je můj domov, Milesi, a mám tu dobré konexe.

Nepodceňujte mě.“ Obrátil se k odchodu. „Už se vás nebudu na nic vyptávat. Určitě máte hlad. Nechám vám sem poslat jídlo.“

Bradford zavřel oči a zhluboka se nadechl. Nebylo to tak zlé. Může odsud zmizet, to nebude tak těžké –, nespouštět je z očí, sledovat je. Jo, jistě. Možná na jiném kontinentu, v jiné zemi, ale ne tady. Nezná krajinu ani řeč, nemá čas shánět vybavení a finanční prostředky. Munroeová má namířeno do odlehlých končin, dozví se o jeho přítomnosti a bez váhání zlikviduje hrozbu, za jakou ho považuje. Ne, jestliže chce být při tom, až vypátrají Emily, má jen jedinou možnost, získat si důvěru Munroeové. Ona to měla předem spočítané, zmanipulovala situaci a využila toho muže, Beyarda, jako štít, takže jediná cesta k ní vede přes něj. V Beyardově hlase nebylo nic úskočného, žádná zášť. Představoval příležitost, která brzy pomine. Bradford sváděl vnitřní boj, dokud Beyard nepoložil ruku na kliku, a pak řekl: „Miloval jsem její matku.“

Beyard strnul a pak se otočil.

„Jakou mám záruku,“ zeptal se ho Bradford, „že vám to bude stačit?“

„Žádnou,“ řekl Beyard a vrátil se k židli, na níž předtím seděl. „Ale motiv je důležitá věc a já chci znát ten váš. Rozhodnutí nakonec udělá Vanessa. Já jenom… jak to říct? Já provádím pouze předběžnou lustraci.“

„Pravda je taková, že jsem dal slib její matce. Večer předtím, než spáchala sebevraždu, mě přinutila odpřisáhnout, že přivedu Emily domů.“

„Přísahu dokážu pochopit,“ řekl Beyard. „Proč jste ji dával?“

„Miloval jsem ji,“ řekl Bradford. „Je to tak prosté.“

Beyard přikývl. „A ten muž, Richard Burbank, Emilyin otec, kterého jste zmanipuloval, aby Vanessu najal, pochopitelně nic netušil?“

„Zmanipuloval.“ Bradford si odfrkl a mírně zavrtěl hlavou. Kolik toho ve skutečnosti můžou vědět? „Jo, zmanipuloval jsem Richarda, aby najal Michael. Richard neměl ani ponětí o důvěrnosti vztahu mezi mnou a Elizabeth.“

„Takže to vy máte na svědomí, že Vanessu dvakrát málem zabili?“

„No, určitě už byla málem zabitá mnohokrát předtím,“ řekl Bradford a pak rychle dodal: „Já mám na triku, že ji najali, ale jak už jsem říkal, nemám nic společného s tím, co se stalo v Malabu nebo kdovíkde ještě.

Její smrt si rozhodně nepřeju. Potřebuju, aby našla Emily.“

Beyard nic neříkal a se založenýma rukama a nohama nataženýma před sebou upřeně hleděl na Bradforda. Místnost naplnilo ticho.

Nakonec Bradford pokračoval. „Richard mě seznámil s Elizabeth asi rok po jejich svatbě. Já s Richardem jsme nikdy nebyli přátelé. Spíš by se dalo říct známí, obchodní partneři. Za ta léta jsme nárazově spolupracovali při různých obchodech a ji jsem poprvé potkal na nějaké oficiální firemní akci. Nebyli spolu šťastní, i když navenek to mohlo vypadal jinak. Richard je panovačný kretén s vysokými nároky a to se přenášelo i do jejich manželství. Elizabeth se na mě obrátila pro radu a časem jsme se velmi sblížili.“

Bradfordovi uvízl hlas v hrdle a on se odmlčel, aby se uklidnil. „Udělal bych pro ni cokoli, víte? Bože, jak jsem ji miloval.“ Zvedl oči a pohlédl na Beyarda. „Ano, byli jsme milenci.

Byl jsem s ní den před její smrtí, přišel jsem za ní do sanatoria, kde byla hospitalizovaná. Dost často jsem ji tam navštěvoval, abych ji zkontroloval, ale v ten konkrétní den se chovala jinak, byla napjatá, nervózní, nedokázala se soustředit. Richard ji přišel navštívit den předtím, aby s ní probral její poslední vůli. Patrně všechno, co vlastnila, mělo připadnout Emily, a jelikož Emily byla už skoro rok nezvěstná, Richard po Elizabeth chtěl, aby závěť přepsala. Jejich rozhovor z pochopitelných důvodů neprobíhal dobře. Elizabeth odmítala uvěřit, že je její dcera mrtvá. Richard si myslel opak.

Elizabeth mi dlouho o Richardovi vyprávěla, o tom, jak ji nutí dělat změny, se kterými ona nesouhlasí.

Musel jsem jí slíbit, že udělám všechno proto, abych Emily našel a přivedl ji domů.“ Bradford pohlédl přímo na Beyarda. „Slíbil jsem jí to a druhý den byla Elizabeth mrtvá.“

Beyard chvíli mlčel a pak se zeptal: „Proč právě Vanessa?“

Bradford se usmál, téměř se zasmál nahlas. „Vy patříte do její minulosti. Zřejmě toho o její současnosti moc nevíte. Michael obchoduje s informacemi, a pokud vím, je v jejich získávání nejlepší. Dáte jí scénář, libovolnou zemi a ona si už poradí. Nezáleží na jazyku, pohlaví, studené, horké či válečné zóně, vojenské diktatuře, to je fuk, ona ty informace prostě sežene. Použil jsem nějaké podklady, které vypracovala, při několika bezpečnostních akcích, na nichž jsem pracoval. Byly pokaždé přesné, vždy správné.“ Bradford se odmlčel a prohrábl si prsty vlasy. Vzdychl si a nepřítomně se zahleděl k oknu. „Neměl jsem času nazbyt.

Od Emilyina zmizení uplynuly čtyři roky a já jsem si uvědomil, že pokud nezkusíme jinou cestu, budeme neustále končit s prázdnýma rukama. Sledoval jsem Michael už několik let, sestavil jsem si o ní dokonce jakési portfolio.“ Zarazil se a pohlédl na Beyarda. „Než začnete dělat ukvapené závěry, musím upřesnit, že moje zvědavost byla čistě profesionální, obdiv, jaký chová jeden umělec k práci druhého. Každopádně jsem věděl, že její mise v Turecku se chýlí ke konci, takže jsem předložil své materiály Richardovi a požádal ho, aby to ještě naposledy zkusil. Řekl jsem mu, že jestli jeho dceru nevypátrá Michael, tak už potom nikdo, a že by mohl konečně s jistotou zjistit, zda je mrtvá, a sám pro sebe to uzavřít.“ Bradford pokrčil rameny. „To je zhruba všechno, od samého začátku, můj úhel pohledu. Jak se dalo čekat, Michael začala vykazovat výsledky, načež jsme přijeli do Malaba a došlo k tomu průseru. Pořád se snažím přijít na to, co se to sakra vlastně stalo.“

Beyard se opřel dlaněmi o kolena a řekl: „Tedy, Milesi, to je velice zajímavý příběh.“ Vstal. „Ještě poslední věc: byl jsem požádán, abych vám odebral zápisník. Máte ho támhle v tašce. Viděl jsem ho, ale raději vám dám možnost, abyste mi ho předal sám, než abych vám tam hrabal.“

„Je v tom nějaký rozdíl?“ utrousil Bradford a přehodil nohy přes okraj postele. „Tak či onak nemám na vybranou.“

„To je otázka sémantiky.“

Bradford přikývl, vyndal z tašky zápisník a podal ho Beyardovi.

„Děkuji,“ řekl Beyard a otevřel dveře. „Můžete svobodně odejít, zůstat, promenádovat se sem a tam, jak si přejete. Jako doma.“

„Rád bych si promluvil s Michael.“

„Momentálně tu není.“ Beyard pohlédl na hodinky. „Tak za tři hodiny.“

KAPITOLA 18

Když se Munroeová toho odpoledne vrátila do bytu, našla Milese s Franciskem sedět za kuchyňským stolem. Mezi nimi stálo několik prázdných lahví od piva a ti dva klábosili jako dávní kamarádi z mokré čtvrti. Aniž to měla v úmyslu, zůstala na ně zírat, dokud místnost neztichla, pak znechuceně obrátila oči v sloup a odešla do ložnice. Ani ve snu ji nenapadlo, že by se zrovna tihle dva k sobě mohli chovat jako staří přátelé. Dokázali snad zvětřit, že je spojuje to zatracené žoldácké bratrství?

Hodila na postel věci, které držela v náručí, a vrátila se do kuchyně. Chlapi si spolu stále ještě povídali, ale už ne tak bodře jako předtím, a když se Munroeová natáhla do poličky pro sklenici, zachytila Franciskův pohled. Ze špatně skrývaného napětí v jeho obličeji poznala, že se obává její reakce, a tak s okázalou nevšímavostí k Bradfordově přítomnosti přistoupila ke stolu, naklonila se k Franciskovi a políbila ho.

Francisco si ji přitáhl blíž, a zatímco ji vášnivě líbal, koutkem oka zahlédla, jak se Bradford nad jejich projevy náklonnosti vrtí v rozpacích. Potlačila škodolibý úsměv a pošeptala Franciskovi něco do ucha.

Stejně dobře mohla zvednout nohu a počůrat ho; značkovala si teritorium, ukazovala, kdo je tady pánem, dávala Bradfordovi najevo, že ať už se během její nepřítomnosti přihodilo mezi nimi dvěma cokoli, je to pořád ona, kdo to tu má na povel. Francisco ji chytil za ruku a vstal. Když vycházeli z místnosti, řekl Bradfordovi: „Chovejte se tu jako doma.“ Munroeová vrhla letmý pohled přes rameno, spatřila v Bradfordových očích nefalšovanou bolest a byla spokojená.

V ložnici si Munroeová klekla na postel, objala Franciska kolem krku a přitáhla ho k sobě. Přejela mu rukama vzhůru po hrudi a políbila ho. Opětoval její vroucí polibek, pak ji uchopil za zápěstí, couvl a řekl:

„Nedělej to, Esso. Vím, že mnou manipuluješ, a to není potřeba.“ Přitiskl si její ruce ke rtům. „Nesnaž se mě ovládat, už mě přece máš, tak co ještě chceš?“

Ta protihra, změna v dynamice vedení a výzva, kterou to přinášelo, v ní vyvolala euforickou touhu se rozesmát. Namísto toho ho objala kolem krku, přiložila líce k jeho tváři a s úsměvem od ucha k uchu zašeptala: „Promiň.“

Posadil se na postel, stáhl ji k sobě a řekl: „Musíme toho spoustu probrat.“ Opřela si mu hlavu o rameno a on jí zopakoval, co mu říkal Bradford. Když skončil, Munroeová vstala, přešla na druhou stranu místnosti k oknu a zahleděla se ven. „Kéž bych tohle věděla ještě před přijetím té zakázky,“ řekla.

„Potvrzuje to tvůj názor, že je Miles pro nás nebezpečný?“

Otočila se k Franciskovi. „Jestli tomu správně rozumím, tak Miles chtěl najít Emily, ale narazil hlavou do zdi, proto zmanipuloval Richarda a za jeho peníze mě najal na to pátrání?“ Bezděčně se zasmála. „To je vážně geniální.“ Obrátila se zpátky k oknu. „Pokud je to, co ti pověděl, pravda, a zdá se, že ty tomu věříš, tak potom nás Miles neohrožuje, přinejmenším ne přímo a ne vědomě.“ Lehce zavrtěla hlavou. „Narafičil to tak, abych selhala,“ řekla. „Zatracenej hajzl.“

„Kdo?“

„Richard Burbank, ten chlap, co si mě najal, ubohý zlomený otec, který tak zoufale touží najít svou dceru.

Ten.“ Když si všimla nechápavého výrazu ve Franciskově tváři, dodala: „To je jedno. Nemáš informace, abys pochopil, z čeho vycházím. Volal Miles někam po probuzení nebo se připojil k internetu?“

„Ne. Za to ručím.“

„A jaký máš názor na to, že má jít s námi?“

„Věřím, že za běžných okolností by byl přínosem. Zná své řemeslo, hned bych ho vzal k sobě do týmu, kdyby o to stál. Upřímně řečeno, mám cukání mu to navrhnout. Navíc tu holku zná osobně, což se bude

určitě hodit, až ji najdeme.“

Munroeová přikývla. „Dobře. Co ten zápisník? Máš ho?“

Beyard vytáhl ze zásuvky notes a podal jí ho. Munroeová ho otevřela a začetla se. V koutcích úst jí zacukalo a o pár stránek dál se smála nahlas. Kdo by to byl řekl? Po zuby ozbrojený tvrďák píše milostný román a podle charakteru poznámek se zdá, že ne první.

Munroeová našla Bradforda sedět na gauči v obýváku. Hrbil se nad konferenčním stolkem se šachovnicí.

Přisedla si k němu. „Hrajete?“

„Už nejmíň deset let jsem nehrál,“ řekl. „A nikdy mi to moc nešlo. A vy?“

„Kdysi jsem často hrávala s Franciskem, jenže to už je samozřejmě dávno.“ Kývla hlavou směrem k šachovnici. „Málokdy ho porazím, ale teď mu to aspoň nedaruju tak snadno.“ Podala Bradfordovi zápisník.

„Už vám něco vydali?“

„Jo,“ řekl a tváře mu zrudly. „Čtyři knihy.“

„Všichni máme svá malá tajemství,“ řekla a pousmála se. Pak vážně pokračovala: „Odjíždíme zítra ráno za rozbřesku. Jestli se chcete zúčastnit, můžete, ale pod několika podmínkami. Zaprvé: bez mého výslovného souhlasu se za žádných okolností nesmíte s nikým spojit, žádné telefonáty ani e-maily, tečka.

Zadruhé: pokud se pro nás stanete přítěží, necháme vás tam, kde zrovna budeme, a musíte se z toho dostat sám.“

„To snad zkousnu.“

„A o mě se už starat nebudete,“ pokračovala. „Ať už byly podmínky vaší smlouvy s Richardem jakékoli, právě se změnily. Bereme vás s sebou, protože vás Emily zná a to se může hodit, až ji najdeme. Nejedete mě tam chránit a nebudete se mě držet jako klíště, a navíc se budete muset řídit mými pokyny, i kdyby se vám třeba zdálo, že jsou v rozporu s tím, co považujete za svůj úkol. Nebude to problém?“

„Nějak to zvládnu.“

Přikývla. „Pak vítejte zpět.“ Zhluboka se nadechla a řekla: „Škoda, že jste mi to o Richardovi neřekl hned na začátku. Mohlo mi to ušetřit nedobrovolnou koupel v oceánu a Emily jsme už mohli dávno mít.“

Bradford zaváhal a pak se zeptal: „Co jsem vám o Richardovi neřekl?“

„Že za celou tou zakázkou nestojí on, ale vy. Nemluvě o tom, že jste chrápal s jeho ženou.“

Bradford se nadechl a rysy mu ztvrdly, což bylo znamení, že zasáhla citlivé místo, rozzuřila ho. Čekala nějakou reakci, on však po krátké pauze řekl jenom: „Já to nechápu; vy si myslíte, že se vás Richard snaží zlikvidovat?“

„Řekl jste mu, že máme namířeno do Malaba?“

„Jo.“

„A co Bata?“

Zašeptal tak tiše, že ho sotva slyšela. „Taky.“

„Ještě jsem si nespojila všechny tečky,“ řekla. „Ale zdá se, že v tom Richard měl nějak prsty. Podle toho, jak to popisuje Francisco, jste měl největší zájem na nalezení Emily vy, bez ohledu na to, co se mi snažil namluvit Richard. To hovoří proti němu. Možná je jen náhoda, že má Titan Exploration ropné vrty ve stejné zemi, kde zmizela Emily, ale já si to nemyslím, přinejmenším má Richard v Rovníkové Guineji vládní konexe. To je jeho druhé minus. Někdo z mého okolí donáší informace padouchům, nenacházím totiž žádné jiné vysvětlení pro některé události, ke kterým došlo. Třetí minus.“

Bradford si prohrábl rukama vlasy a zadíval se do stropu. Dýchal pomalu a zhluboka a nakonec řekl: „Ale

proč?“

„Já nevím, Milesi. V tuto chvíli máme mnoho neznámých. Ale kdybych měla hádat, tipovala bych peníze.“

Bradfordovi čišela z tváře nedůvěra. „Richard má víc peněz než sám Bůh.“

„Možná má a možná nemá. Já jsem živoucí důkaz toho, že to, co vidíte, ne vždy odpovídá skutečnosti.

Řekl jste, že se Richard snažil Elizabeth přimět, aby změnila poslední vůli. To ukazuje na peníze. Jste inteligentní člověk, Milesi. Neříkejte mi, že vás samotného to nenapadlo.“

„Víte, tu věc s Elizabeth celkem dokážu pochopit. Jako manžel stál za pendrek a možná to tenkrát bylo kvůli penězům, stalo se to ještě předtím, než Titan narazil na ropu, dřív než Richard zbohatl. Ale přes všechny své chyby je dobrým otcem a Emily miluje, a hodně si během toho všeho vytrpěl. Možná jsem to pátrání prosazoval hlavně já, ale Richard financoval každý krok a ani jedinkrát nezaváhal. Až letos začal mít námitky, ovšem nikdy ne kvůli penězům. Užíralo ho, že to nedokáže hodit za hlavu. Proč by si měl přát smrt jediné osoby, která může Emily najít? To nedává smysl.“

„Možná ho využívá někdo další. Je zde příliš mnoho neznámých, ale klidně se vsadím, že až Emily najdeme, bude s ní na nás čekat i řada odpovědí.“ Vstala. „A teď musím vyřídit jeden telefonát, do kterého se mi vůbec nechce.“

Munroeová zvedla telefon a vytočila číslo Burbankovy kanceláře. Stejně jako minule ji okamžitě přepojili na jeho přímou linku, ale tentokrát ji nechal nejméně pět minut čekat. Když konečně zvedl sluchátko, v hlase mu znělo vyčerpání. „Dlouho jsme se neslyšeli, Michael. Doslechl jsem se, že to tam bylo dost drsné

– doufám, že se vám nic nestalo.“

„Všechno je v pořádku, pane Burbanku,“ řekla. „Podle úmluvy volám, abych vám podala aktuální informace. Jak jste určitě slyšel od Milese, tak, ač je to téměř k neuvěření, máme očité svědky, kteří viděli vaši dceru živou v pevninské části Rovníkové Guiney. Naposledy byla spatřena před šesti měsíci.“

„Ano,“ řekl. „To byla úžasná zpráva, a stále je. Ta informace o úmrtním listu mě úplně zdeptala, ačkoli v jistém smyslu byla úlevou. Znamenalo to, že můžeme její památku uložit k věčnému odpočinku. Když pak svitla naděje, že by případně mohla být naživu, vypadalo to jako krutý žert. Od té doby mám náladu jako na houpačce.“

„Ujišťuju vás, že naše zdroje jsou spolehlivé,“ řekla.

„Jaký bude další krok?“

„Teď když je tu Miles, musíme ještě zařídit pár maličkostí. Odhaduju, že potrvá asi týden, než budeme připraveni vrátit se do Ría Muni, na pevninskou část Rovníkové Guiney.“

„Týden? Tak dlouho?“

„Zhruba, ano.“

„Díky, Michael,“ řekl. „To je skvělá zpráva, přestože upřímně řečeno mám strach, abych si nezačal dělat plané naděje. Dejte mi prosím vědět, až dojde k nějakému vývoji.“

„Samozřejmě.“

PO SKONČENÍ HOVORU se Munroeová obrátila k Bradfordovi a pak k Beyardovi, který právě vešel do místnosti. „Jestli budeme mít kliku, tak jsme právě získali týden.“

KAPITOLA 19

Odbočka do Ebebiyínu, Kamerun

Silnice byla suchá a ve vzduchu se vznášela oblaka prachu přivátá od severu harmattanem. Jemný saharský písek zastřel oblohu, zhoršil viditelnost a na obzoru vytvořil naoranžovělou iluzi smogu a znečištění. Munroeová letmo pohlédla do zpětného zrcátka, zachytila obrys Beyardova vozu a opět se soustředila na hrbolatou cestu plnou výmolů před sebou. Po chvilce zastavila a přepnula na pohon čtyř kol.

Přeřazovala, střídavě přidávala a ubírala plyn, a tak se kodrcala nahoru a dolů po úseku bez cesty, kterou nejspíš spláchla nedávná průtrž mračen.

Bradford s rukama založenýma na hrudi beze slova hleděl z okénka spolujezdce. Víceméně stejnou pozici zaujímal už od Doualy a za daných okolností to bylo asi nejvíc, jak se k ní mohl otočit zády. Na podobnou náladu měl bezesporu nárok; od návratu do Kamerunu s ním zacházela jako s kusem hadru, a i když bude nakonec asi nezbytné se smířit, zatím ta chvíle nenastala.

Z Doualy vyjeli před svítáním, zamířili na východ do Yaoundé a pak pokračovali na jih. Kvalita silnic se směrem k hranicím rapidně zhoršovala. Přístup do Rovníkové Guiney z Kamerunu byl, mírně řečeno, nepohodlný. U pobřeží od sebe obě země oddělovala řeka Ntem a tam, kde už voda hranici netvořila, se rozkládaly husté lesy, skrz které vesničané chodili pěšky. Často ani přesně nevěděli, kde jedna země končí a druhá začíná. Na dvousetkilometrovém úseku byl jen jeden přechod pro motorová vozidla a oni právě přijížděli po silnici, která k němu vedla.

Vstup do Rovníkové Guiney označovala vrata přehrazující vozovku a budka opodál. Munroeová zpomalila a nakonec zastavila. Kontrolní stanoviště bylo podle všech známek opuštěné. Když se po pár minutách neobjevil žádný celník, vypnula motor a vystoupila do odpoledního žáru.

Budka byla prázdná, pouze čtyři stěny z holých prken s dírami místo oken a betonovou podlahou; jediný zvuk vydávaly mouchy bzučící u stropu. Munroeová se na okamžik zastavila ve dveřích, pak se otočila a zamířila ke kovové barikádě. Konstrukce byla připevněná k ocelovým sloupkům třemi řetězy, což znamenalo, že budou muset najít tři různé úředníky, každého s jedním klíčem. Hranice se nezavírala před pátou, ale vzhledem k opuštěné kukani, téměř nulovému provozu a pokročilé odpolední hodině už měli úředníci zřejmě ten den padla. Dalo se očekávat, že nejméně jeden z nich se zatím vrátil do vesnice a klíč si na noc odnesl s sebou.

