Taylor Stevensová

NEVIŇÁTKO

PROLOG

Běžela přikrčená, s nožem v zubech, všechny čtyři končetiny spojené se zemí. Vztyčila hlavu, zaposlouchala se a pak pokračovala dál, skrz hustý podrost a kolem mrtvého těla u svých bosých nohou.

Stíny v džungli se míhaly jeden přes druhý, pohrávaly si se světlem, a bzučení a štěbetání v klenbě stromů zničehonic vystřídalo nepřirozené ticho, jako by příroda při pohledu na násilí náhle zatajila dech.

Závan vzduchu ji upozornil na pohyb vzadu a ona se zastavila.

Byli mazaní, když ji sledovali tak tiše.

Přesunula se, připravená jim čelit, až přijdou.

A oni přijdou.

To vědomí v ní vyvolalo příval adrenalinu.

Pak následovala euforie.

Dva se vynořili z bujné vegetace, oblečení v hadrovitých maskáčích a v gumových botách, bez pušek, vyzbrojení jen noži. Blížili se obezřetně, kroužili, slídili, skelné oči zastřené krvelačností, zuby zuřivě vyceněné. Chtěli ji mrtvou, a proto zemřou.

Dýchala zhluboka, plně soustředěná, a odhadovala velikost hrozby. Poznání přicházelo ve vlnách, instinkt šelmy, jímž vstřebávala podrobnosti s přesností radaru. Odhalila jejich slabiny a vrhla se vpřed k prvnímu úderu.

Zásah.

Výkřik roztříštil ticho.

První útočník ztratil rovnováhu a kácel se k zemi, a ona se plavným pohybem otočila, odrazila se od jeho těla a vrhla se na druhého muže.

Ucukl, aby se vyhnul srážce, a po hrdle mu sklouzlo ostří v její natažené ruce.

Svalil se.

Dopadla do dřepu a plynule se vrátila k tomu prvnímu. Pěst na spánek. Nůž pod krk. Rychlý řez, skrze šlachy a svaly.

Zápas trval jen pár vteřin, a teď v nehybném tichu bylo najednou po všem. Stála nad těly, v uších jí hlasitě bušilo srdce, a po krátkém zaváhání zaklela. Bylo to příliš rychlé. Příliš snadné.

Hruď se jí dmula nenávistí ke schopnostem, které ji udržovaly při životě, schopnostem, které ji nutily vítězit, schopnostem, které nevyhnutelně přinášely smrt.

Klesla na kolena a poprvé pohlédla do obličeje prvního pronásledovatele. Srdce se jí sevřelo ve svěráku poznání. Padla na jeho bezvládné tělo.

Otevřené oči měl zelené. Vlasy světlé a obličej toužebně povědomý.

V duši jí bušil neúprosný rytmus: Ať to není on. Není on. Není on.

I po smrti mu v očích zůstalo ostré obvinění. V němé hrůze zírala na životadárnou tekutinu, která mu prýštila z krku a zbarvovala jí kůži karmínovou červení.

Nemohla se nadechnout.

Závrať. Dušnost. Nevolnost.

Nakonec popadla dech. Spalující proud vzduchu jí vnikl do splasklých plic a z hlubin duše se prorvalo zaúpění, prorazilo hlasivkami, otřáslo tichem a naplnilo koruny stromů tlukotem splašených křídel.

Zaklonila hlavu a s táhlým hrdelním výkřikem plným zuřivosti a bolesti otevřela oči. Nespatřila klenbu stromů v džungli, ale štukovaný strop ložnice, vymalovaný na bílo a zbarvený ranními červánky.

Vanessa Munroeová zalapala po dechu. Záclony na oknech jemně šustily. Z minaretů na druhém konci města se ozývalo volání k modlitbě a ona ještě stále svírala v dlani rukojeť nože, zabodnutého do druhé půlky manželské postele.

Vzpamatovala se, pustila nůž, jako by pálil, a rychle se skutálela z matrace.

Zírala na postel.

Nůž bodl dvakrát a teď tam trčel jako němý svědek stále agresivnějších nočních můr. Prostěradlo bylo zválené a celé propocené. Podívala se na své tílko a krátké pyžamové kalhoty. Promáčené na kůži. A kdyby Noah dnes neodešel do práce dřív, byl by teď mrtvý.

KAPITOLA 1

Casablanca, Maroko

Dav se dal konečně do pohybu.

Zvedl tašku a přehodil si popruh přes rameno. Celý rozbolavělý a s žaludkem jako na vodě opatrně kladl nohu před nohu při hromadném útěku z transatlantického zajetí, uličkou mezi sedadly, ven z břicha letadla, krytým tubusem do budovy a pak přes sluncem zalité terminály Letiště Mohammeda V.

Přivedly ho sem tři bezesné noci, tři dny a tři celé životy, jež uplynuly od telefonátu, ke kterému došlo v časných ranních hodinách a který mu bez varování přinesl dlouho očekávanou zprávu. Potmě seděl strnulý na kraji postele, probíral jednotlivé možnosti, a když dospěl k závěru, že existuje vlastně jen jediná, znovu zvedl sluchátko a zavolal do Maroka.

Něco bych potřeboval.

To byla jeho jediná slova. Žádný úvod, žádné vysvětlení, jen ta úpěnlivá prosba.

„Tak mluv,“ vyzvala ho.

„Přijedu za tebou.“

To bylo všechno. Žádné sbohem, pouze jeho nevyřčený strach zabalený do tří slov pošeptaných přes dráty do noci. Položil telefon, se zpocenými dlaněmi a roztřesenýma rukama si sedl k počítači a objednal letenku.

Něco potřeboval a obletěl půlku světa, aby si o to řekl.

Nyní bezmyšlenkovitě kráčel s davem a v duchu se mu stále dokola přehrávala slova té naléhavé žádosti, převíjela se zpět a začínala odznovu; od začátku do konce, od konce na začátek ve stejné nekonečné smyčce, která se nezastavila od chvíle, co položil sluchátko.

Zpomalil. Zastavil se před prosklenou stěnou. Zíral do dálky za prázdnou přistávací dráhou a lidé za ním ho spěšně míjeli.

I kdyby chtěl, nikdy by nedokázal spočítat, kolik letišť a železničních nádraží lemovalo jeho mládí; jeho život definovala sbírka razítek v pase a nekonečné přesuny, když se s dalšími sedmi sourozenci a rodiči –

členy sekty, potloukali po světě jako banda tuláků z turistické třídy.

Zašeptal do skla své jméno; znělo podivně i jemu samotnému. Ten zvuk se nesl vzduchem jako tichý hold minulosti, která ho sem přivedla, minulosti, která odmítala zemřít, bez ohledu na to, jak dlouho a kolikrát se ji už pokoušel pohřbít.

Šerebiáš Gospel Logan.

Jmenoval se Logan. Pouze Logan. Vždycky jen Logan. A před hrstkou těch, kteří znali zbytek, to svaloval na drogy a hippies, což bylo mnohem jednodušší než se snažit vysvětlit něco, čemu většina lidí stejně nikdy nemohla porozumět.

Zoufalství ho dohnalo až sem, k jediné osobě, která to chápala, jediné, která byla schopná zakopat minulost jednou provždy. Pokud se jí zachce. Potřeboval její pomoc, potřeboval, aby souhlasila, a namísto aby přivezl něco na oplátku, tak se tu objevil jako žebrák s kloboukem v ruce. Nemohl nabídnout nic než jejich společné pouto a tajný strach, že její odpověď bude znít ne.

Očima sledoval řídnoucí houf letištního personálu a cestujících s kufry a nohy mu nakonec samy vykročily za nimi.

Celní a pasovou kontrolu absolvoval mechanicky, jako by ho řídil autopilot, až konečně dorazil do čekací zóny a tam, v moři tváří, vyhledal tu její. Minul ji zrakem jednou, podruhé, než si jí konečně všiml. Opírala se o sloup se založenýma rukama a úsměvem, který napovídal, že ho už hodnou chvíli pozoruje.

Vanessa Michael Munroeová. Nejlepší přítelkyně. Náhradní rodina. Osobní spasitel.

Ničím nepřipomínala tu bojem zocelenou ženu, která se před osmi měsíci vrátila ze západního pobřeží Afriky. Ve splývavých kalhotách a jemném šátku přes hlavu byla téměř k nepoznání, všechno na ní bylo měkké a ženské, v ostrém kontrastu s tím, co očekával. Pohled na ni mu však vlil do žil novou naději.

Zůstal stát na místě a sledoval, jak se odlepuje od sloupu a s nemizícím přidrzlým úsměvem k němu míří.

Mrštně jako kočka se proplétala davem a ani na okamžik z něj nespouštěla šedé oči, dokud od sebe nebyli na dosah ruky.

A pak mu gestem, za jaké by si každý jiný vykoledoval přeražený nos, rozcuchala světlé vlasy a přitom se smála tím hlubokým bezstarostným smíchem, v kterém zněla upřímná radost, že ho vidí.

Utkvělé myšlenky a stres, který ho v posledních dnech užíral, vystřídala jiskřička naděje. Logan sevřel Munroeovou v medvědím objetí, z něhož se naoko snažila uniknout; zatočil se s ní kolem dokola, a když ji konečně pustil, na okamžik zavládlo rozpačité ticho. Munroeová mu znovu rozcuchala vlasy.

„Ježíši, Logane,“ řekla. „Tváříš se, jako kdybys mě přišel požádat o ruku.“

Projel si rukou vlasy, aby zahladil největší škody, a nedokázal potlačit úsměv od ucha k uchu. „Třeba to jednou udělám.“

„Až naprší a uschne,“ opáčila suše a pak ho lehce udeřila do ramene, na kterém mu visela taška. „To je všechno, co máš?“

Přikývl s přihlouplým úsměvem, ještě stále přilepeným k obličeji.

Usmála se, zavěsila se do něj a odváděla ho ven z davu. Když kráčeli vedle sebe, byli skoro stejně vysocí.

„Vážně tě ráda vidím,“ řekla.

Zarážela ho melodie její řeči a netypická důvěrnost doteků a během chůze pootočil hlavu a pátravě na ni pohlédl. Zazubila se, šibalsky mu stiskla paži a pak si mu opřela hlavu o rameno.

„Nemáš hlad?“ zeptala se. „Čeká nás dlouhá cesta.“

„Jedl jsem v letadle,“ odpověděl a vzápětí se zarazil. „Jak dlouho může trvat, než se dostaneme do Casablanky?“

„Do Casablanky ne,“ řekla. „Do Tangeru.“

Na poslední mapě Maroka, kterou viděl, se Tanger nacházel o víc než tři sta kilometrů dál na severovýchod. Snažil se pochopit důvody. „Tvůj vztah s Noahem se rozpadl?“ zeptal se.

Munroeová pokrčila rameny a obrátila se čelem k němu, takže chvíli kráčela pozpátku. Vrhla na něj další úsměv a Logan v něm zahlédl záblesk té známé, podivné, výmluvné otupělosti, která se jí ve tváři neobjevila už přes půl dekády.

„Těžko se může rozpadnout něco, co nikdy nemohlo být celé,“ řekla. „Ale ne, nic se nezměnilo, jsme pořád spolu.“

Ještě jednou se usmála, otočila se zase dopředu, a břímě, o které se s ní Logan přijel podělit, ve světle posledních událostí ještě ztěžklo.

Pochopil z jejího pohledu to, co nevyslovila nahlas, a snažil se zachovat klid, aby se mu ten šok nezračil v obličeji. Kráčel po jejím boku, srovnal s ní krok a po naleštěných podlahách tak mířili o patro níž, kde nasednou na vlak do centra.

„Proč to stěhování do Tangeru?“ zeptal se.

„Líbí se mi tam,“ odpověděla.

Její slova vyzněla prázdně a neosobně. Ani stopa po humoru či upřímnosti, spíš jen zaobaleně řečeno do

toho ti nic není, a tak to prozatím nechal být. Pokusí se najít jiný způsob, jak prozkoumat rozsah škod skrytých za tím úsměvem; musí na to jít odjinud, protože jako přítel i jako prosebník potřebuje vědět, jak tvrdě může zatlačit, jak pevný je podvozek a do jaké míry je vrak poničený.

Dorazili na místní železniční nádraží Casa Voyageurs a Munroeová ho vedla chladnou halou s vysokou kupolí k pokladně, kde plynule přešla do arabštiny.

Logan jí podával peněženku, ale odstrčila mu ruku. „Mám na to,“ řekla. „Tohle mě nezruinuje.“

S jízdenkami v ruce kráčeli z čisté a úpravné haly na peron s matoucí změtí kolejí a k vlaku mířícímu na sever. Ještě procházeli chodbičkou ke kupé první třídy, když sebou vagon trhl a souprava se začala pomalu šinout ze stanice.

Logan se zastavil a jako už tolikrát v minulosti sledoval, jak nástupiště mizí v dálce. Koleje, zdi a budovy města se začaly slévat do rozmazané šmouhy a on se otočil k prázdnému šestimístnému kupé, kam vešla Munroeová.

Seděla u okénka s opřenou hlavou a zavřenýma očima, a tak hodil tašku na sedadlo a posadil se naproti ní. Pootevřela oči na malou škvírku, natáhla si nohy přes uličku a opřela si je mezi jeho koleny.

„Mohl jsem přiletět rovnou do Tangeru a ušetřit ti cestu tam a zpátky,“ poznamenal Logan.

Přikývla. „Jenže já jsem s tebou chtěla strávit nějakou dobu o samotě,“ řekla.

Zaváhal a nevyslovené „proč“ nechal viset ve vzduchu.

Dávala mu šanci, aby všechno vyklopil a mezi čtyřma očima jí řekl, kvůli čemu za ní letěl přes celý Atlantik, ale Logan nemohl. Teď ne. Ne, když byla v takovémhle stavu. Potřeboval čas na rozmyšlenou.

Munroeová se odmlčela. Bylo to drobné zaváhání, ale stačilo, aby pochopil, že jí to neušlo. Uvědomovala si, že bojkotoval úvodní gambit, a byla ochotná přistoupit na jeho hru.

„Noah je právě teď doma,“ pokračovala. „Je podrážděný, žárlí.“ Obrátila k němu oči. „Nechtěla jsem ti připravit takové přivítání.“

„Copak on neví, že jsem gay?“

Vrhla na něj pokřivený úsměv a pokrčila nos. „Ví. Ale taky ví, že tě miluju.“

„A tím ho ohrožuju?“ zeptal se Logan.

Přikývla.

Povzdechl si.

Jeho příjezd mohl být považován za hrozbu pouze v případě, že skřípalo něco jiného. Za ideálních okolností by se Logan jednoduše zeptal na podrobnosti a ona by mu je řekla; svěřila by se mu v důvěrném rozhovoru, tak typickém pro jejich dlouholeté přátelství. Jenže tohle nebylo ideální; k ideálu se to neblížilo ani zdaleka.

Vrátili se k nezávazné konverzaci a slova se postupně vytrácela do ticha, když Logana, ukolébaného její přítomností, pravidelným drncáním kol na kolejích a třemi probdělými nocemi, začal přemáhat spánek.

Probudilo ho jemné cinkání kovu o kov. Podle polohy slunce na obloze mezitím uplynulo několik hodin.

Omámeně a dezorientovaně se otočil k Munroeové. Zase se usmívala tím podivným všeříkajícím úsměvem. V dlani se jí zableskl nůž a s očima nehybně upřenýma na Logana si přejížděla ostřím po prstech.

Logan tiše zaklel, násilím odtrhl pohled od zbraně a řekl: „To už je doba, cos je nosívala.“

Přikývla a nespouštěla z něj zrak. Nepřestávala se usmívat a dál si pohrávala s čepelí.

Logan si opřel hlavu zpátky a zavřel oči, snažil se tím vytěsnit bolest, že ji vidí v tomhle stavu. Nože a všechno, co symbolizovaly, jasně vypovídaly o tom, jak hluboko se propadla.

Nebe bylo tmavé, když dorazili do Tangeru, marocké vstupní brány do Evropy. V Tanger Ville trať končila a nádraží, čisté a nablýskané, bylo zase branou do nočních ulic, které vnášely život a pohyb do dusného ovzduší severního pobřeží Afriky.

Cíl jejich cesty na východním předměstí Malabaty byl tak blízko, že tam mohli klidně dojít pěšky, ale namísto očekávané procházky Munroeová mávla na malý taxík. Ve světle zářivek před nádražím se dohadovala s řidičem o ceně a Logan v jejím spěchu vycítil neklid.

Jízda trvala jen pár minut a vůz zastavil před třípodlažní budovou s vyhlídkou na oceán. Bytový dům, jako většina ostatních, které Logan cestou viděl, byl natřený hašeným vápnem a měl rovnou střechu, která představovala stejně důležitou součást obytného prostoru jako místnosti uvnitř.

Vystoupil z taxíku a vtáhl do nosu slané povětří.

U chodníku kousek od vchodu do budovy stálo zaparkované černé BMW, a jakmile si ho Munroeová všimla, tiše zaklela.

„Už je doma,“ utrousila.

Logan si přehodil přes rameno popruh tašky. „Stejně jsem se s ním chtěl seznámit,“ řekl.

Munroeová chvíli nepřítomně zírala na auto a pak vešla do domu, s Loganem v těsném závěsu.

Schody od vchodu vedly do vydlážděného mezaninu, kde se hlasitě odrážela ozvěna jejich kroků.

Pokračovali nahoru do mezipatra a zastavili se před jediným bytem na odpočívadle. Munroeová otočila klíčem a otevřela masivní dveře do rozlehlého a střídmě zařízeného obytného prostoru.

„Domov,“ pronesla s rozmáchlým gestem a Logan se tomu vtipu musel zasmát. Šest měsíců v Maroku a už měnila bydliště. Něco tak trvalého jako domov pro ni nebude nikdy existovat.

Byt byl klidný a zšeřelý, a ticho ještě zvýrazňovaly vysoké stropy, vzorované podlahy a lehký vánek, který proudil otevřenými okny a vzdouval nadýchané záclony. Chodbou zazněly kroky a Logan se otočil za zvukem právě ve chvíli, kdy Noah vstoupil do obýváku.

S Noahem Johnsonem, Američanem pocházejícím z Maroka, se Munroeová seznámila při předešlém pracovním úkolu. Náhodná zn

most nakonec vyústila v její poslední a pravděpodobně definitivní odjezd ze Spojených států.

Logan sice Noaha znal z fotografií a vyprávění, ale osobně se s ním setkával poprvé. Bylo zřejmé, proč si ho Munroeová tak zamilovala. Měl přes metr osmdesát, černé vlasy, světlou pleť a postavu horolezce.

Noah si k sobě Munroeovou majetnickým a láskyplným gestem přitáhl, políbil ji na čelo a pak napřáhl ruku k Loganovi.

Munroeová tlumočila mezi Noahovou základní angličtinou a Loganovou lámanou francouzštinou a Logan během nenuceného rozhovoru vycítil, že vztah těch dvou má trhliny. Zatímco si prostřednictvím Munroeové vyměňoval s Noahem zdvořilostní fráze, uvažoval, jak by se asi cítil v jeho kůži, když by musel bezmocně sledovat, jak se mu citově odcizuje žena, kterou miluje, bát se, že ho brzy opustí, a přitom přátelsky podávat ruku muži, který to podle něj má všechno na svědomí.

Munroeová opětovala Noahův polibek a pak tiše řekla: „Provedu Logana po domě. Za dvacet minut budu

připravená.“ Vzala Logana za ruku a odváděla ho na chodbu.

Byt pozůstával ze tří pokojů a dvou koupelen a úzké schody za kuchyní vedly ještě do prádelny a pracovního prostoru na střeše. Jako tolik obydlí v rozvojových zemích, kde Logan kdysi žil, byl byt skoro prázdný a jednoduše zařízený, s maličkou kuchyní a koupelnami, a obešel se bez řady vymožeností, jaké byly běžnou součástí vybavení i v méně zámožných domácnostech ve Spojených státech.

Krátká prohlídka skončila v pokoji pro hosty, kde Munroeová ukázala Loganovi to málo, co potřeboval vědět, a odešla se převléct na večer.

Logan zhasl a ve tmě pohodil tašku na židli.

Místnost byla zahalená do ticha noci a to ticho přinášelo klid a mír. Tady, potmě a o samotě, mohl přemýšlet; mohl zpracovávat informace, plánovat a snažit se vymyslet, jak se vyhrabat z díry, která se v kratičkém okamžiku prozření zvětšila na dvojnásobek. Přijel do Maroka s jediným cílem, požádat Munroeovou o pomoc a vyslechnout si její ano či ne, a teď ho nepříjemně zaskočilo, co všechno bude muset absolvovat, aby dosáhl svého.

Přes chodbu se nesl zvuk tekoucí vody a on seděl na posteli v tlumeném svitu pouliční lampy, lokty se opíral o kolena a metodicky se nutil ke klidu; čekal.

Paprsek světla pod dveřmi do ložnice oznámil její přítomnost dřív než zvuk kroků. Logan si lehl na postel s rukama založenýma za hlavou a čekal na zaklepání, které přišlo o vteřinu později.

Její silueta ve dveřích ho ohromila. Jednoduchý volný oděv nahradila velmi krátkými přiléhavými šaty, které zdůrazňovaly dlouhé, štíhlé, androgynní tělo a podtrhovaly její smyslnost. V botách na podpatku bude o pár centimetrů vyšší než Noah a společně vytvoří nebezpečně atraktivní pár.

Objetí, klíč od domu vtisknutý do dlaně, a byla pryč.

Domem se rozlehlo prásknutí dveří a Logan vstal z postele, aby se podíval z okna, jak BMW odjíždí od obrubníku. Počkal, dokud si nebyl jistý, že se už neotočí a nevrátí pro něco zapomenutého, a pak zamířil do obýváku, kde předtím zahlédl telefon.

KAPITOLA 2

Dvacet dva hodin místního času odpovídalo pozdnímu odpoledni v Dallasu a spadalo do pracovní doby většiny podniků, ačkoli Logan předpokládal, že v Capstone Consulting budou telefony fungovat i dlouho po běžném intervalu od devíti do pěti.

Zvedl sluchátko, prudce vydechl a vytočil číslo. Ani ve snu by ho nenapadlo, že někdy podobný telefonát uskuteční.

Capstone vlastnil a provozoval Miles Bradford, bývalý příslušník zvláštních jednotek, dnes soukromý podnikatel; muž, který stál Munroeové po boku, když se jí svět obrátil vzhůru nohama. Jestliže existoval někdo, koho zajímal její současný stav a kdo byl ochoten se zaplést do šílené noční můry jen a jen proto, že se týká jí, tak to byl Bradford.

Ke svému zklamání byl Logan přepojen na hlasový automat. Během nekonečného čekání metodicky postupoval po místnosti a za doprovodu hudební kulisy, která mu hrála do ucha ze sluchátka, prohlížel všechny volné plochy, otevíral zásuvky a dával si pozor, aby všechno nechal tak, jak to našel. Právě nahlížel pod pohovku, když Beethovenovu Devátou usekl bodrý hlas ohlašující Capstone, jako by šlo o nějakou špičkovou newyorskou marketingovou firmu, a ne, jak Logan věděl, o jednotku ostřílených nájemných žoldáků.

Podle slov recepční byl Bradford momentálně mimo Spojené státy.

„Vím, že si najdete způsob, jak se s ním spojit,“ řekl Logan. „Vyřiďte mu, že Michael má problémy, a jestli se mnou chce mluvit, tak tahle linka bude volná už jen asi tři až čtyři hodiny.“

Nadiktoval telefonní číslo do bytu a po rutinním ujištění, že se mu někdo ozve, zavěsil a přesunul se do nevelké spižírny.

Nebylo pro něj snadné hrabat se Munroeové ve věcech i v soukromí; věděl však, že to, po čem pátrá, musí být ukryté někde poblíž. Nepotřeboval žádný hmatatelný důkaz pro potvrzení svých podezření, ale chtěl znát detaily, aby mohl odhadnout vzniklé škody.

Byl právě v půli koupelny, když telefon zazvonil. Logan sebou trhl a pak se vzpamatoval. Čekání zabralo třicet minut, což jako měřítko Bradfordova znepokojení nebylo špatné.

Na lince se ozývalo praskání a slova měla několikavteřinové zpoždění, přesto Logan slyšel v Bradfordově tónu netrpělivost a úsečnost.

„Právě mi vyřídili váš vzkaz,“ řekl. „Do jakých problémů se dostala?“

Logan mu odříkal pečlivě připravenou větu: „Vlastnoručně způsobené trable typu jé-hele-já-jsem-mrtvá.“

Následovala významná odmlka. Nakonec se Bradford zeptal: „Sebevražda?“

Logan zavřel oči a pomalu vydechl. „Ne, živá je až dost. Ale bere léky. A zase u sebe začala nosit nože.“

Ticho a pak: „Jak dlouho už to trvá?“

„Nemám tušení. Přiletěl jsem do Maroka dnes ráno a ona na mě čekala na letišti. Má všechny příznaky a ani se je nesnaží skrývat, spíš je staví na odiv, strká mi je přímo před nos, jako by chtěla, abych to věděl. Odhadem bych řekl, že je to jen pár týdnů. Právě se přestěhovala do Tangeru a může to s tím souviset.“

„Máte představu, co bere?“

„Nevím to jistě,“ řekl Logan. „Snažím se to zjistit. Nikdy by mě nenapadlo, že se dožiju dne, kdy zase začne s těma sračkama, ale pokud se má historie opakovat, tak ty léky budou legální a pořízené na zfalšované recepty.“

Vytahoval šuplíky v nočním stolku. „Mimochodem, momentálně je s Noahem někde venku. Prohledávám jí byt.“

Bradford tiše hvízdl.

„Nic nezjistí,“ ujistil ho Logan. „Mám v tom praxi, nenechám se chytit.“

Následovala další pauza a pak se ozval Bradford: „Logane, já jsem v Afghánistánu. Ještě týden se odsud v žádném případě nedostanu a vůbec mě nenapadá, co bych mezitím mohl udělat.“

Logan si klekl a nakoukl pod postel. „Mě taky ne,“ řekl. „Jen jsem myslel, že byste to chtěl vědět. Jste první osoba, která je v případě krizové intervence na ráně, byl jste tam přece s ní, víte líp než kdokoli z nás, proč to dělá, a upřímně řečeno, Milesi, myslím, že jste jediný, komu na ní záleží tak jako mně.“

Otevřel dveře šatníku a zamračil se na škatulku, kterou bylo sotva vidět pod hromadou složeného oblečení. „Asi jsem to našel,“ prohlásil.

Vyndal ze škatulky menší krabičku, otevřel ji a vytřepal z ní ampulku sirupu. Na štítku přečetl: „Phenergan VC.“

„Je to ta verze s kodeinem?“ zeptal se Bradford.

Logan s pevně sevřenými rty pročítal údaje na etiketě. Bradford měl evidentně farmaceutické přípravky v malíčku. „Jo, s kodeinem,“ potvrdil. „Balení obsahuje dvanáct kusů a dva chybí.“

„Při troše štěstí je to první balení,“ řekl Bradford. Zaváhal. „Dobře, podívejte, já chápu, proč jste mi

zavolal, a děkuju vám za to. Nejdřív odsud můžu vypadnout příští úterý. Myslíte, že dokážete najít nějakou záminku, jak ji dostat do Států?“

„Víte, jak se k tomu staví.“

„Mohl bych přijet do Maroka,“ pokračoval Bradford. „Ale nepřipadá mi to jako moc dobrý nápad.“ Zavládlo dlouhé ticho, a ačkoli to Bradford nikdy nevyslovil nahlas, Logan znal důvod. Současný výskyt Noaha a Bradforda v blízkosti Munroeové by představoval příliš velké riziko konfliktu.

„Ideální by bylo nějak ji dopravit do USA,“ řekl Bradford. „Nebo vlastně kamkoli mimo Maroko.“

Logan souhlasně přikývl do prázdné místnosti. „Něco vymyslím a dám vám vědět, jak se to vyvíjí,“ slíbil.

Stejně odsud potřeboval Munroeovou odvézt, pokud mu měla pomoct.

„Dal bych vám číslo,“ pokračoval Bradford, „ale nemá to význam, jsem pořád v pohybu. Zavolejte do kanceláře. Oni už mě nějak seženou. Jestli ji nepřemluvíte k návratu, přijedu za vámi, ale potřebuju minimálně týden.“

Po skončení hovoru Logan zůstal zírat do šatníku na krabičku a na všechno, co znamenala. Kodein nebylo to nejsilnější, co kdy užívala, ani největší svinstvo, jaké si mohla vybrat; problém byl v tom, že vůbec něco brala.

S pocitem, jako by měl tělo z olova, vrátil léky na místo a urovnal oblečení.

Snad se mu to povede vyřešit. Bradfordova účast rozhodně znamenala krok vpřed, a nechal se do toho vtáhnout poměrně snadno.

Logan zaplašil výčitky svědomí.

Ten telefonát by uskutečnil, i kdyby od Munroeové žádnou pomoc nepotřeboval, a Bradford přece nenabízel nic, co by sám nechtěl udělat.

Logan se vrátil do pokoje pro hosty a únava z dvoudenní cesty mu těžce padla na víčka. Na vteřinu zavřel oči s předsevzetím, že neusne, dokud se Munroeová nevrátí, i kdyby to mělo být v jakkoli nekřesťanskou hodinu; když je zase otevřel, pronikalo dovnitř přes záclony jasné sluneční světlo.

Prudce se posadil. Nevzpomínal si, jak usnul, neslyšel, zda se Munroeová vrátila, a neměl ani ponětí, kolik času mezitím uběhlo. Zašmátral po hodinkách.

Sedm ráno místního času.

Bože, jak byl unavený.

Svěsil nohy z postele, zaposlouchal se a pak zatřepal hlavou ve snaze rozptýlit mlhu, kterou měl obalený mozek. V bytě se neozýval žádný zvuk ani pohyb, a tak vstal a tiše přistoupil k oknu. U chodníku parkovalo několik aut, ale žádné BMW.

Pomalu otevřel dveře z pokoje a opatrně jako dítě, které chce z kuchyně ukrást sušenku, vykoukl na chodbu. Dveře u Munroeové byly pootevřené; jasně si vybavoval, že je v noci zavíral. Bosky zamířil po dlážděné podlaze k její ložnici, a když nic neslyšel, zatlačil dlaní do dveří.

Byla sama; rozvalená na matraci, s obličejem zabořeným do polštáře a zamotaná do přikrývky, která visela až na zem. Nože ležely na nočním stolku a v nohách postele se povalovalo oblečení tak, jak ho ze sebe shodila, než vlezla pod peřinu. Dveře šatníku byly pootevřené, a ačkoli nikde nebyla žádná viditelná známka toho, že si přihnula z ampulky sirupu, Logan o tom při pohledu na její tvrdý spánek ani v nejmenším nepochyboval.

Odešel z pokoje a zamířil do koupelny pro hosty. Zaplavila ho zlost a podráždění. Potřeboval ji; potřeboval, aby byla ve své kůži, při smyslech a s jasnou hlavou, a ne takhle otupělá, vyhaslá a napůl bez života. Ať už se takhle chovala z jakéhokoli důvodu, bylo to prachsprosté mrhání genialitou.

Zapnul sprchu a nechal vodu téct. Nemělo smysl snažit se být potichu; tahle žena trpící nespavostí, která by normálně během okamžiku přešla z tvrdého spánku do bojového postoje, se totiž zdrogovala do bezvědomí.

Bylo už odpoledne, když se na chodbě konečně ozvaly lehké kroky. Logan počkal, dokud neprošly kolem, a pak se vydal Munroeovou hledat. Našel ji v kuchyni, jak nalévá vodu do konvice na kávu. Na sobě měla tílko a krátké pyžamové kalhoty a vlasy měla tak přeležené, že by se tomu za jiných okolností zasmál.

Nože nikde neviděl, ovšem ona je k zabíjení nepotřebovala, a stejně je nenosila kvůli tomu.

„Dáš si kafe?“ zeptala se.

„Jasně,“ odpověděl. „Kde je Noah?“

Zívla a poškrábala se na zátylku. „Je ve svém víkendovém sídle. Kolik je hodin?“

„Asi tři,“ řekl.

Munroeová postavila konvici na sporák a zapálila hořák. Posadila se ke kuchyňskému stolu, zvedla hlavu a usmála se. Skutečným úsměvem. A proti své vůli, navzdory zoufalství a zlosti, Logan její úsměv opětoval.

„Potřebovala jsem se vyspat,“ řekla. „A myslela jsem, že tobě to bodne taky, vzhledem k časovému posunu a dlouhé cestě. Příště už tě na sebe nenechám tak dlouho čekat.“

Víc nevysvětlovala, ale Logan věděl, že to má všechno svůj záměr. Dlouhý spánek i nekonečné čekání byly stejně promyšleným divadýlkem jako nože ve vlaku. Chtěla, aby znal její duševní rozpoložení, aby to všechno vzal v úvahu, dřív než se rozhodne ji o cokoli požádat.

Neřekl nic a ona se znovu usmála tím svým neodolatelným úsměvem.

„Sedni si,“ řekla. „Uvařím ti oběd.“

Ukázal hlavou na prázdné skříňky. „Z čeho?“

S kamennou tváří prohlásila: „Z kafe.“ Okamžik ticha vystřídal společný smích a napětí v místnosti se uvolnilo.

Logan se nedokázal ubránit úsměvu. Měl takovou radost, že ji vidí s jasnou hlavou a že je to zase ona, skutečná Michael, jakou znal a miloval. Vychutnával si tu chvíli, protože věděl, že potrvá jen krátce.

Jako by mu četla myšlenky, řekla: „Pověz mi, proč jsi přišel, co vlastně potřebuješ?“

Logan ztuhl.

Konvice na sporáku bublala, ale Munroeová se ani nepohnula. Kývla k protější židli. Nebylo to pozvání, ale příkaz. Nemělo význam odporovat, a tak se Logan posadil na nabídnuté místo. S lokty na stole se naklonil dopředu, ale sotva otevřel ústa, aby něco řekl, Munroeová mu položila ruku na zápěstí.

„Nezapomeň svou myšlenku,“ řekla. Vstala, přistoupila ke sporáku a vypnula hořák.

Úplně ho tím odzbrojila. Díval se, jak se pohybuje po kuchyni: plynule a metodicky, ani zbrkle ani váhavě, jako dobře trénovaná tanečnice. Otočila se, zachytila jeho pohled a spiklenecky se usmála, zatímco vyndávala hrnečky na kávu.

Jeden šálek postavila před něj a posadila se za stůl s druhým v dlaních, s rovnými zády a uvolněným výrazem v obličeji. „Pokračuj,“ pobídla ho, přidržela si kávu u rtů a odfoukla páru.

Sáhl po peněžence a přes stůl k ní posunul vybledlou fotku s celou její krásou i tragikou, vzpomínkami i žalem. Munroeová si ji chvíli prohlížela.

„To je Charitina dcera?“

Logan přikývl.

Charity.

Žena, kterou miloval déle a upřímněji než jakoukoli jinou bytost. Charity, která společně s ním přežila dětství. Žila stejný život, znala bolest a trápení lépe než on a sdílela s ním stejné břímě: ty lži, tajnosti, a jizvy.

Logan upřeně hleděl na fotografii holčičky s blonďatými lokýnkami a jasně zelenýma očima, přejížděl prsty po okraji a pak se zarazil. Všechny důvody, všechny argumenty, všechna ta slova, která se mu v posledních dnech honila hlavou, náhle uletěla a v hlavě mu zůstala prázdnota. Zvedl zrak a s pohledem upřeným do jejích očí řekl pouze: „Našel jsem ji.“

KAPITOLA 3

Logan nemusel nic víc říkat, protože Munroeová i bez vysvětlování pochopila, proč přišel; když už ne detaily, tak alespoň podstatu toho, co chce.

Natáhla se přes stůl a zakryla mu dlaní ruku.

V nastalém tichu si nade vše přál se obhájit a vysvětlit své pohnutky. Ale mlčel.

Munroeová znala tu cenu, věděla, co to obnáší, a v očích jí viděl, jak počítá. Nakonec odvrátila zrak k oknu.

„Já nevím, Logane,“ řekla. „Já prostě nevím.“

Mlčel, čekal, nechával ticho, aby je pohltilo, a pak se s rostoucím knedlíkem v krku zeptal: „Mohla by sis aspoň poslechnout, co víme? Podrobnosti? Vyslechneš nás?“

Neodpověděla.

„Pojeď se mnou,“ řekl. „Jenom na týden, jen aby ses setkala s ostatními.“

„Mám se vrátit do Států?“ zeptala se.

„Všichni sem přijet nemůžou,“ namítl. „Je to příliš drahé a není dost času, ale to přece neznamená, že se musíš vracet domů. Může se to konat kdekoli, třeba v New Yorku; co říkáš na New York? Na týden si tam zajedeme, ubytujeme se v nějakém pěkném hotelu, promluvíme si se zajímavými lidmi, a ty si to pak v klidu promyslíš a rozhodneš se až po zvážení všech okolností.“

Zvedla se, dolila si do šálku kávu a zůstala stát s pohledem upřeným do prázdna.

„Prosím,“ zašeptal Logan. „Kvůli mně.“

Otevřenými okny se nesl dovnitř hluk města. Munroeová stála bez hnutí, s nepřítomnýma očima, prázdnýma a nevyzpytatelnýma. Nakonec se k němu otočila.

„Pojedu,“ řekla. „Kvůli tobě.“

Oddechl si a až tehdy si uvědomil, že zadržoval dech.

„Logane, nemůžu ti nic slíbit,“ řekla. „Pojedu. Vyslechnu si to. Ale k ničemu se nezavazuju a nezůstanu tam, rozumíš?“

Přikývl. Nabízela dost: začátek.

Ještě pořád stála u kuchyňské linky, když dodala: „Před odjezdem potřebuju trochu času.“

„Noah?“ odvážil se zeptat.

Přikývla a ani se nesnažila zakrýt to, co jí tak jasně vyčetl z tváře. V tísnivém okamžiku cítil smutek z nevyhnutelného a pochopil, proč se razantněji nebránila jeho prosbě, ať s ním odjede. Odhodlávala se k rozchodu; nechtělo se jí do toho a bolelo ji to, ale neviděla žádné východisko.

Logan poznamenal: „Myslí si, že je to kvůli němu, nebo možná kvůli mně. On nic netuší, že?“

Zavrtěla hlavou a trochu se odvrátila, takže zase zírala do jakéhosi neviditelného bodu. „Snažila jsem se mu to vysvětlit,“ řekla, „ale jak by to vůbec mohl pochopit?“

Noah si mohl myslet, jak dobře Munroeovou zná, jenže zbývalo tolik věcí, co nikdy nepochopí, spodní proudy, které by ji, Logan Nelogan, nevyhnutelně odvlekly pryč, a to všechno s sebou nutně přinášelo bolest a nedorozumění. Ten muž daroval Munroeové smích a důvod ke štěstí, a kvůli tomu by ho Logan rád ujistil, že všechno bude zase v pořádku. Jenže nebylo a možná nikdy nebude.

„Takhle je to lepší,“ řekl.

Munroeová k němu obrátila zrak, dlouho na něj apaticky hleděla a nakonec zašeptala: „Já vím.“

Bolest v těch slovech mu vzala dech. Munroeová mu nabídla letmý pohled do svého nitra, škvíru, skrz kterou jí mohl nahlédnout za oči a kolem duše až do trýznivých hlubin jejího soukromého pekla. Náhle, bez varování, jako když se cvakne vypínačem, její tvář změnila výraz a skulina se uzavřela. „Zítra vyplouváme,“ řekla a Logan, stále neschopen slova, odpověděl unaveným úsměvem.

Směnila svůj čas za jeho. Týden v New Yorku za týden v Tangeru a kromě emočního napětí doprovázejícího Noahovu reakci to byly dny nabité děním a protkané smíchem, který se nevytratil ani během zpátečního letu domů. Pokud Munroeová brala léky, dobře to maskovala, i když Logana v noci často budil zvuk jejích kroků na chodbě a věděl, že toho moc nenaspí.

Ve Spojených státech přistáli na letišti JFK a odtud si vzali taxík na Manhattan, do hotelu Palace, kde Munroeová rezervovala jedno ze třípatrových apartmá. Navzdory závodní kariéře a závislosti na adrenalinu, která mu vynesla status celebrity, Loganovi výše jeho konta nedovolovala platit takový účet napůl, a tak ani neprotestoval, když Munroeová trvala na tom, že pobyt uhradí sama.

Luxusní střešní apartmá pozůstávalo ze tří pokojů rozmístěných ve třech patrech o celkové rozloze pěti set metrů čtverečních a ostře kontrastovalo se skromnými podmínkami, v jakých Munroeová v posledních letech žila. Otevřela dveře do největší ložnice ve druhém patře, s roztaženýma rukama se svalila na záda na manželskou postel a rozesmála se do stropu.

„Líbí se ti tady?“ zeptala se Logana.

S úsměvem od ucha k uchu zíral na panorama města. „Je to ujetý,“ řekl.

„Tohle je tvůj pokoj,“ řekla. „Budeš potřebovat prostor pro přátele. Nech jim horní patro a trochu je rozmazluj, na můj účet. Já zůstanu v přízemí.“

Logan si její smích dlouho vychutnával. V radosti toho okamžiku byla slova zbytečná, protože tohle nepochybně bylo ono příslovečné ticho před bouří.

Skoro v jednu ráno stála Munroeová u okna obýváku a zírala ven. Logan šel do postele víc než před hodinou a ona ještě otálela, pozorovala ulice města, naslouchala tepu apartmá a čekala, až noc pokročí –

už jen proto, aby měla jistotu, že Logan doopravdy usnul.

Pro ni přijde odpočinek, spánek, mnohem později, pokud vůbec, protože být vzhůru, když temnota nasazuje světu masku krásy, znamenalo být naživu.

Odvrátila se od okna a od svého přízračného odrazu, prošla místností ke dveřím a vyšla ven. Sjela

výtahem dolů, kde se půlnoční vzduch odmítal vzdát denní vlhkosti, dolů do civilizace a asfaltové džungle, do výfukových plynů a odpadků, do směsi pachů, kterou dokáže vyprodukovat jen žár velkoměsta, New York uprostřed léta.

Vyšla z hotelu, aby se nadechla venkovního ovzduší a rozhýbala tělo ztuhlé po mnohahodinové cestě letadlem. Pěšky se rychlým tempem vydala jen tak nazdařbůh směrem na západ.

Když procházela kolem vjezdu pro zásobování, zaslechla kňourání, které ji přimělo změnit směr a zanořit se do černých hlubin, kde se matně rýsovaly obrysy zaparkovaných dodávek a osobních aut. Ten zvuk do nočního města nepatřil; nářek ztraceného kotěte anebo, jak Munroeová zjistila, když si její oči zvykly na větší tmu, zoufalá hrůza dívky, přimáčknuté k zemi dvěma muži.

Mladá žena byla sotva plnoletá, prakticky ještě dítě; ztělesnění nevinnosti, naděje a naivity dívek, které v honbě za lepším životem proudí do metropole, jen aby se nakonec staly obětí ohně Molochova.

Muži se skláněli nad jejím tělem a každý jejich pohyb byl hrozivý, rychlý a agresivní. Munroeová nerozuměla, co říkají, vnímala jen výhružný tón, který se nesl zatuchlým vzduchem. Dívka se už přestala bránit a ležela jako ochromená. Nepřišla na parkoviště plné olejových skvrn a rozházených odpadků dobrovolně. Zřejmě ji sem dovlekli. Chyběly jí boty, šaty měla roztrhané a vykasané nad pas. Hruď se jí otřásala němými vzlyky.

Munroeová se zastavila a na vteřinu, která jí připadala jako tisíciletí, jen upřeně zírala. Nepřekvapilo ji ani nevyděsilo, že ji kroky zavedly přímo do náruče zla, cítila jen neuhasitelnou spalující zuřivost nad tím, že byla znesvěcena nevinnost; bezuzdný vztek, který tryskal z hlubin jejího nitra vzhůru do hlavy a bušil v rytmu odplaty a zkázy. I kdyby chtěla, nedokázala by se odvrátit, tak naléhavé bylo to válečné bubnování.

Oči jí ani jedinkrát nezabloudily stranou, zatímco kladla jednu nohu před druhou, sunula se vpřed pomalým, jistým a opatrným krokem, když vtom špičkou boty zavadila o cosi měkkého a poddajného.

Zastavila se. Pohlédla dolů.

Ženina kabelka s obsahem rozsypaným po zemi.

Munroeová s očima upřenýma před sebe pokračovala dál, nepozorovaně a neslyšně, až byla od mužů jen pár metrů. Všimli si jí a zaváhali.