Skrze zaprášené přední sklo viděla, jak se Beyard opírá o volant a očima sleduje její pohyb. Když k němu zamířila, vystoupil z auta. „Tři zámky,“ řekla, „a prázdná úřadovna.“ Zahleděla se směrem k městečku.

Kdesi v těch ulicích, v některém baru či hotelu se skrývá neznámá tvář, která během týdne očekává její příjezd, aby o něm mohla podat informaci a tím zajistit, že se Munroeová do Mongoma nikdy nedostane.

Kdyby do země přijeli pod nějakou jinou záminkou nebo kdyby měli víc času, možná by bylo moudřejší se teď otočit, zamířit na západ a tam si proklestit cestu přes neoznačenou hranici. Tady byli na ráně jako terče na střelnici a brzy se ukáže, zda je jejich trik s izraelským konvojem průhledný, či nikoli.

K autům se začaly trousit ženy a děti, pár se jich snažilo přes okénko upoutat Bradfordovu pozornost a další se shlukly kolem Beyarda a Munroeové. Všichni nabízeli něco na prodej. Asi osmi-či devítiletý kluk nesl na hlavě špinavý umělohmotný lavor plný banánů. Beyard si prohlédl jeden trs a vytáhl z kapsy hrst drobných. Klekl si, aby viděl chlapci do očí, podal mu peníze a vrhl na Munroeovou letmý úsměv; začalo pátrání po nepřítomných celnících.

Trvalo půl hodiny, než sehnali prvního úředníka s klíčem, a dalších čtyřicet minut hledali druhého. Než objevili třetího, uplynuly dvě hodiny; tou dobou už byl opilý a nemohl klíč najít. Tehdy se Munroeová, která nebyla ochotná dávat úplatky ani zbytečně čekat, začala ohánět známými jmény. Když muže dostatečně zastrašila, klíč se jako zázrakem objevil a konvoj mohl pokračovat do městečka Ebebiyín. V tu chvíli by už jejich přítomnost neušla snad ani tomu nejneschopnějšímu pozorovateli. Pokud tam na ně někdo čekal, a tím si Munroeová byla jistá –, nedonesla se k nim žádná výhrůžka ani šuškanda o podezřelých záměrech konvoje.

Městečko s několika tisíci obyvateli bylo vstupní bránou u křižovatky cest mezi Gabonem, Kamerunem a Rovníkovou Guineou, tržištěm a centrem dění na kilometry daleko na západ i na jih. Tvořila ho nevelká síť většinou nedlážděných cest, lemovaných nabílenými budovami s rudými fleky a podobně jako ve většině venkovských městeček na kontinentu zde život plynul pomalým tempem. Konvoj se za necelých deset

minut proplazil širokými prašnými ulicemi. Jakmile se ocitli na úzkém, zato však vyasfaltovaném úseku, který je měl dovést až do Mongoma, a byli dostatečně daleko od zvědavých domorodců, sjela Munroeová s autem z vozovky.

Popínavé rostliny, které bujely na otevřeném světle u silnice, vytvořily po obou stranách cesty neprostupnou zelenou stěnu, takže se nebylo kam skrýt před případnými projíždějícími vozidly.

Munroeová s Beyardem si počínali rychle; vyměnili poznávací značky a doklady vozidel z kamerunských na guinejské a staré cedule schovali za dveřní panely. Za pár minut už zase uháněli po silnici v automobilech registrovaných na prezidenta země. Do Mongoma zbývalo ještě osmdesát kilometrů a díky lepšímu stavu vozovky by tam mohli dorazit už vpodvečer. Raději však počkají do svítání, aby měli před sebou více denního světla; nocování v Mongomu by navíc znamenalo příliš velké nebezpečí odhalení.

Půl hodiny po setmění sjeli z asfaltky a pokračovali po stezce, která spojovala malou vesničku se silnicí do Mongoma. Za hodinu jízdy z Ebebiyínu urazili čtyřicet kilometrů a cestou po prázdné silnici jen občas minuli taxík, opuštěné auto, vyrabovaný vrak a očekávané silniční zátarasy; nic neobvyklého, co by signalizovalo, že se ví o jejich přítomnosti. Relativní ticho na místních vojenských frekvencích potvrzovalo, že je všechno v pořádku.

Před příjezdem do vesnice sjel konvoj mimo silnici; noc přečkají dobře ukrytí v temnotě džungle.

Munroeová potmě zašmátrala po komunikačním zařízení, odpojila ho a vložila do tašky, kterou si přehodila přes rameno. Otevřela dveře a vystoupila do noci. Bradford se zeptal: „Kam jdete?“

Pohodila hlavou směrem dozadu. „Do druhého auta,“ řekla a dodala, i když věděla, že to není nutné:

„Nerozsvěcujte světla, pokud nechcete, aby vás sežrali komáři, a dveře i okénka nechte zavřená.

Nepouštějte klimatizaci, zvuk motoru by na nás upozornil. Vrátím se za svítání.“ Zaklapla dvířka dřív, než mohl odpovědět, dobře věděla, že za to ji bude nesnášet ještě víc.

Vklouzla na zadní sedadlo druhého vozidla. Francisco s rukama za hlavou odpočíval na sklopeném předním sedadle, a když za sebou Munroeová zaklapla dveře, zvedl opěradlo a prolezl mezi sedadly dozadu. Zakopl přitom o tašku. „Co to neseš?“

„Všechno, co vysílá.“

Vklouzl vedle ní a posadil si ji na klín tak, aby jí viděl do obličeje. „Ještě pořád mu nevěříš?“

„Ne natolik, abych to tam s ním nechala přes noc,“ řekla.

Ruce už měl pod její košilí. Svlékla mu uniformu a jako dva puberťáci na zakázaném rande, kteří díky hormonům nevnímají horko a nepohodlí, proměnili vnitřek vozu ve stejné vlhké pařeniště, jako bylo venku.

Dávno odbila půlnoc, než se konečně přesunuli dopředu, sklopili si sedadla a pokusili se prospat zbytek noci. Zrcátka předního vozu odrážela mihotavé skvrnky měsíčního světla prodírajícího se listím a Francisco kývl tím směrem. „Tu vysílačku jsi sem nemusela nosit,“ zašeptal. „Přece víš, že on tě nechce nechat zabít.“

Munroeová hleděla z okénka spolujezdce.

„Vidím, jak se na tebe kouká, když jsi k němu otočená zády,“ pokračoval Francisco. Odmlčel se a obrátil k ní hlavu. „Jsi velice vnímavá žena, Esso. Musíš přece vědět, že tě chce živou stejně moc jako já.“

„Spíš bych čekala, že ti to bude vadit, a ty ho obhajuješ.“

Natáhl ruku a dotkl se její tváře. „Vadí mi to. Chtěl bych, aby odprejsknul, chtěl bych tě mít sám pro sebe.“ Vzdychl si. „Ale ty nejsi můj majetek a tohle ovlivnit nemůžu.“ Odvrátil se a hleděl zase dopředu.

„Říkám jen, že tyhle muka znám a že není důvod, abys byla úmyslně krutá.“

Zavřela oči. Bylo toho o moc víc. Dokud bude existovat tolik neznámých, nelze poznat, nakolik se dá Bradfordovi důvěřovat. Nejjednodušším způsobem, jak ho otestovat, bylo vyvádět ho z rovnováhy.

Munroeová si vyložila nohy na přístrojovou desku a zhluboka se nadechla. „Nechci o něm mluvit,“ řekla.

Vlastně nechtěla mluvit o ničem, protože, ač neplánovaně, se historie měla opakovat: trojice cizinců, dva

muži a jedna žena, zamíří do Mongoma, a bez ohledu na to, co tam najdou, to bude příslovečný průser jak mraky.

I když by to nikdo z nich nepřiznal, všichni věděli, že návrat bude riskantní. Dnes panoval klid před bouří.

Klid.

Munroeová se znovu nadechla a cítila, jak se v ní rozlévá úleva, jakou jí přinášela pouze práce.

DO MONGOMA VJELI brzy ráno, když bylo hemžení a shon v ulicích ještě v zárodečném stadiu. Na vesnici na okraji civilizace, zcela obklopenou nekonečnými plochami bujné vegetace a bez přímého přístupu k průmyslovým centrům, bylo Mongomo překvapivě moderní, důkaz, že náhlý příliv peněz z ropy si našel cestu do rozvětvených rodin kliky, která působila v prezidentském paláci.

Krátce po osmé zastavili před místní policejní stanicí, a zatímco Beyard čekal v autě a pokračoval v odposlechu místních frekvencí, Munroeová s Bradfordem vyhledali policistu s nejvyšší hodností. Po výměně zdvořilostních frází Bradford, jenž vystupoval jako šéf Munroeové, plamenně pronesl cizojazyčně znějící blábol, který Munroeová v mužské roli mladšího podřízeného přeložila jako prosbu o pomoc.

Policista jim vyšel vstříc a pověřil kolegu, aby jim ukázal cestu k bydlišti Timotea Otora Nchamy, náměstka ministra energetiky.

Dům byl jednopatrový, umístěný v uctivé vzdálenosti od sousedů a deset metrů od tiché, nezpevněné ulice, která se na konci zužovala do zarostlé pěšiny vedoucí k domům z holých betonových tvárnic. Za nimi už začínala džungle. Munroeová nejdřív jednou projela kolem domu, pak nechala Beyarda stát s druhým vozem na začátku ulice a odvezla navigátora zpátky na stanici, toto taktické gesto nemělo nic společného se zdvořilostí.

Při druhé obhlídce projela Munroeová ulici až ke zúženému konci, pak se otočila a zaparkovala před domem. Žádná další auta tam nestála, což naznačovalo, že náměstek není doma, a snadný přístup na pozemek znamenal menší riziko dopadení, pokud by se setkání nevyvíjelo zrovna příznivě. Znamenalo to ovšem také, že na ně bude vidět z ulice a mohou je spatřit kolemjdoucí nebo sousedé, kteří si už jejich přítomnosti začínali všímat.

Munroeová s Bradfordem zamířili ke vchodu a Munroeová si stoupla stranou, aby ji nebylo vidět. Bradford třikrát zaklepal na těžké dřevěné dveře a mlčky čekali. Při první obhlídce si všimli stínů za okny a Beyard jim potvrdil, že mezitím z domu nikdo neodešel. Další chvíle ticha a pak Munroeová kývla na Bradforda, aby zaťukal znova.

Právě se chystal zaklepat potřetí, když se dveře otevřely a objevila se starší žena v obnošených šatech a botách bez podpatků. Vrhla na něj pohled plný naštvaného nezájmu. Munroeová ji podle vzhledu odhadovala na chůvu nebo služebnou, ale stejně dobře to mohla být matka nebo sestra. Žena neuměla anglicky, a jelikož Bradford neovládal žádný z místních jazyků, podal jí vizitku a posunkem naznačil, ať ji odnese dovnitř.

Za pár minut se žena vrátila a kývla na Bradforda, aby ji následoval. Munroeová se k němu připojila, a přestože se žena zatvářila překvapeně, oba je bez námitek pustila dovnitř. Udělali sotva pár kroků, když do haly přispěchala drobná blondýnka. Jakmile uviděla Bradforda, prudce se zastavila, vytřeštila oči a pak propukla v pláč. Andílek z maturitní fotky se proměnil v předčasně zestárlou ženu.

Na okamžik zavládlo tísnivé ticho přerušované jen vzlyky a pak Bradford řekl: „Ahoj, maličká.“ Vyšel Emily vstříc a sevřel ji v náručí. Zabořila mu hlavu do hrudi, štkala, až se jí chvěla ramena, a Bradford ji hladil po vlasech. Pološeptem řekl: „Neboj, všechno bude v pořádku.“

Se ztrápeným úsměvem pohlédl na Munroeovou. Od této chvíle se už pohybovali na tenkém ledě. Emily zmizela před čtyřmi lety, teď ji našli, a kromě dvou pokusů o vojenskou popravu Munroeové nebylo nic jisté.

Munroeová pocítila závrať; po tom všem, co se doposud odehrálo, se dosažení současného cíle zdálo znepokojivě jednoduché.

Emily se narovnala, popotáhla nosem, zasmála se přes slzy a řekla: „Pojďte dovnitř, posadíme se.“ Její

slova zněla nepřirozeně, jako by anglicky mluvila poprvé od svého zmizení. Pak se obrátila k ženě, která jim otevřela a nyní postávala opodál: „Nza ve belleng café.“

Munroeová se usmála, když poznala jazyk fang, a natočila se tak, aby objektiv kamery připevněné k její klopě mířil přímo na Emily. Byl to nejjednodušší a nejméně rušivý způsob, jak dění zdokumentovat.

Nahrávku zaznamenávala hned dvě zařízení: jedno měla zastrčené v kapsičce u košile a druhé měl u sebe Beyard, který signál přijímal bezdrátově.

Emily je zavedla do obýváku a posadila se na pohovku. Bradford si sedl vedle ní a ona po něm neustále pokukovala; strhaný obličej se jí pokaždé rozzářil úsměvem. V těch úsměvech se odrážela nevinnost, šok, nervozita, zmatek, ale především čiré štěstí. Přes všechna Beyardova podezření tahle dívka chtěla být nalezena, o tom nebylo pochyb. Nabízela se ovšem otázka, proč se za celé ty čtyři roky nespojila s rodinou?

Emily se otočila k Munroeové a zaváhala. Bradford řekl: „Emily, tohle je Michael.“ Munroeová napřáhla ruku a Emily ji stiskla a usmála se. „Rodina se tě už čtyři roky snaží najít,“ pokračoval Bradford, „a Michael má největší zásluhu na tom, že jsme tě nakonec vystopovali.“

Emily odtáhla ruku a její úsměv se vytratil. Naklonila hlavu na stranu, přimhouřila oči, jako by zpracovávala to, co právě slyšela, a pak se otočila k Bradfordovi. „Cože?“ zeptala se.

Munroeová řekla: „Emily, jsme tady, abychom vám pomohli, jestli o to stojíte. Přijeli jsme vybavení tak, abychom vás dostali ven ze země. Máte o to zájem?“

Emily pomalu přikývla. „Mám,“ řekla, „ale nerozumím tomu. Proč zrovna teď? Vždyť přece celou dobu, co jsem tady, žádám, abych se mohla vrátit domů.“

Bradford se podíval na Munroeovou a ta na něj vrhla pohled, který se dal vysvětlit jen jediným způsobem: buď se Emily zbláznila, nebo mají vážný problém. Pravděpodobně platila druhá možnost. Munroeové bušilo srdce, v hlavě spřádala nitě myšlenek do neúplné tapisérie a na chvíli se odmlčela. Odpověď na další otázku znala dřív, než ji vypustila z úst. „Emily, koho jste o to žádala?“

Emily chtěla odpovědět, ale náhle se zarazila, když do místnosti vešla služebná s podnosem a šálky.

Položila ho na konferenční stolek a Emily si složila ruce v klíně a čekala. Vteřiny plynuly, každá jako bolestivý nádech, dokud žena konečně neodešla z místnosti.

„Nevěřím jí,“ řekla Emily. „Myslím, že neumí anglicky, ale jistá si nejsem. Je to manželova teta a donáší mu všechno, co dělám.“

Munroeová přistoupila k pohovce a klekla si před Emily, takže měly oči takřka ve stejné úrovni. „Přišli jsme, abychom vás odsud dostali, abychom vás odvezli domů, jestli si to přejete. Chcete?“

Emily přikývla.

„Tak pozorně poslouchejte,“ řekla Munroeová. „Dvakrát mě málem zabili, když jsem se vás snažila najít, a je možné, že ti, kdo se o to pokoušeli, to zkusí znova, pokud zjistí, že jsme tady. Informace, které jsme dostali, jsou v rozporu s tím, co nám teď říkáte vy, a jestli se nám nepovede rychle to vyjasnit, možná se nedostaneme ze země živí, což znamená, že pokud vás nezabijí společně s námi, zůstanete tady trčet.

Emily, potřebujeme vědět, koho jste žádala o návrat domů, kdo vás tady drží a kdo se mě snaží zabít.

Můžete nám s tím pomoct?“

„Žádala jsem tátu,“ řekla Emily. „Trvalo mi to dlouho, možná rok, ale nakonec jsem se mu dovolala, jenže on byl naštvaný a odmítl se mnou mluvit.“ Emily začínala hovořit souvisleji, její řeč zněla přirozeněji, vracela se jí plynulost, dokonce i přízvuk. „Povedlo se mi s ním spojit jenom jednou, tenkrát, a s mámou jsem nemluvila vůbec. Mockrát jsem o to prosila i manžela. Kdysi jsem doufala, že mě jednoho dne pustí, ale teď mě vždycky zbije, jakmile na to zavedu řeč, tak už se radši neptám.“ Z tváře jí skanula slza na klín, popotáhla nosem a přetřela si oči. „Manžel tvrdí, že mi dělá laskavost, když mě tady drží, že bez něj bych už byla dávno mrtvá, že odsud nikdy neodejdu a měla bych mu být vděčná.“ Sklopila oči. „Takže vážně nechápu, proč jste teď přišli.“

„Kde je momentálně váš manžel? V Malabu?“

„Myslím, že ano.“

„Ti lidé, co se mě pokoušeli zabít, jsou najatí angolští vojáci, kteří obvykle jednají z rozkazu prezidenta.

Nemá váš manžel styky, které by mu umožňovaly využít je pro vlastní účely?“

Emily pokrčila rameny. „Já nevím,“ řekla. „Nevím nic o jeho pracovních záležitostech. Znám pár jeho příbuzných. Manžel je prezidentovým synovcem a všichni jeho bratři mají vysoké postavení.“

„Drží vás tady jenom on? Nebo je jich víc?“

„Nevím,“ opakovala. „Myslím, že on je ten hlavní.“ Pohlédla na Bradforda. „Nemám žádné peníze a ve městě mě dobře znají. Jestli odejdu, někdo mě uvidí a poví to manželovi. Už jsem to zkoušela. Našel mě dřív, než jsem se dostala za hranice, a několik měsíců mě držel zamčenou v domě, dokud jsem mu neslíbila, že už neuteču.“

„My tě odsud dostaneme,“ řekl. „Máš moje slovo.“

„Mám dva chlapce,“ řekla Emily. „Jednomu je dva a půl a druhému necelý rok, co bude s nimi?“

Bradford přikývl. „Máme pasy pro tebe i pro děti.“

„Půjdu se sbalit,“ prohlásila Emily a Munroeová jí položila dlaň na ruku, aby ji zastavila. „Odejdete s námi z domu v šatech, které máte na sobě. Řeknete manželově tetě, že se jdeme někam najíst, ať nachystá děti. Musí věřit, že se za pár hodin vrátíte.“

Emily přikývla a zavolala na posluhovačku. Když jí předala pokyny a žena odešla z místnosti, zeptala se Munroeová, protože jí stále vrtaly hlavou ty tečky, které na první pohled nebylo s čím spojit: „Nemáme času nazbyt a nemusíme zacházet do detailů, ale mohla byste nám popsat, jak jste se tady ocitla?

Začněte Namibií.“

Emily se nuceně usmála a odhrnula si z očí pramen vlasů. „Byli jsme tři,“ řekla. „Já, Kristof a Mel.

Cestovali jsme společně už od Keni, projeli jsme s batohem skoro celý východ a jih. Chtěli jsme se zkusit dostat až do Nigérie a pak letět zpátky. Neměli jsme moc času, protože máma chtěla, abych se vrátila domů, a Mel si zase někde potřeboval vyzvednout nějaké věci. Byli jsme ve Windhoeku a řešili jsme, jak se nejlíp dostat buď do Konga, nebo do Gabonu, protože Angola byla příliš nebezpečná.

Seznámili jsme se s jedním chlápkem, jmenoval se Hans něco a s Kristofem si hned padli do oka, protože Kristof byl Němec a Hans z Německa pocházel. Byl pilotem malého letadla a tvrdil, že v jednom kuse létá do Angoly. Když zjistil, že se snažíme dostat na sever, prohlásil, že to odpoledne odlétá do Luandy, a nabídl nám, ať letíme s ním. Říkal, že v Luandě určitě chytneme člun nebo další letadlo do Gabonu, a tak jsme se rozhodli, že to tak uděláme. Zavolala jsem domů a oznámila tátovi, co máme v plánu. Slíbila jsem mu, že se ozvu hned, jak dorazíme do Libreville.“

Munroeová zachytila Bradfordův pohled. Obočí měl svraštěné a jeho obličej prozrazoval zmatek. Jakýkoli kontakt s Emily po Namibii by měl pro její nalezení obrovský význam, ovšem o tomto rozhovoru s přesnými zeměpisnými údaji se nikdo nikdy nezmínil. Munroeová měla chuť Emily přerušit a požádat ji o vysvětlení, ale nakonec to neudělala.

„Táta řekl, že se těší, až se vrátím domů,“ pokračovala Emily, „a zeptal se, jestli nechci navštívit i Rovníkovou Guineu, když už jedu do Gabonu. To jsme původně neplánovali, protože o té zemi neexistovalo moc informací a zdálo se, že by to za tu námahu nestálo.“ Odmlčela se, jako by v duchu poslední větu znovu zvažovala, pak pohlédla na Munroeovou a dodala: „Táta říkal, že tam má průzkumné vrty a že je to ještě pořád divoká a primitivní země. Pak mi vyprávěl ty legendy o bývalém prezidentovi, který u své rodné vesnice zakopal státní poklad.

Odletěli jsme do Luandy a myslím, že tu samou noc jsme chytili nákladní loď do Gabonu. V hlavním městě jsme strávili tři dny a pak jsme chtěli pokračovat po pevnině do Kamerunu. Tehdy jsem klukům vyprávěla ty tátovy historky o Rovníkové Guineji a jim se zdálo skvělé navštívit zemi, kam skoro nikdo nejezdí.

Rozhodli jsme se tedy jet do Kamerunu přes Rovníkovou Guineu. Sehnali jsme si víza a pak, protože jsem se nemohla žádnému z rodičů dovolat, jsem napsala tátovi e-mail a oznámila mu, kam máme namířeno.“

„Proč tátovi?“ přerušila ji Munroeová. „Proč ne mámě?“

„No, když jsem volala tátovi z Luandy, říkal, že máma je na návštěvě u nějakých starých přátel na ranči ve Wyomingu a vrátí se až za několik týdnů. Proto jsem napsala jemu a ne jí.“

Munroeová pohlédla na Bradforda, aby jí potvrdil informaci o Elizabethině návštěvě ve Wyomingu, a Bradford zavrtěl hlavou. Emily, která si zřejmě jejich němého rozhovoru vůbec nevšimla, pokračovala.

„Byli jsme na silnici z Oyemu do Mongoma, mimo město, a na kontrolním stanovišti nás začal jeden z vojáků buzerovat. V tu chvíli to nevypadalo jako nic mimořádného, něco podobného jme zažili i dřív.

Jenže pak začal Mel vyšilovat. Několik dní předtím, možná týden, se začal chovat dost divně, něco si sám pro sebe mumlal, občas byl chorobně podezíravý. Ale pak se zase choval normálně, a když jsme mu vyprávěli, co prováděl, hrozně jsme se u toho nasmáli. Ovšem tentokrát to bylo jiné, úplně zešílel. Začal ječet, napadl jednoho z vojáků a pak se strhla pořádná mela.“ Emily začala hovořit monotónním hlasem a upřeně zírala někam doprostřed místnosti. „Oni ho zabili,“ řekla. „Přímo na místě, mačetami, a my jsme se na to s Kristofem dívali. A najednou se dal Kristof na útěk a já jsem nevěděla, co dělat, tak jsem se rozběhla za ním. Běželi jsme dlouho a mně se málem povedlo utéct. Myslím, že Kristofovi se to podařilo.

Naposledy jsem ho viděla, jak míří k hranici, ale pak jsem dostala ránu a ztratila vědomí.

Když jsem se probrala, nacházela jsem se v městské věznici. Byla jsem celá zakrvácená a potlučená, měla jsem zlomenou ruku a zřejmě i prasklé jedno nebo dvě žebra. Hrozně mě bolela noha, asi byla taky zlomená. Po těle jsem měla spoustu řezných ran, nejspíš od mačet.“ Nadzvedla si šaty nad kolena a odhalila ošklivé jizvy na nohách, zřetelný důsledek hlubokých ran, které nebyly zašité. „Další mám na břiše a na zádech,“ dodala. „Nevím, jak dlouho jsem tam byla. Několikrát jsem se probrala a zase omdlela. Potom si vybavuju až to, jak ležím v čistém pokoji a nemám už tak hrozné bolesti. Tehdy jsem poprvé viděla muže, který je dnes mým manželem. Řekl, že mě zachránil, že ví, kdo jsem, a že zařídí, abych se dostala domů. Byl ke mně moc hodný.

Domů mě ale nikdy neposlal. Sliboval, že to udělá, až budu silnější, jenže pořád to někde vázlo. Nedokážu říct, kolik uběhlo času, ale přibližně o tři nebo čtyři měsíce později mi řekl, že je můj život v ohrožení, a že v bezpečí budu jedině tehdy, když se za něj vdám. Dvakrát jsem se pokusila utéct a pokaždé mě nakonec chytil a zavřel. Vyhrožoval mi, několikrát mě zmlátil a to není zdaleka všechno.“ Emily se odmlčela a polkla, očima těkala po místnosti a Munroeová poznala, že se snaží potlačit slzy.

„Asi rok poté, co jsem skončila tady, se mi dostal do rukou telefon s možností volání do zahraničí.

Zkoušela jsem zavolat mámě, ale její číslo už neexistovalo.“ Otočila se na Bradforda. „Oni pořád bydlí v Houstonu?“ Bradford váhavě přikývl. „Pak jsem teda zatelefonovala tátovi do práce. Měla jsem problém dostat se přes jeho sekretářky, ale nakonec mi ho dali k telefonu. Bylo to hrozně divné. Představila jsem se, řekla mu, kde jsem a že chci domů, ale že mě ti lidi odsud nechtějí pustit, a on mi na to řekl, ať už mu víckrát nevolám. Možná to považoval za nějaký kanadský žertík, já nevím. Už nikdy se mi nepodařilo se s ním spojit, i když jsem se snažila. Jednou mě nachytali u telefonu a manžel mě zmlátil víc než kdy předtím. Řekl mi, ať už se o takovou hloupost nikdy nepokouším, že jsem pitomá a riskuju život.

Někdy tou dobou jsem zjistila, že jsem těhotná, a jelikož to nevypadalo, že se odsud vůbec kdy dostanu, mohla jsem se jedině pokusit udělat si život snesitelnějším. Nakonec jsem teda souhlasila, že se vdám za Timotea, přestanu utíkat a nebudu se pokoušet nikam telefonovat. Od té doby je všechno víceméně v pořádku.“

VYSÍLAČKA PŘIPEVNĚNÁ NA OPASKU Munroeové zapípala a vytrhla ji z rozhovoru. Bradford na ni vrhl nervózní pohled; Beyard by je rušil pouze v případě nouze. Munroeová si sundala z klopy kameru, vytáhla z kapsičky nahrávací zařízení a vtiskla ho Bradfordovi do dlaně. Zatímco si připínal kameru na límec, zašeptala: „Asi to budeme potřebovat nejen jako důkaz, že je Emily naživu. Ať nadiktuje do kamery své osobní údaje, dnešní datum a místo, datum narození, jména matky a otce, v podstatě svědeckou výpověď. Bylo by dobré, kdyby tam přidala nějaké vzpomínky z dětství, které my dva nemůžeme znát.“

Bradford se otočil k Emily a v jeho úsměvu bylo patrné napětí. Munroeová vyšla z místnosti, a když si byla jistá, že je mimo doslech, odpověděla Beyardovi na volání.

„Otevři vstupní dveře,“ řekl pouze.

KAPITOLA 20

Munroeová zamířila ke vchodu. Hala byla tichá, a i když nepochybovala, že se domácí donašečka motá někde poblíž, otevřela dveře a Beyard vklouzl dovnitř. Uniformu vyměnil za džíny a tričko dost tlusté na to, aby téměř skrylo obrys pouzdra pověšeného na prsou. Výraz v obličeji měl tvrdý a tvářil se neproniknutelně. Podával jí dvě vakuově zabalené sady civilního oblečení.

„Ve státním rozhlase právě hlásili, že došlo k pokusu o puč,“ řekl. „Místní armáda hledá v mongomské oblasti lidi v izraelských polních uniformách a udaný popis se může klidně hodit na tebe a Milese nebo na mě. Po celém městě už propuklo šílenství.“ Na okamžik se odmlčel, a když nic neříkala, vyslovil to, co už věděla. „Žádný puč není, Vanesso. Hledají nás. Těm policajtům na stanici nepotrvá dlouho, aby si dali dvě a dvě dohromady. Musíme odsud zmizet.“

Munroeové se v hrudi rozezněly válečné bubny. Tohle nemohla mít na svědomí domácí informátorka –

bylo to příliš rychlé a příliš přesvědčivé. Pouze tři lidé věděli o jejich plánu vstoupit do země v izraelských kamuflážních uniformách: Logan byl ve Spojených státech a zbývající dva v tomhle domě. Zhluboka se nadechla a stiskla si kořen nosu. Právě proto vždycky pracovala sama. Žádní nohsledi, žádní kolegové, žádná pátá kola u vozu, co jen všechno zvorají.

„Přines z auta satelitní telefon, pasy a pět tisíc eur,“ řekla Munroeová. „Necháme jí to tady. Já zajdu pro Milese.“

Beyard zastrčil pod dveře kus plastu a Munroeová zaklonila hlavu, nasála doušek vzduchu, potlačila vztek a pak klidně odkráčela do obýváku. Byla už tak blízko, tak zatraceně blízko.

Když vešla do místnosti, Bradford zvedl oči. Emily, která právě hovořila o svém dětství, zmlkla. Munroeová řekla jen: „Emily, potřebuju si promluvit s Milesem.“

Vyšli z obýváku, aby je Emily neslyšela, a Munroeová Bradfordovi šeptem co nejstručněji vysvětlila situaci.

V obličeji se mu vystřídala řada emocí a zůstalo tam zděšení a šok. Sevřel ruce do pěstí a skrze zaťaté zuby procedil: „Já ji tu nenechám.“

„Jestli je s sebou vezmeme, zpomalí nás to a riskujeme, že nás všechny zabijí, bude lepší, když tu Emily zůstane.“

„Nemůžu ji tady nechat,“ zopakoval.

„Přežila tady celé roky,“ řekla Munroeová. „Bude tu ve větším bezpečí než s námi.“

Bradford se ani nepohnul a zarputile mlčel.

„Ať je po vašem.“ Munroeová si klekla a začala si rozvazovat boty. „Vymyslete, jak ji odsud dostanete sám. My s Franciskem odjíždíme, dokud ještě máme příležitost.“ Svlékla si uniformu, vyndala z balíčku od Beyarda tričko a přetáhla si ho přes hlavu. „Dělejte si, co chcete.“

Bradford si prsty prohrábl vlasy a zadíval se do stropu. Dýchal, jako by mu hrozila hyperventilace, a Munroeová věděla, že si v hlavě promítá možné scénáře. Pojede s nimi, o tom nebylo pochyb. Bradford věděl stejně jako ona, že i kdyby se vozidla rozdělila a on by odvezl Emily s dětmi opačným směrem, zatímco ona s Beyardem by se snažili odlákat pozornost pronásledovatelů, hranice budou stejně uzavřené

– pokud se tak už dávno nestalo, a on je nedokáže sám odvézt ze země. Munroeová mu podala druhý balík s oblečením a Bradford si ho vzal. „Francisco přinese pasy, peníze a satelitní telefon,“ řekla. „My ji neopouštíme, Milesi.“

Když se vrátili, Emily stále seděla na pohovce. Ruce měla složené v klíně, svírala je v pěst a nepřítomně zírala na kávové šálky na stole. Jakmile vešli dovnitř, prudce trhla hlavou. „Nikam nejedeme, že ne?“

řekla. „Po tom všem nakonec neodjedeme.“

Bradford se posadil vedle ní a zavrtěl hlavou. „Totiž, plány se změnily.“

Munroeová řekla: „Ti lidé, co se mě snažili zabít, jsou na cestě sem. Musíme zmizet, a kdybyste jela s námi, nemusela byste to s dětmi přežít. Necháme vám tu peníze, pasy a telefon. Jestli se nám to povede, vrátíme se.“

„Jsem ochotná to riziko podstoupit,“ řekla Emily. „Nechte nás prosím jet s vámi.“

„To nemůžeme, Emily.“

„Tak či onak,“ řekl Bradford, „tě odsud dostaneme. Možná to potrvá měsíc, možná i rok, ale já se pro vás tři určitě vrátím, slibuju.“

Beyard vešel do místnosti s malým kufříkem, podal ho Munroeové a ta ho předala Emily, která se mezitím rozplakala.

„Mrzí mě to,“ řekla Munroeová a pak se obrátila k Bradfordovi: „Za dvě minuty odjíždíme. Ukažte jí, jak se zachází s tím telefonem.“ Společně s Beyardem vyšla z místnosti a Bradford se k nim za minutu připojil.

Beyard už měl přeložené vybavení z obou vozidel do jednoho a Munroeová strčila klíče od druhého auta pod přední sedadlo. Rozjeli se, Beyard řídil pomalu a s očima upřenýma dopředu pátral v okolí po známkách zvýšené aktivity. Vojáci se vyrojili v plné síle a zatýkali chodce, kteří měli tu smůlu, že se nestihli schovat uvnitř. Těch pár vozidel, co ještě zůstalo v ulicích, přinutili zastavit u chodníku a pasažéři museli vystoupit s rukama nad hlavou. Atmosféra jiskřila podezíravostí a doutnajícím násilím.

Munroeová seděla na zadním sedadle a nakláněla se na stranu, aby přes okna nebyla vidět sluchátka, která měla nasazená na hlavě. Sledovala Beyardův obličej ve zpětném zrcátku; rty měl pevně sevřené, v očích vepsané napětí. Z města vedly jen tři cesty a všechny byly zahrazené kordonem; kdyby si měli probít cestu ven, stáli by proti značné přesile.

Doklady k vozidlu na prezidentovo jméno a Beyardův působivý herecký výkon jim pomohly dostat se přes první chumel vojáků ozbrojených samopaly. Byli pár minut od přímého čtyřkilometrového úseku, který vedl k hranici, a jestliže je neopustí štěstí, mohli by tam dorazit dřív, než hladina nepřátelství o stupínek stoupne a papíry už nebudou zabírat. Munroeová projížděla radiové frekvence; tam, kde měl být čilý ruch a aktivita, se ozývalo jen praskání a ticho, až konečně naladila hlasy.

Sklonila hlavu téměř k podlaze a snažila se zachytit rozhovor v jazyce fang, který skončil, stejně rychle jako začal. „Pozemní hranice jsou odříznuté,“ řekla Beyardovi. „O pobřeží nic neříkají.“

„Touhle cestou neprojedeme,“ řekl a Munroeová pocítila, jak sebou vozidlo cuklo a pak zrychlilo. Zapřela se o opěradlo Bradfordova sedadla a rukama si přitom přidržovala na uších sluchátka. Auto sebou opět trhlo. Beyard zajel obloukem na konec ulice rovnoběžné s Emilyinou a sjel na stezku vedoucí z města. Do předního skla pleskaly větve a nápravy skřípaly. Ze stezky prudce odbočili do koryta potoka.

„Máš něco?“ zeptal se Beyard.

„Nic,“ řekla Munroeová; ladila monitorovací přijímač a přitom se snažila udržet rovnováhu.

„Vědí, že posloucháme.“

„Jak sakra…?“ Hlas se jí vytratil. Někdo ví, že jsou v Mongomu, ví o uniformách, o přijímačích, co krucinál ještě? Sundala si sluchátka, vypnula přístroj a mračila se na přední sedadlo. Sakra.

Potok tekl na jihozápad a oni pokračovali několik kilometrů plytkým korytem, než se proud začal stáčet na sever. Tam vjeli do porostu a klestili si cestu směrem do vnitrozemí. Zatím se zdálo, že je z města nikdo nesledoval, a místo atmosféry násilí je obklopoval ošidný poklid hlubokého lesa. Pojedou na jihozápad, dokud nenarazí na vyježděné koleje do Evinayongu. V samém srdci země se pak ztratí na tak dlouho, dokud běsnění neopadne a pronásledovatelé nedospějí k názoru, že už tu nejsou. Měli zásoby na několik dní, a když využijí bohatství lesa, mohou vydržet až dva týdny.

Cílem bylo Mbini, mělký přístav osmdesát kilometrů jižně od Baty, umístěný u jižního ústí kilometr široké

řeky Benito. Obklopovaly ho bílé panenské pláže s pěnícím příbojem, které by jinde ve světě daly vyrůst řetězcům pětihvězdičkových rekreačních středisek. Z Mbini převážely otevřené plachetnice pasažéry do Gabonu a zpět; zde nebude budit pozornost předem domluvený člun připravený na odjezd.

Do soumraku se od civilizace vzdálili tvrdě vydřených třicet kilometrů. Utábořili se pod nepromokavou plachtou, na okrajích opatřenou moskytiérou, kterou měli zavěšenou ze střechy auta. Munroeová se zády opřela o zadní kolo a rukama si objala kolena. Tvář měla pokrytou špínou, celé tělo ji bolelo a pravé předloktí s hlubokým škrábancem krvácelo. Beyard odešel někam do tmy a Bradford si sedl k přednímu nárazníku s nataženýma nohama, zkříženýma rukama a hlavou obrácenou ke hvězdám. Munroeová mlčela; neměla na jazyku nic, co by nepřipomínalo jedovatou slinu. Události se vymkly kontrole a informace, které to způsobily, unikly zevnitř. Logicky to musel být Miles nebo Francisco, ale to nějak nesedělo, nebylo to přesné. Munroeová si opřela hlavu o kolena a zhluboka si povzdechla.

„Já jsem to nebyl,“ ozval se Bradford.

Když Munroeová zvedla hlavu, Bradford pokračoval: „Umím počítat. Není moc lidí, na které lze hodit vinu, a mě nejvíc nenávidíte a nejmíň mi důvěřujete, takže jsem hlavním kandidátem, ale já jsem to nebyl, Michael.“

„Bojíte se, že vás tu nechám?“

„Nejspíš bych měl, ale nebojím.“ Byl klidný, mluvil tlumeně a hlavu měl stále obrácenou vzhůru. „Mám jen obavy, že když se zaměříte na mě, ocitnete se na nesprávné stopě. Mě taky zajímá, odkud ty informace unikají, je to pro mě otázkou záchrany vlastního života.“ Odmlčel se a pak pohlédl do tmy. „Vím, co cítíte k Franciskovi. Doufám jen, že to nezastřelo váš úsudek.“

Munroeová si položila hlavu zpátky na kolena a přes obličej jí přeletěl vyčerpaný úsměv. Její respekt k Bradfordovi se právě o stupínek zvýšil. „Není pravda, že vás nenávidím, Milesi,“ řekla, „a věřím vám víc, než si myslíte.“ Vtom si náhle uvědomila Franciskovu přítomnost. Blížil se k nim přes křoví kradmo a neslyšně jako kočka. V blikotavém světle doutnajícího ohně si všimla, jak se Bradfordovi napínají šlachy na krku, a věděla, že pod povrchem kypí zlostí. Poznala, že i on si je Beyardovy přítomnosti vědom. A pak Beyard vyšel do světla a nesl párek pralesních krys. Sedl si na kraj celty a zády k nim úlovek stáhl z kůže a vykuchal. Munroeová sledovala, jak se mu míhá zápěstí a nůž, když odděluje maso od kostí, pochopila palčivou bolest zrady a uvědomila si, že pokud nezasáhne, dnes v noci někdo zemře.

Vstala, otevřela zadní dvířka, sáhla pod sedadlo a vytáhla dvě pistole PB 6P9. Tlumiče už měly nasazené.

Munroeová do nich zacvakla zásobníky a přitom napínala uši a v duchu si představovala, co se děje za jejími zády. Počínala si tiše spíš ze zvyku než ze strachu, že by ji zaslechli. Ti dva venku byli pohlceni vzájemnou nedůvěrou a ve své zaslepenosti si vůbec nevšimnou, co dělá ona, dokud nebude příliš pozdě.

Pak se prudce otočila a namířila na každého z nich jednu zbraň. Bradford vzhlédl se sevřenými rty a tvrdýma očima. Beyard si vzdychl, prohodil: „Nezačínej s tím zase, sakra,“ a pokračoval ve vykosťování.

Munroeová řekla: „Buď tak laskav a naval ten nůž.“ Beyard ji poslechl a ona každému z nich hodila roli lepicí pásky. Kývla na Bradforda. „Jeho nohy.“ Pak dodala směrem k Beyardovi: „To platí i pro tebe.“ Když měli spoutané nohy, nařídila Beyardovi, aby Bradfordovi omotal zápěstí, a pak, s pistolí přitisknutou k jeho páteři, volnou rukou slepila zápěstí jemu. Jakmile byli oba muži svázaní, poručila jim, aby se otočili zády k autu a každý se přesunul k jednomu kolu.

Pralesní krysy, které Beyard stáhl z kůže, ležely na kameni u ohně. Munroeová je napíchla na klacky, které zabodla nad uhlíky, pak zvedla ze země Beyardův nůž a potěžkala ho v dlani. Když se nablýskané ostří začalo nebezpečně hlasitě dovolávat, aby ho použila, mrštila jím do země mužům u nohou.

Sedla si naproti nim do tureckého sedu a kývla na Beyarda. „No tak? Jen do toho, mluv.“

Chvilku mlčel, ale potom se otočil k Bradfordovi. „Když si pomyslím, žes mi byl sympatickej! Jsi zkurvenej podrazák a zrádce. Zaprodal jsi nás –“ Beyard nedokončil větu a vrhl se po Bradfordovi.

Munroeová mu podkopla nohy. „Hej!“ namířila mu zbraň na hruď. „Nech toho.“

Beyard přestal a namáhavě si zase sedl.

„Milesi, co vy?“ zeptala se.

„Mohl to být jedině někdo z nás tří,“ řekl, „ale já jsem to nebyl.“

„Hovno nebyl,“ utrousil Beyard.

Munroeová vstala, vytáhla ze země nůž a přistoupila k ohni. Dílky skládačky se postupně začínaly spojovat a události, které předtím nedávaly smysl, se dostávaly do vzájemných souvislostí. Hlasy mužů za jejími zády zesílily. Vzájemně se překřikovali, vzduchem létala obvinění, jejich slovní souboj tvořil kakofonické pozadí jejích vlastních úvah. Bodla do kouřícího masa. Proč se trápit, že je vypátrají a zabijí místní ozbrojené složky, když se o to dnes v noci postarají dva alfa samci, kteří se nemůžou dočkat, až si navzájem vyříznou srdce? Randál za jejími zády nebezpečně zesílil a ona se otočila a vypálila mezi ně ránu z pistole. Kulka se zavrtala do země, kde zvedla oblak prachu.

„Zavřete hubu, doprdele,“ řekla. „Oba dva.“

Muži se k sobě nakláněli a Beyardovi stékal po tváři pramínek krve z místa, kam se Bradfordovi podařilo dát mu hlavičku. Teď na ni oba zírali s otevřenými ústy, ale tiše.

„Budete muset uzavřít příměří,“ řekla, „protože já se odmítám zítra ráno vzbudit a najít jednoho z vás nebo vás oba mrtvé, a jestli to znamená, že vás až do konce cesty povezu svázané jako slepice na tržišti, tak to přisámbohu udělám. Koukněte se na sebe.“ Ukázala na ně pistolemi. „Aspoň na minutu se zamyslete, sakra. Hodláte se navzájem pozabíjet ze stejného podělaného důvodu.“ Přestala mluvit a nadechla se. „Co vy víte, klidně jsem to mohla být já.“

„Ty to nejsi,“ řekl Beyard.