Větší z dvojice, vůdce, se zvedl a postavil se jí čelem.

Čas zpomalil a všechno se zaostřilo na jeho šedý stín, který se jí najednou jevil jako terč na pozadí noci.

Ruce nechala volně svěšené u boků, stála klidně, téměř nenuceně, zatímco očima těkala z jednoho bodu v ohraničeném prostoru na druhý a odhadovala vzdálenost, povrch, zbraně.

Muž k ní přistoupil blíž a narušil její osobní prostor.

Vnímala jeho páchnoucí dech a rozšířené chřípí; byl jako oči, které nevidí, a vzduch bez kyslíku. Podíval se shora na Munroeovou, nasál vzduch a začal jí očichávat vlasy.

Bubny v jejím nitru se rozbušily silněji a hlasitěji: rozkaz k pochodu pro každou buňku v těle.

„Hele, co tady máme,“ řekl muž. Jeho společník se nervózně uchechtl, oběť přitom dál pevně přidržoval u země.

Hromotluk přejel Munroeové špičkami prstů po linii vlasů.

„Nesahejte na mě,“ řekla. „Jestli chcete žít.“

Hovořila tichým a monotónním hlasem, a přestože ten muž nemohl vědět, že její tón je předznamenáním zkázy, jeho společník vytušil hrozbu a solidárně se postavil po bok svého vůdce.

Dívka se mezitím vyškrábala na nohy, vrhla letmý pohled směrem k mužům, a když viděla, že jsou k ní obráceni zády, rozběhla se na ulici.

Trojice v nastalém tichu sledovala její úprk, a jakmile se drobná postavička ztratila ve tmě, vůdce se opět otočil k Munroeové.

„Koukej, cos provedla,“ řekl.

Usmíval se a ukazoval přitom řadu čistých bílých zubů.

Munroeová k němu bez hnutí obrátila zrak a neřekla ani slovo.

„Teď budu muset přefiknout tebe,“ oznámil muž.

Úsměv zmizel.

„Radši odsud zmizte,“ řekla. „Jestli se mě dotknete, zabiju vás.“

Zachechtal se. Hlasitě. Smích se odrazil od stěn, které se tyčily po stranách, a pak náhle ustal, jako když utne.

Rvačka byla nevyhnutelná a s tím poznáním přišel nával vzrušení. Munroeová ho nasála do sebe a pomalým, dlouhým pohybem víček přivřela oči.

Vnímavému pozorovateli by neušlo, jak jí cuká v rukou, podivil by se, proč nemá strach, a to by ho varovalo před přílišnou sebejistotou. Tyhle muže však zaslepila přehnaná sebedůvěra, a tak si ničeho nevšimli.

Nastal okamžik ticha, chvilka zamyšlení, jako by nakonec snad přece jen měli tolik rozumu, aby rozpoznali šílenství větší než své vlastní a ustoupili.

Ale ne.

Hromotluk ji popadl za vlasy. Škubl. Srazil ji na kolena.

„Svině prašivá,“ zasyčel.

Munroeovou zaštípaly oči a koutky úst se jí zvedly nahoru.

Čas plynul v mikrosekundových skocích, pohyb rozsekaný na nanoplátky prostoru, ostrá průzračnost se jí spolu s krví valila žilami jako přívalová vlna strží.

Levou rukou ji stále držel za vlasy. Pravá ruka se rozmáchla k úderu a najednou se ten muž se svým úsměvem, svým smíchem a dechem stal starým známým nepřítelem, který musí zemřít. Munroeová už nebyla uprostřed parného města, ale v horké džungli s její pronikavou syrovou zemitostí.

S rukama stále u těla zašmátrala prsty po nožích, zasunutých v pouzdrech na holeních. Pokožka splynula s kovem. Následoval instinkt. Vnitřní bubny divoce vířily a přikazovaly jí přežít, zvítězit, pomstít se: poroučely zabíjet.

Budík ukazoval osm hodin ráno. Logan pohlédl na digitální displej a vmžiku pochopil, proč se probudil strachy.

Shodil ze sebe přikrývku, dolů po schodech téměř běžel a cestou volal její jméno. Před ložnicí v přízemí se prudce zastavil.

Dveře zůstaly pootevřené, on do nich strčil stejně jako to první ráno v Tangeru a otevřel.

V šoku z déja vu zůstal zírat s otevřenými ústy.

Ležela natažená na posteli, s noži na nočním stolku, a spala jako zabitá. Chvilku nehybně stál a snažil se potlačit pocit marnosti a vzteku. A pak, když už byl na odchodu a jeho oči si zvykly na šero v místnosti, mu to najednou došlo a strnul v půli kroku.

S tlukoucím srdcem a sevřeným žaludkem přistoupil blíž k posteli, blíž k ní. Klekl si. A opatrně, aby se jí nedotkl, sledoval stopu zaschlé krve, kterou měla potřísněná předloktí.

Vůbec ji neslyšel vycházet ven, neslyšel zvuk soukromého výtahu při jejím odchodu ani příchodu. Tiše se nadechl a zaťal pěsti. Za pár hodin se začnou sjíždět ostatní. Přivezou s sebou útržky osm let starého příběhu, které si Munroeová potřebuje vyslechnout, a ona, jediná osoba, která by vše mohla dovést ke šťastnému konci, tady zatím leží jako zfetovaná troska a neví o světě.

Měl chuť ji vzbudit, zjistit, co se to sakra v noci stalo, co provedla, seřvat ji a vrazit jí pár facek, aby se konečně vzpamatovala. Věděl ale, že by to stejně k ničemu nebylo, a tak se raději vrátil do kuchyně, hodit do sebe něco proti sílící žaludeční nevolnosti.

Od rána až do odpoledne přijížděli ostatní. Logan jim dělal hostitele a snažil se potlačit rostoucí nervozitu ze stavu Munroeové.

Bavil se jejich reakcemi na honosné ubytování, prováděl hosty po celém apartmá a odpovídal na otázky ohledně platby za hotel.

Zvláštní nesourodá skupinka se nakonec shromáždila na střešní terase mezi kovaným nábytkem a dřevěnými květinovými truhlíky, z nichž sálala poklidná starosvětská atmosféra, ostře kontrastující s chaosem města pod nimi.

Jejich vzhled, záliby, styl i směr, jakým se ubíraly jejich životy, se navzájem lišily stejně diametrálně jako u každého náhodného seskupení cizích lidí, ale dětství, ta společná nit, která je k sobě vázala, bylo silnější než všechny rozdíly. Nenuceně se mezi sebou bavili jako kamarádi z války spojení společně prožitými hrůzami, dokud se neotevřely skleněné dveře a na terasu nevyšla Munroeová.

Upravila se; po krvi nebylo ani památky a na prahu stál obrázek stydlivé nevinnosti v holčičích šatech a botách bez podpatků.

Když opětovala Loganův pohled, v očích jí uličnicky zablýsklo.

Logan si vzdychl.

Ať už byla jakákoli, naivita a čistota k jejím vlastnostem nepatřily. Úmyslně na sebe vzala tuto podobu, tu masku nesmělosti a skromnosti, která neznalého člověka tak snadno oklame, a bylo patrné z jejího pohledu, že moc dobře ví, jak ho tím rozčiluje.

Uhnul pohledem a ona se široce usmála, jako by říkala, Ano, Logane, já ti vidím do karet.

Srdce se mu rozbušilo jako o závod.

Podceňovat Munroeovou se nevyplácelo, a i když jí nelhal ani se ji nesnažil uvést v omyl, přece jen se jí o mnoha věcech nezmínil.

Znovu pohlédl na její dívčí šatičky, zaváhal a pak ji představil ostatním.

„Tohle je Michael,“ řekl, „ta, o které jsem vám vyprávěl.“

Kromě Logana sedělo kolem stolu šest lidí: realitní makléřka, právnička, projektová manažerka, ředitel oddělení výpočetní techniky, fotograf a student medicíny; všichni mezi pětadvaceti a pětatřiceti lety.

Každý z nich si vybojoval své nynější postavení za takovou cenu a s takovým sebeodříkáním, že někdy ani jejich životní partneři neznali všechny podrobnosti.

Munroeová se posadila a oni se jeden po druhém představovali. Bez zbytečných frází a s jistou mírou nadhledu vyprávěl každý ze skupinky obměnu téhož příběhu: o životě, řízeném a rozplánovaném už od narození, o zasvěcení Bohu a Prorokovi, o chudobě, podřízenosti a nakonec hazardní sázce do loterie, když opouštěli vlastní rodinu, společenskou strukturu a celý svět, který znali, v naději, že tady venku, v Nicotě, existuje jiný, lepší život.

Logan slyšel beznaděj, která se skrývala za každým pečlivě uváženým slovem, a přemýšlel, zda ji ostatní vnímají také. Ti se zatím snažili Munroeovou odhadnout; nebyli si jistí, zda vůbec chápe vážnost celé situace, říkali si, jak by tahle plachá holka mohla dokázat napravovat křivdy, a své pochybnosti měli jasně vepsané ve tvářích.

Ačkoli Logan znal Munroeovou dobře, při pohledu na ni si teď i on jen stěží dokázal představit, jak by takové ztělesnění nevinnosti mohlo být poslem spravedlnosti. Chápal jejich nedůvěru a potlačil své vlastní pochybnosti, protože její pomoc potřeboval.

KAPITOLA 4

Buenos Aires, Argentina

Kolem se míhaly stromy, budovy a zaparkovaná auta. Hannah nepřítomně hleděla z okénka osobní dodávky a vlastně nic neviděla, zato pozorně poslouchala.

Byla hrozně zvědavá, proč je tady, ale věděla, že je lepší se na nic neptat, a tak jen tiše seděla v poslední řadě sedadel a snažila se zachytit, o čem se baví dva dospělí vpředu.

Z nejistoty se jí svíral žaludek. Když člověk věděl, co ho čeká, i kdyby to mělo být něco špatného, tak se na to mohl aspoň připravit. Bylo lepší vědět o něčem zlém než vůbec nic, a ona právě teď nevěděla vůbec nic.

Bylo velice zvláštní, že s sebou vzali jen ji a žádné jiné z dětí. Sice se nezdálo, že by měla průšvih, ale někdy se to těžko rozeznávalo, protože stejně jako pohlavek se průšvih občas objevil jen tak, zčistajasna.

Dokud Hannah nezjistí, jak se věci mají, nezbaví se nepříjemného pocitu kolem žaludku, ale momentálně bylo nejlepší mlčet a nijak na sebe neupozorňovat. Když bude zticha, zapomenou na ni, což znamenalo, že ji aspoň na chvíli nechají na pokoji a ona bude moct poslouchat.

Strýček Sádoch a tetička Sunshine na předních sedadlech byli vážní a prosili zlatý verš Bible o ochranu, moudrost a o radu. Celá záležitost musela být navíc tajná, protože Hannah ani nenutili, aby si šla sednout do první řady a připojila se k nim v modlitbě.

Sádoch měl oči otevřené, musel, aby mohl řídit, ale Sunshine je zavřela a rty se jí pohybovaly. Hannah věděla, že hovoří s duchy, což byla nuda, takže poslouchala jen na půl ucha.

Bylo skvělé mít celou zadní část auta jen pro sebe, a navíc bez dozoru, skoro tak dobré jako tehdy, když dostala opravdový dárek k narozeninám. A protože Sádoch se Sunshine byli příliš zaneprázdnění, než aby ji kárali za lelkování, trávila Hannah ukradené okamžiky civěním z okna, zatímco myšlenky se jí rozběhly do dalekých a zakázaných končin, kde čas běžel rychleji a všechno bylo lepší. Pak náhle dodávka širokým obloukem zabočila a odstředivá síla vytrhla Hannah ze snění.

Netušila, kolik času mezitím uplynulo ani jak dlouho se vznášela v říši fantazie, a žaludek se jí sevřel strachy. Za takovou neposlušnost ji určitě čekají nepříjemnosti.

Sádoch se Sunshine však vůbec nepoznali, že snila s otevřenýma očima, a tak se uklidnila. Všimla si známé budovy; věděla, že jsou někde v kancelářské čtvrti, nedaleko od přístavu. Někdy sem chodívali vybírat peníze po kancelářích.

Sunshine už měla oči otevřené a vypadala trochu klidněji. To bylo dobře, protože čím lepší náladu dospělí měli, tím menší riziko průšvihu hrozilo. Třeba jim duchové oznámili, že se stane něco hezkého, ačkoli Hannah měla pocit, že jejich předpovědi jsou vždycky hrozně neurčité a dospělí pak hledají výmluvy, proč se proroctví nevyplnila. K čemu je vůbec dobré hovořit s mrtvými, když se člověk stejně nikdy nemůže spolehnout na to, co řeknou?

Sunshine začala zase něco vyprávět Sádochovi, skutečná slova, ne ta svatá, takže Hannah sklopila oči do knihy Poučení, kterou měla v klíně, a natahovala uši. Zvuky přicházely v útržcích. Vůle Pána. Balík.

Spojené státy. Prorok bude mít radost. Jen párkrát za rok.

Nic konkrétního to vlastně neznamenalo, ale aspoň se mohla dohadovat; proto se vyplatilo tiše sedět a poslouchat, když na vás zapomněli; mohli jste se tak něco dozvědět.

Podobný mimořádný výlet do města se už jednou konal; koncem léta, těsně předtím, než tetička Sunshine někam na dva týdny odjela. Sunshine tenkrát s sebou vzala o rok starší Rachel a Hannah za ni musela kvůli tomu převzít pracovní povinnosti. Rachel byla určitě něčím výjimečná, když si ji vybrali, a ačkoli to nebylo správné, Hannah na ni trochu žárlila. Tenkrát, stejně jako dnes, bylo všechno přísně tajné a nesmělo se o tom mluvit; třeba tedy půjde o stejnou věc jako minule. To Hannah potěšilo, protože tím pádem je možná výjimečná i ona.

Sádoch zaparkoval dodávku, ale nevystoupil společně se Sunshine. Nejspíš to znamenalo, že zůstane v autě, což bylo dost neobvyklé.

Sunshine na Hannah kývla a dívka vyklouzla ze zadní řady sedadel a vystoupila z auta na chodník.

Stály před pětipatrovou budovou, která působila starobylým a drahým dojmem, a Hannah se ještě víc zastyděla za své oblečení. Šaty měla půjčené, trochu malé a příliš načančané, a cítila se v nich nesvá.

Jenže Sunshine jí nařídila, aby si je oblékla, takže se o tom nedalo diskutovat. Aspoň vypadaly nově a nebyly tak obnošené jako její vlastní poděděné oblečení.

Sunshine ji uchopila za ruku a vedla ji dál, což bylo ještě horší než ty šaty. Hannah však věděla, že se nesmí vrtět ani cukat, a tak nepříjemné pocity raději přetrpěla.

Sunshine řekla: „Drahoušku, ty přece chceš sloužit Pánu a být dobrým vojáčkem Ježíše Krista, že ano?“

Hannah nenáviděla zdrobněliny a všechno, co z nich plynulo; nesnášela, když s ní Sunshine mluvila zvysoka jako s dvouletým prckem, ale přikývla.

„To je dobře. Znamená to, že Bůh ti může požehnat. Pán nám může požehnat pouze tehdy, jsme-li poslušní jemu a Prorokovi, že?“

Nepříjemný pocit narůstal a Hannah ze sebe nedokázala vypravit ani slovo, tak jen znovu přikývla.

„To, že jsi tady, je pro tebe obrovská pocta a Prorok si žádá tvou oddanost a poslušnost,“ prohlásila Sunshine. „Musíš se podvolit jeho vůli a dokázat udržet tajemství, mluvit o dnešku by byla neposlušnost, rozumíš?“

Další přikývnutí, tentokrát s vážným výrazem.

Sunshinein hlas zpřísněl, pokud to ještě vůbec bylo možné. „Co se stane, když jsme neposlušní Pána a Proroka?“

„Bůh nám nemůže požehnat ani nás chránit,“ řekla Hannah a z hrdla jí přitom vycházel jen chraptivý šepot.

Sunshine souhlasně přikývla, ale namísto aby se Hannah ulevilo, že je Sunshine s odpovědí spokojená, cítila se ještě hůř. Nechápala proč; vždyť Sunshine se přece netvářila, jako by Hannah udělala něco špatně nebo měla na krku průšvih.

Něco jí na tom prostě nesedělo a její už tak silná tíseň narůstala, takový ten pocit nevolnosti, který začínal v oblasti žaludku a šířil se ven, dokud ji všechno nezačalo dráždit a nedokázala myslet ani se nadechnout. Jediné, co v takových případech pomáhalo, bylo poslechnout a pak to nějak přečkat, vteřinu za vteřinou, dokud nebylo po všem a tíseň zase nezmizela.

Dorazily k budově a Sunshine strčila do dveří. Když vcházely dovnitř, vrhla na Hannah přísný a neodpouštějící pohled, který hovořil jasně sám za sebe: Budeš poslouchat, nebo ti to Sunshine pěkně osladí.

Chodba v prvním patře se rozbíhala od schodiště dvěma směry. Po obou stranách se táhly řady masivních dveří, označených mosaznými cedulkami s názvy firem.

Sunshine jí pořád svírala ruku a Hannah měla chuť zařvat nebo se jí vytrhnout, jen aby se zbavila toho horkého upoceného doteku, ale namísto toho tiše držela.

Sunshine zamířila k nejvzdálenějším dveřím se štítkem beze jména a otevřela je do místnosti s psacím stolem, umístěným před zataženými okny. Vypadalo to jako přijímací kancelář, ale za stolem nikdo neseděl.

Nábytek, lustry a tapety Hannah spíš připomínaly dům nějakého boháče než některou z kanceláří, co doposud viděla. Z místnosti vedly další dvoje dveře, ty však byly zavřené a všude vládlo naprosté ticho.

Sunshine ukázala na pohovku. „Sem si sedni a na nic nesahej,“ poručila, přistoupila ke dveřím napravo a zaklepala. Zevnitř se ozval nějaký hlas, Sunshine otevřela, vešla dovnitř a po chvíli se vrátila se dvěma muži. Jeden z nich byl starší, asi jako Sunshine, a druhý se věkem blížil mládeži v komunitě.

Sunshine s mladíkem zůstali stát stranou a starší muž přistoupil k Hannah. Klekl si, aby jí viděl do očí, a celkem přívětivě se jí zeptal na jméno. Když odpověděla, vzal ji za ruku a jemně ji za ni zatáhl. Hannah se tázavě podívala na Sunshine a ta přikývla. Hannah poslechla mužovu výzvu a vstala z pohovky.

Změřil si ji od hlavy k patě a zase zpátky. Letmo se dotkl jejích vlasů, spíš jí jen lehce cvrnkl do pramenů u ucha, a pak se otočil k Sunshine.

„Mnohem lepší,“ prohlásil.

Sunshine řekla: „Hannah, já si teď potřebuju něco vyřídit a ty tady zůstaneš s panem Cárcanem. Brzy se vrátím.“

Hannah projel záchvěv paniky, ne proto, že by se toho muže bála nebo že by jí vadila Sunshineina nepřítomnost, to rozhodně ne –, ale protože měla zůstat sama s cizím člověkem z Nicoty, což odporovalo všem předpisům. V Nicotě se každý musel držet ve dvojici s kamarádem, vždy a všude. Bylo to jedno z Prorokových základních pravidel poslušnosti, a jejich porušení znamenalo, že Bůh nemohl člověka chránit.

Jenže Sunshine jí to nařídila a Hannah směla dělat pouze to, co jí přikázali.

Když Sunshine odešla, muž se zeptal: „Máš ráda zmrzlinu?“

Hannah přikývla a on si ji změřil divným pohledem. „Pojď,“ řekl. „Mám v kanceláři mrazák.“

Vešla za ním do místnosti, která se dala označit za kancelář jenom díky velkému psacímu stolu, jinak všechno ostatní vypadalo jako v obýváku. Muži zazvonil telefon a on hovor přijal, zatímco otevíral malý mrazák. Vytáhl mražený krém, podal ho Hannah a posuňkem jí naznačil, aby si sedla, přitom přikyvoval do telefonu a pak se nahlas zasmál.

„Ano, jistě,“ řekl, „jsou na to příliš jednoduší a naivní, zato mají velice blízko k Bohu, a já jsem rád, když Bůh stojí na mé straně.“ Přešel do španělštiny, aniž ho zajímalo, zda mu Hannah rozumí; pravděpodobně předpokládal, že ne, protože se neobtěžoval šeptat nebo odejít za dveře.

Znovu se zasmál do telefonu a pokračoval: „Jo, ale každopádně je to jako mít svého osobního kněze, a já si nemůžu pomoct, mně se zamlouvají. Náboženství, sex a tupá ovce, nic lepšího prostě neexistuje.“

Hannah významu jeho slov nerozuměla, ale stejně jako když tajně poslouchala Sádocha nebo Sunshine, bylo nejlepší tvářit se přihlouple a předstírat, že ji to nezajímá.

Seděla na pohovce, obličejem ke zdi, a plně se soustředila na zmrzlinu. Pomalu si ji vychutnávala, aby jí ta vzácná lahůdka vydržela co nejdéle, když vtom si uvědomila, že v místnosti je ticho, a vůbec nevěděla, jak dlouho. Otočila se a rozhlédla se kolem.

Muž dotelefonoval a teď seděl na kraji stolu, zkoumavě si ji prohlížel a palcem si pomalu přejížděl nahoru

a dolů mezi nohama. Neurčitá stísněnost i všechny potíže a nepříjemné pocity, které díky zmrzlině trochu polevily, se teď vrátily s nebývalou silou, a sevřený žaludek jí znemožňoval polknout další sousto.

Hannah bylo na zvracení, a tak zmrzlinu jen držela v ruce a nevěděla, co s ní.

Muž na ni nepřestával zírat a pokračoval v tom, co dělal. Nakonec, když jí po ruce začala stékat lepkavá kaše, vstal, vzal od ní zbytek rozteklé zmrzliny a poručil: „Sundej si šaty.“

Ta slova byla jako facka přes obličej. Jako průšvih. Velký průšvih. A špatné pocity zesílily natolik, že se Hannah nedokázala ani pohnout.

„Miluješ svého Proroka?“ zeptal se muž.

Hannah přikývla.

„A teta ti nařídila, že máš poslouchat, je to tak?“

Znovu přikývla.

„Tak plň vůli Proroka a poslechni,“ řekl muž.