„Jo. To já vím. Díky za vyjádření důvěry, sakra. Ale faktem je, že to pravděpodobně není ani jeden z vás.“

„Jestli to není někdo z nás, tak kdo?“

„Napadá mě třeba Richard Burbank.“

Bradford řekl: „Tomu jste přece řekla, že to potrvá nejmíň týden, a rozhodně jste mu nevykládala o monitorovacích přijímačích, uniformách ani o ničem dalším.“

„Tyhle podrobnosti zná Logan,“ řekla, a když ta slova vypouštěla z úst, sevřel se jí žaludek, cítila se jako vyždímaná a chtělo se jí zvracet. Logan představoval bezpečí, zdravý rozum; byl to náhradní bratr, jediný domov, který jí zbýval. Jestliže ji zradil on, tak je po všem. Tady nešlo o to, ho přechytračit nebo se mu pomstít, což by nebylo zas tak těžké, ale pokud to byl Logan, jaký to mělo sakra smysl?

Munroeová se podívala na Beyarda. „Říkali v rozhlase něco o značce vozidel, kterými jsme jeli, nebo kolik jich bylo? Zazněly tam vůbec nějaké informace, které známe jen my tři?“

Zavrtěl hlavou.

„Přemýšlejte, co to může znamenat.“ Vzdychla a sedla si. „Podívejte, už přece víme, že Richard Burbank je v tom namočený. Ty informace můžou klidně pocházet od Logana, třeba má Burbank napíchnuté jeho telefony. Takže vy dva teď koukejte vychladnout a celé si to probereme, dobře?“ Odmlčela se. „Když vás rozvážu, slibujete, že budete hodní?“

Nakonec oba kývli na souhlas, sice neochotně a vyhýbavě, ale přece. Sáhla po noži, přešla k ohništi, otočila maso nad uhlíky a pak se vrátila k autu a rozřízla jim lepicí pásku na zápěstích. S pistolí namířenou na každého z nich poodstoupila a řekla: „Ani se nehněte, kurva. Můžete tady pohodlně sedět, zatímco si promluvíme o tom, co se to sakra děje, a vydedukujeme, se kterými informacemi musíme pracovat.

Potom vám možná rozvážu nohy.“

Beyard si masíroval zápěstí a zíral do noci. „Jestli ty informace neunikají přes jednoho z nás,“ řekl, „potom v tuhle chvíli tolik nezáleží na tom, kdo to má na svědomí.“

„Ne, to nezáleží,“ řekla Munroeová. Sedla si, položila zbraně na zem a přitiskla si prsty ke spánkům.

Hlavní bylo přežít. A vzhledem k tomu, že oni tři byli momentálně izolovaní od okolního světa, mohl si ten žvanil, ať už to byl kdokoli, leda políbit šos.

Její mozek, ač zcela vyčerpaný, přepnul do analytického režimu. Jejich přežití bude záviset na tom, kdo v zemi podle uniklých informací jedná, jaké zdroje má ten člověk k dispozici a jak dlouho je vydrží pronásledovat.

Díky té poplašné zprávě o údajném puči, která je měla vyhnat z úkrytu, zbývaly vlastně jen dvě možnosti: buď to sahalo až k samotnému prezidentovi, nebo k někomu z jeho okolí, a člověk nemusel být zrovna génius, aby přišel na to, kdo prezidenta ovládá.

Munroeová vstala a zeptala se Beyarda: „Máš už nějakou teorii?“

„Částečně.“

„Fajn.“

Přistoupila k autu, namířila zbraň na Beyarda, který byl blíž, a řekla: „Ani hnout.“ Pak volnou rukou zalovila v kufru, vytáhla laptop a paměťové zařízení s nahrávkou od Emily, zasunula disk do počítače a podala ho Beyardovi. „Musíme pátrat dvěma směry; existují dva různé motivy. Je tady Richard Burbank a pak je tady tohle. Burbankův úhel pohledu známe. Chci, aby ses na tohle podíval,“ řekla. „Potřebuju, abys to analyzoval z perspektivy Mongoma.“

Záznam trval pětačtyřicet minut, a když skončil, Beyard se znovu vrátil k místům, kde Emily popisovala, jak ji zajali a jak s ní zacházel muž, kterému nyní říkala manžel. Beyard si tu část několikrát přehrál, pak laptop zavřel a podal ho Munroeové. „Pokud se jí dá věřit, Nchama se ji snaží chránit.“

„Vy si snad děláte srandu,“ řekl Bradford. „Ten chlap jí lže, mlátí ji, zamyká, špehuje, a pokud víme, tak i znásilňuje, a vy tvrdíte, že se ji snaží chránit?“

Munroeová zavřela oči a zvedla ukazovák. „On možná mluví pravdu, Milesi, a co se týče toho ostatního, v jejich kultuře je to přípustné.“ Odmlčela se. „Prosím vás, Milesi, jestli vám to nevadí, zůstaňte pár minut zticha.“ Pak se obrátila k Beyardovi: „Pokračuj.“

„Nchama jí řekl, že je její život v ohrožení, a všechny události, jichž jsme byli doposud svědky, naznačují, že tomu sám věřil. Troufám si říct, že jeho snaha ochránit Emily je důvodem, proč tě hodili do oceánu –

domníval se, že ji ohrožuješ.“

„Proč by si to myslel?“ zeptal se Bradford.

Munroeová zvedla ruku, aby ho zarazila, ale Beyard přesto odpověděl. „Je to logický předpoklad,“ řekl.

„Ať už Nchamu někdo záměrně informoval o vašem příjezdu a pak překroutil vaše pohnutky, a já mám podezření, že v tom by mohl mít prsty Richard Burbank –, nebo ho vystrašila vaše přítomnost a otázky –

ať tak či onak, prostě jste tady a vyptáváte se na Emily. Výsledek je stejný. Hrozba, před kterou se ji původně snažil chránit, je zpět, a to ho nutí jednat.“

„To by vysvětlovalo Malabo a Batu,“ řekla Munroeová. „Ale co ten údajný puč? To je mnohem vážnější.

Můžeme z toho vyloučit prezidenta?“

Beyard pokrčil rameny. „Rozmotej tu síť, Esso. Co víme? Kde je základ? Co drží všechno pohromadě?

Kam vedou spojnice?“ Odmlčel se. „Použij princip Occamovy břitvy: nejjednodušší vysvětlení je to nejlepší. S minimálním počtem předpokladů urči, co zohledňuje všechny okolnosti a vysvětluje to, co vidíme. S tím málem faktů, které považujeme za jisté, ukazuje něco na prezidenta?“

Munroeová upřeně hleděla do země. Mozek jí běžel na plné obrátky. Události. Nitě. Zatáhla. Napnula.

Vrátila se. Tam, kde kdysi byla společným vláknem Emily, stál nyní Richard Burbank. „Ne,“ řekla. „V tomto bodě na prezidenta nic neukazuje.“

Beyard přikývl. „Takže se vrátíme ke Nchamovi a budeme předpokládat, že ten hon na nás potrvá, dokud nebudeme mrtví nebo odsud nezmizíme.“

Munroeová se podívala na Beyarda. „Podle té nahrávky a podle všech událostí Nchamovi na Emily záleží, to jistě,“ řekla. „Snaží se ji chránit, ano. Ale záleží mu na ní tolik, aby byl ochoten dát v sázku vlastní život, kdyby prezident zjistil, že se žádný puč nekoná?“

Všichni mlčeli.

„Kvůli čemu člověk riskuje vlastní život?“ zeptal se Beyard.

Munroeová neodpověděla. Opět zírala do země, ryla prsty do hlíny, obkreslovala virtuální dráhy, po nichž se ubíraly její myšlenky. Dopředu. Zpět. Znovu na stejném místě. Occamova břitva. Jednoduchost.

Otočila se k Beyardovi. „Člověk riskuje život, aby si ho zachránil před ještě větší hrozbou.“

Richardem Burbankem.

Opět ztichli a vteřiny plynuly. Nakonec Bradford řekl: „Tohle všechno, celé to vaše teoretizování, je založené na předpokladu, že Richard chce, aby se Emily nikdy nenašla, či ještě hůř, aby byla mrtvá. Po tom, co nám řekla Emily, s tím nebudu polemizovat, ale považte, proč by podstupoval všechny ty trable, najímal si vás a zbytečně utrácel peníze, když to mohl prostě nechat být a k tomuhle všemu by vůbec nedošlo?“

„Protože jste ho dotlačil k tomu, aby mě najal,“ řekla Munroeová. „Chtěl vás uchlácholit, udržet zdání truchlícího otce. Z nějakého důvodu považuje za důležité, abyste mu tu jeho historku zbaštil. Možná víte něco, z čeho má strach. Třeba ví, jak blízcí jste si byli s Elizabeth, bojí se, že vám něco řekla, já vážně nevím.“

Munroeová si přitiskla dlaně na oči a zhluboka se nadechla. „Dobře, tak rekapitulace,“ řekla. „Teď už víme, že Richard Burbank od začátku věděl, že Emily je naživu, a co je důležitější, kde ji hledat. Já nejsem první, koho si na vypátrání své dcery najal, a troufám si říct, že během prvních čtyř let utratil mnohem víc peněz než teď, když si zaplatil mě. Rozdíl je v tom, že náš úspěch v pátrání znamenal nečekanou komplikaci. Jakmile jsme se začali přibližovat k pravdě, musel Burbank jednat, proto celý projekt ukončil, proto nechtěl, abyste se vracel do Afriky. Vy jste viděl ten úmrtní list, vy jste nevěděl, že je Emily naživu, a on s tím mohl pracovat. Jenže když jste se pak spojil se mnou a trval jste na tom, že se vrátíte do Afriky, podepsal jste si tím rozsudek smrti.“

„Ale já pořád nechápu proč? Proč potřebuje, aby byla Emily nezvěstná?“ Bradford zaváhal. „Nebo mrtvá?“

„Kvůli penězům, Milesi, musí v tom být peníze. Nebylo vám nikdy divné, proč Richard čekal skoro až do Emilyiných osmnáctin, než ji úředně adoptoval? Byl jejím nevlastním otcem po dobu… kolika? Deseti let?

Pokud mu na ní skutečně záleželo, pokud to mělo skutečně něco znamenat, proč ji neadoptoval, když byla ještě malá? Jste inteligentní člověk, Milesi. Určitě vás to muselo trknout.

Říkal jste, že Richard po Elizabeth žádal, aby změnila poslední vůli, což naznačuje, že měli buď předmanželskou smlouvu, nebo jiný právní mechanismus, který mu zabraňoval po ní dědit. Třeba Richard původně doufal, že Elizabeth časem změní názor, to se však nestalo. Adopcí Emily si Richard pomohl –

nabyl jejím prostřednictvím dědická práva. Pravděpodobně si myslel, že kdyby na to přišlo, dokáže Emily zmanipulovat lépe než její matku.

Když nic jiného, tak tenhle člověk nechal svou nevlastní dceru opuštěnou uprostřed Afriky a mařil snahy o její nalezení. Ani v nejmenším by mě nepřekvapilo, kdyby se zjistilo, že Elizabethina smrt nebyla sebevražda. Náramně se mu hodilo, že je Emily zašitá v téhle bohem zapomenuté zemi a všichni ji považují za mrtvou, ačkoli ona je z právního i faktického hlediska pořád naživu a může dědit. Jakmile by Emily zemřela, což bylo zřejmě součástí plánu, celé jmění by připadlo jemu.“

Bradford zavrtěl hlavou. „Snad si nemyslíte, že to Richard všechno takhle naplánoval, že Emily poslal do Rovníkové Guiney a pak ji nechal unést?“

„Burbank využil příležitost, Milesi. Podle mě doufal, že se Emily něco stane během pobytu v Africe, dokonce ji trochu postrčil správným směrem, když jí navrhl návštěvu Rovníkové Guiney. A pak, jakmile se něco doopravdy semlelo, hned po tom skočil a obrátil to ve svůj prospěch. Kdyby se tenkrát nic nestalo, kdyby se Emily ve zdraví vrátila domů, určitě by došlo k nějaké jiné tragédii, nejdřív Elizabeth, pak

Emily.“

„Už jste se někdy zmýlila?“

Munroeová chvíli mlčela a pak řekla: „Jo. Zmýlila.“ Další pomlka. „Ale ne v tomhle. Burbank je trpělivý, vyčkává; ještě tři roky a může Emily úředně prohlásit za mrtvou a všechno to shrábnout, pokud se dcera neobjeví a jeho nárok nezpochybní.“ Munroeová zmlkla, zaklonila hlavu a prudce nabrala doušek vzduchu.

Zašeptala: „Jenže teď se v tom plánu objevil zádrhel. Vy i já víme, kde Emily je.“ Munroeová upřeně hleděla Beyardovi do očí. „Až doposud byla Emily v bezpečí, ale jestli nezmizíme a naše informace nezmizí s námi…

Do prdele,“ utrousila Munroeová a nechala možné implikace viset ve vzduchu. Vstala, otočila se k oběma mužům zády a zírala do tmy.

„Tak co uděláme?“ zeptal se Beyard. „Vrátíme se a odvezeme ji odtud?“

Munroeová na tak absurdní nápad nereagovala a Beyard pokračoval. „Tys přece myslela, že si počínáš správně, když ji tam necháváš. Snažila ses ji chránit, tohle všechno jsi v tu chvíli vůbec nemohla vědět. Já taky ne.“

„Pro ni není podstatné, jaké jsem měla pohnutky,“ řekla Munroeová. „Mrtvola zůstane mrtvolou.“

Ticho přerušil Bradford. Se zavřenýma očima začal bušit týlem hlavy do auta. „Já. Jsem. Tak. Strašně.

Blbej,“ vyrážel ze sebe a každé slovo doprovodil ránou do hlavy. Munroeová se podívala na Beyarda a pak se oba obrátili k Bradfordovi.

„Netvrdím, že to dává smysl,“ řekl Bradford. „Nechápu, proč by Richard potřeboval nebo řešil peníze, ale Emily má svěřenecký fond. Když Elizabeth zemřela, tak se všechno, co Emily zdědila, převedlo do toho fondu až do doby, než bude nalezena. Spravuje ho dozorčí rada a ta vypisuje šeky za pátrání. Vás platí fond, a ne Richard.“ Obrátil se k Munroeové, a kdyby ho neznala, podezírala by ho, že potlačuje slzy.

„Podepsal jsem místopřísežné prohlášení,“ pokračoval. „Richard prohlásil, že ten projekt znovu podpoří, pokud mu podepíšu místopřísežné prohlášení, kde bude uvedeno všechno, co vím, včetně podrobností o Emilyině úmrtním listu. Byl jsem tak zaslepený touhou najít Emily, že jsem dokázal myslet jen na to, abych si tu práci udržel. Vůbec jsem ho nepodezíral z postranních úmyslů.“ Bradford pohlédl na hodinky.

„Dozorčí rada se sejde za pět dní a on jim tam to místopřísežné prohlášení předloží.“

„Co to znamená?“ zeptal se Beyard.

Munroeová řekla: „Bude se snažit dozorčí radu přesvědčit, aby namísto skutečného úmrtního listu akceptovala místopřísežné prohlášení a na základě toho převedla fond na něj.“ Obrátila se na Bradforda:

„Jaká je podle vás šance, že s tím bude rada souhlasit?“

Zavrtěl hlavou. „Já nevím, já prostě nevím. Soudě podle jejich předchozích rozhodnutí a prostředků, které schválili za účelem Emilyina nalezení, o tom spíš pochybuju.“

Munroeová si povzdechla. „Pokud to rada neschválí, tak buď navždy zmizíme z povrchu zemského, nebo bude Burbank potřebovat materiální důkaz o Emilyině smrti.“ Sedla si, objala si rukama nohy a bradu si opřela o kolena. „Anebo,“ pokračovala, „můžeme vzít Burbankovi vítr z plachet a předložit dozorčí radě důkaz, že Emily je naživu.“

Bradford se zeptal: „Bude Emily do té doby v bezpečí?“

Munroeová upírala pohled někam do lesa. „Já nevím, sakra, ale copak máme na výběr? Dokud nedokážeme objasnit vztah mezi Burbankem a Nchamou, dokud neznáme Nchamovy pohnutky a obavy a nevíme, jakou roli v tom všem hraje a proč, máme pořád zatraceně mnoho neznámých.“ Odmlčela se a opět si přitiskla dlaně na oči. „Emily je matkou jeho dětí. Nchama ji celé ty roky udržel naživu, z té nahrávky skutečně plyne, že se ji snaží chránit –, takže se dá předpokládat, že Emily bude ještě aspoň pár dní v pořádku.“

Munroeová se zase nepřítomně zahleděla směrem k džungli a řekla, jako by přemýšlela nahlas: „Teď by se mi zatraceně hodil telefon.“

„Co bys s ním dělala?“ zeptal se Beyard.

„Zavolala bych Burbankovi a podstrčila mu nějakou zavádějící informaci, aspoň bychom se v celém tom bordelu zorientovali. Pokud bude přesvědčený, že se odsud nedostaneme, Emily tím získá víc času.“

„Mám telefon na jedné z těžebních lokalit,“ řekl Beyard. „Taky tam mám pár náklaďáků.“

Munroeová se obrátila k Bradfordovi: „Omluvte nás na moment,“ načež přešla do francouzštiny a řekla Beyardovi: „Jestli nás najdou někde poblíž místa těžby, je pravděpodobné, že si to spojí s tebou. Všechno se proflákne a v téhle zemi už budeš navždy odkecaný.“

„Jestli nás tam objeví, tak jistě, to je opodstatněná obava,“ řekl, „i když moje prozrazení mi vrásky nedělá. Myslím, že přeceňuješ šanci, že se z téhle šlamastyky vůbec dostaneme. Pokud nám přístup k telefonu nějak pomůže…“ Hlas se mu vytratil. Zíral do tmy a Munroeová věděla, že počítá pravděpodobnost: risk, nebo zisk; život, nebo smrt. „Je tu taky otázka času,“ řekl. „Jestli pojedeme tak jako doposud, potrvá nám týden, než se dostaneme k pobřeží. Kdybychom to vzali po lesních cestách na místo těžby a vyměnili tam naše auto za náklaďák, budeme moct použít silnice a k pobřeží dorazíme během čtyřiadvaceti hodin.“ Pak se smutně pousmál. „Možná mě to přinutí znovu zvážit život mimo Afriku.“

„Vyrazíme ráno,“ řekla Munroeová. „Místo určení si necháme pro sebe. Našemu příteli budeme poskytovat jen ty nejnutnější informace, jestli se něco zvrtne, padá to na nás dva.“ Beyard přikývl a Munroeová pak oběma mužům anglicky řekla: „Slibujete, že už budete hodní, hoši? Žádné rvačky? Žádná krev?“

Souhlas byl váhavý, ale méně než předtím. Munroeová jim přeřízla lepicí pásku mezi kotníky, nejdřív Bradfordovi a potom Beyardovi. Čekala ji bezesná noc.

Bradford pohlédl na zaschlou krev a oteklinu pod Beyardovým levým okem. „Za ten obličej se omlouvám.“

„Třeba budu mít jednou příležitost vám tu laskavost oplatit,“ opáčil Beyard. Pak se zasmál, vstal a protáhl si nohy. Přistoupil k Munroeové, zahákl jí loket kolem krku, přitáhl si ji blíž a políbil ji na čelo. „Poslyš,“

zašeptal, „musíš si už sakra odvyknout na mě mířit a svazovat mě.“

Kysele se na něj usmála. „Dneska v noci by tě zabil. Možná se o to ještě pokusí.“

Otočila se k Bradfordovi. „Beru na sebe zodpovědnost za rozhodnutí nechat tam Emily. Kdybych tehdy věděla to, co vím teď, počínala bych si jinak… Udělám všechno, co bude v mých silách, abych to dotáhla do konce.“

Bradford přikývl. „Já vím.“

V noci se střídali v hlídání a Munroeová zůstala až na jedno či dvě zdřímnutí po celou dobu vzhůru. Dobře si uvědomovala skrytou nevraživosti mezi oběma muži a v případě potřeby byla připravena zasáhnout; mezitím se sluchátky na uších doufala, že zachytí nějakou informaci z mlčících monitorovacích přijímačů.

KAPITOLA 21

Pobřežní oblast, Río Muni, Rovníková Guinea

Bylo pozdní odpoledne, slunce viselo nízko na obloze a házelo růžové odlesky na žlutě zbarvený obzor.

Okolní terén byl srovnaný se zemí v širokém rozmáchlém kruhu oranžovorudé hlíny, kterou těžké mechanismy a kmeny stromů formovaly do putujících hromádek. Půda byla zbrázděná širokými kolejemi od pneumatik a mohutné pařezy byly posledním svědectvím o poražených lesních velikánech. Okraj lokality vymezovala hradba bujné zeleně. Munroeová kopla do hroudy hlíny, přejela pohledem rozlehlou pustinu a pak se opřela o auto. Sledovala Beyarda, který stál opodál u naloženého valníku a živě hovořil s řidičem.

Vyrazili ráno ještě před svítáním, aby se dostali až sem, a k urychlení cesty využívali zarostlé a neznačené trasy, takže jim přibyla další vrstva bahna a modřin k těm, které už měli z předešlého dne.

Rozhovor skončil, Beyard se otočil, a když se k ní přiblížil, Munroeová řekla: „Nadělali tady pěknou paseku.“

Sledoval její pohled. „Já už se tu pohybuju tak dlouho, že to ani nevnímám.“

Tiše stáli a hleděli na zpustošenou krajinu. Pak Beyard poznamenal: „A bude to horší. Prakticky na všechny komerčně využitelné lesy v zemi jsou vydané těžařské koncese, jestli to půjde tímhle tempem, za pět šest let to tu bude úplně vydrancované. Zásoby ropy taky nevydrží. Co dělat?“ Pokrčil rameny.

„Zasraní kazisvěti.“ Vlezl si za volant a Munroeová si sedla na přední sedadlo. „Pojedeme půl kilometru tímhle směrem,“ řekl a ukázal prstem. „Rozhodně bychom tam měli dorazit do tmy.“

Zamířili na západ po prašné cestě s vyježděnými kolejemi a na neoznačené křižovatce, patrné pouze jako díra v husté vegetaci, odbočil Beyard na sever.

Munroeová se ohlédla na zadní sedadlo, kde ležel Bradford a zřejmě spal s rukou přehozenou přes oči, a pak se obrátila zpátky k Beyardovi. „Řekla bych, že díky všem těm kazisvětům se ti nevede zas tak špatně.“

Vrhl po ní pohledem a vzápětí zase zaměřil pozornost na cestu. „Dělám, co dělám.“

„Tak proč ty drogy, zbraně, všechno to riziko, když se ti tak dobře daří v legitimním podnikání?“

„Protože jsem v tom dobrý,“ řekl. „A je to adrenalin.“ Usmál se. „Ale nepropadej omylu, že je to legitimní.

Legální ano, ale nenamlouvejme si, že je to něco jiného než plundrování krajiny za účelem naplnění prezidentské kasy.“

„Vadí ti to?“

„Jsem realista, Vanesso. Nevadí, ale taky si nelžu do kapsy.“

DRUHÁ TĚŽEBNÍ LOKALITA se jen málo lišila od té první, s výjimkou několika pokusů o vybudování přístřešku a provizorní plechové boudy umístěné na hranici chaosu. Před ní stál náklaďák s plachtou a Beyard zaparkoval vedle něj, vystoupil z auta a zabušil do karoserie.

Zadní plachta se vyhrnula a objevil se menší podsaditý muž. Tvář se mu rozzářila úsměvem a napřáhl ruku, kterou Beyard uchopil a vytáhl se za ni nahoru. Munroeová mlčky čekala v autě a Bradford ještě stále ležel natažený na zadním sedadle. Beyard se po pár minutách vrátil a řekl: „Pojď dovnitř. Manuel má všechno, co potřebuješ.“

Vnitřek náklaďáku byl tmavý a zatuchlý a prostupoval ho pach plísně a shnilého dřeva. Po obou stranách stálo neustlané polní lůžko a na podlaze se válelo špinavé nádobí a zbytky jídla. V přední části byl k podlaze přišroubovaný menší dřevěný stolek s nějakou elektronikou. Manuel se otočil k Munroeové a promluvil k ní jazykem fang: „Šéf říká, že prý umíte moji řeč.“

Munroeová přikývla a Manuel se natáhl pro skládací satelitní anténu. „Tohle musím dát nahoru,“ řekl a pak ukázal na telefon. „Šéf říkal, ať použijete všechno, co potřebujete.“

Munroeová počkala, až utichnou zvuky nad její hlavou a rozburácí se motor náklaďáku. Když telefon naskočil, sáhla po něm, zavřela oči a zhluboka se nadechla. Příštích pět minut všechno změní. Ještě jednou dlouze nasála vzduch a pomalu ho vydechovala, pozpátku se vracela do toho správného rozpoložení, vybavila si hrůzu a strach a stala se jejich součástí. Pak vytočila číslo.

Když slézala z náklaďáku do slábnoucího večerního světla, všimla si, že většina jejich věcí je vyskládaná na zemi a Beyard leží na zádech uvnitř auta. Kolem sebe měl odmontované součástky a něco šrouboval pod zadním sedadlem. „Jak to šlo?“ zeptal se. Skrz sedadla ho bylo špatně slyšet, a tak Munroeová přistoupila blíž.

„To ukáže čas.“

„Takže co teď?“

„Teď budeme čekat.“ Odmlčela se a rozhlédla se kolem. „Kde je Miles?“

Beyard vyhodil z auta část sedadla, klekl si a sundal falešnou podlahu. „Šel se projít.“

Munroeová si stoupla do Beyardova zorného pole. „Co to přesně znamená?“

„Co já vím. Nesl si bágl a říkal, že se vrátí ráno. Nabízel jsem mu vysílačku pro případ, že bysme museli vyrazit dřív. Odmítl, prý bude pro všechny strany lepší, když si ji nevezme.“

„Udělal jsi inventuru?“

Beyard přikývl. „Dva samopaly, pět set nábojů a pár granátometů. A vzal si ostřelovací pušku.“

„Krucinál, Francisco, ten vintorez byl můj.“ Odmlčela se, poškrábala se na temeni a pohlédla k nedalekým stromům. Pak se otočila kolem vlastní osy a pozorně si prohlížela hranice území. Zavrtěla hlavou a na obličej se jí vloudil úsměv. Bradford se vydal na stráž, aby prokázal svou důvěryhodnost; byl připraven zlikvidovat vojenský konvoj, kdyby se tu objevil. „Je v okruhu čtyř set metrů,“ řekla. Pak se otočila k lesu zády a hlavou ukázala na náklaďák. „To je naše dnešní noclehárna?“

„Jo. Teď naložíme věci a hned ráno vyrazíme. Řídit bude Manuel, takže se nemusíme vůbec ukazovat.“

Přistoupil k autu, kterým přijeli, a kopl do pneumatiky. „Tohle nechám někde v lese mimo lokalitu,“ řekl.

„Nechci, aby se to obrátilo proti mým lidem. Za pár hodin jsem zpátky.“

„Mám jet s tebou?“

„Jestli si chceš udělat dlouhou procházku zpátky,“ řekl. Pak se usmál, zahákl jí prst za límec a přitáhl si ji blíž. „I když máš na sobě dvoudenní vrstvu špíny, pro mě jsi neodolatelná.“ Odmlčel se a zvedl oči od jejích úst k lesu za jejími zády. „Myslíš, že když tě políbím, začne Bradford střílet od boku?“

Přivinula se k němu a rty letmo zavadila o jeho ústa. „Určitě bude v pokušení,“ řekla. Pak se zazubila, odtáhla se a otevřela dveře od auta. Vklouzla na přední sedadlo, Beyard nastoupil za ní a nastartoval motor.

V PĚT RÁNO se Munroeová vytrhla ze spaní, do kterého původně nemínila upadnout. Celkový úhrn šesti hodin spánku za tři noci si začínal vybírat svou daň. Vnitřek náklaďáku byl neprostupně černý, ale podle Beyardova dýchání poznala, že je už vzhůru. Ležela na polním lůžku se sluchátky na uších a ve snaze vyčistit si hlavu od praskajícího šumu spustila nohy na zem a opřela si lokty o kolena. „Kanály zase fungujou,“ zašeptala. „Zřejmě na to skočili. Posílají většinu mužů zpátky tam, odkud přišli, a nechávají velký kontingent kolem Mongoma.“

„Asi bysme sebou měli hodit,“ řekl, „a snažit se dostat na pobřeží, dokud nám přeje štěstí.“

„A co Miles?“

„Ví, že odjíždíme. Nedoporučoval bych čekat déle než do svítání.“

Munroeová si povzdechla a zase si lehla. Jestliže Bradford nedorazí do rozbřesku, půjde ho hledat.

Možnost, že by ho tady nechali, zavrhla ve chvíli, kdy do sebe zapadly dílky skládačky a ona začala vymýšlet plán pomsty. Zůstala na lůžku a podřimovala, dokud obloha nepřešla z nejhlubší černě do tmavomodré. Poznala, že k té změně došlo, ne že by vyšla ven, ale podle vnitřních hodin, které měla díky letité zkušenosti sesynchronizované s přírodou.

Beyard se na protějším lůžku zhluboka nadechl a posadil se. „Jsi vzhůru?“

„Bohužel.“

„Musíme vyrazit.“

Manuel spal venku u náklaďáku na roztažené podložce, a zatímco ho Beyard vzbudil a společně se pustili do přípravy na odjezd, Munroeová se zahleděla k lesu a na rozjasňující se oblohu. „Dej mi půl hodiny,“

řekla. „Chtěla bych zkusit najít Milese. Nerada bych odjížděla bez něj.“

Ze střechy náklaďáku se ozval Bradfordův hlas: „Není třeba.“

Munroeová otevřela dveře kabiny, vylezla nahoru a nakoukla na střechu. Když uviděla Bradforda, řekla:

„Sakra, Milesi, jak dlouho už jste tady?“

Beze slova se usmál, posadil se a pak začal pomalu slézat dolů s kalašnikovem v ruce. Za sebou táhl rozměrný vak.

Než se slunce vyhouplo nad obzor, vyrazili z těžební lokality po jediné cestě, která vedla do Mbini. Manuel byl zásoben dostatečným množstvím peněz na úplatky, a pokud všechno ostatní selže, budou si muset cestu probít. Munroeová se sluchátky na uších seděla na lehátku vzadu pod plachtou, Beyard ležel naproti a Bradford seděl na podlaze se samopalem v klíně. Bylo horko k zalknutí a vzdálenost odhadovali podle času, hrbolů, otřesů a neustálého přeřazování.

Po necelých dvou hodinách se Munroeová narovnala a přiložila konečky prstů ke sluchátkům. „Jak daleko máme k pobřeží?“ zeptala se.

„Pětačtyřicet minut, pokud budeme mít štěstí,“ řekl Beyard.

Vstala a natáhla se pro neprůstřelnou vestu. „Bude to těsné. Někdo jim dal echo a po pobřeží se pohybuje konvoj z Baty směrem do Mbini.“ Nastrkala si do kapes zásobníky a druhou vestu hodila Beyardovi.

„Promiňte, Milesi, ale máme jenom tyhle, pořídili jsme je dřív, než jsme se dozvěděli, že se taky zúčastníte.“

Bradford přikývl a poklepal na pistoli na svém klíně. „Už jsem zažil horší.“

Náklaďák začal zpomalovat. Munroeová si stoupla na přední stolek a Beyardovým nožem vyřízla těsně nad kovovým rámem korby díru do plachty. Blížili se ke kontrolnímu stanovišti s neupravenou bandou čtyř vojáků. Signalizovala to Beyardovi, a když pak náklaďák s kodrcáním zastavil, opřela si pušku o rám jako o podstavec a držela na mušce velitele, který k nim přicházel.

Rozhovor velitele s Manuelem začal jako nezávazné žertování, ale tón se rychle změnil, když voják začal prohlížet náklaďák a Manuel mu nabídl finanční odměnu, jestliže toho nechá. Dva z velitelových mužů zamířili dozadu a Munroeová posunkem varovala své kolegy. Beyard s Bradfordem zaujali pozice na zádi.

Zepředu se ozývaly zvýšené hlasy; svou roli jistě sehrály i zprávy z Mongoma.

Munroeová ohnula ukazovák a přiložila ho na spoušť. Zastřelit silniční patrolu sice nebylo ideální, ale pokud to bude nezbytné k tomu, aby se dostali na pobřeží, tak budiž. Manuel vystrčil z okénka svazek bankovek a Munroeová strnula. Velitel hleděl na bankovky, zaváhal a pak si je vzal. Křikl na své muže a za chvilku už náklaďák zase startoval.

Munroeová zůstala na stolku a sledovala cestu a oblasti, kde už byl deštný prales vykácen a terén zase částečně zarostl novým porostem. Když zavětřila, ucítila sůl a věděla, že se blíží k cíli. Před vjezdem do města odbočili ze silnice, obloukem se stočili na jih po vyšlapané stezce směrem k pláži a zastavili na udusané mýtině padesát metrů od břehu, kde stála hrstka domů sousedících s oceánem. Nad listovím vykukovaly rezavě rudé střechy a zpoza domů se ozývalo burácení vln. Jestliže je člun připravený tak, jak má být, mohou odsud zmizet během pěti minut.

Náklaďák zastavil. Munroeová si přehodila přes rameno vak a vylezla ven do slunečního světla. Beyard obešel náklaďák dopředu. Chvilku tlumeně hovořil s Manuelem a Munroeová zachytila útržky spěšných pokynů. Beyard řidiči podal naditý váček a Manuel s přikývnutím vyklouzl z auta a zanořil se do svěží zeleně.

Když řidič zmizel, Beyard se vrátil a vložil Munroeové do dlaně satelitní navigaci a klíč. „Potřebuju pět minut na výměnu poznávacích značek,“ řekl. Ukázal na pěšinu z parkoviště k domu na obvodu mýtiny.

„Kanystr s palivem je uvnitř. Ten člun poznáš hned, jak ho uvidíš. Můžeš ho nachystat?“

„Vykašli se na to,“ řekla a zastoupila mu cestu. „Nestojí to za to.“

„Esso, se svým životem hazardovat můžu, jak chci, ale nebudu riskovat životy svých lidí. Musím pro ně získat čas a zároveň potřebujeme připravit člun, nemůžu dělat obojí.“ Obešel ji a políbil na zátylek. „Jdi.“

Stála, vteřinu uvažovala a pak praštila do kapoty náklaďáku. „Jdeme,“ řekla Bradfordovi.

Vytáhl z vozu všechno, co unesl, a společně se vydali po stezce, kterou jí předtím ukázal Beyard.

Na břehu leželo několik plavidel, mezi nimi i malý oprýskaný člun, který se od ostatních lišil silným přívěsným motorem. Munroeová hodila tašku do člunu a ohlédla se k pěšině.

Z břehu viděla na horní část plachty a o kus dál na silnici si všimla špičky antény, která se sunula směrem k náklaďáku. Když vylezla na příď člunu, aby získala výšku navíc, zachytila černou šmouhu pohybující se společně s anténou.

Čas zpomalil a srdce se jí zběsile rozbušilo. Sáhla po nejbližší zbrani, a sotva ji sevřela v dlani, rozběhla se k náklaďáku. Každý skok vpřed po písku byl jako políčko filmu zaznamenávajícího trýznivý pád do věčnosti.

Za zatáčkou se jí před očima objevila mýtina. V nitru se jí rozduněl válečný buben a svět zešedl. Za náklaďákem stála tři černá auta a Franciska obklopovalo devět těžce ozbrojených mužů. Stál s rukama sepnutýma za hlavou a napravo od něj byl tentýž velitel, který Munroeovou málem zastřelil v tu noc na člunu. Pistolí mířil Franciskovi na hlavu.

Francisco se otočil k Munroeové. Jejich oči se střetly. Usmál se. A během půlvteřiny, než Munroeová stihla zvednout pušku k rameni a zamířit, velitel vystřelil.

V hlavě pocítila nesnesitelný přetlak, jako by jí lebku zevnitř rvaly ostré pařáty. Vzduch neobsahoval žádný kyslík. Nemohla se nadechnout a cizíma očima jako ve zpomaleném filmu sledovala, jak Francisco klesá na kolena a obličejem padá do prachu.

Pak svět zčernal.

Každý sval, každé nervové vlákno jí zběsile přikazovalo, aby šla za ním. Vrhla se vpřed. Zadržely ji silné paže a ústa jí zakryla ruka. Někdo vřískal, bolestí člověka upalovaného zaživa, neskutečnou a příšernou, kvílení a úpění; to všechno jí vycházelo zevnitř z hlavy. A pak nastalo ticho následované slovy, klidnými a konejšivými slovy, plynoucími z jejích úst. A ruka, její ruka, se vymanila z Bradfordova sevření, zatímco druhá ruka sáhla po pušce s tlumičem, praštila Bradforda pažbou do obličeje a srazila ho k zemi.

Na druhé straně náklaďáku se jakýsi voják natáhl k Franciskovu tělu. Munroeová našla v kříži zaměřovače mužovo čelo, vystřelila a zmizela dřív, než se jeho tělo zhroutilo.

Kdo se ho dotkne, zemře.

Nastal zmatek. Rozkazy. Povely. Ostatní vojáci padli k zemi a kryli se. Pátrali ve směru, odkud přišel výstřel. Ve vteřinách chaosu se Munroeová vnořila do křoví, tichá, rychlá, neviditelná; z kořisti se stal lovec. Dva další nepřátelé zamířili k Franciskovu tělu. Vystřelila dvě dávky, které jim prorazily neprůstřelné vesty, a pak pro jistotu ještě dvě přesné střely.

Kdo se ho dotkne, zemře.

To už teď nepřátelé věděli a jejich zmatek postupně přecházel v systém. Pátrala v obličejích a uniformách po veliteli; najde ho a připraví o život stejně, jako on zabil Franciska; na ničem jiném nezáleželo.

Koutkem oka zahlédla pohyb. Směrem k místu, kde nechala Bradforda, se plížily stíny. Pěšina. Člun.

Munroeová zaváhala. Její pozornost těkala mezi velitelem a stezkou a nakonec se rozhodla zajistit si únikovou cestu. Každá dávka s tichým hvízdnutím našla svůj cíl; v okolním tichu ji bylo slyšet, i když používala tlumič. Vojáci začali střílet jejím směrem; kulky se zarývaly do země a vyhazovaly hlínu pouhé centimetry od místa, kde ležela. Znovu se dala do pohybu, širokým obloukem obešla náklaďák a zastavila

se za ním na okraji mýtiny. Začala znovu pátrat po veliteli. Jen pár metrů odtud leželo Franciskovo mrtvé tělo, sledovalo ji nevidoucíma očima, vábilo ji k sobě a celý svět ztichl.

Munroeová se k němu plížila, nevnímala nic než úsměv na jeho tváři a sílu jeho volání. Od pobřeží se náhle ozvalo staccato výstřelů, nad hlavou jí prosvištěl déšť kulek a sejmul dva muže za ní. Zastavila, jen aby se ohlédla, a pak se jako dravá šelma znovu přikrčila a blížila se k Franciskovi. Natáhla k němu ruku, téměř se ho mohla dotknout, když vtom si ve křoví na druhé straně mýtiny, kam směrovala její natažená ruka, všimla náznaku pohybu. Zastavila se. Mezi těmi stíny byl velitel a ten musí zemřít.

Vzdálila se od Franciska a s požitkem prořízla pneumatiky u všech černých aut, aby veliteli znemožnila útěk. Došly jí náboje, tak vytáhla Franciskovi zpoza pasu nůž, pušku nechala u jeho těla a vrátila se na kraj mýtiny na čekanou.

V tichu jí tělem proudil adrenalin a její krvelačnost s každou další minutou rostla. V listoví za mýtinou probíhala stínohra; napínala zrak, až je konečně rozeznala: čtyři nepřátelé. Důležitý byl jen jeden a toho dostane.

Znovu se dala do pohybu, plížila se za nimi přes křoví, zavřela oči a naslouchala šepotu krajiny.

Porozuměla a usmála se. Kroužili dokola a snažili se ji dopadnout. Zahraje si s nimi na kočku a na myš, zlikviduje ty tři a jeho si nechá na konec.

Skrývat se a lovit ve vlhkém a temném podrostu deštného pralesa pro ni bylo důvěrně známé a přirozené.

Vzduch prostupovalo pižmo živočichů, v jejím nitru vřela zuřivost, která živila touhu zaútočit, nutkání zabíjet. Nůž byl teplý, tvořil prodlouženou součást jejího těla, a ona ty muže trpělivě sledovala, odváděla jejich pozornost, aby je přiměla střílet a plýtvat municí, až jim nakonec zbraně nebudou k ničemu. A pak se jako prchavý přelud vynořila ze stínů, aby zabila a hned zase zmizela.

Dokud tam nezůstal jen on.

Byl tam a číhal, cítila na zádech jeho oči a přelud jeho dechu. Hlučně a lehkovážně se prodírala porostem, schválně ho provokovala, až to konečně přišlo, útok zezadu. Uskočila před jeho nožem a pak mu jedním nekonečným pohybem přejela Franciskovým nožem přes krk. Srazila velitele k zemi, popadla ho za vlasy, nadzvedla mu hlavu a vykroutila mu z ruky nůž. Potom mu zabořila jeho vlastní čepel do hrdla. Trhaně mu přeřezávala šlachy a žíly, a když nůž poskočil a pod rukou jí křupnul krční obratel, zaplavila ji euforie.

Pokračovala, dokud mu neuřízla hlavu od těla, a triumfálně ji zvedla do výšky. Pak vstala, nesla ji ven z lesa a za sebou nechávala krvavou stopu.

Na okamžik tiše postála nad Franciskem, zatímco jí k nohám dopadaly krůpěje krve. Pak se vrhla na mrtvá těla, která se válela na něm a kolem něj, a ve slepé zuřivosti do nich kopala, aby už Franciska neposkvrňoval jejich dotek. Klekla si nad něj, směs potu a krve z ní kapala na jeho tělo, když mu pokládala velitelovu hlavu jako posvátnou oběť před otevřené oči, bez života zírající do nicoty. Natáhla k němu ruku a třesoucími prsty se dotkla jeho čela. Přitáhla si ho k sobě, nadzvedla mu ramena, uchopila ho do náručí a zatlačila mu oči. Pak obrátila hlavu k nebi a zařvala.

Byl to zvířecí řev; bolest a zuřivost, vztek a znovu bolest. Tělo se jí otřásalo a z očí se jí namáhavě draly slzy, které už téměř deset let neprolila. Zabořila hlavu do Franciskovy hrudi.

DO MLHY, KTERÁ jí halila mysl, pomalu pronikalo světlo. Nejdřív si uvědomila zvuk Bradfordových kroků a pak ruku na svém rameně, jak si vedle ní klekl. Munroeová zvedla obličej a pohlédla na něj. Když uviděla to krveprolití kolem a velitelovu hlavu na zemi, poprvé si uvědomila, co vlastně udělala.

„Musíme jít,“ řekl Bradford.

Munroeová pohupovala Franciska v náručí a prohlásila: „Já ho tady nenechám.“

„Můžeme ho společně odnést.“

BRADFORD ZÍRAL NA OCEÁN s rukou na kormidle a letmo pohlédl na údaje na satelitní navigaci. Od břehu vypluli už před třemi hodinami. Docházelo jim palivo, a pokud věděl, před nimi se rozprostíraly jen kilometry širého oceánu.

Pohlédl na Munroeovou. Seděla mezi lavicemi se zkříženýma nohama a s Franciskem v náručí a ve tváři neměla nic než prázdnotu, tak jako po celou dobu od chvíle, co odrazili od břehu. Na okamžik vzhlédla, setkala se s jeho pohledem a pak se zase vrátila k Franciskovi. Bradford se obrátil k nekonečným vodám a odehnal zdrcující bolest, kterou pocítil pokaždé, když na ni kradmo pohlédl.

Nic, co si o ní přečetl, žádný z rozhovorů, které prostudoval při pátrání o její minulosti, ho nemohl připravit na to, co udělala. Teď už chápal ten strach, který popisovali ostatní. Byla brutálně výkonná, přesná; neudělala jediný zbytečný pohyb, neplýtvala energií a byla rychlá, děsivě rychlá.

Bradford znovu zkontroloval souřadnice a podíval se na horizont. Tehdy to konečně spatřil, nepatrnou černou skvrnu na modrém pozadí, a pochopil, co to znamená. Znovu pohlédl na Munroeovou a pak na Franciska; na to málo, co zbývalo z jeho lebky a mozku, který poháněl jeho génia. Taková ztráta. Taková zatracená, zbytečná ztráta.

Obrovitost oceánu vyvolávala závrať, nicméně loď na horizontu se rychle zvětšovala, až k ní konečně dorazili a Bradford připlul s člunem k jejímu boku. Z paluby se nad vodu vysunul jeřáb a začala se spouštět lana a háky. Munroeová nehybně seděla, aniž dala jakkoli najevo, že si uvědomuje, kde jsou.