Ta slova byla správná, matoucí ale bylo, že vycházela z úst cizího člověka v Nicotě, a ona se teď cítila mizerně uvnitř i zvenku. Nebyl to strach, i když vlastně ano, byl to strach. Měla by udělat, co po ní žádá, musí ho poslechnout, jinak by ji mohl uhodit, nebo ještě hůř, mohl by na ni žalovat Sunshine, jenže Hannah se pořád nedokázala pohnout.

Muž odhodil rozteklý krém do odpadkového koše a otřel si prsty do nohavice. Vzal ji za ruku a hruběji než předtím v přijímací místnosti ji zvedl na nohy.

„Pojď,“ vybídl ji. „Já ti pomůžu.“

Netrpělivýma rukama ji obrátil zády k sobě. To, co dělal, nebylo nic nového, nové bylo jen to, že tentokrát se vše odehrávalo s tímhle mužem a mimo komunitu. Zatáhl za zip u šatů a Hannah zavřela oči. Za víčky ji pálily slzy, ale nikdy by je nepustila ven. Dlouze a pomalu se nadechla a dovolila myšlenkám, aby se rozběhly pryč, co nejdál, do tajných a zakázaných vzdušných zámků, kde se nemohlo stát nic zlého, kde neexistovaly žádné průšvihy, kde byla Hannah výjimečná a chtěná a vždycky, vždycky v bezpečí.

KAPITOLA 5

Logan vytáhl z peněženky fotografii a položil ji na stůl. Snímek byl pořízen v době, kdy bylo Hannah pět let, pouhé tři dny předtím, než byla odvedena ze třídy mateřské školy na chodbu, odtud hlavním vchodem na ulici, a jak se dozvěděli později, převezena přes hranice až dolů do Mexika.

Gideon, ředitel oddělení výpočetní techniky, na druhé straně stolu vyndal z brašny na počítač oskenovanou fotografii. Položil ji na stůl vedle Hannah. Snímek byl starý; jako u většiny záběrů to prozrazoval účes, oblečení a také podivný odstín, jaký fotografie během let získala.

„David Law,“ řekl.

Vánek zachytil okraj papíru, mírně ho nadzvedl a Gideon zatížil roh sklenicí.

Munroeová ožila a natáhla se po stránce s Davidovým portrétem. Ten záblesk v jejích očích byl prvním příslibem naděje, který Logan pocítil od jejího příchodu na terasu.

Snímek Hannah už Munroeová viděla třikrát, ale teď jí poprvé ukázali Davida Lawa, a dokonce i náhodný pozorovatel by si všiml, jak jeho fotografii hltá očima.

Těkala pohledem sem a tam mezi Davidem a Loganem, zaujatá jejich nápadnou podobností: světlé vlasy, zelené oči, podobná stavba obličeje.

„S Davidem nejsme příbuzní,“ odpověděl Logan na její nevyslovenou otázku, „nebo o tom aspoň nevím. V

té době byl Charitiným přítelem; je to dítě sekty jako my. To on unesl Hannah a odvezl ji zpátky do komunity.“

„Kde je Charity?“ zeptala se Munroeová. „Proč tady není?“

„Chtěla přijet,“ odpověděl Logan. „Nakonec jí to ale nevyšlo, a tak mě požádala, abych jednal jejím jménem. Mimochodem vás všechny zdraví.“

Munroeová kývla.

Logan se odmlčel; v duchu si sestavoval osnovu vyprávění. Munroeová během let slyšela úryvky celého příběhu a dvakrát se její cesty krátce zkřížily s Charitinými. Znala podrobnosti únosu Hannah, protože Logan před ní jednou propadl malomyslnosti a stěžoval si na nespravedlnost osudu; jinak jí toho prozradil jen málo.

„Trvalo čtyři roky, než se mi povedlo přimět Charity k odchodu z komunity,“ spustil po chvíli. Poklepal si na čelo. „Mnozí z nás mají ty nejsilnější mříže tady. Trvá dlouho, než člověk překoná pocity viny a strachu, které v něm vypěstovala manipulativní výchova v sektě, zvlášť když mu celou dobu vtloukají do hlavy, jak zlý je svět venku. Nicméně jsem měl připravený byt, sehnal jsem Charity práci a Hannah mateřskou školu, a když se Charity nakonec odhodlala k útěku, David se přidal. Pět měsíců poté, co se usadili, David sebral Hannah a odjel s ní zpátky.“

„Jak to myslíš, že se ‚přidal‘?“

„David byl Charitin přítel, ale ne otec Hannah,“ řekl Logan. „S Charity spolu nebyli dlouho, dohromady tak rok, jestli vůbec –, takže se s ní spíš jenom svezl.“

„Víš jistě, že Hannah není jeho dcera? Je to stoprocentně vyloučeno?“

„Podle Charity ano.“

„Proč měl potom pocit, že má právo Hannah odvést?“

„Netuším,“ odpověděl Logan. „Žádné právo totiž neměl. Zmocnil se jejího pasu, zfalšoval plnou moc, převezl ji přes hranice a odtud se různými oklikami dostal až do Jižní Ameriky.“

„Takže tady se nejedná o spor dvou rodičů o to, komu připadne dítě?“

„Vůbec ne,“ řekl Logan. „Tady jde o prachsprostý únos dítěte.“ Odmlčel se a chvíli hledal správná slova.

„Po odchodu ze sekty je mimořádně obtížné najít pevnou půdu pod nohama,“ dodal nakonec. „Život se na tebe valí tak rychle, je tolik věcí, na které jsi nebyla připravena, a někdy to vypadá, že každý den je jen dalším pokusem vynořit se nad hladinu a nadechnout se. Ale protože já už jsem pro Charity cestičku prošlapal, David takový problém neměl. Kdyby chtěl se svým životem venku doopravdy něco udělat, měl k tomu lepší příležitost než my ostatní. Ve srovnání s námi to měl hrozně snadné –“

Heidi, projektová manažerka, která seděla vedle Gideona, ho přerušila: „Jenže David vlastně nikdy pořádně nezapadl,“ poznamenala.

„Vy jste ho znala?“ zeptala se Munroeová.

Heidi přikývla. „Všechno mu bylo víceméně jedno, ani se moc nesnažil něco dělat, vlastně spíš jen parazitoval na Charity. Ne každý to venku zvládne. Někteří se nakonec radši vrátí zpátky. Hodně to závisí na tom, proč vlastně odešli.“

„My nevíme, proč odtud odešel, proč se přidal k Charity,“ řekl Logan. „Třeba ji miloval nebo to bylo ze zvědavosti, anebo mu možná vadilo nechat se dennodenně sekýrovat…“

„To nikdy není dobrý důvod,“ poznamenala Heidi.

„Nebo je taky možné, že byl požádán, aby s Charity odešel a pak přivedl Hannah zpátky.“

„To by vůdci udělali?“ zeptala se Munroeová. „Nařídili by mu, aby našel způsob, jak se s ní vrátit?“

Logan pokrčil rameny. „Oni mají pocit, že se na ně zákony společnosti nevztahují.“

Heidi dodala: „K dětem narozeným v komunitě mají spíš majetnický vztah. I kdyby mu to nenařídili, i kdyby ten nápad dostal sám a sám to i naplánoval, o čemž pochybujeme –, tak ho Vyvolení od té doby velice dobře chrání a skrývají. Proto nám trvalo tak dlouho, než jsme Hannah vypátrali.“

„A teď, když jste ji našli?“

„Chceme, abyste ji odtud dostala.“

Munroeová vrátila fotografii na stůl a pomalu na ni zase postavila Gideonovu sklenici. Opřela se na židli a pousmála se. „Vy chcete, abych ji unesla.“

Bylo to spíš konstatování než otázka a Logan s jistotou věděl, že je určené jen a jen jemu. To byla typická Munroeová.

Kolem stolu zavládlo ticho.

Munroeová pokračovala: „No a když teď víte, kde je, nebylo by lepší začít to řešit právní cestou?“

„To není tak jednoduché,“ opáčil Logan.

Eli, student medicíny, se dal do vysvětlování: „Už jsme to zkoušeli. Jestli se David vrátí do Států, zavřou ho. Navíc ho hledá Interpol a my se domníváme, že právě proto se zdržuje v méně rozvinutých zemích –

čím méně techniky, tím spíš ho nenajdou. A taky to není příliš vhodný postup, když se potřebujeme dostat přímo k Hannah.“

„A snažíme se k ní dostat s minimálními nepřímými škodami,“ dodal Logan.

„Nepřímými škodami?“ otázala se Munroeová.

„Víme, kde je, známe stát i město. Nevíme přesně, v které je komunitě. V nejbližším okolí jsou nejméně tři. Kdybychom do toho zapojili policii, jako první by udělala razii v komunitách. Všechny děti by byly umístěny do ochranné vazby a události by se mohly snadno vymknout kontrole. Navíc hrozí riziko, že v tom zmatku Hannah opět ztratíme, zvlášť jestli jí pořídili falešné doklady na cizí jméno.“

„Nechápejte nás špatně,“ řekla Heidi. „Jsme pevně přesvědčeni, že to prostředí je nezdravé. Ne že by nám na ostatních dětech nezáleželo, ale na druhou stranu není řešením je vytrhnout z jediného systému, jaký znají, a nechat je zavřít do jihoamerické věznice pro mladistvé.“

Munroeová chvíli mlčela a pak řekla: „Předpokládám, že k něčemu podobnému už v minulosti došlo?“

„Ano,“ řekl Logan. „Už několikrát. Jenže bez ohledu na to, co si myslíme o Vyvolených a jejich vůdcích, případně o některých členech komunity, jsou ty děti naši bratři, sestry, bratranci a sestřenice. Tohle se týká jenom Hannah. Charity ji má svěřenou do vlastní péče, na Davida je vydán zatykač a teď jde jenom o to, dostat se k ní dostatečně blízko. Nejelegantnější způsob, jak to provést, je proniknout za jejich dveře.“

„Nikdo z nás to udělat nemůže,“ dodal Gideon. „Znají nás. Jakmile se přiblížíme, bude jim jasné, co máme za lubem, a zase ji přemístí.“

„Chcete teda říct, že abych ji dostala ven, musím se nejdřív dostat dovnitř.“

„V podstatě ano.“

Munroeová chvíli mlčela a Logan jí vyčetl z obličeje, že analyzuje situaci.

„Stalo se to před osmi lety,“ ozvala se opět Munroeová, „takže teď je Hannah kolik? Dvanáct? Třináct?“

„Třináct,“ řekl Logan.

„Ve Spojených státech platí dětské pasy jenom pět let a při jejich prodlužování je nutná přítomnost rodičů. Vyřizování dokladů v cizí zemi a v doprovodu pouze jednoho opatrovníka, který navíc ani není rodič, by přece muselo vzbudit podezření. A jestliže se mají úřady na pozoru, jak říkáte, tak jak je možné, že ji už dávno nesebrali na konzulátu nebo ambasádě, když jí propadl pas?“

„Něco podobného se už jednou stalo,“ řekla Heidi, „s jinou rodinou. Takže vůdci si teď dávají pozor a nedopustí, aby se situace opakovala. Pokud víme, Hannah už americký pas nepoužívá, ale nevíme, jaký má teď.“

„Takže vy říkáte,“ prohlásila Munroeová, „že ať žije v kterékoli zemi, prakticky vzato teď není americkou občankou.“ Udělala dramatickou pauzu. „Což v zásadě znamená, že po mně žádáte, abych jela do cizího státu, unesla dítě, které je možná občanem té země, a odvezla ho do Spojených států?“

„Jestli to chcete takhle rozpitvávat, tak ano.“

To promluvila Bethany, realitní makléřka, a v hlase jí přitom zněl sarkastický podtón. „Hledáme někoho, kdo má dobré herecké schopnosti, aby se dostal dovnitř, sílu, aby tam vydržel, a dost šikovnosti na to, aby dostal Hannah ven.“

„Dobře, tak podívejte,“ řekla Munroeová. „Předpokládejme, že jsem schopná a ochotná to udělat. Dokážu pochopit Loganovy pohnutky, Charity je jeho kamarádka z dětství a on se celé ty roky angažoval v pátrání po Hannah. Ale co z toho máte vy ostatní? Přece jste nepřiletěli ze všech koutů země a nenabídli mi prachy jenom kvůli tomu, že vzdáleně znáte nějakou třináctiletou holku. Jste snad všichni příbuzní Charity nebo Hannah anebo Logana? Musí v tom být ještě něco.“

„Eli je Charitin nevlastní bratr,“ řekl Logan. „A i když každý z nás má své osobní důvody, určitě v tom hrají roli události z minulosti a lidé, kteří byli zodpovědní za to, co se stalo, děláme to v první řadě kvůli Hannah.“

„Nebo kvůli pomstě?“ zeptala se Munroeová.

Logan řekl: „Pokud vynecháme veškerou omáčku a vyjádříme to tou nejjednodušší definicí, tak jo.“

Munroeová vstala a řekla Loganovi: „Potřebuju si to promyslet.“

Když Munroeová odešla, na okamžik zavládlo ticho a pak se strhla lavina komentářů a souhlasných i nesouhlasných názorů, a postupně nabírala na hlasitosti.

„Zatraceně, Logane,“ řekl Gideon, „podle toho, jak jsi ji popisoval a jak jsi líčil ten plán, to všechno vypadalo rozumně, ale koho se tady teď snažíme oblafnout? Možná se nám povede dostat Michael dovnitř, ale jak sakra myslíš, že se dostane ven, natož ještě s Hannah?“

„Ona to dokáže,“ řekl Logan.

„Že ji máš rád a věříš jí, ještě neznamená, že my taky. To, že je ochotná tu práci vzít, pokud vůbec je ochotná –, ještě neznamená, že by ji měla vzít. Máme jenom jeden pokus. Jestli to podělá, tak bude po všem.“

„Ona to zvládne.“

„Tady nejde jenom o Hannah,“ přidala se Heidi. „Dobře víte, že když to krachne, obrátí se to proti nám.“

Logan převaloval v dlaních lahev vody, pak ji postavil na stůl a vstal. „Eli, kolik dáváš do klobouku?“

„Asi tři tácy.“

„Ruth?“

„Pět.“

Bethany zvedla dva prsty a ostatní to po ní opakovali, vztyčené prsty namísto slov, zatímco Logan postupně přejížděl pohledem z jednoho na druhého.

„Kolik to dělá? Nějakých pětadvacet tisíc za úspěšné vyřešení celého úkolu? Troufnete si někdo tipnout, kolik Michael vynesla její poslední zakázka?“

Gideon řekl: „Co já vím, padesát tisíc?“

Logan se odmlčel, okamžik počkal a pak řekl: „Pět milionů dolarů.“

Kolem stolu zavládlo ticho.

„Ano, Michael je moje kamarádka,“ pokračoval a přecházel přitom sem a tam po místnosti. „Jsme přátelé, a to je jediný důvod, proč tenhle projekt vůbec vzala v úvahu. Pětadvacet táců u takovéhle práce nepokryje ani běžné výdaje. Michael nehledá žádné povyražení, je tady pouze proto, že jsem ji o to požádal. Jestli do toho půjde, tak kvůli mně. Můžeme jí mazat med kolem pusy, jak budeme chtít, jenže ona není blbá, má svoje zkušenosti a ví, že i to, co na začátku vypadá jasné jako facka, se ve finále může pěkně zašmodrchat.“

„Umí španělsky?“ zeptala se Bethany.

„Když jsem to naposledy počítal, hovořila dvaadvaceti jazyky.“ Logan se posadil a naklonil se dopředu s lokty opřenými o kolena. „Co já vím, dneska už jich možná bude víc. Ale jo, španělsky mluví plynně.“

Bethany pokračovala: „Předpokládejme teda, že pronikne dovnitř a najde Hannah, a předpokládejme, že bude schopná ji nějak propašovat ven z komunity. Má ale vůbec tušení, co obnáší jednání se zkorumpovanými úředníky? A co když se něco zvrtne a ona bude muset prchat ze země po venkovských silničkách? Dokáže to?“

„Řeknu to takhle,“ odpověděl Logan. „Kdyby bylo kvůli ochraně Hannah a jejímu bezpečnému odvozu ze země nutné stisknout spoušť, Michael by nezaváhala ani na vteřinu.“ Odmlčel se a zvedl ruce, jako by se vzdával. „Já neříkám, že tam vpadne se samopalem a všechno rozstřílí, já jen tvrdím, že je schopná to v nezbytném případě udělat. A navíc strávila v různých špinavých dírách s despotickým režimem větší část života než my všichni dohromady, včetně Gideona.“

„Na to teda zrovna nevypadá,“ utrousil Gideon.

„Tak se přesvědč sám,“ vybídl ho Logan. „Michael je dole. Jen si to zkus. Zkus s ní vyvolat rvačku. Ne, počkej, to vlastně ani nemusíš. Stačí, když se jí dotkneš prstem. Sáhni jí na rameno nebo ji chytni za zápěstí, to je fuk.“

„Mně se líbila,“ ozvala se Ruth a trochu tím odlehčila napjatou atmosféru. Právnička Ruth až doposud mlčela. „Je chytrá, hrozně chytrá, a myslím, že pochopila podstatu věci.“

„S tím souhlasím,“ řekla Heidi, „pochopila ji. Ale dokáže to udělat?“

„Otázka nestojí, jestli to dokáže udělat,“ odvětil Logan. „Otázka zní, jestli to udělá.“

KAPITOLA 6

Munroeová si stáhla kšiltovku do čela, aby jí stínila obličej, strčila ruce do kapes u kalhot a s kradmým pohledem přes rameno přešla na druhou stranu ulice.

Dokonce i časně ráno, v době mírného ochlazení, kdy pro jedny den končil a pro jiné zas začínal, zůstávalo město zabalené v důvěrně známém vedru, palčivém a lepkavém. Munroeová vdechla vůni civilizace, vydala se po Páté avenue směrem k Central Parku a doufala, že proti vší pravděpodobnosti proběhne večer bez malérů.

Malérů. Jako včera v noci.

Klidně by mohla prohlašovat, že je nevinná, tvrdit, že se ocitla v nesprávnou dobu na nesprávném místě, namítat, že to bylo v sebeobraně. Jenže výmluvy jsou jenom pro zbabělce. Výmluvy nemohou přivést mrtvého zpátky k životu ani odčinit škody, napáchané ve vteřině instinktivní reakce. Krev je krev, bez ohledu na to, z jakého důvodu byla prolita.

Zahnala ty myšlenky. Bylo po všem a už to nešlo napravit.

Kráčela vpřed, mechanicky kladla nohu před nohu, až dorazila k jihovýchodnímu okraji parku a vydala se dál po osvětlených cestičkách. Bezcílně bloumala, netušila, kde je ani kam míří, a namísto na minulé události ve městě se zaměřila na svůj další postup.

Byla nakonec ráda, že sem přijela, už jen proto, aby se setkala s Loganovými přáteli, vyslechla, co mají na srdci, a z mozaiky jejich příběhů si poskládala jasnější obrázek o Loganově minulosti, ačkoli toho o jeho historii věděla víc, než tušil.

Jak by také nevěděla? Za ta léta jí sice účelově zamlčel řadu podrobností, ale byl to její nejlepší přítel a stejně jako ona prožil traumatické dětství. S náznaky a střípky, o které se s ní podělil, udělala to, co by udělal každý dobrý lovec informací: hledala dál.

Logan se stejně jako jeho přátelé narodil v sektě Vyvolení Boží, která vznikla koncem šedesátých let.

Vylákala tisíce dospívajících a mladých lidí ze společnosti, z Nicoty, a přivedla je do náruče Proroka, jakéhosi novodobého Mojžíše, který slíbil, že svůj lid vyvede ze země egyptské.

Zpřetrhali pouta s příbuznými i přáteli,ukončili styky s každým, kdo nevyznával jejich víru, a vytvořili si novou společnou rodinu, spojenou oddaností k Prorokovi.

Vyvolení zakládali komunity po celém světě, a ty tisíce mladých lidí, včetně Loganových rodičů, zplodily do Prorokovy rodiny další tisíce dětí, které vyrůstaly v izolaci od vnějšího světa. Nikdo nebral v potaz, že by si děti mohly chtít zvolit jinou cestu, vůbec se neuvažovalo o možnosti, že by svět nemusel skončit během jejich života, a jakmile dospěly a začaly odcházet, byly zavrženy, démonizovány a ponechány samy sobě ve světě, jemuž nerozuměly.

Loganův příběh se ničím nelišil od osudů řady jeho přátel. Vyprávěl o tom, jaké to je, když člověk propadá skrze škvíry společenského systému, který vůbec netuší, že existují děti jako on, když se musí dívat, jak postupně řada kamarádů z dětství podléhá drogám nebo končí sebevraždou; mluvil o úzkostných a stresových poruchách, o naprosté neznalosti společenských mravů a zvyklostí, o boji s předsudky a následných sociálních stigmatech, a nakonec o dlouhé, strastiplné cestě vzhůru.

Ty příběhy, přes všechny rozdíly či snahu o zlehčování, byly ve své podstatě stejné. Jestliže teď nezasáhnou, bude za deset let tentýž příběh vyprávět malá Hannah, pokud se toho ovšem dožije.

Munroeová dorazila na rozcestí, v duchu si hodila mincí a sešla z cestičky i ze světla do míst, která slibovala temnotu a soukromí. Závan větru rozhoupal koruny stromů, nad nimi vykoukl jako rybí oko měsíc a posvítil jí na cestu.

Byla dítě noci a při toulkách ve tmě se cítila jako ryba ve vodě, mnohem lépe, než když trčela uvnitř jako v kleci a nemohla usnout strachy, že ji příval snů zase převálcuje.

Hlavním důvodem této výpravy do parku však nebyla touha po samotě či klidu na přemýšlení, ani únik před Loganem a jeho přáteli. Dnes v noci sem přišla, protože ji stejně jako večer předtím po odchodu z hotelu někdo sledoval.

Její povaha jí našeptávala, aby to obrátila ve hru, aby co nejdéle předstírala, že si ničeho nevšimla, jen tak pro radost. Dnes v noci však na hraní nebyl čas. Potřebovala poskládat dílky dohromady.

Nakonec objevila lavičku, zastavila se a čekala, naslouchala temnotě. Když se ujistila, že on je tam také, posadila se a po chvilce promluvila do stínů.