Bradford si k ní klekl a dotkl se její ruky; vzhlédla k němu s tak prázdným výrazem, až mu to vyrazilo dech. A pak se jí najednou vyjasnily oči, otočila se k trauleru, potom zpátky k němu a ukázala prstem:

„Háky patří támhle.“

Naklonila se nad Franciska a políbila ho na čelo. „Když na mě útokem táhnou bídáci, aby mé tělo zhltali, moji nepřátelé a mí protivníci sami vrávorají a padají. I kdyby proti mně vypukla válka, i tehdy se budu spoléhat…“ Hlas se jí vytratil z mumlání do ticha, vstala a začala vylézat po žebříku na straně lodi.

Bradford polkl knedlík, který se mu tvořil v krku, a rychlými pohyby připevnil člun k lanům. Pak popadl kalašnikov a následoval ji; dotkl se nohou první příčky pár vteřin poté, co se Munroeová přehoupla na palubu. Ozvalo se vrčení motoru a palubní jeřáb začal zvedal člun nahoru. Sotva se malý člun ocitl asi dva metry nad hladinou, zvuk ztichl. Bradford zrychlil a v pravidelném rytmu dusal po ocelových příčkách.

Když dorazil na palubu, zachvátila ho panika.

KAPITOLA 22

Munroeová byla pět metrů před ním a stála před mohutným mužem, jemuž Bradford neviděl do obličeje.

Rty se jí pohybovaly, a i když Bradford neslyšel její slova, v očích se jí usadil stejný prázdný pohled jako ve chvíli, kdy Franciskovo tělo padlo na zem. Bradford sledoval, jak se jí napínají svaly, a věděl, že jestliže se na toho hromotluka vrhne, bude tu další mrtvola, ne-li dvě. Křikl na ni jménem a ona se pomalu otáčela, až mu hleděla přímo do očí. Bradford udržoval oční kontakt, dokud napětí okamžiku nepolevilo, a pak se obrátil k muži. Trhnul sebou a šokovaně si uvědomil, že ho zná. Stejné překvapení viděl vepsané ve tváři druhého muže.

Bradford na něj kývl. „Georgi.“

Wheal řekl: „Milesi.“

A Munroeová řekla: „Do prdele.“

Pak promluvila znovu a srozumitelnost její promluvy výrazně kontrastovala s jejím chováním v posledních hodinách. „Teď odjedeme lodí do Doualy,“ oznámila Whealovi. „Potom si ji můžete vzít zpátky.“ Nato se otočila k Bradfordovi: „Jdu do kormidelny. Ať Wheal uloží člun do nákladního prostoru a pak dohlédněte na to, aby se nepřibližoval ke mně ani k řízení lodi. Při prvním podezřelém pohybu ho zastřelte.“ S tím odešla.

Mezi oběma muži zel dvoumetrový prostor ticha. Bradford stál s puškou stále ještě namířenou na palubu; žádný z nich se nepohnul. Wheal na něj zíral ze své výšky, jako by si nebyl jistý, zda Bradford nevystřelí nebo jak hluboký je celý ten průser. Nakonec přerušil ticho. „Nechceš mi říct, co se to sakra děje?“

Bradford si vzdychl, svěsil ramena a kývl hlavou k malému člunu, který dosud visel nad oceánem. „Koukni se a já ti to pak vysvětlím,“ řekl.

Než se Wheal stačil vrátit k ovládacímu panelu jeřábu, motor trauleru naskočil a loď se dala do pohybu.

Bradford pohlédl nahoru ke kormidelně a zeptal se: „Ví, co tam má dělat?“ Wheal přikývl, potom jeřábem vyzvedl malý člun na palubu a umístil ho dolů do nákladového prostoru, jako by spouštěl rakev do hrobu.

Oba muži přistoupili ke člunu. Wheal mlčky zíral dovnitř a pak se s těžkým povzdechem otočil a odněkud vytáhl plachtu. „Už od začátku jsem z toho měl špatný pocit,“ řekl, roztáhl plastovou folii a zakryl s ní Franciska. Obličej se mu zkřivil a vystřídala se v něm řada emocí. Nakonec jeho výraz ztvrdl a Wheal nasadil kamennou tvář. Obrátil se k Bradfordovi. „Radši ať to vysvětlení stojí za to, nebo ji budu muset zabít.“

Bradford mu popsal události, které vedly k Beyardově smrti, a její krvavé dozvuky. Když skončil, nákladní prostor se ponořil do ticha, přerušovaného jen jejich dechem. Wheal řekl: „Já se o něj postarám, dokončím jeho práci, udělám všechno, co by si sám přál.“ Zamířil ke schodům. „Nebudu se vám snažit zabránit v cestě do Doualy, aspoň vás budu mít z krku a zmizíte z mojí lodi. Ale stejně si myslím, že za to může ona.“

Bradford si špinavou rukou prohrábl vlasy a řekl: „Georgi, nevím, co se ti teď honí hlavou, ale ji do toho nezatahuj. Pravděpodobně byste oba skončili mrtví.“ Wheal se k němu otočil zády, odbyl ho obscénním gestem a vyšel na palubu. Bradford zamířil ke schodům. Potřeboval se dostat k Munroeové; dát ji trochu dohromady, zjistit, co se děje a hlavně udržet Wheala z dohledu. Taková šílená noční můra.

Zamířil do kormidelny, a když vstoupil dovnitř, uviděl tam Wheala, ne však Munroeovou. „Kde je?“ zeptal se Bradford.

„Co já vím, sakra. Při troše štěstí skočila přes palubu.“

Bradford vyšel z kormidelny, po schodech už téměř běžel. V rychlosti se přesvědčil, že Munroeová není nikde na palubě, a našel dveře do vnitřku lodi. Přivítalo ho ticho; zavolal na ni jménem, ale nedostal odpověď. Běžel po tmavé úzké chodbě, cestou otevíral jedny dveře za druhými a rozsvěcoval v kajutách, až narazil na vypínač osvětlení na chodbě. Praštil do něj pěstí, a když tma ustoupila, na okamžik ztuhnul.

Ležela na podlaze na konci chodby a její tělo částečně zasahovalo do nějaké místnosti. Hrdlo se mu sevřelo a vyrazil vpřed, jako by běžel hlubokou vodou. Klekl si k ní, zkontroloval dech i pulz, potom zvedl pohled do místnosti a zašeptal: „A sakra.“ Z kajuty přímo čišel Francisco Beyard. Jeho osobnost prostupovala místnost jako perem načmáraný podpis a to, co ji sem přivedlo, už nebylo dost silné, aby ji to podrželo. Viděl, že se před omdlením ještě pozvracela.

Hleděl na krev, bahno a teď i žaludeční kyseliny, které jí pokrývaly pokožku, a zhluboka si povzdechl.

Vstal a šel prohledat kajuty, zda tam nenajde vhodné oblečení, něco, co nepatřilo Franciskovi. Pak ji odnesl z Franciskova pokoje do úzké koupelny na chodbě a s uctivou něžností z ní setřel špínu.

KAJUTA NA TRAULERU. Munroeová to poznala z povědomého pohupování lodi v klidných vodách a zatuchlého pachu vlhkého dřeva ve vzduchu. Víčka měla těžká a namáhavě se je snažila otevřít; když se jí to konečně povedlo, nic neviděla, a tak je zase vyčerpaně zavřela. Ležela naznak s rukama podél těla, hlavu měla mírně vyvýšenou a v ústech sucho. Na černém pozadí mysli jí probleskovaly útržky vzpomínek: děsivý pohled na její vlastní odraz v oknech kormidelny; chůze po chodbě do sprchy ve Franciskově kajutě, šachovnice, rozestlaná postel, vůně jeho přítomnosti, nevolnost a pak tma.

Mezitím plynul čas. Možná hodina. Nebo den. Anebo týden. Namáhavě se snažila zvednout ruku a opřít se o zeď, druhou se chtěla zapřít o postel a posadit se, ale nenašla k tomu sílu. Nakonec to vzdala a opět upadla do prázdnoty.

Když příště otevřela oči, bylo světlo; vycházelo ze slabé noční lampičky obrácené k protější zdi. Tu místnost neznala, nebyla to Franciskova kajuta ani cela, kam ji kdysi zavřel. Na sobě měla cizí čisté oblečení bez zápachu smrti. Zavrtěla se a pohnula očima, aby si místnost prohlédla.

Koncentrace se jí vracela v drobných vlnách a s vnímáním přišlo napětí, nevolnost a železný svěrák v hrudi, který roztříštil každou vteřinu a měnil život ve smrt zaživa. Ve výklenku ve stěně stála lahev s

vodou; posadila se a sáhla po ní, několika dlouhými doušky ji vyprázdnila a pak si opřela předloktí o kolena.

Z chodby se ozvaly kroky a otevřely se dveře. Vešel George Wheal a nesl tác s jídlem. Položil ho na úzký stolek mezi palandami, stroze kývl hlavou a sedl si naproti, takže se jejich kolena téměř dotýkala. „Jsme v Douale,“ řekl. „Asi budete chtít co nejdřív vyrazit.“

Munroeová se odsunula až dozadu ke zdi, přitáhla si kolena těsně k hrudi a mlčky zírala na podnos.

„Podívejte,“ řekl, „ještě nikdy jsem neviděl Franciska tak šťastného jako v době, když jste tu byla. Jestli něco vím, tak to, že zemřel spokojený a vyrovnaný.“ Wheal se odmlčel, jako by poměřoval váhu svých slov, a potom vstal. „Tím se mezi námi dvěma nic nemění, ale dlužím to Franciskovi, určitě by chtěl, abyste to věděla. Miloval vás a takhle by si to přál.“ Wheal otevřel dveře, pak se ohlédl a chvíli ji mlčky pozoroval, než vyšel ven a zase za sebou zavřel.

Místnost naplnilo ticho a Munroeovou přepadl pocit, že se k ní stěny přibližují. Aby zahnala pocit klaustrofobie a zachovala si zdravý rozum, natáhla se po botách v nohách palandy, nazula si je a zašněrovala. Namáhavě se postavila; zrak se jí obrátil dovnitř k tečce světla a ona se obrnila proti první vlně závratě. Pak se otočila, opřela se o stěnu a krůček za krůčkem se sunula ven ze dveří kajuty. Ušla sotva metr, když se po jejím boku objevil Bradford; uchopil ji kolem ramen, podepřel a postrkoval ji dopředu.

Munroeová se pohybovala jako v mrákotách, vnímala jen napůl; tělo bylo sice přítomné, ale mysl bloudila úplně jinde, vyřazená z provozu. Zvuky, obrazy a čichové vjemy se jí do mozku filtrovaly přes jakousi jemnou gázu, zatímco ji Bradford vedl ven a staral se o logistiku. Do Doualy vstoupili na jižním konci přístavu, kde čekal Franciskův řidič, aby je odvezl do města. Podle Bradfordových pokynů se vyhnuli Franciskovu bytu a zamířili do nejlepšího hotelu ve městě. Akwa Palace byl místem, kde mohl člověk téměř zapomenout, v které části světa se právě nachází.

U dveří do hotelového pokoje se Munroeová vzpamatovala natolik, že si uvědomila Bradfordův úmysl ubytovat se ve stejném pokoji. Zastavila se v předsíňce a opřela se o zeď, zatímco Bradford vešel do pokoje a hodil věci na jednu ze židlí. Ohlédl se na ni do předsíně, kde pořád stála.

„Zůstanu tady s vámi, ať se vám to líbí, nebo ne,“ prohlásil.

Munroeová přikývla, přešla k nejbližší posteli a padla do polštářů. Zády k Bradfordovi zašeptala:

„Potřebujeme si koupit letenky, musíme se dostat do Houstonu.“

„Zítra to zařídím.“

Objala rukou polštář a přitáhla si ho k hrudi. „Bojíte se mě tu nechat samotnou?“

Přistoupil k posteli a sedl si jí za záda tak, aby jí viděl zboku do obličeje. „Hrozně.“

Zavládlo dlouhé ticho, než promluvila Munroeová: „Přehrávám si to pořád dokola, ale ať to vezmu z kterékoli stránky, nemohla jsem udělat nic, abych ho zachránila.“

„Já vím,“ řekl a přejel jí prstem po čele.

„Nijak se mi tím ale neulevilo,“ zašeptala. „Mělo by, ale neulevilo.“ Sevřela polštář pevněji a přitáhla si kolena k hrudi. Po tváři se jí kutálely slzy.

Bradford si lehl na postel za ní, objal ji pažemi a přitáhl ji k sobě.

Slzy jí začaly proudit rychleji a Munroeová se otřásala vzlyky, dokud stíny v místnosti nepotemněly, nerozhostilo se ticho večera a ona už neměla co vyplakat. Když vyschla vláha emocí a zbyla jen dutá prázdnota, řekla: „Víte, vy jste první, kdo na vlastní kůži poznal, čeho jsou schopni moji démoni.“

Stále ji objímal rukama a zašeptal: „Nebylo to bez příčiny.“

„O to nejde,“ řekla.

„To není poprvé?“

„Ne.“

„Ty jizvy?“

Téměř neznatelně přikývla a řekla: „Ty chybějící roky. Vás to zajímalo, že?“

„Ano.“

„Zasloužíte si to vědět,“ řekla, naklonila hlavu na stranu a věnovala mu bolestný, vyčerpaný úsměv.

„Začalo to Franciskem. Poprvé jsem se s ním setkala, když mi bylo čtrnáct.“

Byla už úplná tma, když skončila se zpovědí, která zahrnovala devět let hluboko pohřbených tajemství, včetně detailů, jaké neznal ani Logan. Leželi na zádech, zírali do stropu a dlouho mlčeli. Pak k ní Bradford otočil hlavu. „Překvapuje mě, že jste ještě pořád duševně zdravá,“ řekl.

„Zdravá?“ Povzdechla si. „Někdy uplynou celé dny, měsíce, občas dokonce i roky, kdy jsem přesvědčená, že jsem dosáhla jistého stupně normálnosti, kdy se na sebe dokážu podívat do zrcadla a uvěřit, že jsem do jisté míry jako ‚oni‘, ti lidi, kteří prožili normální život a nemají nejmenší ponětí, co může člověku nadělat v hlavě odvrácená stránka lidské povahy. A pak jsou dny jako včera a dneska, kdy je mi jasné, že ti démoni jsou pořád tady, čekají v pozadí, vysmívají se mi.“

Obrátila k němu obličej. „Děkuju vám,“ řekla. „Za to, že jste mi v Mbini zachránil život, dostal mě odtud, dostal mě sem.“

Ani nečekala na odpověď, pustila se a pozpátku se zřítila do prázdna, mentální volný pád do temné propasti.

PROBUDILO JI JASNÉ sluneční světlo pronikající skrze záclony. Bradford zmizel, místnost byla prázdná a ona znecitlivělá. Necítila umrtvení, jako když se stáhne do vnitřní ulity, ani němé ticho, které se jí rozhostilo v hlavě, když se halasné vnitřní hlasy zalekly přílivu adrenalinu. Nikde žádná slova, věty ani hlasy, žádné napětí či úzkost, jenom smíření a pokoj, podivný a neznámý.

Ležela na posteli s rukama za hlavou a vdechovala každý uplynulý okamžik klidu, nevnímala čas, dokud nevešel do dveří Bradford. Šel potichu, a když viděl, že je vzhůru, zamířil přímo k ní.

Posadil se na postel. „Jste v pořádku?“

„Jo,“ řekla a s úsměvem se protáhla. „Je mi překvapivě dobře. Jak dlouho jsem byla v limbu?“

„Asi sedmnáct hodin. Nechtěl jsem vás tu nechávat samotnou, ale už jsme nemohli čekat další den s nákupem lístků.“ Pustil doklady na postel. „Letíme dneska v devět.“

„Musím se spojit s Loganem.“

Přikývl. „V centru budou mít ještě pár hodin otevřeno. Nejdřív se musíte najíst.“

Bylo to zvláštní, jen tak si povídat, jíst, provádět běžné denní úkony bez úzkosti, bez ohlušujícího rámusu v hlavě, který nevratně ovlivňuje synaptickou aktivitu a reflexy. To ticho bylo klidné a rozvážné a zůstávalo stejné po každém dalším marném pokusu dovolat se Loganovi. Po necelých dvou hodinách opakovaného vytáčení to Munroeová vzdala a zatelefonovala Kate Breedenové.

Rozhovor byl stručný, Munroeová nebyla ochotná rozebírat práci ani události posledních dnů a Kate zase nevěděla nic o tom, kde se zdržuje Logan, protože ho sama nemohla sehnat. Munroeová potřebovala v Houstonu motorku, kvůli tomu Loganovi volala –, a tak nakonec usoudila, že nejlepší bude poskytnout Kate informace o příletu a doufat, že se k němu ten vzkaz nakonec dostane.

Logan byl sice pověstný tím, že se špatně shání po telefonu, ale číslo, které měla Munroeová, znala jen hrstka lidí. Tenhle mobil nosil pořád u sebe a téměř jistě ho vždycky zvedl. V minulosti se už párkrát stalo,

že se Logan ztratil z radaru, pokaždé to byla pěkná noční můra –, takže si Munroeová nakonec v duchu vzdychla, sáhla po letenkách, uvědomila si, že s nimi Bradford odešel, a tak slíbila Kate, že jí ty informace pošle e-mailem.

A tam, v e-mailové schránce, na ni čekalo něco neuvěřitelného; poslední dílek skládačky, který změnil současnost a uvedl do souvislostí a objasnil všechno, co se odehrálo ode dne, kdy Munroeová zakázku přijala. Teď na tu stránku mžourala a informace jí v hlavě vířily jako bavlněný hadr v sušičce: záblesky minulosti, rozhovory, tušení a pochopení. Vrátila se na začátek a přečetla si zprávu ještě jednou: PŘÍJEMCE: Michael@race-or-die.com

OD: Logan@race-or-die.com

PŘEDMĚT: Tohle bys asi měla vidět

Michael,

nemám jinou možnost, jak se s Tebou spojit, než přes e-mail. Ty fotky mluví samy za sebe, i když si nejsem úplně jistý, co znamenají. Možná, že o tom už víš; já jsem nic netušil.

Důvod, proč to přikládám: navzdory Tvým pokynům mi Kate odmítla uvolnit finance, dokud nepředložím kompletní rozpis položek. Nejdřív se jenom chovala divně, pak se mě snažila zastrašit a nakonec mi začala vyhrožovat žalobou, já vím, že Ty s tím nemáš nic společného, i když se oháněla Tvým jménem. Z

těchto i dalších důvodů, které tady nebudu rozebírat, jsem začal Kate sledovat.

Pokud se se mnou budeš chtít spojit, mám nové číslo, viz dole.

Munroeová projížděla jednu fotku za druhou. Na všech byla Kate Breedenová s Richardem Burbankem a žádný záběr nenechával nikoho na pochybách, že jejich vztah dalece překračuje hranice profesionálního vztahu mezi právníkem a klientem. V jednom roztříštěném okamžiku se vnitřní klid Munroeové začal otřásat pod přílivem zuřivosti a ostrým bodáním zrady, zdálo se, že znovunalezená rovnováha vyprchá jako pára nad hrncem. Hlasy se však neozvaly. Žádná úzkost, žádné vnitřní bubnování, jen ovládnutý hněv a vědomí, že na ni čeká práce.

Vytočila číslo a úleva, když uslyšela Loganův hlas, se okamžitě odrazila i na druhé straně linky.

„Dostala jsi můj e-mail?“ zeptal se.

„Jo, a potřebuju, abys mi pomohl,“ řekla. „Trochu jsem rozhýbala události a nějakou dobu teď asi nebudu ve Státech. Je možné, že když se neobjevím v Houstonu, jak Kate očekává, vezme do zaječích. Potřebuju mít neustále přehled o tom, kde je. Zvládneš to?“

„To už mám pokryté.“

„A co Richard Burbank?“

„Toho taky.“

„Instinkt se vyplatil, Logane. Jsem tvým velkým dlužníkem.“

„Michael, co se to sakra děje?“

Munroeová si vzdychla. „Ušila na mě boudu.“

Na druhé straně se rozhostilo ticho, které vystřídal proud nadávek. Když skončil, Munroeová řekla:

„Burbank mě využíval jako nastrčenou figurku a Kate mu donášela informace, které mu to umožňovaly.

Nikam neodjížděj. Musím tady nejdřív vyřídit pár věcí, ale asi za týden za tebou přijedu.“

„Jaký máš plán? Co provedeš s Kate?“

„Věř mi,“ řekla, „že to radši nechceš vědět.“

Když Munroeová vycházela z hotelu, Bradford na ni čekal v taxíku. Jeli na letiště mlčky, a zatímco čekali na nástup do letadla, Bradford řekl: „Něco se děje a mě by zajímalo, co.“

Munroeová si opřela hlavu o zeď, zadívala se do stropu a pomalu vydechla. „To, že o tom s vámi mluvím, je v rozporu se všemi instinkty,“ řekla, pak se odmlčela a otočila se k němu. „Nevyklopím vám všechno, ale aspoň něco si zasloužíte. Řeknu vám, co můžu, a tím to hasne.“

„Spokojím se s tím.“

„Vím, odkud unikají informace,“ řekla. „Ta rána je hluboká a osobní a já to musím vyřešit sama a po svém.“ Odmlčela se. Vzdychla. „Máme dva dny na to, abychom se dostali do Houstonu a předložili ty informace dozorčí radě.“ Otočila se a pohlédla na něj. „Je to na vás, Milesi. Já se tam s vámi nevrátím, nepoletím do Států, dokud tohle nevyřeším, poslední instancí bude Paříž.“

Bradford klepal podpatkem do betonové podlahy, až pravidelné duté údery vyplnily ticho. Pak se sesunul dolů podél zdi, zůstal dřepět a zíral do prázdna. „Nejsem tak hloupý, abych se vám v tom pokoušel bránit,“ poznamenal, „i když bych to nejspíš měl udělat.“ Zvedl k ní oči. „Právě jsem s vámi prožil dvoudenní peklo, Michael. Tvrdit, že mám o vás starost, je obrovský eufemismus. Neplánujete doufám skok bez padáku z Andělských vodopádů?“

Munroeová zavrtěla hlavou a pak se chabě usmála. „Jsem v pořádku, Milesi. Vážně. Za pár týdnů se vrátím do Dallasu, slibuju, že se tam za vámi zastavím. Dlužím vám to.“ Dívala se mu do očí tak dlouho, aby to působilo důvěryhodně, a pak se svezla podél zdi na podlahu a sedla si vedle něj.

Neřekla mu celou pravdu; úmyslně vynechala tu část, kde plánovala odletět za ním do Houstonu a spáchat chladnokrevnou vraždu.

KAPITOLA 23

Paříž, Francie

Munroeová slídila v ulicích se zvednutým límcem a rukama v kapsách kabátu po kotníky, který jí na letišti věnoval odlétající pasažér. Dokonce i na slunci byl rozdíl teplot mezi rovníkovou letní nocí a mírnou pařížskou zimou asi patnáct stupňů a ona by se nejradši vrátila do tepla a pohodlí pokoje, který si rezervovala v hotelu Park Hyatt.

Rázně vyrazila směrem k náměstí Pigalle, do čtvrti červených luceren, kterou proslavily Moulin Rouge, sexshopy a peep show a v jejíž bočních uličkách a průchodech se dělo ještě leccos dalšího. Síly, které ji poháněly, byly jen její vlastní, nikde žádné hlasy, žádná úzkost, a démoni mlčeli. Její smysly ovládala žízeň po pomstě. Na chvilku se zastavila, ležérně se opřela o zeď a pozorně si prohlížela kolemjdoucí.

Intenzivní myšlenky na vraždu by ji měly zneklidňovat, ale necítila žádné výčitky svědomí.

Tohle byla ta propast, ta ponurá duševní temnota, které se tak úpěnlivě snažila vyhnout. Vlastně nebyla černá; bylo v ní světlo a svoboda; absolutní moc a síla a mír. A ve všem tom dobrém bylo zabalené vědomí, že se nakonec stala stejným monstrem jako Pieter Willem. Jeho výsměšný chechot, který vždycky odháněla jako nepříjemnou vzpomínku, se ozýval ze země mrtvých a po všech těch letech teď vyhrál.

Jenže jí už to bylo jedno.

Munroeová zabořila ruce hlouběji do kapes kabátu a vykročila po chodníku. Očima zkoumala náhodné tváře chodců v davu, nohy se jí automaticky pohybovaly a mozek zpracovával informace a prováděl výpočty. Přešla na Rue Saint-Denis a tam, ve vchodu do domu, spatřila postavu, která se opírala o kamenné zdivo, jako by nevnímala zkoumavé pohledy potenciálních zákazníků; to tělo s obličejem přesně odpovídalo tomu, co hledala. Byl to asi sedmnáctiletý nebo osmnáctiletý kluk, prostitut, narkoman, dítě ulice. Perfektní alibi.

Přešla křížem přes ulici a navázala oční kontakt; chlapec se při jejím příchodu narovnal a změřil si ji od hlavy k patě pohledem předstírajícím zájem. Přiblížila se natolik, aby ho mohla prozkoumat, a nechala ostatní smysly potvrdit, čeho si už všimly oči. Správná výška, správná tělesná konstituce, vyhovující rysy obličeje. Vlasy se budou muset nabarvit a ostříhat, ale jinak to půjde. „Chci tě na týden,“ řekla. „S kým se mám domluvit?“

Odvést chlapce z ulice znamenalo, že bude muset vyjednávat s gaunery. Munroeová ho následovala jakousi boční uličkou a potom nahoru po úzkých schodech činžáku, zatímco pravou rukou svírala zbraň, kterou si přivezla z Kamerunu. V ošumělé místnosti chvílemi zavládlo napětí, když peníze měnily majitele, a zdálo se, že chamtivost zvítězí nad rozumem; rvačka byla na spadnutí, ale nakonec Munroeová zase vyšla ven do denního světla, aniž se musela uchýlit k vyhrůžkám či násilí. Mladík se mlčky loudal za ní.

Došla až na konec ulice a tam se otočila a zastavila. Popadla chlapce za zápěstí a přitáhla si ho blíž, vyhrnula mu rukávy a hledala vpichy od jehly a modřiny. Když žádné nenašla, chytila ho palcem za bradu a naklonila mu hlavu, aby si prohlédla jeho kůži. „Co bereš?“ zeptala se.

„Já v drogách nejedu.“

„Já nemám času nazbyt, krucinál,“ řekla. „Není to heroin, není to perník. Tak co to je? Koks? Crack? Léky na předpis?“

Souhlasně něco zamumlal.

„Máš dealera?“

Přikývl a ona mu strčila do ruky telefon. „Zavolej mu.“

Chlapec se jmenoval křestním jménem Alain. Jeho příjmení Munroeová nezachytila, nezajímalo ji, nepotřebovala ho. Byl to živý a fungující mladý muž, který nebude nikomu chybět; to bylo jediné, na čem záleželo, a ona se stejně do týdne vrátí, aby zahladila i tuhle poslední stopu.

Chlapce od pasáků nevykupovala kvůli sobě, ale hlavně pro jeho klid. Potřebovala, aby byl bezstarostný, spokojený, aby ochotně plnil pokyny. Ty byly jednoduché: zdržovat se v hotelu Park Hyatt a udělat co největší útratu, za pokojovou službu, nevázané nákupy na internetu, cokoli si bude přát, pokud nebude mít za celý týden žádné návštěvy a nevystrčí z hotelu nos. Personál z recepce mu bude každý den dodávat do pokoje jeho drogy ve víře, že jsou to obchodní dokumenty; zaměstnanci k tomu dostali mnohem podrobnější a jasnější pokyny než on.

Když Munroeová z hotelu odcházela, Alain tvrdě spal. Zajistila, aby v tomto stavu setrval ještě pár hodin, zatímco se ona bude pohybovat po městě a zanechávat za sebou poslední vypátratelné stopy své existence. V bance uložila svůj pas, průkaz totožnosti a kreditní karty do bezpečnostní schránky a vyšla ven pouze s padělaným španělským pasem na jméno Miguel Díaz a s dvaceti tisíci dolarů.

Koupila si přenosný počítač, vypálila na DVD několik kopií Emilyiny nahrávky a dvě poslala expresní poštou Loganovi do úschovy. Zastavila se ve specializované prodejně elektroniky a nakoupila pár věcí, které se hůř sháněly, telefonicky si ověřila, kde se právě nachází Kate Breedenová a Richard Burbank, a odjela na letiště, kde na ni čekalo pronajaté letadlo do Londýna. Odtud poletí do Kanady a do Spojených států vstoupí pěšky. Pak se po silnici přesune do Bostonu, kde bude čekat druhé najaté letadlo mířící do Houstonu.

Munroeová strávila cestu pečlivým studiem dokumentů, které sesbírala na internetu. Všechno, co věděla o Burbankově zakázce, předtím prošlo přes Kate Breedenovou, a jelikož informace jsou jen tak spolehlivé jako jejich zdroj, všechno teď bylo podezřelé. Četla, dělala si poznámky a její soustředění rušily jen zastávky, přestupy a nástupy během cesty. Čas strávený na zemi jí umožnil sledovat souvislosti a stahovat další soubory, a ještě než se podvozek posledního letadla dotkl země v Houstonu, už přesně věděla, proč měla Emily Burbanková zemřít.

Po osmnáctihodinovém přesunu dorazila Munroeová na místo, půl dne po Milesi Bradfordovi a necelých deset hodin před plánovaným zasedáním dozorčí rady. Byla to krátká příležitost, a ona spoléhala na Burbankovu chamtivost a Kateinu licoměrnost, že je udrží v šachu, dokud schůze neskončí.

Z letiště si vzala taxík. Nejdřív se zastavila v prodejně pro chovatele a pak zamířila do centra do hotelu Alden, kde si vyžádala pokoj vedle Breedenové. Právě zde totiž byla Kate od včerejška ubytovaná, a i když si Munroeová předem telefonicky ověřila na recepci, že se mezitím neodstěhovala, nevypovídalo to nic o jejím skutečném místě pobytu. Ve výklenku za vstupní halou si Munroeová vyměnila kožené rukavice za gumové a zavolala Breedenové do pokoje. Nechala telefon vyzvánět, a když ho nikdo nezvedal, vyjela výtahem nahoru.

V přítmí svého pokoje Munroeová vyndala ze dveří kukátko a vyměnila ho za kameru připojenou k počítači. Pak pro usnadnění ústupové cesty zamáčkla západku dveří a přelepila ji lepicí páskou. Sotva dokončila přípravy, lehla si s laptopem ke dveřím. Jakmile se její hlava dotkla podlahy, přihlásila se únava, kterou do té doby nevnímala. Jak dlouho už vlastně nespala? Třicet dva hodin, třicet sedm?

Celé dvě hodiny otupujícího ticha se Munroeová snažila zůstat vzhůru a teď, ve dvě ráno, nebylo po Breedenové pořád ani stopy. Na základě Loganových fotek byla přesvědčená, že Burbank u sebe Kate přenocovat nenechá, přesto byl nápad s hotelem sázka, kvůli níž mohla promarnit vynikající příležitost.

Právě v duchu uvažovala, zda nemá honem zavolat Loganovi a získat aktuální informace, když ji ze zadumání vytrhly lehké otřesy kroků a pár vteřin nato vyplnil obrazovku počítače Katein profil.

Vyčerpání vystřídal adrenalin; Munroeová byla v mžiku venku ze dveří a stála na chodbě s pistolí přitisknutou k zádům Breedenové dřív, než žena stačila otevřít dveře. „Ahoj, Kate,“ řekla.

Breedenová sebou trhla a přiložila si ruku na hruď. „Michael, vyděsila jsi mě k smrti,“ řekla, zatímco zápolila s klikou. Munroeová otevřela, strčila Kate dovnitř, ukázala k posteli a nařídila: „Sedni si.“

Breedenová zůstala stát. Pomalu a váhavě řekla: „Ne.“ Pak s nervózním smíchem dodala: „Co chceš udělat? Zabít mě?“

Munroeová jí vrazila facku hřbetem ruky a síla úderu odhodila Breedenovou na postel. Kate na ni šokovaně pohlédla a pomalu si otřela krev z koutku úst. Munroeová jí přitiskla ústí pistole na čelo a řekla:

„Ano. Chci tě zabít. A otázka, kterou bys měla sama sobě položit, zní, kolik bolesti jsi ochotná před smrtí podstoupit, protože dobře víš, že já jsem rozhodně schopná ti ji způsobit.“

Munroeová o krok ustoupila a hodila Breedenové roli izolační pásky. „Kolem kotníků.“ Když byla Kate hotová, Munroeová do ní strčila a posunula ji doprostřed lůžka. Provlékla Breedenové pásku mezi kotníky a pak jí připoutala nohy k rámu postele. Když skončila, ustoupila dozadu a řekla: „Jestli se té pásky dotkneš, provrtám ti kulkou koleno.“

Breedenová seděla, objímala si kolena a po tváři jí stékala slza. „Proč to děláš?“ řekla. „Co ode mě chceš?“

Munroeová její otázky ignorovala, sebrala ze země Kateinu kabelku a vylovila z ní klíče. „Který je od domu Richarda Burbanka?“

Kate nasadila výraz uražené nevinnosti a zeptala se: „Proč myslíš, že bych já měla mít jeho klíče?“

Munroeová hodila na postel obálku a pozorně sledovala reakce Breedenové, jak se probírá barevnými fotografiemi formátu 20 x 30. Lehce držela snímky v prstech, lhostejně v nich listovala, ale pak to přišlo; palcem sevřela fotku a na okamžik zaváhala, potom další a další, až klidnou masku vystřídala skutečná bolest. Munroeová si vzala fotografie zpátky a strčila je do obálky.

Breedenová řekla: „Michael, to není tak, jak to vypadá… na těch fotkách. Není to tak, jak si myslíš.“

„Nezáleží na tom, co si myslím,“ řekla Munroeová. „Důležité je jen to, co je. Tys mě sprostě zaprodala, Kate, kvůli muži, kterému na vlastní manželce a dceři záleželo míň než na jeho italských oblecích.“

Breedenová se zachmuřila. „Cože?“ řekla. Munroeová zvedla klíče a zachřestila s nimi. „Ušetříš mi… kolik?

Minutu? Dvě? Který klíč je od jeho domu?“

„Ten hnědý hranatý,“ špitla Breedenová.

Munroeová se zasmála, tvrdě a bezcitně. „Doufám, že ta zrada aspoň stála za to.“ Popadla ji za levé

zápěstí. Breedenová se jí snažila vykroutit a Munroeová ji znovu udeřila, násilím jí přitiskla zápěstí k matraci, natáhla jí paži a páskou ji připoutala k bočnímu rámu postele. Celý proces zopakovala s druhou rukou, takže Breedenová zůstala ležet jako ukřižovaná. „Tak proč jsi to udělala, Kate?“ zeptala se.

„Na tom nezáleží,“ odpověděla Breedenová. Munroeová připnula tři psí vodítka ke škrticímu obojku, první řemínek přivázala Breedenové k nohám a další dva k zápěstím. Pak je provlékla pod postelí, zkontrolovala, zda jsou dost napnuté, a navlékla Breedenové přes hlavu škrticí obojek.

Kate vytřeštila oči a Munroeová řekla: „Zatím tě nezabiju.“

Kapesním nožíkem jí rozřízla izolační pásku kolem kotníků a zápěstí, sundala pásku i z rámu postele a zmuchlala ji do koule. Pak se naklonila nad Breedenovou a zatáhla za obojek. Breedenová zalapala po dechu a začala se dusit. Munroeová povolila. „Tuhle srandičku máš připevněnou k rukám a nohám. Jestli se pokusíš si sednout, pohnout nohama nebo zvednout ruce, sama se uškrtíš a pomalu zemřeš.

Rozumíš?“

Breedenová přikývla a Munroeová řekla: „Dobře.“

Vyndala ze zbraně zásobník a vysypala náboje. Otřela je, přitiskla je postupně Breedenové k prstům tak, aby na každém zůstal aspoň částečný otisk, a zase je vrátila do zásobníku. Otisky mohla stejně dobře získat i z fotografií, ale mnohem víc ji uspokojovalo sledovat reakce Breedenové.

Když začala prohledávat skříň, Breedenová zaprotestovala: „Tohle se ti nemůže podařit.“

Munroeová se prohrabávala v oblečení Breedenové a přitom se jí na tváři rozprostřel sladký sadistický úsměv Pietra Willema. „Ale Kate,“ řekla, „ty mě přece znáš mnohem líp. Nejenže se mi to podaří, ale navíc mi to i projde.“ Vyndala z kufříku, který si přinesla, blond paruku s vlasy po ramena a pevně si ji nasadila na hlavu. Pak, stále s tím úsměvem, vzala z poličky lahvičku parfému, stříkla si ho na krk a na zápěstí, z ramínka sundala kostým a popadla Kateiny punčocháče. „Vlastně můžu nade vší pochybnost prokázat, že v téhle zemi vůbec nejsem.“

Pomocí ponožek a ručníků se vycpala, aby jí kostým seděl. Oblékala se před Breedenovou, která se většinou dívala do stropu nebo měla zavřené oči. Dýchala pravidelně a nakonec se téměř šeptem zeptala:

„Jak zlé to asi muselo být?“

S každým tím slovem probleskla Munroeové hlavou vzpomínka na Franciskovo tělo, bezvládně ležící na zemi v tratolišti krve. Vdechla do sebe vztek a nechala se jím ovládnout; urvala kus izolační pásky a zalepila Breedenové ústa, pak jí trhla pravou rukou nahoru a sledovala, jak poulí oči a lapá po dechu. Po chvilce jí vrátila ruku zase na postel a prstem zajela pod obojek, aby tlak uvolnila. Nakonec Breedenovou poplácala po tváři se slovy: „Ve tvém vlastním zájmu doufejme, že se mi dneska večer bude dařit.“

Strčila laptop a další vybavení do Kateiny diplomatky, vybrala si kabelku, hodila do ní klíče a peněženku Breedenové a opatrně, aby za sebou nezanechala žádné stopy po své přítomnosti ani totožnosti, vyšla z místnosti. Pověsila Breedenové na dveře cedulku Nerušit a pak ve svém pokoji odstranila veškeré známky toho, že tam byla.

DOMOVEM RICHARDA BURBANKA byl byt, který zabíral téměř celé patro nad kancelářemi jeho firmy. Ve svém oblečení si Munroeová po vstupu do budovy nevysloužila ani pozornější pohled od nočního hlídače.

Díky kartě na klíčích Breedenové ji výtah vyvezl do správného poschodí, kde vystoupila do mramorové haly s dveřmi na konci. Magnetická karta ji vpustila do Burbankova bytu, a i když tam byla tma, světla velkoměsta pronikající přes prosklené zdi jí poskytovala dostatečné osvětlení, aby se zorientovala v bludišti nábytku a koberců. V obýváku nacpala mezi polštáře gauče Kateiny kalhotky a pak šla za hlasy do vzdálenější části bytu. Zůstala stát za pootevřenými dveřmi do pracovny, odkud poslouchala jednu polovinu telefonického rozhovoru, zřejmě Burbank s některou ze svých mnoha milenek.

Počkala, dokud hovor neskončil, a pak vstoupila dovnitř s pistolí namířenou Burbankovi do týla. Kdyby měla být pomsta sladká jako med, zabila by ho holýma rukama a po celou dobu, co by pomalu umíral, by se mu dívala do očí. Bohužel, kvůli konzistentnosti byla nutná kulka do hlavy.

Kráčela neslyšně, ale příliš velké oblečení na ní šustilo. Burbank ani nezvedl hlavu od stolu a zeptal se:

„Katie, to jsi ty?“

„Ne, ty hajzle,“ řekla Munroeová. „Kate je mrtvá a ty ji budeš brzy následovat.“

Burbank se otočil a zjistil, že hledí do ústí pistole.

Stejně jako v celém bytě byla v pracovně téměř tma, takže se Burbank rýsoval jako silueta proti světlům velkoměsta; i v přítmí však Munroeová viděla hrůzu v jeho očích. Ruce se mu třásly a pohledem nervózně těkal směrem k telefonu.

„Dej ho sem,“ řekla Munroeová.

Burbank jí podal telefon a pak se náhle uklidnil, obrátil ruce dlaněmi vzhůru a řekl: „Podívejte, přece mě nechcete zabít. Ať je důvod jakýkoli, můžeme se domluvit. Můžu vám dát všechno, co budete chtít. Mám styky, moc, to víte. Chcete peníze? Dám vám peníze. Můžu vás zabezpečit na celý život, už žádné trmácení po světě. Můžu vám splnit jakékoli přání.“

„Pokud nejste Ježíš Kristus a neumíte křísit mrtvé, tak neexistuje způsob, jak byste mi mohl dát to, co chci.“

Burbankovi ztuhly rysy, ale za okamžik se opět projevila jeho vyjednavačská povaha. „Vám se nikdy nic stát nemělo. Nikomu se nemělo nic stát. Měli bychom si o tom ještě promluvit, v klidu to probrat, zkusit najít ty, kdo to skutečně mají na svědomí.“

„Drž hubu, sakra,“ sykla Munroeová. „Je mi z tebe špatně.“ Opřela se nohou do jeho židle a odsunula ho od stolu. „Zůstaň sedět a nech ruce a nohy tak, abych na ně viděla.“ Projela si v telefonu automatický záznamník hovorů, a když nenašla to, co hledala, řekla: „Zavoláme Nchamovi. Dej mi jeho číslo.“

Burbankovi poklesla brada a zeptal se: „Cože?“

„Slyšel jsi, ty zatracenej parchante. Dej. Mi. Nchamovo. Číslo.“

Burbank nehnutě seděl a Munroeová v duchu zaklela. Zmítala se mezi touhou způsobit mu bolest a komplikacemi, které vzniknou zničením jinak perfektních důkazů o Kateině vraždě a sebevraždě. „Poslední varování,“ řekla. Když se nepohnul, vpálila mu kulku do levého stehna.

Burbank zařval, prudce se předklonil a chytil se za nohu. Munroeová mu přelepila ústa patnácticentimetrovým pruhem pásky. „Mám to zopakovat?“ zeptala se.

S vytřeštěnýma očima a prsty od krve se držel za nohu, přičemž vehementně vrtěl hlavou.

„Dobře,“ řekla. „Jsem ráda, že jsme stejného názoru. A teď mi dej to podělaný číslo.“

Burbank ukázal ke stolu a Munroeová ho tam zase přistrčila. „Drž ruce tak, abych na ně viděla, a nedávej mi příčinu odrovnat ti i druhou nohu.“

Burbank přikývl, zatímco zápasil se zásuvkou.

„Počkej,“ řekla Munroeová.

Zaváhal, pak ji poslechl a položil ruce na opěrky.

Munroeová si stoupla mezi Burbanka a stůl, odšoupla ho stranou a s pistolí namířenou na jeho hruď otevřela zásuvku. Prohledala ji, pak ji ohmatala zespodu a objevila malou proláklinu. Když na ni zatlačila, vyskočila tajná zásuvka. Munroeová z ní vyndala revolver, zkontrolovala na něm pojistku a pak si ho zastrčila zezadu za pas sukně. Potom znovu ukázala hlavou k psacímu stolu. „Nchamovo číslo,“

zopakovala.

Veškerá sebejistota, kterou měl Burbank v zásobě, se rychle vytrácela; Munroeová to poznala podle jeho držení těla, třesoucích se rukou a napjatého obličeje. Zašmátral v šuplíku, vytáhl poznámkový blok a podal jí ho. Gestem mu naznačila, aby se odsunul od stolu a slezl ze židle. Burbank se odvlekl ke zdi, sedl si k ní zády a přitom se stále držel za nohu a sténal do roubíku.

Munroeová se s pohrdavým úšklebkem pomalu vydala za ním a sledovala, jak se mu rozšiřují zornice, když si dřepla na jeho úroveň. S pistolí u jeho hlavy a s pohledem zavrtávajícím se mu do očí zmáčkla ránu na jeho stehně.

Burbank pod roubíkem zařval, a jakmile se trochu uklidnil, Munroeová řekla: „Ublížím ti. Těžce ti ublížím, pokud budeš dělat problémy. Rozumíš mi?“

Přikývl.

Sklonila zbraň, chytila konec pásky a strhla mu ji z obličeje.

Začal ječet a ona zavrtěla hlavou.