„Pojďte sem,“ řekla. „Už mě nebaví nechat se špehovat.“

Slyšela jeho kroky dřív, než ho spatřila, a pak se ze tmy pomalu vynořil obrys postavy. Kráčel nenuceně, s rovnými rameny a rukama nedbale zastrčenýma do kapes letní bundy. Zastavil se půl metru od ní, s lehkým úšklebkem si ji z výšky změřil a ona mu to oplatila úsměvem.

Zvedla hlavu jeho směrem a řekla: „Nazdar, Milesi.“

Kývl hlavou, usmál se a zůstal chvíli stát se založenýma rukama, než si k ní přisedl na lavičku.

Ticho.

„Jak dlouho už to víte?“ zeptal se nakonec.

„Všimla jsem si vás na letišti,“ řekla a on si odfrkl.

Ve světle úplňku spatřila, že uplynulé měsíce na něm zanechaly svou stopu. Kolem očí měl pár nových vrásek a od levého ucha se mu táhla přes tvář asi pěticentimetrová jizva. Lehounce se dotkla jeho obličeje a natočila ho, aby na něj lépe viděla.

„Zasáhl mě šrapnel,“ řekl. „Mám o jizvu blíž k tomu, abych se vám vyrovnal.“ Zavládlo delší ticho a nakonec se Bradford zeptal: „Proč jste něco neřekla a neušetřila mi námahu se hrou na stopaře?“

„A zničila tak iluzi o Loganově malé“, Munroeová se odmlčela a prsty naznačila ve vzduchu uvozovky –

„intervenci?“

„Bojí se o vás, říká, že berete léky.“

„Jo, beru. Ale z jiných důvodů, než si myslí.“

„Mám si dělat starosti?“ zeptal se.

Naklonila se dopředu, lokty se opřela o kolena a tvář odvrátila do tmy. „Možná.“ A pak se v tichu snažila najít slova, která by dokázala adekvátně popsat, v jakou noční můru se pro ni změnila krajina snů.

„Má to něco společného s Afrikou?“ zeptal se.

Letmo na něj pohlédla přes rameno. „Kdoví,“ řekla. „Ta tomu určitě nepřidala.“ Znovu se otočila do tmy a s přimhouřenýma očima pokračovala: „Já už jsem se s tím smířila, Milesi. Nemůžu přepsat minulost, i kdybych si to přála sebevíc, a nic, co jsem tenkrát mohla udělat, by stejně nic nezměnilo.“

Dlouho mlčela, a jestliže měl Bradford nutkání ji pobídnout, aby pokračovala, nedal to nijak najevo.

„Trvá to asi měsíc a půl,“ řekla nakonec. „Začalo to jako občasný špatný sen a postupně to přerostlo do nekontrolovatelného násilí. Když spím, nemám ani potuchy, co se děje, a zkázu vidím až po probuzení.“

Odmlčela se a znovu se k němu obrátila. „Jako by nestačilo, že mám na rukou krev, když jsem vzhůru,“

řekla, „teď se to může stát i ve spánku. Nevěřím sama sobě, nemám jak to kontrolovat, a tak se radši předem zneškodním sama.“ Otočila se zpátky a zase se zadívala do tmy. „Bez spánku vydržím jen pár dní, než se začnu hroutit,“ dodala. „S léky je to špatně a bez léků taky.“

„Byla jste u doktora? Máte na ně aspoň recept?“

Vrhla pohled jeho směrem. „Tohle jsme už přece jednou probírali.“

Bylo to při jejich prvním setkání; diskutovali tenkrát o hodnotě psychiatrických posudků poté, co se Munroeová dozvěděla, že zprávu o její minulosti pro jejího zaměstnavatele vypracoval právě Bradford.

Udělala významnou pomlku, aby vyzněla váha jejích slov, a pak se zeptala: „Řekl vám Logan, co po mně žádá, proč mě sem vlastně přivezl?“

„Neřekl. Předpokládal jsem, že to bylo kvůli vám samotné.“

„Chce, abych odjela do Jižní Ameriky,“ řekla, „pronikla mezi nějaké padouchy, ukradla dceru jeho kamarádky z dětství a odvezla ji domů.“

Bradford nic neříkal a Munroeová zůstala zticha, aby si mohl sám vyhodnotit míru Loganova altruismu.

Hlasitě si povzdechl a starostlivým tónem se zeptal: „Kam do Jižní Ameriky? Má to něco společného s drogovými kartely?“

„Do Argentiny,“ odpověděla. „A netýká se to drog, ale náboženství. Jde o únos, je to komplikované a pravděpodobně správné. Faktem je, že přes všechny rozumné důvody je to docela velké riziko, a kdyby mě o to požádal někdo jiný než Logan, už dávno bych odmítla.“

„Když jste tohle všechno věděla,“ řekl, „proč jste vůbec jezdila do New Yorku?“

„Mám své důvody.“

„Noah?“

Přikývla, i když popravdě byl Noah jen jednou z příčin.

„Budete se vracet do Maroka?“ zeptal se Bradford.

„Nevím,“ řekla.

Bradford mlčel a Munroeová věděla, že přes všechnu svou zvědavost nebude dál vyzvídat. Možná se časem najde důvod, aby před ním odhalila svou duši, ukázala mu bolest, slovy vyjádřila to, co už stejně instinktivně tušil. Teď ale ne.

Po krátké odmlce se Bradford zeptal: „Když pomineme to nevyspání a léky, tak jak se vám vlastně daří?“

Pokrčila rameny. „Bordel v hlavě jako obvykle, viděl jste, co se stalo včera v noci.“

„Něco jsem viděl. Zmizela jste mi za rohem, a než jsem vás dohnal, jeden chlápek vám ležel mrtvý u nohou a druhý se belhal pryč.“

„Semlelo se to rychle,“ řekla. „Sadistický svině.“

„Bránit se ještě neznamená mít bordel v hlavě,“ namítl.

Obrátila se k němu. „Ne? Nikdo mě přece nenutí chodit ve dvě v noci po městě. Nemusím číhat v tmavých uličkách nebo na opuštěných cestách v parku a koledovat si o průšvih.“ Pohlédla směrem k pěšině, která vedla k lavičce. „Jaký je rozdíl,“ pokračovala, „mezi hledáním oběti a hraním si na oběť, když vím, že si mě predátoři najdou?“

„To je obrovský rozdíl.“

Otevřela ústa, aby něco řekla, a pak se zarazila. Tohle bylo téma pro jinou příležitost. „Jak dlouho se zdržíte ve městě?“ zeptala se.

„Přijde na to,“ odpověděl po chvíli. „A jak dlouho se tady zdržíte vy?“

Proti své vůli se zasmála. „To nemyslíte vážně. Logan vás platí?“

„Nebuďte blázen, Michael. Ne, Logan mi nic neplatí.“

„A proč teda?“

Přes tvář mu přeletěl bolestný výraz. „Vy se musíte ptát?“

Pomalu a hlasitě vydechla, zaklonila se a zadívala se do nebe. „Omlouvám se,“ řekla. „Vím, co vás stojí to, že jste kvůli mně tady.“ Obrátila se k němu a pak zase zpátky do noci. „Opravdu si toho cením, možná víc, než si dokážete představit –, jenom si myslím, že to nebude k ničemu.“

„Možná bude, možná nebude,“ řekl. Po další odmlce pokračoval: „Vy přece víte, že si vás vážím?“

Přikývla.

„Dobře,“ řekl. „Já si totiž myslím, že je šílenství nosit u sebe ty nože, dokud jste takhle rozhozená. Máte v úmyslu vědomě brát léky a snažíte se zvládnout jejich užívání, jenže to je jako řízení v opilosti, myslíte si, že to máte pod kontrolou, ale nemáte. Michael, vy jste dost nebezpečná i bez návykových látek a zbraní.“

„Já ale přece nejsem feťák na nějaké šílené drogové jízdě,“ namítla.

„To chápu,“ řekl, „ale oba víme, že ty nože nenosíte kvůli sebeobraně, vy je nepotřebujete. Když někoho zabijete holýma rukama, můžete k tomu mít pádný důvod, díky němuž vás nakonec nezavřou. Když ho ale zapíchnete nožem, jste namydlená, a vy to víte. Proč takhle riskovat?“

Riskovat. Slovo, jímž se tak rádi oháněli lidé, kteří neměli ani potuchy, co riziko doopravdy znamená. Od každého jiného by ta slova zněla banálně a ona by je mohla snadno odbýt mávnutím ruky, jenže tenhle muž jí zachránil život, tenhle muž moc dobře věděl, co znamená riskovat všechno.

Po chvíli mlčení Munroeová vytáhla ze skrytých míst na těle tři nože. Bez zbytečných cavyků mu je položila do klína.

Bradford vzal zbraně do rukou a potěžkal je. „Dáte mi taky ty léky?“ zeptal se.

„Jedině když si k nim přiberete i noční můry.“

Neodpověděl a ona mu to ticho dopřála. Časem to možná pochopí. Zaklonila hlavu a podívala se směrem k východu, kde se nebe zbarvovalo do fialova. Vstala.

„Musím se vrátit do hotelu,“ řekla. „Půjdete se mnou? Můžete se ubytovat v apartmá, jestli chcete, bude to pohodlnější než hlídkovat na ulici.“

„Copak nemáte plný barák?“ zeptal se.

„Místa je tam dost,“ řekla, „ale vy byste stejně bydlel se mnou.“

Svraštil čelo a Munroeová pochopila příčinu jeho rozpaků. Zavěsila se do něj a odváděla ho odtud. „Já se snažím, Milesi,“ řekla, „vážně se snažím. Když už se mi pokoušíte pomoct a já jsem ochotná vám to dovolit, tak to aspoň udělejme pořádně. Zůstaňte se mnou.“

Než se vrátili do hotelu, slunce už vyšlo nad obzor, a sotva Munroeová otevřela dveře, Logan se jí vrhl naproti. Ve tváři se mu zračila směsice strachu a úlevy, jako by celou dobu nervózně pochodoval po místnosti a už ani neočekával, že přijde. Vtom si všiml Milese.

Zbledl a prudce se zastavil. Šok přehlušil všechno ostatní.

Bradford mu kývl na pozdrav a Logan zůstal ještě půl vteřiny stát jako opařený, než se beze slova otočil k televizi, pak k Munroeové, zpátky k obrazovce a opět k ní.

Munroeová se netrpělivě zeptala: „Co se děje, Logane?“

Trhaně ukázal směrem k televizi s vypnutým zvukem, kde právě běžely záběry z místních zpráv.

„Předevčírem v noci někdo zavraždil příslušníka newyorské policie,“ řekl. „Dneska ráno vytáhli jeho tělo z

kontejneru na odpadky.“

Zíral Munroeové na ruce a předloktí, už dávno umyté do čista, a zašeptal: „To je tvoje práce?“

Hlavu jí naplnil disharmonický mumraj myšlenek. Nedokázala si dát Loganova slova do souvislosti s tím, co sama prožila. Policista. Obrátila se k němu zády, neschopná slova, a zatímco se svět pohyboval jako ve zpomaleném filmu, připojila se k Milesovi před obrazovkou.

Zvuk byl ještě stále vypnutý a pod opakující se smyčkou běžel titulek „mimořádné zprávy“. Mlčky se dívala a Logan se po chvilce zeptal znovu. Tentokrát jeho otázka připomínala spíš obviňující zasyčení.

Munroeová se odvrátila od ploché obrazovky, pohlédla na něj, pak se bez jediného slova otočila a odkráčela do svého pokoje. Zavřela za sebou dveře a nechala tam Logana stát, zmateného a vyděšeného.

Přistoupila k oknu. Ranní světlo jí dopadalo na ruce a ona hleděla na neviditelné skvrny od krve, které je poznamenaly. Ozvalo se tiché zaklepání a dveře se pootevřely. Bradford nejdřív strčil dovnitř hlavu, a pak, aniž čekal na vyzvání, vstoupil do místnosti. Zavřel za sebou, postavil se vedle ní k oknu a zadíval se na město.

„Nechala jste tam nějaké stopy?“ zeptal se.

Pomalu k němu obrátila zrak. „O žádných nevím.“

Bradford k ní natáhl ruku a palcem se dotkl její brady. „Možná by vám prospělo vzít tu práci.“

Opřela si hlavu o jeho dlaň. „Jestli ti muži byli skutečně od policie, nejspíš se to pěkně rozmázne, a já nebudu utíkat před vlastními chybami.“

„To by byl jen bonus navíc,“ poznamenal. „Bůh ví, že jste si potřebovala dát pauzu, a já jsem si jistý, že jste mezitím nezahálela, ale napadlo vás někdy, že váš problém může pramenit i z dlouhodobé pracovní nečinnosti?“

Obrátila se znovu k oknu, k lidem jako mravencům a autům, která odsud vypadala jako hračky, hemžícím se dole v ulicích. Nebylo pochyb, že potřebuje začít pracovat. Od Mongoma už uplynulo téměř osm měsíců a vnitřní tlak vytrvale narůstal, ten nebezpečný přetlak, který se mohl uvolnit jen naprostým soustředěním při práci. Ale zakázka, kterou jí nabízel Logan? To bylo hotové šílenství.

„Mám v patách smrt,“ řekla. „Dokážu tu holku dostat ven, ale nemůžu zaručit, že přitom nezemře někdo jiný, a všichni ti lidé jsou nějakým způsobem svázaní s Loganem.“ Znovu se otočila k oknu a ulicím velkoměsta. „Logan je natolik zaslepený touhou a zoufalstvím, že ignoruje různé eventuality, nepřipouští si možnost“, vyhledala Bradfordovy oči, „možnost, že to přeroste v masakr.

Něco mi zamlčuje,“ pokračovala. „Příliš tlačí na pilu, než aby to bylo tak jednoduché, jak on to podává.“

„Přesto do toho jdete.“

Přikývla. „Snažím se duševně obrnit proti spoustě neblahých důsledků.“

Zpoza dveří se ozval smích a oba se otočili tím směrem. „Ostatní už jsou vzhůru,“ řekla. „Je načase rozehrát hru.“

Sundala z ramínka ve skříni šaty dlouhé po kotníky a řekla: „Omluvte mě na moment.“ Svlékla se, aniž se starala, zda na ni Bradford civí, anebo odvrátil zrak, věděla, že by rád udělal to první, ale nakonec skončí u toho druhého.

Shodila maskáčové kalhoty z noční výpravy a opět na sebe vzala podobu nevinnosti a plachosti. Před odchodem se zastavila s rukou na klice.

„Jdete?“ zeptala se.

Bradford při pohledu na styl jejího oblečení zvedl obočí a ona se místo odpovědi zazubila, pak zavřela oči a v krátkém časovém záblesku přepnula z jednoho pracovního režimu do druhého. Když oči znovu

otevřela, byla už tou dívkou, která vyjde ze dveří.

Čtveřice, která v hotelu strávila noc, zatím seděla s Loganem v obýváku a Munroeová vyrozuměla, že se živá debata točí kolem snídaní v dobách minulých. Ačkoli se Logan zapojoval do hovoru jen málo, úspěšně se mu dařilo maskovat známky stresu, které mu ještě před chvílí hrály v obličeji.

Munroeová vstoupila do místnosti s Bradfordem po boku a stejně jako den předtím se rozhovor po příchodu cizího člověka zadrhl. Spíš než vzájemné spojenectví to způsobila obava, že by nově příchozí nemusel správně pochopit to, co uslyší.

Munroeová jim Bradforda s potutelným úsměvem představila. „Žoldák,“ řekla, „námezdní voják a příležitostně i můj osobní strážce.“

Následovalo potřásání rukou a zdvořilostní konverzace, načež se ozval Gideon: „Podle toho, co říká Logan, byste osobního strážce potřebovat neměla.“

V jeho slovech, pronesených odlehčeným tónem, zněla skrytá provokace. Munroeová neviděla důvod se obhajovat ani mu něco vysvětlovat, a odvrátila se od něj. Sáhla po telefonu, aby pro skupinku objednala snídani, ale Gideon ji zastavil a položil jí ruku na rameno.

Gideonovi bylo pětatřicet a vystupoval se sebejistotou člověka, který prošel bojem muže proti muži a vyvázl živý. Se svými sto devadesáti centimetry a sto kilogramy živé váhy měl nad Munroeovou převahu patnácti centimetrů a čtyřiceti kil a z jeho chování čišelo přesvědčení, že tuto mladou a nevinnou éterickou bytost může beztrestně poučovat a vychovávat.

Munroeová ztuhla. V místnosti se rozhostilo ticho. Jí se před očima zatmělo, svět zešedl a její mozek provedl pár rychlých výpočtů. V tom okamžiku, kdy se zastavil čas, prahla po katarzi a konejšivé úlevě od bolesti, po euforii z prolité krve.

Logan měl Gideona varovat; měl to vědět.

Dostala se už do křížku s většími chlapy; něčeho takového se vůbec nebála. Udeřit bylo instinkt, druhá přirozenost. Dokázala se pohybovat s ničivou rychlostí; v záblesku děsivého šílenství, hraničícího s nepříčetností, se taktika „šok a hrůza“ měnila v „šok a smrt“, v nutkání zabíjet, které měla vyryté do duše jedním brutálním zářezem za druhým.

Stála vzpřímeně, otočená zády k němu, a tichým monotónním hlasem pronesla: „Dejte tu ruku pryč.“

Několika přesnými výpočty, jejichž výsledky se jí vracely v ozvěnách jako při echolokaci, bleskově určila polohu všech osob v místnosti a připravila se na to, co mělo přijít. Bradford se začal zvedat z pohovky a pak se zarazil. Logan zůstal sedět. Žádný z nich se neodvážil pohnout, aby nespustil agresivní reakci.

Ostatní se nehýbali z místa a Gideonova ruka jí nadále těžce spočívala na rameni.

Potlačila nutkání udeřit a stále zády k němu řekla: „Nechci vám ublížit.“

Gideonův stisk zesílil. Zatahal ji za rameno. „Mluvím s vámi,“ řekl.

Snesla se tma. Čas se zastavil. Pohyby se rozmazaly. Automatický instinkt, a Gideon náhle klečel na kolenou, rukama se držel za krk a lapal po dechu, zatímco ona stála nad ním, připravená k dalšímu úderu.

Vrhla krátký pohled na Logana. Namísto zděšeného výrazu, který očekávala, mu na rtech pohrával úsměv.

Rázem pochopila, že to má na svědomí on, Logan s těmi svými pitomými, nebezpečnými hrami, jimiž dokazuje pravdy, které žádné dokazování nepotřebují. Napřímila se, napřáhla ke Gideonovi ruku, zvedla ho na nohy a jemně dloubla do paže.

„Dejte tomu pár minut,“ řekla. „Bude to dobrý.“

Hovor v místnosti se opět pomalu rozproudil a za chvíli se už zdálo, jako by se vůbec nic nestalo. Když přinesli snídani, debata se opět stočila k otázce vysvobození Hannah.

Logan toho moc nenamluvil a očima tu a tam zabrousil k Munroeové, jako by ji prosil o ujištění. Usmála se v odpověď, což ho za daných okolností nejspíš ještě víc zmátlo.

Z příběhů dětí Vyvolených, z upřímnosti jejich bolesti, Munroeová pochopila, jaké by bylo šílenství tu práci přijmout, a proč právě to udělá. Nebyla v tom žádná logika, žádný seznam pro a proti, vzpíralo se to veškeré metodičnosti a puntičkářské přesnosti, které až doposud definovaly její kariéru. Ta touha vyhovět prýštila odněkud z hloubi duše; jako nevinná touha dítěte z dob dávno minulých, modlitba za záchranu, která nebyla nikdy vyslyšena.

V tomto kole diskuze kladl otázky Bradford, a zatímco ostatní odpovídali, Munroeová poodešla stranou a sledovala jejich řeč těla a mimiku. Stejně jako den předtím v místnosti vládla atmosféra kolektivní nedůvěry. A právem.

Na rozdíl od typických klientů v drahých oblecích, kteří se rozhodovali s věcnou nezaujatostí, měli k dispozici miliony investičních dolarů, intrikovali za zády správní rady a Munroeovou znali jen z doslechu, měla tato zakázka silně omezený rozpočet a vysoce osobní charakter. Všechno se sázelo na jednu kartu: na spolehlivost a schopnosti cizí osoby.

Debata byla čím dál hlasitější a Munroeová pobaveně sledovala, jak se konflikt začíná vyhrocovat a vytyčují se tiché bitevní linie. Bradfordovy otázky byly přímé a taktické, zaměřovaly se spíš na logistiku než na city a pocity. Byl to voják a jako takový ignoroval emoce, aby mohl vypočítat riziko. Na jeho odstupu nebylo nic osobního, patřilo to prostě k válce, a z lidí kolem stolu to pochopil zřejmě jen Logan s Gideonem, oba bývalí vojáci.

Munroeová vstala. Dlouhým a pomalým pohybem odstrčila židli a konverzace v místnosti rázem ustala.

Naklonila se dopředu, dlaněmi se opřela o stůl a prohlásila: „Jakmile budete připravení, můžeme začít.“

KAPITOLA 7

Buenos Aires, Argentina

Hannah se kradla dolů po schodech a pak po špičkách zamířila ke kuchyni. Nebýt v tak pozdní hodinu v posteli byla strašná neposlušnost, ale ona se musela jít podívat, nemohla spát, dokud to nezjistí. Poslední dobou neměla žádný průšvih, takže kdyby ji teď chytili, nemělo by to být tak zlé.

Na rozdíl od jejich pokoje, který byl přeplněný a nikdy v něm nebylo ticho, byl dům tmavý a opuštěný a nástěnka s rozvrhem z dálky připomínala flek na zdi chodby. Hannah si stoupla před rozpis, mžourala na slova napsaná fixem, hledala své jméno a nakonec ho objevila v kuchyňské četě.

Zklamaně zasténala.

Za normálních okolností měla službu v kuchyni ráda. Bylo to lepší než chodit vybírat peníze do ulic nebo do kanceláří a obchodů, a stokrát příjemnější než drhnutí podlah a mytí záchodů. Jenže při službě v kuchyni se jí jen těžko podaří zastihnout Rachel o samotě, protože na rozdíl od Hannah, která střídala různé práce a zaskakovala tam, kde bylo právě potřeba, měla Rachel zaměstnání na plný úvazek. Rachel byla o celý rok starší a zůstávala celý den se svou skupinou dětí, dokonce i v noci, každý den kromě části neděle.

Jestliže má být Hannah v kuchyni, musí si vymyslet opravdu dobrou záminku, aby se dostala do oddělení batolat a mohla si promluvit s Rachel; proto by jí víc vyhovovalo zítra čistit záchodky.

Mluvit o tom, co se stalo, se nesmělo, ale o zeptání Sunshine nic neříkala. A jestliže se Rachel minule přihodilo totéž co včera Hannah, tak by vlastně nikdo nikomu nic neprozrazoval, protože by to už obě věděly, a tím pádem by se to nepočítalo. Snad. Rachel totiž byla jediná osoba, za kterou s tím Hannah mohla jít, jediná, která to mohla pochopit.

Hannah to rozhodně zkusí, protože někdy, když nešlo zapomenout, pomohlo jedině promluvit si s někým, kdo tu zlou věc zažil také; člověku se pak trochu ulevilo.

Včera trvalo celé tři hodiny, než se Sunshine vrátila. Ten muž se s postupujícím časem choval čím dál hůř a pro Hannah bylo stále těžší a těžší bloudit myšlenkami jinde a zadržovat přitom slzy. Ale dokázala to.

Zdálo se, že pan Cárcan přesně ví, kdy se má Sunshine vrátit, protože těsně před jejím příchodem Hannah nařídil, aby se oblékla. Pak ji poslal do přijímací místnosti, aby byl v kanceláři sám, až Sunshine vkročí do dveří.

Sunshine ji odvedla do dodávky, kde na ně ještě pořád čekal Sádoch, a nikdo nic neříkal. Když se člověk náhodou ocitl sám s někým cizím v Nicotě, dospělí chtěli vědět všechno, každé slovo, aby se ujistili, že nedošlo k duchovnímu poskvrnění nebo že dotyčný neprozradil něco tajného nesprávné osobě. Ale tentokrát je to zřejmě nezajímalo a možná to tak bylo lepší, protože Hannah by se nejradši propadla hanbou. Neměla nejmenší chuť s nimi mluvit; chtěla zapomenout.

Chápala, že to Sunshine prohlásila za tajné a zakázala jí o tom mluvit, ale klidně si mohla ušetřit slova. I bez jejího varování by o tom Hannah stejně nikdy s žádným dospělým nemluvila; tak hloupá nebyla.

Kdyby na to přišel některý ze zástupců Proroka, dali by to za vinu jí, tak jako loni v Chile, když to řekla na strýčka Gabriela a oni prohlásili, že za to může Hannah a její démoni pokušitelé, kteří ho svedli ze správné cesty. Nakonec to byla ona, koho před celou komunitou zostudili a později ještě potrestali.

Hannah se otočila od nástěnky a po špičkách se vracela chodbou, vyplížila se po schodech a potichu vklouzla do postele. Celou dobu přemýšlela, jak to zařídit, aby si mohla promluvit s Rachel, Rachel, se kterou ještě před nedávnem byly tak dobré kamarádky, až jim vůdci komunity zakázali se stýkat.

Tak to prostě chodilo, mohli jste se přátelit, ale ne tak moc, aby se z vás stali nejlepší kamarádi. Nejlepší přátelé, stejně jako manželé, totiž mohli začít stavět jinou osobu nad Pána nebo Proroka anebo komunitu a mít s ní nějaké tajnosti. Někdy se stávalo, že i když jste byli jenom dobří kamarádi, vůdcům komunity jste připadali jako nejlepší přátelé, a protože vás to nenechali vysvětlit, museli jste být opatrní. A to ony nebyly.

Teď už to bylo lepší, aspoň spolu už zase směly mluvit, ale vůdci je měli pořád pod dohledem. Proto také přesunuli Rachel k batolatům a zaměstnali ji na plný úvazek, aby jim dvěma neposkytli mnoho příležitostí.

Během ranní pobožnosti seděla Hannah co nejklidněji a zírala na stránky, ale nečetla. Trápily ji sice výčitky svědomí, ale už vzdala veškeré pokusy se soustředit, protože ať se snažila sebevíc, slova jí šla jedním uchem tam a druhým ven, a po několika stránkách si uvědomila, že vlastně nevnímala jediné slovo.

Kniha Poučení, slova Proroka, byla důležitá pro její duchovní zdraví a naprosto nezbytná k ochraně před ďáblem a jeho démony, jenže Hannah neustále skákaly myšlenky jedna přes druhou. Snažila se aspoň sebou nevrtět a nedívat se na hodiny, dokud ty dvě hodiny konečně neskončí a místnost se nevyprázdní.

Asi patnáctičlenná skupinka se pak shromáždila před nástěnkou. Až na několik výjimek to byli mladí lidé, kteří stejně jako Hannah rotovali mezi jednotlivými pracovišti, a teď zjišťovali, kam je ten den zařadili.

Hannah už to sice věděla, ale pro jistotu šla za nimi a chvíli předstírala, že hledá na nástěnce své jméno.

Pak zamířila do kuchyně, kde se měl brzy začít chystat oběd.

Odpoledne konečně našla skulinku, když jí vedoucí kuchyně Ezechiáš dal čtvrthodinové volno před přípravou večeře. Strýčka Eziho měla ráda, protože občas přimhouřil oko nad předpisy a nebyl tak vážný a přísný jako většina dospělých. Pokud člověk pilně pracoval a nechoval se neuctivě, nic moc dalšího ho nezajímalo, a občas dokonce žertoval.

Hannah znala rozvrh a věděla, že Rachel bude se svou skupinou venku. Lepší by sice bylo, kdyby zůstaly v pokoji batolat, kde by je nemohl nikdo načapat, jak se spolu baví, ale nedalo se nic dělat. Pokud se o ně nezačnou zajímat a pokud to Hannah ani Rachel samy nenahlásí vůdcům, neměl by z toho být problém.

Rachel seděla venku na provizorní lavičce a opodál si hrálo šest dětí. Nad nimi stála Mercy, Rachelina jedenáctiletá pomocnice, a hlídala je.

Když se Hannah přiblížila, Rachel se odsunula na lavičce a udělala jí místo, ale nic neříkala. Tak to chodilo, když se člověk dostal do průšvihu a oddělili ho; často nevěděl, jak znovu začít.

Hannah se posadila, ale Rachel stále mlčela, a tak Hannah sledovala, jak si Mercy hraje se dvěma dětmi.

Deseti-až dvanáctiletí to měli o tolik jednodušší než ti, kterým bylo přes třináct, pracovali jen půl dne, po večeři se mohli setkat s rodiči, a co bylo nejlepší, dovolili jim ještě na pár hodin chodit do školy.

Hannah chyběla hlavně ta škola a vadilo jí, že nikdy neměla možnost naučit se zlomky.

Mercy se nenápadně sunula blíž k lavičce a Hannah jí viděla v obličeji, že je zvědavá, proč sem přišla. I když měla v úmyslu pečlivě volit slova, stejně nechtěla, aby se Mercy přiblížila natolik, aby jejich rozhovor vyslechla. Proto se rychle a tiše zeptala Rachel: „Taky ti ublížil?“

Rachel nezvedla zrak, ale po chvíli přikývla. Dobré na tom bylo, že Hannah vlastně neporušila žádné nařízení, a přece se něco dozvěděla. Nemusela říct nic konkrétního a přitom obě věděly, o čem je řeč.

Bylo však příliš riskantní pokračovat, pokud se Rachel do rozhovoru nezapojí. Hannah čekala, ale Rachel seděla jako zařezaná. Mezitím se už k lavičce přišourala Mercy jako dotěrný špeh a natahovala uši, aby jí neuniklo jediné slovo.

Čas vypršel a Hannah se vlastně nic nedozvěděla, kromě toho, že není jediná, ale protože Rachel byla celou dobu tak nemluvná, Hannah se trochu bála, aby nežalovala vůdcům. S žaludkem jako na vodě se vrátila do kuchyně. Její ruce dokázaly pracovat zcela mechanicky, a jelikož věděla, že Ezi nic neřekne, pokud bude dodržovat tempo, nechala celé odpoledne bloudit myšlenky bůhvíkde.

Bylo už pozdě večer, když si pro ni přišel strýček Eliáš.

Strčil hlavu do dívčího pokoje a požádal ji, aby za ním na chvíli zašla. Řekl, že si s ní potřebuje promluvit, a to stačilo, aby se Hannah udělalo na zvracení. Z takových rozhovorů ještě nikdy nevzešlo nic dobrého.

Byla sice opatrná a technicky vzato neporušila žádná pravidla, ale na tom nakonec stejně nezáleželo.

Rachel ji zřejmě nahlásila a ona neměla žádnou možnost zjistit, jestli to, co jim navykládala, je pravda, nebo ne.

Eliáš zavedl Hannah k sobě do nevelké kanceláře, pověsil na kliku cedulku a zavřel dveře. To bylo ještě horší. Eliáš byl hlavním vůdcem jejich komunity. Když nařídil „zákaz vstupu“, tak nikdo nevstoupí, a to znamenalo, že je možné všechno.

Poručil jí, aby si sedla na jednu ze skládacích židlí, a sám se posadil naproti. Chvíli mlčel a upřeně na ni hleděl, a i když Hannah chtěla jeho pohled opětovat, prostě to nešlo. Celá se třásla, uvnitř i zvenčí, a dokázala nanejvýš zadržovat slzy, které se jí tlačily do očí vždycky, když měla strach.

„Pán mi zjevil, že jsi byla neposlušná,“ prohlásil nakonec Eliáš, „a to zde nemůžeme trpět. Je to skulina, kterou se do našich řad může protáhnout ďábel.“

Eliáš neřekl, co provedla, nikdy to neříkali, a Hannah se bála zeptat, aby všechno ještě nezhoršila, kdyby mu omylem prozradila něco, co ještě nevěděl. A ačkoli dnes vlastně vůbec neposlušná nebyla, nemohla se obhájit a musela přijmout trest, jaký jí Eliáš vyměří.

Bylo tak ubíjející, že se člověk nikdy nemohl hájit, musel se jen pokorně smířit s osudem a neměl žádnou šanci na tom něco změnit.

Hannah pálily oči.

„Dostáváš podmínku na dva týdny,“ pokračoval Eliáš. „Požádal jsem Morningstar, aby na tebe dohlédla, a budeš mít příkaz mlčení, dokud neseznám, že se tvé srdce vrátilo k Pánu.“

Hannah přikývla, a ačkoli se snažila zadržet slzy, nedařilo se jí to. Strach, události ve městě, Rachelino udání, tenhle trest, semlelo se to všechno tak najednou a příliš rychle; jedno za druhým, a mezitím nic, co by pomohlo zmírnit důsledky, otupit jim hrany, aby to mohla hodit za hlavu.

Ale trochu se jí i ulevilo. Dvoutýdenní nepřetržitý dohled Morningstar a zákaz mluvení ještě nebyly tak zlé, ani zdaleka tak zlé jako dostat výprask před celou komunitou a muset je prosit o slitování, aby přestali.

Jenže se jí spustily slzy, a jakmile vytryskly, tekly a tekly. Pár by jich nevadilo, dokazovaly by její kajícnost, ale potoky slz mohly znamenat další potíže. Přesto je nedokázala zastavit. Otřásaly jí mohutné trýznivé vzlyky, až ji nakonec Eliáš chytil za ruku a přitáhl si ji na klín.

„Možná jsem byl k tobě příliš tvrdý,“ řekl. „Prorok učí, že trest bez lásky je proti zákonům Božím, a je důležité, abys věděla, jak velice moc tě Pán miluje.“

Eliášovy ruce jí zajely pod noční košili a spočinuly na nahých stehnech. Jeho dotek jí byl nepříjemný a udělalo se jí ještě hůř od žaludku, než když s ním vcházela do místnosti s vědomím, že ten rozhovor skončí špatně.

Eliáš řekl: „Možná tím problémem… možná tím důvodem tvé neposlušnosti je, že nedostáváš dost lásky Pána Ježíše, dítě.“

Hannah se snažila přestat plakat, věděla, kam tohle povede, a chtěla pryč. Jenže dokud jí tekly slzy, nešlo se z toho vymluvit. Eliáš ji držel na klíně a ona se teď nemohla jen tak zvednout, aniž by si tím přidělala další hromadu problémů.

„Pokárání znamená, že ti Pán projevuje svou lásku, holčičko. Někdy ti Bůh musí nejdřív ublížit, aby ses mohla naučit správnému chování. Ale ano, možná jsem byl příliš tvrdý, a ty potřebuješ spíš něhu.“

Hannah toužila vstát Eliášovi z klína; nechtěla tenhle druh lásky, i kdyby tím měla Ježíše rozhněvat.

Přemáhala slzy, bránila se jim, jenže ony neustávaly. Jediné, co teď mohla udělat, bylo přenést se v duchu jinam, nechat myšlenky odletět co nejdál, pryč od téhle místnosti, toho muže a všeho, co mělo něco společného s požehnáním lásky.

KAPITOLA 8

Mezinárodní letiště Johna F. Kennedyho, New York

Proti veškerým pravidlům práce a přežití nastoupila Munroeová do letadla směr Buenos Aires s tříčlenným doprovodem. Nežádala Logana a jeho přátele, aby se k ní připojili, ani neplýtvala energií na to, aby jim to rozmlouvala, když trvali na svém. Až bude chtít, stejně si prosadí svou.

Pracovala sama. Lov informací byl osamělá činnost. Byla stínem, duchem, splývala s okolím a stávala se vším, čím bylo potřeba ke splnění úkolu. Nesnesla žádné kolegy ani nohsledy, žádného parťáka, který by všechno zvoral, a opírala se i strachovala jen a jen o sebe. Díky této taktice zůstávala neviditelná a naživu.

Kromě Milese Bradforda, kterého měla po boku na poslední štaci v Africe, se představě jejího parťáka asi nejvíc blížil Logan. Logan jí na dálku hlídal záda. Když potřebovala pomoc, vzal to z druhého konce.

Sloužil jako zásobovač, ten, na koho se mohla kdykoli obrátit, kdo jí dodával vzduch, když šla ke dnu.

A momentálně pomalu, ale jistě přestával být přínosem a stával se přítěží.

Předpokládala, že když ten úkol přijme, Logana to uklidní; myslela si, že když ji zná tak dobře, uvolní se, přenechá tu práci profesionálovi a umožní jí dělat to, co uměla nejlépe. Místo toho se Logan neustále motal kolem, do všeho šťoural a bazíroval na detailech. I když ho obvykle máloco rozhodilo, najednou byl posedlý potřebou neustále vyzvídat, vyptávat se jí na názory a tahat z ní moudrosti.

Byl jedním z trojice, která se dožadovala účasti na celém tomhle cirkuse, a teď za ním Munroeová postupovala uličkou v letadle přes turistickou třídu, zatímco si zběžně prohlížela obličeje již usazených pasažérů. Jak měla ve zvyku, cestou se dotýkala opěradel a v duchu počítala vzdálenost od nejbližšího

únikového východu. Za ní se sunula Heidi a pak Gideon, a všichni se kolébali uličkou jako kuřata za kvočnou.

Let z New Yorku do Buenos Aires bez mezipřistání trval jedenáct hodin a vzhledem k tomu, že letenky pořizovali na poslední chvíli, sehnali už jen dvě dvojice sedadel vedle sebe, oddělené čtrnácti řadami.

Asi v polovině kabiny se Logan zastavil a začal zvedat příruční tašku do přihrádky na zavazadla.

Munroeová ho zarazila a vytáhla mu z ruky palubní lístek.

Celou dobu se mu snažila vyhovět a trpěla jeho neustálé přerušování a otázky, ale kdyby měla vedle něj strávit celou noc, asi by ho musela zabít.

„Já sedím s Heidi,“ prohlásila.

Zaskočená Heidi se mlčky otočila na Logana a očima žádala potvrzení. Ten po chvilce zaváhání s pevně sevřenými rty přikývl. Munroeová ho přátelsky dloubla do ramene a on na ni vděčně pohlédl.

Ustoupila stranou. Heidi vklouzla na sedadlo u okénka a Munroeová uvolnila uličku, aby mohl projít Gideon. Muži pokračovali dozadu do letadla, a jak za nimi Munroeová hleděla, její původní podezření, že před ní Logan něco zamlčuje, se změnilo v jistotu.

Když si uložily zavazadla a ostatní věci, Munroeová pohodila na otevřený vyklápěcí stolek tlustou papírovou složku. Čtení na noc.

Heidi se zeptala: „Vy toho moc nenaspíte, že?“

Munroeová otevřela desky se sbírkou dokumentů, které jí Logan předal krátce před nástupem do letadla, a poznamenala: „Máte postřeh.“

Z Heidina úsměvu vyzařovala vřelost. „Je těžké to přehlédnout, a navíc se zdá, že nedostatek spánku bývá často průvodním jevem výjimečnosti. Protože sama patřím k osmihodinovým spáčům, závidím vám ty další hodiny života.“

Heidi byla drobná brunetka s blankytně modrýma očima, pár kily navíc a neodolatelnou osobností, která popírala jejích šestatřicet let. Měla také schopnost stručně a jasně vyjadřovat složité myšlenky, díky čemuž byla zajisté vynikající projektovou manažerkou; Munroeové však její talent poskytl příležitost krátce nahlédnout do života dítěte Vyvolených.

Zarazil ji nenápadný kompliment; snažila se v něm odhalit pochlebování, ale cítila jen upřímnost. „Není co závidět. Někdy to nestojí za tu cenu,“ řekla.

Heidi vytáhla z kabelky knihu a položila si ji otevřenou na klín. „Logan říkal, že jste vyrůstala jako dítě misionářů, skoro jako my.“

Munroeová přikývla. „Narodila jsem se v Kamerunu,“ řekla. „V západní Africe.“

„A proto máte mužské jméno?“

„Právě naopak,“ řekla Munroeová. „Když mi bylo sedmnáct, povedlo se mi díky úplatku dostat na palubu nákladní lodě mířící do Evropy, a nechtěla jsem si koledovat o průšvih tím, že bych vypadala jako žena, proto jsem si oholila hlavu, stáhla hruď a vzala si chlapecké oblečení. Potřebovala jsem jméno, které by ladilo se vzhledem, a tak vznikl Michael.“

„Fungovalo to?“

„To jméno?“

„Ten vzhled.“

Munroeová na Heidi úkosem pohlédla. „Kdybych to dneska zopakovala, myslela byste si, že jsem chlap.“

Heidi pochybovačně zvedla obočí a Munroeová jí neměla její nedůvěru za zlé. Člověk to musel vidět, aby pochopil.

„Proč jste si vybrala právě jméno Michael?“ zeptala se Heidi.

Munroeová řekla: „Zdálo se mi to vhodné. V Bibli byla Míkal manželka krále Davida a nemohla mít děti.“

Heidi se uculila. Bible pro ni byla důvěrně známým územím. „Píše se to jinak,“ namítla.

Munroeová přikývla. „A nosila dívčí šaty.“

„To vy taky,“ opáčila Heidi. „Tak proč to mužské jméno?“

„Obvykle moc času v dívčích šatech netrávím,“ řekla Munroeová. „Práce mě často zavede do dost drsných končin, a podobně jako na té lodi je snazší získat to, co chci, jako muž. Moji klienti také nepředpokládají, že bych byla žena, takže to jméno sedí a ujalo se.“

„Jak se jmenujete doopravdy?“

Munroeová se širokým úsměvem řekla: „Vanessa.“

Heidi se k ní naklonila blíž, jako by jí svěřovala tajemství. „Moje pravé jméno je Batšeba,“ zašeptala. „Tak strašně jsem ho nesnášela, že jsem si ho po odchodu od Vyvolených nechala změnit, vzala jsem si místo něj své druhé křestní jméno.“

„Míkal a Batšeba,“ podotkla Munroeová. „Měly bychom si najít Davida.“

Heidi se zasmála, vrátila se ke knize a Munroeová zase k papírům ve složce. Sundala kancelářskou sponku, srovnala listy a přeladila se z jednoho režimu do druhého.

Ve světě informací závisel život na přesnosti. Spoléhat na domněnky a zdánlivou znalost věci bylo zrádné; když teď stála nad propastí infiltrace a únosu, všechno najednou vypadalo úplně jinak, než když sledovala momentky z Loganova života u piva a kulečníku.

Nejnáročnější na tomto úkolu bude vstřebávat informace bez předsudků a nahradit všechno, co si myslela, že ví, tím, co vědět musí. Tyto dokumenty, obsahující základní informace o Prorokovi a Vyvolených, byly pro pochopení klíčové.

Soustředěně seděla se zvýrazňovačem v ruce a poznámkovým blokem a vzlétnutí letadla s obligátní výzvou uveďte sedadla do svislé polohy vnímala jen jako pípnutí kdesi na periferii vědomí. Hodiny plynuly, a když se nakonec opřela, aby si protáhla záda, uvědomila si, že ji Heidi pozorně sleduje.

Munroeová ignorovala její neskrývaný zájem, dál si zakroužkovávala důležité věci v textu a dělala si poznámky, až nakonec odložila pero. Tehdy se ozvala Heidi: „Máte toho hodně, a čtete rychle.“

„Tohle je jen první kolo,“ odpověděla Munroeová. „Pokládám koleje, buduju kostru. Protože to dělám na poslední chvíli a ještě během cesty, mohly by mi snadno uniknout důležité podrobnosti, právě proto jsem chtěla, abyste seděla se mnou. Víte spoustu věcí, které se na těchhle stránkách vůbec neobjeví.“

Heidi se podle očekávání uvolnila. Munroeová pokračovala: „Měla jste to taky tak? Škola jen do páté nebo šesté třídy?“

„Přesně tak.“

„Působíte dojmem, že máte dobré vzdělání,“ řekla Munroeová. „Jak to, že se vám s tak bídnými základy povedlo dostat takhle daleko?“

„Vzdělání není totéž co inteligence a píle,“ řekla Heidi a znovu se usmála. Bylo v tom sladké vábení, tak nepatrné, že si ho většina lidí neuvědomovala, možná ani samotná Heidi. Tvořilo přirozenou součást jejího šarmu a Munroeová si všimla, že tím jsou si velmi podobní s Loganem.

Heidi pokračovala: „Někteří z nás tenkrát tolik toužili po informacích, že jsme tajně pašovali dovnitř věci ke čtení. Slovníky. Občas nějaký svazek encyklopedie, někdy jsme je sice mívali v komunitě, ale zakázali nám k nim přístup. Tak jsme si je tajně obstarali.“

„Chytili vás někdy?“

Heidi si povzdychla, téměř nostalgicky. „Jo. Jednou jsem skončila zavřená tři dny v komoře bez jídla, zatímco ostatní se za mě modlili a snažili se vyhnat démony, kteří způsobili, že jsem toužila po vědomostech z Nicoty.“ Zasmála se. „Zřejmě to moc nezabralo.“

Munroeová otočila posledních pár stránek, nalistovala začátek, proletěla své poznámky, pak se zase vrátila zpátky a hledala odpovědi na otázku, která jí vrtala hlavou. Kvůli spěchu, s jakým se projekt řítil dopředu, musela nechat shánění informací na Loganovi. Nic sice nemohlo nahradit kvalitu její vlastní práce, ale Logan přesně věděl, jaký druh informací potřebuje, a předal jí štos fotokopií, interních dokumentů, novinových výstřižků, úryvků z knih a vytisknutých internetových stránek. Zdálo se, že to pro začátek stačí, jenže ona se zasekla už teď.