Stále v podřepu v úrovni jeho očí řekla: „Četl jsi mou složku. Víš, čeho jsem schopná a víš, že se specializuju na informace. Tím pádem taky víš, že neblufuju, když ti řeknu, že vím, proč jsi nechal Emily hnít v Africe.“ Její hlas byl tichý, monotónní, výhružný. „Nesnaž se ze sebe dělat neviňátko, protože lhaní jenom prodlouží tvoji bolest. Já vím, co jsi udělal, a vím, proč jsi to udělal. Chci ale vědět jedno: co jsi napovídal Nchamovi, že ho to přimělo věznit Emily v Mongomu.“

Burbank zadržel dech a skrze zaťaté tuby procedil: „Že Emily je podvodnice.“

„A nařídil jsi Nchamovi, aby ji zabil?“

„Tak doslova jsem to neřekl.“

Munroeová ho dloubla do stehna a Burbank zaklel.

„Ani jsem nemusel,“ řekl. „Nchama slíbil, že se o to postará.“

„Ona ti volala,“ řekla Munroeová. „Mluvila s tebou skoro rok poté. Ty jsi věděl, že je naživu, a mohl jsi ji vzít domů.“

Burbank pokrčil rameny. „Tou dobou to bylo jedno. Emily byla těhotná a Nchama by ji nikdy nenechal odejít s dítětem.“

„Chceš tím říct, že jako nastávající matku svého dítěte by ji už nezabil, jak jsi po něm žádal.“

Burbank neodpověděl a ona vyčetla pravdu v jeho očích.

„Takže ji tam pořád má, živou, ale schovanou. Čím ho držíš v šachu?“ zeptala se. „Čeho se bojí?“

Burbank nic neřekl a Munroeová se sladce usmála. „Nemám času nazbyt,“ řekla zpěvným, melodickým hlasem. „Mně je úplně jedno, jestli máš všechny prsty na rukou i na nohou. Tobě taky?“

Když pořád neodpovídal, přiložila mu hlaveň k palci na ruce, a zatímco pokládala ukazovák na spoušť, Burbank vyhrkl: „Mám videonahrávku, obrovský tajný obchod. Vyhrožoval jsem mu, že ji ukážu jeho prezidentovi.“

Nemělo význam žádat, aby ji vydal. Burbank měl určitě kopie. Munroeová mu znovu přelepila ústa a řekla: „Ty špíno.“ Pak vstala, vzala ze stolu telefon a vytočila číslo.

Pozdravila Nchamu anglicky a dodala: „Já jsem ta, kterou pronásledujete,“ a pak kvůli soukromí přešla do jazyka fang. „Oddělala jsem vaši hlídku a sťala hlavu veliteli. Jsem fantom,“ řekla, „a když budu muset, dopadnu a zničím i vás. Je ta malá podvodnice ještě naživu?“ Dostala kladnou dopověď, a tak strčila telefon Burbankovi do obličeje a znovu mu strhla pásku. „Řekni mu, že se plány změnily,“ nařídila. „Že potřebuješ, aby se Emily vrátila do to Spojených států.“

Burbankovi se podařilo v řeči zadrhávat jen mírně, a jakmile domluvil, Munroeová si vzala telefon zpět a pokračovala s Nchamou v jazyce fang. Předstírala, že teď má ty kompromitující informace ona, a slíbila, že se postará o to, aby ho Burbank nevydíral, čímž Nchamovi nabídla východisko. Pak svůj slib překroutila

do výhrůžky, pokud Nchama nebude spolupracovat, a než hovor skončil, byla si naprosto jistá, že Emily s dětmi už nadále nebudou oběťmi Burbankovy proradnosti.

Teď už Munroeová Richarda Burbanka k ničemu nepotřebovala. Může zemřít. Pak Kate Breedenová.

Takový byl plán. Provrtat mu kulkou mozek. Potom tam nechat ty fotky, prázdné nábojnice a Kateino spodní prádlo, odejít do noci a postarat se o sebevraždu Breedenové. Na to, jak narychlo ta strategie vznikala, byla obdivuhodně dokonalá, a Munroeová teď hleděla na Burbanka, na tu fňukající a kňourající karikaturu muže, který způsobil tolik bolesti.

Připravila se k výstřelu, ale pak se zarazila. Snad minutu nebo dvě, ale možná i deset, nehybně stála a dívala se, jak kvílí a roní krokodýlí slzy. Po celou tu dobu jí v hlavě tančily paměťové záznamy Pietra Willema a Franciska Beyarda, vzpomínky na jednoho muže překrývaly ty druhé. A ona věděla, že Richard Burbank jí za to nestojí.

„Zapni počítač,“ řekla nakonec.

Burbank vstal a dobelhal se ke stolu. Zatímco počítač nabíhal, hodila na stůl DVD s Emilyinou nahrávkou a svazek fotografií. Strčila do Burbanka, až padl do kancelářské židle, a sama si sedla na kraj stolu, odkud mohla sledovat jeho výraz. Pak ho přinutila shlédnout celý záznam.

Během sledování nahrávky Burbankova tvář neprozrazovala žádné emoce. Pokud tomu Munroeová správně porozuměla, kolečka v hlavě mu začala šrotovat; počítat ztráty, plánovat úskoky a kontrolu informací. Kdyby zůstal naživu, snažil by se z toho vykecat, stejně jako se vemluvil do Elizabethiny přízně i života a později do tolika obchodních transakcí. Čekala proto, až nahrávka skončí.

Pak, když místnost naplnilo ticho, řekla: „Já tě nemusím zabít, Richarde. Ty už totiž jsi mrtvý.“

Burbank jí pohlédl do obličeje a ve tváři se mu zračilo překvapení.

„Asi máš trochu delší vedení,“ řekla. „Tak já ti pomůžu.“ Munroeová se naklonila dopředu, takže jejich tváře byly od sebe vzdálené jen pár centimetrů. „Miles dneska ráno vezme kopii té nahrávky na zasedání dozorčí rady.“ Odmlčela se a počkala, až si tu informaci plně uvědomí. „Musím zacházet do podrobností, Richarde? Co udělá rada, až pravda vyjde najevo? Jaké pravomoci ti ponechají, Richarde? Kolik moci ti zůstane? Kolik bohatství?“ Znovu se odmlčela. „Přišel jsi o všechno. Frnk, a je to pryč.“

Čekala na Burbankovu reakci a vyčetla ji v hlubokých vráskách kolem jeho očí. Vyloudila sadistický úsměv Pietra Willema a přitiskla si ruku na hruď v předstíraném zármutku. „Chudák taťka Burbank. Přišel o ženu a taky o dceru. Ach! Ta bolest!

Dobře jsi pohřbil to svoje špinavé tajemství, Richarde, krycí firmy a korporace skryté za dalšími korporacemi, což vše maskovalo tu smutnou pravdu, že tvé bohatství a moc byly jen fasáda. Jsi na mizině, Richarde. Nemáš nic než dluhy. Všechno, co vlastníš, všechno, co máš, včetně Titanu –, patřilo Elizabeth a teď to patří Emily. A jelikož je Emily nezvěstná, tak o všem, co máš v držení, rozhoduje dozorčí rada.“

Znovu se usmála a nechala Burbanka, aby si to přebral v hlavě. Pak dodala: „Ach, málem bych zapomněla. Tvoje noční můra dozorčí radou nekončí.“ Rychle k ní obrátil obličej. „Jsem to ale hloupá,“

řekla. „Tohle by přece pro tebe s tvou vyřídilkou bylo příliš snadné.

Emilyina nahrávka s podrobným vysvětlením všech okolností byla zároveň rozeslána do médií a na policii.

Tvá image možná přežije řádění novinářských supů, ale pochybuju, že bez moci a peněz od dozorčí rady přežije soudní síň.

Motiv je významná věc,“ pokračovala, „a já jsem přesvědčená, že tvoje pohnutky byly důkladně zdokumentovány. Až tě zavřou, a to si piš, že tě zavřou –, tvůj obhájce ex offo bude mít před sebou těžký oříšek.

Kdepak, Richarde,“ řekla a vrtěla přitom hlavou, „tebe já zabíjet nemusím. Smrt by byla o tolik lehčí než to, co tě čeká. Tuhle pomstu si budu moct užívat každičký den po mnoho nadcházejících let.“

Usmála se. „Každou noc na tebe budu myslet; změkčilý běloch v jedné cele s gangstery, vrahy a násilníky.

Budu se probouzet s úsměvem a vědomím, že začíná další den v životě chudáka taťky Burbanka, té vězeňské děvky. Začnou prosakovat zvěsti, že jsi dostal AIDS nebo žloutenku typu C, že jsi předčasně zestárl, že scházíš na úbytě. Každá taková zpráva mi zlepší náladu. A až se dostaneš ven, pokud k tomu vůbec dojde, já budu čekat.“

Znovu se odmlčela a zašeptala: „Tak hluboký pád, tak velké ponížení.“

Munroeová ukázala na obálku s fotografiemi, která ležela na stole. „Nech si je jako suvenýr, protože jakmile se ten průser provalí, zůstanou vzpomínky tím jediným, co ti zbyde.“ Vstala, kopla pistoli s tlumičem do opačného rohu místnosti a řekla: „Užij si zbytek toho svýho zatracenýho mizernýho života.“

Otočila se a vyšla ze dveří.

MUNROEOVÁ DOŠKA AŽ do kuchyně, než ticho v bytě roztříštilo nezaměnitelné tlumené syknutí zbraně.

Vrátila se do pracovny a zastavila se ve dveřích jen na tak dlouho, aby se přesvědčila, že byl Burbank úspěšný. Vytáhla z počítače DVD a pak si pospíšila po chodbě a přes Burbankovu ložnici do koupelny.

Našla žínku a namočila ji, totéž zopakovala s druhou a nakonec obě pořádně namydlila.

Vrátila se k Burbankovi. Zvedla mu vlhkou žínkou pravou ruku a důkladně ji otřela, od dlaně přes zápěstí až po předloktí. Pokračovala s druhou žínkou a pro pořádek vše zopakovala u levé ruky. Mýdlo s vodou smyje stopy střelného prachu natolik, aby se utajila němá pravda místa činu.

Hodila žínky do diplomatky, prošla bytem ke dveřím a sjela výtahem dolů. Jejich setkání se hodně odchýlilo od původní strategie, ale s trochou improvizace to zvládne.

Do hotelu se vracela pěšky, aby jí chladný vzduch vyčistil hlavu, aby si všechno promyslela a zvážila, jaké další kroky podnikne. Rozhodnutí však přišlo až ve chvíli, kdy opět vstoupila do pokoje Breedenové a zahleděla se na tělo ženy, která zradila pětileté přátelství.

Munroeová na Breedenovou nepromluvila, pouze si svlékla kostým, natáhla na sebe své oblečení a pak Kate strhla z úst pásku, odvázala jí řemínky a sundala z krku obojek.

„Teď mě zabiješ?“ zeptala se Breedenová.

Munroeová strčila pouta i kostým ke svým věcem, otočila se ke dveřím a řekla: „Ne.“

„Richard je mrtvý?“ zavolala za ní Kate.

„Ano,“ řekla Munroeová, bez ohlédnutí vyšla na chodbu, seběhla dolů po schodech a zanořila se do potemnělých stínů obrů ze skla a oceli. Ovládla ji psychická slepota; její emoce skákaly po celém rozsahu Geigerovy stupnice.

Neměla žádný směr, žádný motiv a neměla kam jít.

EPILOG

I-35 z Austinu do Dallasu

Uvnitř helmy se zvuky světa zdály tlumené a vzdálené. Kromě nich už slyšela jen svištění větru a tělem jí duněly vibrace, zatímco motorka polykala kilometr za kilometrem. Munroeová mířila na sever, nahoru ze San Antonia a texaské Hill Country zpět do rovinatého Dallasu, kde se měla ten den setkat s Milesem Bradfordem.

Opustila ho v Douale se slibem, že se za ním za pár týdnů zastaví, a i když se „pár“ změnilo v „několik“, věděla, že mu Logan vyřídil, že je v pořádku. Mohla se sice přemoct a zajít za ním hned při svém prvním návratu do Dallasu, ale potřebovala časový odstup, aby si vyčistila organizmus od nenávisti a oplakala Franciskovu smrt.

Ještě těžší bylo smířit se s rozhodnutím, že nechá zradu Breedenové nepotrestanou. Měla pocit, že když se rozhodla osvobodit svou vlastní duši, zradila tím Franciskovu památku, a často ji napadalo, že si Breedenovou najde a dokončí to, co se, podle zákonů džungle, mělo správně udělat už v tu noc.

Když tenkrát odešla z hotelu, bezcílně bloumala ulicemi ještě dlouho po východu slunce, ve zmatku polední vřavy i během odpolední špičky, než konečně vyrazila na nádraží a chytila nejbližší autobus na mexické hranice. Spojené státy opustila pěšky a do Paříže odletěla další večer z Monterrey v Mexiku.

Ve snad jediném altruistickém gestu svého života odvezla Alaina mimo Paříž, kde ho pasáci nenajdou, a umístila ho do léčebny pro drogově závislé s příslibem bytu a práce, pokud zůstane šest měsíců čistý.

Nedělala si žádné iluze o pravděpodobnosti recidivy a šanci, že to chlapec vydrží dlouhodobě, ale dala mu možnost nadobro s drogami skoncovat. Jak s ní naloží, je už jeho věc.

Munroeová sjela z dálnice a po pár minutách dorazila na parkoviště u dvanáctipatrové budovy. Capstone Consulting sídlil na pátém poschodí jako jedna z mnoha středně velkých společností, které zaplňovaly výškovou budovu v severním Dallasu. Nebýt dvou nabušených svalovců, kteří ji minuli při vstupu do kanceláře, by Munroeová na první pohled ani nepoznala, že firma je vlastně jednotkou nájemných žoldáků.

Bradford vypadal dobře a jeho úsměv v ní vyvolal výčitky svědomí, že tak dlouho otálela, než ho přišla navštívit. Kromě pracovních důvodů to byla i vhodná příležitost se s ním rozloučit a ukončit to podivné pouto, které mezi nimi vzniklo; mnohem lepší než rychlé sbohem na letišti v Douale. Po krátké výměně zdvořilostí jí podal lístek papíru, načež řekl: „Převedeno na účet, který jste uvedla, celých pět milionů podle smlouvy.“

Vzala si potvrzení a přejela ho pohledem.

„Předpokládám, že jste slyšela, že Burbank je mrtvý,“ řekl Bradford.

Munroeová přikývla a s očima upřenýma na papír poznamenala: „Logan mi to říkal.“

„Slyšela jste o Kate Breedenové?“

Zarazila se a vzhlédla. „Ne,“ řekla. „Pár týdnů jsem byla mimo město. Co je s ní?“

„Posaďme se,“ navrhl.

Munroeová se odmlčela a po krátkém zaváhání si sedla na židli po své pravici. Bradford se posadil naproti a natočil si židli tak, aby jí viděl přímo do obličeje. Chvíli nic neříkal a pak se naklonil dopředu a opřel si lokty o kolena. „Kate je obviněná z účasti na Richardově smrti.“

Ta zpráva přišla nečekaně a Munroeová se zhluboka nadechla. Když tu noc vyšla z hotelu Alden poté, co se vzdala jakékoli pomsty a odplaty, neuvědomila si jednu věc: sice nedovedla původní plán do konce a darovala Kate život, avšak zanechala na místě činu důkazy, díky nimž bude Kate falešně obviněná z vraždy. Munroeová si na okamžik představila, jak snadno jí to všechno mohlo projít.

„Zatím není jisté, zda prokurátor zahájí trestní stíhání,“ řekl Bradford. „Byla však obviněná. Podle mých zdrojů mají záznam z bezpečnostní kamery, na kterém vchází do Richardovy budovy a vychází z ní zhruba v předpokládané době jeho smrti; pak použila svou kartu k výtahu a všude po bytě jsou její otisky a DNA. Ty důkazy jsou pádné.

Ona samozřejmě popírá, že by ho zabila, přísahá, že to na ni bylo narafičené, a obvinila z toho vás. Je možné, že si teď s vámi bude chtít promluvit pár lidí.“ Na okamžik se odmlčel. „Je v tom zapletená jedna zbraň, která skutečně vyvolává pochybnosti, a já jsem si říkal, že bych vás měl možná varovat.“

„Pokud vím,“ řekla Munroeová, „tak Burbank zemřel, když jsem byla v Paříži. Nestalo se to těsně po zasedání dozorčí rady?“

„Před.“

Pokrčila rameny. „To je jedno. Neměla bych mít problém prokázat, že jsem byla mimo Státy.“

Miles přikývl. Otevřel ústa, aby něco řekl, a pak si to rozmyslel. Otočil se k oknu. „Podívejte,“ řekl nakonec, „já vím, že mi do toho nic není, ale myslím, že si to zasloužíte vědět. Já se totiž nedomnívám, že vás Kate měla v úmyslu zradit. Viděl jsem ty fotky a žalobce je viděl taky. Pro vás i pro mě to vypadá, že

spala s nepřítelem. Žalobce se ovšem domnívá, že na něj zaútočila ze žárlivosti. Ale jde to hlouběji.

Burbank ji vydíral a ona hrála roli jeho milenky ve snaze zmírnit škody. Mám podezření, že dokonce ani ona sama si neuvědomovala, jak nebezpečné jsou ty informace, které mu poskytuje.“

Munroeová na něj chvíli hleděla a nakonec se špatně skrývaným zachvěním hlasu řekla: „Burbank Kate vydíral?“

Bradford s pevně sevřenými rty přikývl.

Po další pauze se zeptala: „Jak tohle víte?“

„Nebylo snadné si to poskládat dohromady,“ řekl. „Měl jsem tam svého člověka, když přišla zpráva o Burbankově smrti, a řekněme jen, že jsem měl otevřené uši, blíž bych se k tomu nerad vyjadřoval.

Ale nějak mi to nesedělo, víte, že by vás žena jako Kate zradila kvůli nějaké milostné aférce, tak jsem do toho začal šťourat.“ Bradford podal Munroeová tenkou složku. „Ještě sháním další informace, ale myslím, že na ni měl Burbank tohle.“

Munroeová pročítala stránky a přitom obdivovala Bradfordovu schopnost vyhmátnout v hromadě balastu podstatu věci a neztrácet nit, nit propletenou skrze zlo tak temné, že proti němu Richard Burbank působil jako neviňátko. „Tohle byli Kateini klienti?“ zeptala se.

Bradford přikývl. „Zakládala jim další právní subjekty a dbala na to, aby byly legální.“

„Byl by z vás dobrý analytik.“

Bradford se pousmál. „Říkejte tomu osobní zvědavost. Měl jsem výhodu, že jsem tak úzce spolupracoval s Richardem. Věděl jsem, kde má kostlivce ve skříni, a taky jsem věděl, jak najít to, co chtěl schovat.

Přiznávám, že je to pořád poněkud neúplné, ale zapadá to do sebe.“

Munroeová pohlédla na desky ve svých rukách. „Copak vy si nemyslíte, že věděla, v čem je namočená?“

Bradford pokrčil rameny. „Něco vědět musela, kolik, to je ve hvězdách. Víte líp než já, že Kate je a vždycky byla bez skrupulí. Ale až takhle? Kdo to dokáže posoudit? Třeba se jí na to jednoho dne budete moct zeptat.“

Munroeová si povzdechla. „V příštím životě.“

Bradford řekl: „Když vás Kate začala obviňovat, rozhodl jsem se ji navštívit. Dal jsem jí kopii toho, co právě držíte v rukách, a sdělil jí, že je blbá, pokud si vybírá klienty, kteří by ji radši rozsekali na kousíčky, jen aby se nerozšířily zprávy o jejich aktivitách. Možná jsem se také zmínil, že si nepřeju, aby brala vaše jméno do úst.“

Munroeová se uznale pousmála.

„Nicméně,“ pokračoval, „z Richardových poznámek jsem vyrozuměl, že začal na Kate vyhrabávat špínu ještě předtím, než jste tu zakázku vzala. Nejspíš tušila, že na ni něco má, ale nebyla si jistá, co, dokud jste neodjela do Afriky, protože tehdy jí přiložil nůž na krk.“

Munroeová zvedla k Bradfordovi oči. „Víte, nic to nemění na skutečnosti, že mě zradila, ale jestli na ni měl tohle…“ Hlas se jí vytratil. „Děkuju vám. Nemusel jste to dělat.“

Bradford mlčky kývl v odpověď. Na chvíli zavládlo ticho a pak řekl: „Ozvala se mi Emily.“

„Jak se má?“

„Je naživu a daří se jí překvapivě dobře. Je to naprostý zvrat v její situaci.“ Podal Munroeové DVD. „Tohle bylo mezi kompromitujícími materiály, které měl Burbank na Kate.“

„Nechte mě hádat,“ řekla. „Našel jste jeho vyděračskou skrýš a to, co používal proti Nchamovi?“

Bradford se uchechtl. „Jo. A zvláštním způsobem to zasazuje události do kontextu. Když se člověk na tu nahrávku dívá, myslel by si, že Nchama byl placený, aby financoval svržení vlády Rovníkové Guiney.“

Munroeová zavrtěla hlavou, zadívala se z okna a zašeptala: „Člověk riskuje život, aby si ho zachránil před ještě větší hrozbou.“

Bradford přikývl a řekl: „Koncem týdne se vracím do Rovníkové Guiney, abych doprovodil Emily s dětmi domů.“ Odmlčel se. „Napadlo mě, jestli byste se ke mně nechtěla přidat. Pomoc by mi přišla vhod.“

„Cením si vaší nabídky, ale myslím, že to zvládnete sám.“

„No, podle toho, co jsem slyšel, v té zemi je docela těžké se orientovat a s vládou je mizerná domluva.“

Svým neodolatelným způsobem na ni mrkl. „Po pravdě řečeno, moc rád bych vás měl s sebou.“

„To zmáknete,“ řekla. To, co zůstalo nevyřčené, viselo ve vzduchu.

Když začalo být ticho příliš dlouhé, Munroeová vstala a prohlásila: „Asi už radši půjdu.“ Bradford se zvedl a stiskl jí napřaženou ruku. Přitáhla si ho k sobě a pevně ho objala. „Je těžké vás opouštět,“ zašeptala, pak se odtáhla a otočila se k odchodu.

„A co vy?“ zeptal se. „Kam teď máte namířeno?“

Odmlčela se a ohlédla se přes rameno. „Mám ještě nějaké resty v Německu a pak vyrazím do Maroka.“

Poprvé po dlouhé době se usmála.

„Musím tam někoho najít.“