Obrátila se k Heidi. „Z těchhle materiálů mi není jasné, proč žije Prorok na útěku a je hledaný Interpolem.

Lidi se přece nezavírají za to, že jsou odlišní, pokud tou odlišností neporušují zákon.“

Heidi pokrčila nos. Naklonila hlavu na stranu, jako by si sama nad tou otázkou lámala hlavu, a pak ukázala na dokumenty a požádala: „Můžu si to na chvilku půjčit?“

Munroeová jí podala složku s papíry a Heidi je zběžně prohlédla. „Chybí tady spousta věcí,“ poznamenala.

„Jak to?“

Heidi pokrčila rameny. „Budete se muset zeptat Logana, ale nejsou to zrovna věci, na jaké se snadno zapomíná.“ Na okamžik se odmlčela, změnila téma a vyhrkla na ni otázku, která jí zřejmě posledních několik dní nedala spát.

„Michael, proč to vlastně děláte?“ zeptala se. Znovu zaváhala a začala nanovo, pomalu, jako by pečlivě vážila slova ve strachu, aby nebyla pochopena špatně. „Proč jste souhlasila, že tu práci vezmete? Kvůli penězům ne, to je jisté, ani kvůli té věci jako takové. Tak proč? Protože je Logan váš kamarád? To stačí?“

Munroeová se opřela a na chvíli odsunula otázku chybějících dokumentů stranou. Jak vysvětlit něco, co sama pořádně nechápe? Nakonec řekla: „Mám jedinečnou kombinaci schopností, Heidi. Dělám to, protože to umím.“

Posuvné dveře se otevřely do mrazivého chladu. Munroeová vyšla za ostatními z letištní budovy do zataženého dopoledne na Ezeize, největším argentinském letišti.

Mnohahodinový let je přenesl z vlhkého newyorského parna přímo doprostřed zimy v Buenos Aires.

Munroeová se zhluboka nadechla a vtáhla do plic směs výfukových plynů, naftových výparů a studeného mrholení: vůni letiště, stejnou směsici pachů, jaká předcházela každému novému úkolu; aroma pracovního nasazení, soustředění a koncentrace.

Logan s Gideonem během letu vypracovali podrobný itinerář a teď, po přistání, převzali nad skupinkou společné velení. Heidi zřejmě nevadilo nechat je rozhodovat, a tak jim to Munroeová odkývala, tvářila se, že mlčky souhlasí, a dál to nekomentovala.

Nedokázala pochopit, jak mohlo Logana vůbec napadnout, že by jejímu talentu bylo ku prospěchu, kdyby jí rozkazoval někdo, kdo nemá ani zlomek jejích znalostí či zkušeností. Nepřicházelo v úvahu, aby někomu dělala poskoka nebo tancovala, jak někdo píská. Přijela sem, aby tu holku odvezla domů, a byla o to požádána proto, že dokáže splnit úkol, který nikdo jiný splnit nedokázal. Jakákoli domnělá ochota k ústupkům byla jen přechodná a nikdy nebude upřímná.

Ostatní mezitím naházeli zavazadla do kufru taxíku. Gideon kvůli své výšce zabral místo spolujezdce a zbývající tři se usadili na zadní sedadlo.

Na rozdíl od ostatních, kteří se na cestu řádně sbalili, si Munroeová přivezla jen jedno náhradní oblečení a

tenkou bundu, která ji sotva ochránila před lezavou zimou. Všechno měla v malém batůžku, který si vzala s sebou do kabiny auta.

Po letech strávených na cestách si zvykla jezdit nalehko. Věci bylo třeba nosit, hlídat, starat se o ně, a protože ji jenom zpomalovaly, většinou se jich stejně brzy zbavila. Nezbytnosti si pořizovala a odhazovala za pochodu a nechávala si jen to, co bylo nepostradatelné k dokončení práce.

Taxík prudce vyrazil od chodníku a vecpal se do hustého provozu. Řidič se řítil vpřed a se sebevražednou agresivitou kličkoval v koloně směrem k výjezdu z letiště a k dálnici, která je zavede do srdce hlavního města.

Munroeová nepřítomně hleděla z okna a před očima se jí v rychlém sledu míhaly záběry městské krajiny.

Hranaté činžáky a obytné čtvrtě se střídaly s nákupními centry a několikapatrovými reklamními billboardy.

Osmačtyřicet obvodů vnitřního města tvořilo urbanistický celek se třemi miliony obyvatel, ale ve skutečnosti se metropole rozpínala ven k předměstím s dalšími deseti miliony lidí.

V této obrovské městské aglomeraci žila polovina obyvatelstva Argentiny, a co se týkalo hledání příslovečné jehly v kupce sena, patřilo Buenos Aires k těm největším kupkám v Jižní Americe a vlastně i ve světě. Někde tady, mezi miliony lidí, se nacházelo dítě a v jednom z té záplavy domů a věžáků sídlila sekta, která holčičku ukrývala.

V samotném centru města se scéna opět změnila. Nebylo náhodou, že se Buenos Aires přezdívalo Paříž Jižní Ameriky. Architektura inspirovaná Starým světem, široké ulice lemované stromy a elegantní moderní stavby svědčily nejen o dnešní sofistikovanosti metropole, ale i o kultuře prosáklé evropskými dějinami.

KAPITOLA 9

San Telmo, Buenos Aires

Jejich hotel vlastně nebyl hotel, ale spíš ubytovna, malá jednopodlažní budova se společnými noclehárnami i samostatnými pokoji, jednou kuchyní pro všechny a malou společenskou místností. Bydleli jižně od centra v nejstarší čtvrti plné domů v koloniálním stylu, uliček dlážděných kočičími hlavami, kaváren a milong, kypících životem a hýřících barvami. Zde zůstanou, dokud si Munroeová neujasní, co všechno daný úkol obnáší, a kolik času bude potřebovat k jeho zvládnutí.

Logan byl stejně jako Munroeová rozhodnutý setrvat až do konce, ale Gideon měl volné pouze dva týdny a Heidi tři, než se budou muset oba vrátit domů. Aniž něco konzultovali s Munroeovou, vytvořili si vlastní představu o tom, jak rychle by měl celý projekt postupovat, což Munroeová ignorovala stejně jako všechno ostatní, co se týkalo jejich účasti a očekávání.

Skupinka měla rezervované dva pokoje vedle sebe, a společný generální plán Logana a Gideona i omezený provozní rozpočet vyžadovaly, aby se Munroeová ubytovala s Heidi. Zdi, i když tenké, fungovaly jako pokračování stejné bariéry, jakou v letadle tvořilo čtrnáct řad sedadel, a ačkoli toto uspořádání bylo lepší než se mačkat s Gideonem nebo Loganem, společný pokoj neposkytoval samotu, po které Munroeová tak zoufale toužila.

Potřebovala se vyspat, potřebovala to jako sůl. Slíbila Bradfordovi, že se aspoň pokusí usnout bez léků, jenže nic takového nepřicházelo v úvahu, když musela sdílet prostor s někým dalším.

Před podvečerním setkáním jim Gideon vyhradil několik hodin na to, aby se všichni dali do pořádku, vybalili si a odpočinuli. Munroeová se natáhla na postel, snažila se udržet víčka otevřená a čekala, dokud Heidi nezačne pravidelně oddechovat. Pak vyklouzla z postele a zamířila ke dveřím.

Byla už v půli chodby vedoucí na ulici, když za sebou zaslechla očekávané kroky. Ta předvídatelnost ji potěšila a ona bez ohlédnutí kráčela dál.

Zezadu se ozval Loganův divadelní šepot, který hraničil se syčením: „Michael, prosím tě, počkej na mě.“

Zpomalila, aby ji mohl dohnat a srovnat s ní krok, a společně vyšli do úzké ulice před ubytovnou. Logan během chůze mlčel, ale držel se u ní tak blízko, až měla chuť ho odstrčit.

Blížila se druhá hodina odpoledne, doba oběda, kdy se město na chvíli zastaví, a Munroeová pátrala po nějaké kavárně v okolí, po podniku plném lidí, kde bude vládnout čilý ruch a ona bude moct v klidu poslouchat a vstřebávat jazyk. Chtěla být obklopená místními dialekty, potřebovala slyšet jejich tón, modulaci, přízvuk a lunfardo, místní slang portenos, obyvatel přístavu, jak se přezdívalo těm, kdo bydleli v Buenos Aires.

Pět minut od ubytovny na rušném rohu Munroeová našla, co hledala. Kavárna byla dost plná na to, aby konverzace živě proudila, a přitom dostatečně malá, aby umožňovala nenápadné odposlouchávání.

Posadila se s kouřícím šálkem naproti Loganovi a pohroužila se do okolních zvuků, které plnily místnost.

Řeč ji zaplavovala, protékala jí a Munroeová v krátkých záblescích pochopení vstřebávala ducha místní kultury. Tuto nevysvětlitelnou schopnost vnímat jazyky a rozumět jim měla už od dětství, danajský dar, který tvořil i ničil zároveň, schopnost, díky níž dokázala splynout s okolím a stát se pro oko diváka vším, čím potřebovala.

Rozhovor s Loganem byl pomalý a přerušovaný pauzami a odmlkami, dokud se místnost pomalu nevyprázdnila a Munroeová mu nezačala věnovat plnou pozornost. „Podle Heidi,“ řekla, „mi ve složce s dokumenty chybí pár věcí.“

Logan se odmlčel a pak si odfrkl, typická reakce na nepohodlné téma. „Nějaké materiály mám ještě v kufru,“ řekl. „Dám ti je, jakmile se vrátíme do pokoje.“

„Proč jsi mi je zatajil?“

Pokrčil rameny. „Jenom jsem chtěl, aby sis nejdřív přečetla ten zbytek.“

Munroeová dlouho mlčela, zatímco v ní rostla podrážděnost. To poslední, co potřebovala, byly vytáčky a překrucování pravdy od jediného člověka, u kterého musela mít jistotu, že se na něj může spolehnout.

Naklonila se dopředu, zabubnovala prsty do stolu, jako by převáděla myšlenky do morseovky, a zeptala se: „Co dalšího mi ještě zamlčuješ?“

Pomalu zavrtěl hlavou své nic a ona ho nepřestávala probodávat pohledem.

„Zřejmě jsi zapomněl, kdo jsem,“ řekla tichým, monotónním hlasem. „Asi jsi zapomněl, co dělám, a myslíš si, že jsem náhle oslepla a zblbla.“

Opřela se na židli s rukama zkříženýma na prsou a upřeně se na něj zadívala, ne zlostně ani nepřátelsky, ale neutrálním analytickým pohledem. „Vzala jsem tu práci kvůli tobě,“ prohlásila, „ale můj souhlas se zakládal na dlouholetém přátelství, Logane. Na přátelství založeném na upřímnosti a důvěře.“ Odmlčela se, aby dodala svým slovům váhu, a pak pokračovala. „Bez upřímnosti není důvěry a bez důvěry není přátelství. Ty přede mnou něco tajíš, a jestli nejsi ochoten jít s pravdou ven, tak vstanu z téhle židle a odejdu pryč, a ty víš stejně dobře jako já, že už mě nikdy nenajdeš, pokud to sama nebudu chtít.“

Po krátké pauze dodala: „Chci slyšet pravdu, Logane.“

Zavládlo mezi nimi mlčení, dlouhé malátné ticho, které utlumilo poslední z okolních rozhovorů do bílého šumu.

Logan se díval na stůl. Munroeová čekala a snažila se ho silou vůle přimět, aby promluvil.

Ona nebude, nemůže být, první, kdo to ticho přeruší: ani z lásky ani z přátelství, ani kvůli jakémukoli vzájemnému poutu; ne při tomto scénáři. Mohla pokračovat pouze v případě, že láska a přátelství budou důležitější než uchování tajemství, které si tak bedlivě střežil.

Ticho se protahovalo do minut a Munroeová věděla, že se už rozhodl. Začala se zvedat k odchodu, ale Logan se po ní natáhl dřív, než se stihla narovnat. Téměř zoufale ji přes stůl popadl za ruku.

„Prosím tě, neodcházej,“ vyhrkl.

„Nedáváš mi na vybranou.“

„Já ti to povím,“ řekl. „Jenom mi dej chvilku času, abych si uspořádal myšlenky, dobrá?“

Posadila se zpátky na židli a mlčky vyčkávala.

Když konečně promluvil, hlas se mu změnil v chraptivý a přerývaný šepot. „Hannah je moje dcera,“

prohlásil.

Munroeová znala Logana skoro celý svůj dospělý život, znala ho tak, jak ho neznali ani jeho kamarádi z dětství –, ale ani jedinkrát za celou tu dobu nezaznamenala jedinou podobnou narážku či náznak toho, co právě řekl.

Snad takovou možnost podvědomě vyloučila, protože ji oklamal nepřetržitý zástup mužů, kteří se střídali v jeho životě, anebo ji zaslepila skutečnost, že si navzájem všechno ostatní svěřovali, a tak nepředpokládala, že by před ní mohl skrývat takové tajemství; tak či onak, ačkoli to zřejmě měla tušit, vůbec ji to nenapadlo.

Jeho slova, jakkoli se zdála být odtržená od reality, najednou svým způsobem vysvětlovala všechno ostatní. Loganovo neústupné odhodlání Hannah najít, jeho pouto k Charity, které bylo pevnější než vztahy s ostatními, ale nejvíc ze všeho tu zoufalou a slepou umanutost, s jakou usiloval o účast Munroeové na vysvobození holčičky.

Hlavou jí vířily stovky myšlenek; neurony se spojovaly, jednotlivé detaily se v rychlém sledu přeskupovaly a dávaly minulým událostem nový význam. Zbýval jí však jeden dílek, který nikam nezapadal, a Munroeová k němu řekla pouze jediné: „Logane, vždyť jsi gay.“

„I homosexuálové plodí děti,“ namítl. „Děje se to v jednom kuse, muži, kteří se ke své orientaci nepřiznají, se žení a stávají se otci, aby před světem vypadali normálně.“ Otevřel peněženku a vytáhl fotografii, kterou nosil neustále u sebe. „Michael, koukni se na ni. Jenom se podívej.“ Přidržel si snímek vedle obličeje a podoba byla tak jasná, že Munroeová nechápala, jak ji mohla poprvé v Tangeru přehlédnout.

„Byla to zmatená doba,“ pokračoval. „Bylo mi sotva dvacet. Z homofobní sekty jsem se dostal do homofobní armády, a ještě pořád jsem zjišťoval, kdo vlastně jsem a co chci od života. Právě jsem přijel z krvavé vojenské mise…“ Odmlčel se. „Ty hrůzy, co jsem viděl,“ pokračoval. „Smrt mi dýchala na záda a potřeboval jsem útěchu, zdravý rozum. Všechno jsem zpochybňoval a vrátil jsem se k tomu, co jsem znal.

Moje rodina se mezitím přestěhovala do Mexika, tak jsem jel navštívit jejich komunitu.

Nevěděl jsem, jestli mi vůdci sekty vůbec dovolí se s příbuznými setkat, netušil jsem, jestli mi nezabouchnou dveře před nosem, když jsem teď patřil do Nicoty, a tak jsem s sebou přinesl žold za pět měsíců jako odpustek, jako projev výčitek svědomí. Dovolili mi zůstat tři dny. Byla tam i Charity.

Kamarádili jsme se už léta, a jestli mě někdy fyzicky přitahovala nějaká žena, tak to byla ona. Miloval jsem ji. To jsem věděl. A možná jsem zaměnil citovou lásku za fyzickou, nevím, ale prostě se to nějak seběhlo.

Charity otěhotněla. Kdyby někdo zjistil, že to bylo se mnou, s outsiderem, zlosynem, pochybovačem –, mělo by to pro ni hrozné následky. Takže to nikdo nevěděl, nikdo se to nesměl dozvědět. Dokonce ani já jsem nic netušil až do narození Hannah. Charity mi to nemohla oznámit, protože jí kontrolovali dopisy a odposlouchávali telefonní hovory, takže jsem to zjistil až při své další návštěvě.

Chodil jsem za ní tak často, jak jen to šlo,“ pokračoval. „Téměř každý dolar, co jsem vydělal, putoval do komunity, a i když to bylo proti předpisům, tajně jsem strkal peníze i Charity, aby si mohla sehnat věci na dítě a dopřát si trochu lepší jídlo. Navenek jsem se tvářil jako kajícník, a jelikož jsem byl pořád v armádě, měl jsem dobrou výmluvu, proč nemůžu z Nicoty odejít. Předstíral jsem víru a nastrkal jsem do komunity tolik peněz, že vůdci nad spoustou nařízení přimhouřili oči.

Přechod ze sekty do armády pro mě neznamenal zas až takový rozdíl. Byl jsem zvyklý plnit rozkazy,

dokázal jsem držet jazyk za zuby a stát se neviditelným. Uměl jsem skákat, jak někdo jiný pískal, a tak jsem prováděl dvojskok, v armádě i v komunitě, pendloval jsem mezi oběma světy, abych mohl využít zákona o kompenzaci veteránům a někam to v životě dotáhnout.

Když má služba v armádě skončila, musel jsem přestat navštěvovat komunitu a tehdy jsem začal plánovat, jak dostat Charity ven. To už jsi byla se mnou, a tak tuhle část příběhu znáš. Až do té doby jsme museli všechno držet v tajnosti, abychom chránili Charity. Nakonec se dostala do Dallasu, a protože s ní byl David, který pro Hannah představoval otcovský vzor, nechtěli jsme na to jít zhurta. Jenže pak David Hannah unesl a z minuty na minutu byla pryč.“

Logan polkl a snažil se uklidnit. Když opět promluvil, slova se mu zadrhávala v hrdle. „Věděli jsme, že ji odvezl zpátky, a protože mně se už v minulosti povedlo úspěšně proniknout dovnitř, bylo jen logické, že se znovu vydám tímto směrem. Charity na to mezitím šla přes soudy a sdělovací prostředky a povedlo se jí dostat Vyvolené do středu zájmu, takže ji dodnes všichni nenávidí. Já jsem dělal pravý opak, udržoval jsem kontakty a snažil se získávat co nejvíc informací zevnitř. Nikdo nemá nejmenší tušení, jak jsme s Charity vzájemně propojení ani co ve skutečnosti cítím.“ Logan se odmlčel. „Teď už chápeš, proč jsme to nemohli nikdy přiznat? Proč je to takové tajemství?

Ti hajzlové osm let ukrývají moji dceru a chrání toho zatracenýho kriminálníka. Stěhujou se z jedné země do druhé, aby měli před námi náskok, ale my teď konečně víme, kde Hannah je.

Prosím,“ řekl a úpěnlivě na ni pohlédl. „Michael, já tě moc potřebuju.“

Munroeová přikývla a stiskla mu ruku v konejšivém a uklidňujícím gestu, čímž jen zvětšila břímě, jaké nesla. S neúspěchem ve skutečnosti nikdy nepočítala, ovšem teď si uvědomovala jeho cenu. Pochopila Loganova muka, proč ho celé roky poháněla ta tichá a hluboko ukrytá posedlost, a jak se teď tahle tíha přenesla na ni. To dítě už nebylo náhodnou fotografií nějaké holčičky; byla to Loganova krev a tlukot jeho srdce.

Munroeová odstrčila židli a vstala. „Musíme jít,“ prohlásila. „Ostatní jsou už nejspíš vzhůru a čekají na nás.“

Logan přikývl a připojil se k ní. Ruku v ruce se mlčky vrátili do ubytovny.

Munroeová se zastavila před svými dveřmi a Logan řekl: „Počkej moment.“ Odběhl k sobě do pokoje a za okamžik se vrátil s další složkou.

S očima upřenýma na dokumenty si desky pevně přitiskl k tělu. „Nedal jsem ti to, protože se obvykle stává, že jakmile si to někdo přečte, nic dalšího ho už nezajímá.“ Odmlčel se. „Měla jsi pravdu, skutečně jsem zapomněl, kdo jsi. Vlastně ani ne tak zapomněl, jako se spíš nechal unést touhou konečně najít Hannah, po téměř desetiletí strachu, znechucení a pocitu marnosti.“ Ukázal hlavou na složku. „Zatajil jsem ti to, protože zatím to posloužilo jenom k tomu, aby se z naší bolesti stal mediální cirkus a z nás panoptikum zrůd. Doopravdy to nikoho nezajímá. Vyvolení nás zneužili, média využila, právní řád zklamal a spravedlnost je fraška. Bál jsem se, že možná ani ty nebudeš jiná.“ Zvedl zrak od složky, setkal se s jejím pohledem, a když jí desky podával, v očích se mu zaleskly slzy.

„Promiň,“ řekl.

Munroeová se k němu natáhla, pevně ho objala a prohlásila: „Já ji přivedu zpátky, Logane. I kdyby to mělo být to poslední, co udělám, tak ji přivedu zpátky. Dávám ti na to slovo.“

Informace o tom, kde se Hannah nachází, pocházela od Charitiny sestry Maggie, která stále patřila do řad Vyvolených. Ve své zdrženlivé zpovědi označila město, kde se dítě vyskytuje, ale už neprozradila další podrobnosti, které by je přivedly na práh komunity, v níž byla Hannah ukrytá.

Byla to jehla v kupce sena, a tak existovaly čtyři způsoby, jak Hannah najít: mít obrovské štěstí, rozebrat kupku stéblo za stéblem, použít magnet, anebo nechat seno shořet na popel. U této zakázky bylo štěstí vyloučeno, čas byl nedostatkovým zbožím a zničení nepřipadalo v úvahu.

Gideon s Heidi poslouží Munroeové jako magnet.

Oba dva žili v různých obdobích v komunitách v Buenos Aires a okolí. I kdyby si však každý z nich přesně pamatoval, kde to bylo, dokonce i kdyby znali adresu, byla by taková informace bezcenná.

Prorok věřil, že vlastnictví nemovitostí by Vyvolené připoutalo k Nicotě, což znamenalo, že sídla komunit byla jen přechodná a často se přemisťovala. Vhodné objekty si Vyvolení pronajímali od majitelů, kteří netušili, že ta manželská dvojice, co s nimi podepsala smlouvu, udělá druhý den z jejich domu sídlo komunity. Jakmile se možnosti místa vyčerpaly, sousedé si začali stěžovat anebo počet lidí přitahoval nevítanou pozornost, sídlo se uzavřelo a Vyvolení se rozptýlili jinam.

Komunity měly různou velikost, v některých žilo třeba jen třicet lidí a v jiných přes dvě stě –, ale společným jmenovatelem byla nutnost ošatit a nakrmit velký počet členů. Komunity tudíž potřebovaly finanční prostředky na provoz.

Prorok dále věřil, že pracovat za peníze v Nicotě je totéž jako sloužit Satanovi, a tak Vyvolení odmítali jakoukoli formu nájemné práce, která by z nich učinila otroky materiálního světa. Příjmy, které komunita získávala, tedy nepocházely z manuální práce ani z poskytování služeb společnosti, ale spíš ze žebrání, prodeje předražených cetek pod zástěrkou přispívání na humanitární projekty anebo z darů.

Žebrání však vzhledem k časové náročnosti nebylo příliš lukrativní a náklady na stravování a ubytování tolika lidí vysoce převyšovaly příjmy. Řešením této disproporce se stávaly darované věci, oblečení, boty a potraviny, obvykle rychle se kazící či poškozené zboží, které už nebylo vhodné na prodej, nebo konzervy s prošlou či končící lhůtou trvanlivosti. Mezi odpadky a poživatelnou stravou existovala úzká hranice a Vyvolení na ní uměli dobře balancovat.

Jakmile komunita získala dárce, členové vynakládali velkou snahu, aby s ním udržovali dobré vztahy a zajistili si tak dlouhodobý přísun zboží. Dárci toho většinou o Vyvolených věděli jen málo, často ani netušili, že přispívají na sektu, ale znali ty usměvavé obličeje, které je každý týden zdravily, znali děti, které jim občas chodily zazpívat, a upřímně věřili, že každým darem přispívají svou troškou do mlýna a dělají svět lepším.

Každá návštěva u dárce byla pro děti výjimečnou událostí; znamenala možnost vidět život za hranicemi komunity a taková zvláštní příležitost zanechávala jasné vzpomínky.

Gideon se domníval, že alespoň někteří z dárců, kteří Vyvolené sponzorovali během jeho pobytu v Buenos Aires, budou ve své dobročinnosti pokračovat; Munroeová pak věřila, že dárci jí pomohou vytvořit mapu komunit, magnet.

Namísto vozu z půjčovny si pronajali taxi, a kromě auta se šoférem tak jako bonus získali řidiče, který znal ulice a orientační body a namísto adres a přesné navigace mu stačila obecná představa, kam se děti Vyvolených potřebují dostat.

Brázdili město z jedné čtvrti do druhé, od soumraku až do časného večera, jezdili sem a tam, měřili vzdálenosti od známých orientačních bodů a porovnávali si poznámky. Jako první našli supermarket, pak pekárnu a nakonec středně velkou prodejnu potravin. Zatímco řidič čekal s běžícím motorem, Gideon jim odříkal to málo, co o majiteli věděl. Když skončil, sáhl po klice u dveří auta, jako by chtěl vystoupit.

Munroeová ho zastavila. „Raději bych žádné kontakty nenavazovala,“ řekla.

„Na toho majitele si vzpomínám,“ odpověděl Gideon. „Nevím, jestli se on pamatuje na mě, ale aspoň se od něj dozvím, jestli tam Vyvolení ještě pořád chodí. A kdyby tam náhodou nebyl, budou to vědět jeho zaměstnanci.“

„To věřím,“ řekla Munroeová. „Ale nechte to být.“

Když na ni pohlédl, z tváře mu čišela nedůvěra. Munroeová řekla: „Najali jste si mě na tuhle práci, tak mě ji nechte dělat.“

Gideon odpověděl sotva znatelným kývnutím hlavy. Sundal ruku z kliky, za což mu byla Munroeová vděčná. Pokud by byla nutná další konfrontace, aby se znovu nastolil řád věcí, udělala by to, ale v tomto okamžiku by byl fyzický střet zbytečným plýtváním časem i energií.

Měla, co potřebovala.

KAPITOLA 10

Přístavní doky byly liduprázdné a Munroeová se tiše kradla nocí, míjela kontrolní stanoviště a mířila do tmy, za níž se nacházel úkryt, který byl momentálně jejím domovem.

Dopravníkové systémy a ramena jeřábů trčely jako bizarní obří klepeta nad třemi loděmi, kotvícími u mola. Silná světla ozařovala nábřeží a vytvářela dlouhé stíny mezi dvou-a třípatrovými budovami, které stály naproti.

Útok nožem přišel bez varování, z přítmí, jako by tam na ni útočník dlouho a trpělivě čekal s jistotou, že tudy dříve nebo později projde.

Měl sílu. Surově jí škubl hlavou dozadu a strhl ji k zemi. Přes tvář se mu mihlo světlo a ona si uvědomila, že ho zná z loděnice. Hrubá a zjizvená kůže mu přidávala léta, ale Munroeová věděla, že starý není. Tělo měl pevné a svalnaté z každodenní fyzické námahy.

S nožem u jejího krku jí pevněji sevřel hrdlo a ona v mikrosekundových intervalech bleskurychle kalkulovala. Před očima jí všechno zešedlo. Adrenalin proudil a do duše se jí vkrádalo ostří touhy.

Z kapsičky v rukávu si sesmekla do dlaně nůž, usmála se a uvolnila. Muž v podvědomé reakci povolil stisk a v té vteřině nepozornosti ho Munroeová řízla do zápěstí. Sprostě zaklel, pustil ji, odskočil a zmizel ve tmě.

Munroeová zavřela oči. Tam, kde selhal zrak, ji povedou ostatní smysly.

Šramot. Pohyb vzduchu. Výpad.

Uhnula a jeho nůž ji o pořádný kus minul.

Vytáhla druhý nůž zastrčený vzadu za pasem. Rozklapla ho.

Těžce dýchal a ona se vydala za zvukem, s jedním nožem v každé ruce, opatrně kolem něj kroužila.

Zachvátila ji krvelačnost; cítila, jak v ní narůstá, bušila jí v hlavě, v hrudi, ta neodolatelná touha zabíjet.

A ona se jí bránila.

Nechtěla být vrahem, zvířetem, dravcem. Uprchla, aby se z toho dostala, aby to nechala za sebou.

„Tohle není nutné,“ promluvila do noci. „Odložte zbraň, já odložím svou a můžeme jít každý svojí cestou.“

Útočník ji zahrnul oplzlými urážkami a tehdy pochopila, že chce její tělo a hodlá ho dostat i za cenu smrti.

Při jeho posměšcích se jí zatmělo před očima. Cítila ostrý zápach jeho potu, slyšela mu v hlase skřípavé opovržení, znala strach z nože. Srdce jí splašeně tlouklo, svaly se smrštily a ji ovládl instinkt.

Přežít.

Zabít.

Světlo se odrazilo od čepele.

Odkutálela se doprava.

Instinkt.

Rychlost.

Otočila se. Zaútočila zespodu. Bodla vzhůru, zasáhla ho pod bradu a čepel hluboko zarazila. Zaplavila ji euforie.

Útočník padl na kolena s očima otevřenýma dokořán.

Zelenýma očima.

Žaludek se jí prudce zvedl.

Jeho obličej. Měkký. Povědomý. Tělem jí projel šok z poznání.

Zalapala po vzduchu a bezvládně se zhroutila k zemi. Zaklonila hlavu a s nelidským zaúpěním plným vzteku a bolesti otevřela oči.

Nedívala se na půlnoční oblohu, ale do fádního, špinavě bílého stropu hotelového pokoje.

S bušícím srdcem spustila nohy z postele, vstala a pohlédla na děsivé následky spánku. Prostěradlo i pyžamo měla celé propocené a vedle se povaloval rozcupovaný polštář. Když si promnula prsty, pocítila bolest v místech, kde si rozedřela kůži až do živého masa. Za tohle si koupila tři hodiny spánku z posledních osmačtyřiceti. Takový nedostatek odpočinku hrozil průšvihem, jenže byla tak rozrušená, že teď se jí už přirozeným způsobem usnout nepodaří.

Dovlekla se ke kabelce, vytáhla ampulku a nalila si její obsah do úst.

Blížila se devátá ráno a ve stejné kavárně na rohu, kam Logan včera sledoval Munroeovou, panoval ranní shon. Logan seděl na vzdáleném konci místnosti, zády ke zdi, a poslouchal jazyk, kterému rozuměl jen napůl, pozoroval hemžící se dav a přes výlohu sledoval kolemjdoucí. Naproti němu za stolem seděl rozespalý Gideon a se sladkou vůní pečiva, která vyplňovala prázdný prostor mezi nimi, se mísilo aroma kávy.

Hovořili málo a pronesená slova sloužila jenom jako vata. Oba byli unavení, dlouho do noci plánovali a pak zase přepracovávali jednotlivé možnosti, a kdyby neměli předem domluveno, že se tu s Heidi a Munroeovou sejdou na snídani, Logan by s radostí strávil další hodinu či dvě pod peřinou.

Znovu pohlédl na hodinky a usrkl si kávy. Děvčata měla deset minut zpoždění. Neznal Heidiny zvyky natolik, aby věděl, kolikaminutové zdržení považuje za pozdní příchod, znal však Munroeovou. Jednala vždy podle sebe a byla pánem svého času, ale když se s někým domluvila na určitou hodinu, dorazila přesně.

Ještě jednou se napil a opět se podíval na hodinky. Gideon zaznamenal pohyb jeho zápěstí a uchechtl se.

Logan ho ignoroval a právě se díval z okna, když uviděl přes ulici přicházet Heidi. Vešla do kavárny, očima přeletěla místnost, a jakmile si všimla Logana, propletla se k jejich stolu.

„Kde je Michael?“ zeptal se jí Logan.

Heidi naklonila hlavu na stranu jako bezradné štěně. „Myslela jsem, že je s vámi,“ prohlásila. Když viděla Loganův strnulý výraz, pokračovala: „Zaspala jsem, neslyšela jsem budík –, prostě jsem myslela, že odešla beze mě.“

Logan zbledl a tlukot jeho srdce, rychlý a prudký, mu znemožňoval odpovědět. Ostatní nepřikládali nepřítomnosti Munroeové velký význam, tipovali to na procházku po okolí nebo touhu prověřit nějakou stopu, a předpokládali, že časem dorazí. Jenže on věděl své.

V duchu si stále dokola opakoval její slib, že Hannah přivede, jako mantru pro klid a proti vzrůstající panice. Munroeová mu přece dala slovo, své slovo –, ale možná, že teď, v jejím současném stavu pod vlivem léků, drog –, už její slovo mnoho neznamená.

„Heidi, potřebuju tvůj klíč,“ řekl. Tázavě na něj pohlédla a on k ní jen mlčky vztáhl ruku. Nakonec, po krátkém zaváhání, vytáhla z kabelky klíč od pokoje a podala mu ho.

„Nikam nechoďte,“ řekl. „Do půl hodiny jsem zpátky.“

Celou cestu k ubytovně málem běžel.

Místnost vypadala tak, jak předpokládal; s Heidinými věcmi na jedné straně a s většinou ze skromného vybavení Munroeové na druhé. Na nočním stolku ležely úhledně srovnané písemnosti, které jí dal, a z uspořádání věcí v pokoji bylo zřejmé, proč si Heidi myslela, že Munroeová šla jenom napřed.

S bušícím srdcem prolistoval hromádku papírů, až došel na konec a zjistil, že chybí dokumenty, které před ní původně zatajil, ty, které jí nakonec včera odevzdal. V tom spatřoval jiskřičku naděje.

Zničeně a se sevřeným žaludkem vyšel z pokoje a vydal se hledat telefonní automat. Netušil, co může očekávat, nevěděl ani, co doufá tímhle telefonátem získat, věděl jen, že musí zavolat a že jestli existuje někdo, kdo ví, co má Munroeová za lubem, bude to Miles Bradford. Zasunul do přístroje telefonní kartu a vytočil číslo Capstone Consulting. Vyžádal si Bradforda, recepční ho vyzvala, aby nezavěšoval, a najednou, během chvilky, měl Milese na drátě. Žádné přepojování. Žádné čekání ani zdržování, žádná hlasová schránka nebo oznámení, že volaný účastník je právě v zahraničí, prostě Bradford osobně, a Logan začal nervózně vypočítávat důvody, proč volá.

Když se vyčerpal až k úplné emoční prázdnotě, odmlčel se a na lince se rozhostilo ticho. Najednou si nebyl jistý, zda je Bradford ještě stále u telefonu, a právě se chystal promluvit, když Bradford přerušil mlčení.

„Michael vám nechala vzkaz,“ řekl.

Logan překvapením ztratil řeč. Munroeová předem věděla, že se obrátí na Bradforda, dokonce v tom smyslu podnikla opatření. Když si konečně uvědomil, že Bradford čeká na nějakou reakci, vykoktal:

„Poslouchám.“

„Dala vám svůj slib,“ řekl Bradford, „a hodlá ho dodržet. Jenže nemůže pracovat, když se jí vy tři motáte pod nohama. Musíte se držet zpátky, nepřekážet jí a věřit, že ví, co dělá.“

Logan zaváhal a pak se zeptal: „To je všechno?“

„Chce vás mít v Buenos Aires,“ pokračoval Bradford. „Možná vás bude později potřebovat, takže zůstaňte tam, kde vás bude moct snadno najít. Hlavně se nepřibližujte k ničemu, co se týká případu, jasné? A Logane?“ Bradford udělal významnou pauzu. „Myslí tím k ničemu.“

Logan přikývl do prázdna. „Dobře,“ řekl. „Když si to přeje.“

Zásluhou ampulkky se sirupem Munroeová spala, a ten spánek jí přinesl klid od živých i klid od mrtvých.

Celý den, od svítání až do tří do rána, se koupala ve sladkém zapomnění, načež se probudila, zkontrolovala čas a datum, aby se zorientovala, a nastavila si budík na osmou.

Když se po několika hodinách ozvalo zvonění, vyskočila z postele dřív, než vůbec našmátrala budík.

Ampulka splnila svůj účel a signál ke startu ji vymrštil vpřed jako bílý praporek automobilového závodníka.

Dnes začne razit cestu vedoucí k nalezení Hannah.

Osprchovala se a odešla z hotelu hledat otevřený kadeřnický salon. Jako u každé zakázky musela sehrát určitou roli a u každé role záleželo především na iluzi. Lidské podvědomí automaticky filtruje to, co zná, a chyba v jakémkoli detailu, byť sebenepatrnějším, znamená narušení konzistence reality; na celkovém dojmu něco skřípe a hrozí prozrazení.

Splynutí s okolím vyžadovalo víc než jen rozumět jazyku nebo mluvit stejně jako oni, víc než okopírovat styl projevu, gesta, chůzi či oblečení. Sžít se s rolí znamenalo úplně se asimilovat, a k vytvoření dokonalé iluze bylo nutné, aby všechno, od účesu až po boty, a dokonce i zboží z dovozu, bylo pořízeno přímo v místě.

S vlasy ostříhanými do neutrálního účesu si Munroeová vzala taxi do Paseo Alcorta, jednoho z několika luxusních nákupních center ve městě. Procházela obchody a butiky s rychlostí a účelností, nabytou praxí.

Styly, barvy, gramáž i druhy látek se zemi od země lišily, ale princip splynutí byl stejný. Kufr, oblečení, boty, batůžek, bunda; několik sad oděvů vhodných pro obě pohlaví, vše na vlastní náklady.

Suma, kterou jí Logan s ostatními bývalými členy sekty vyplatil, byla sice podle jejich měřítek nehorázná, přitom ale ani zdaleka nepokrývala výdaje na práci podobného charakteru. Ostatní se nikdy nedozvědí, že do společné kasy přispěla částkou větší než všechny jejich peníze dohromady, aby se projekt mohl vůbec realizovat.

Po skončení nákupů se Munroeová vrátila do hotelu, odložila tam své úlovky a vzala si taxík na letiště.

Nechala řidiče čekat a vydala se do příletové haly vyhlížet Milese Bradforda, který už tou dobou měl mít celní odbavení za sebou.

Zahlédla ho na druhé straně haly. Stál se založenýma rukama a jednou nohou se opíral o zeď, jako by měl moře času objevovat svět a ani nejmenší touhu to udělat. Vedle něj stál vozík na zavazadla se dvěma obrovskými lodními kufry, velkou příruční taškou a brašnou na notebook. Bradford přejížděl okolí lhostejným pohledem, kterým maskoval ostražitou pozornost, s jakou všechno kolem bedlivě sledoval.

Vyhledala jeho oči a jemu se na tváři objevil potěšený úsměv. Objal ji na přivítanou a políbil na čelo.

„Jste v pořádku?“ zeptal se.

Ta otázka, tak čistá ve své jednoduchosti, tak silná v upřímnosti, v sobě skrývala tolik záludností, že Munroeová prostě jen přikývla a opětovala jeho úsměv.

„Jaká byla cesta?“ zeptala se. „Nejste unavený?“

„Spal jsem,“ řekl. „Jsem připravený vyrazit.“

„Dostal jste ten seznam?“

„Co jsem nemohl přivézt, seženu tady,“ řekl. „Mám v okolí známé, něco mi dluží a už jsem se začal připomínat.“

Munroeová přikývla a cestou k východu a čekajícímu taxíku se do něj zavěsila. Bylo zvláštní mít Bradforda jako parťáka přímo na místě, ale hřál ji pocit, že jí hlídá záda.

V taxíku ji Bradford informoval o Loganově telefonátu, ona mu na oplátku sdělila, co zjistila o komunitách, a ve vzduchu zůstala viset nevyřčená otázka, jestli spala, či ne.

Bradford vytáhl z brašny na notebook obálku a podal ji Munroeové. „Tohle jsem zjistil k tomu New Yorku,“ řekl. „Zatím toho není moc, ale rozhodil jsem sítě a snad se něco vyvrbí.“

Munroeová zírala před sebe, oči upírala na vozovku a tenká obálka jí ochable spočívala na klíně.

Bradford se jemně a opatrně dotkl její ruky. „To zabití bylo oprávněné, Michael. Udělala jste to jediné, co se dalo dělat, tak už to nechte plavat.“

Tohle byl rozhovor na jindy. Munroeová si opřela hlavu o sedadlo, natočila ji tak, aby měla v zorném poli Bradfordův profil, a zkoumavě si ho prohlížela, zatímco on sledoval provoz na silnici. Způsob, jakým to vyslovil, ta směsice zájmu a úcty, lásky a rovnosti, byl neobvyklý a vzácný; tak mohl hovořit jen člověk, který ji důvěrně znal a bral ji takovou, jaká je ve skutečnosti.

Z letiště je taxík odvezl do Palerma, živé čtvrti v severovýchodní části města, hned za proslulým hřbitovem Recoleta s hrobkami bohatých a vlivných. Munroeová si toto místo původně vybrala pouze kvůli jeho poloze na opačném konci města, aby snížila pravděpodobnost náhodného setkání s Loganem, ovšem hotel se třiceti pokoji rozmístěnými do devíti pater byl na místní poměry velký, nabízel restauraci a bezdrátový internet a splňoval všechny požadavky na sídlo hlavního štábu pro záchranu, případně únos dítěte, podle toho, z jakého úhlu pohledu se člověk na věc díval.

Jejich pokoj byl ve čtvrtém patře a Bradford s Munroeovou společně dovlekli dovnitř kufry. Místní styl zařízení byl stejně jednoduchý a unifikovaný jako kdekoli v Evropě; jen další obměna toho, co se

univerzálně považuje za standardní hotelový pokoj: dvě lůžka, koupelna, malý balkon, rohová křesla, televize a psací stůl u zdi.

Balkonovými dveřmi proudilo dovnitř odpolední slunce a topení prohřívalo vzduch. Munroeová s Bradfordem přestavěli nábytek, uvolnili jednu zeď a přilepili na ni velkou plachtu papíru, která poslouží namísto tabule.

Až na stručné dotazy či občasný povzdech nebo výkřik pracovali potichu; vytahovali kusy zařízení skryté v kufrech mezi oblečením a montovali jednotlivé součásti k sobě, dokud nebyl malý psací stůl zcela zaplněný přístroji a změtí kabelů a drátů, které přetékaly až na podlahu.

Když Munroeová udělala všechno, co bylo potřeba, usoudila, že další snaha pomáhat by hraničila s vlezlostí. Nechala proto Bradforda o samotě a zamířila ke dveřím.

„Do setmění budu zpátky,“ oznámila.

Jako osamělá lovkyně jen zřídka potřebovala při práci pomoc podobného rozsahu, jenže tím, co vždycky měla a nyní postrádala, byl čas. Informace o tom, kde se Hannah nachází, byla stará už přes dva týdny, a jelikož se Vyvolení, a Hannah zvlášť, často stěhovali, nemohla riskovat, že dívku ztratí dřív, než ji vůbec najdou.

Musela co nejrychleji získat spoustu informací a přitom nevzbudit podezření Vyvolených, což i v metropoli o velikosti Buenos Aires vyžadovalo špičkové technické vybavení a nabitou peněženku.

Na chodbě Munroeová pověsila na kliku cedulku NERUŠIT, a aby zabránila zvědavým pohledům nevítaných hostí, kteří by se mohli začít nadměrně zajímat o sbírku elektroniky ve čtvrtém patře, oznámila na recepci, že úklid pokoje není nutný.

Když se den začal schylovat k večeru, vrátila se do čtvrti Nueva Pompeya na jižní straně města, kde stál obchod s potravinami, s jehož majitelem si Gideon den předtím tak naléhavě toužil promluvit.

Prodejna se nacházela v úzké uličce plné nejrůznějších rodinných krámků, díky nimž byla její poloha vynikající. Munroeová vystoupila z taxíku o půl bloku dál, zapnula si bundu, aby se bránila před chladem, a zamířila k obchodu. Cestou bedlivě obhlížela okolí a ověřovala si věci, kterých si všimla den předtím při první návštěvě.

Výsek průčelí prodejny odpovídal tomu, co viděla na rozmazaném pozadí dvou snímků, zařazených v mnohastránkové sbírce dokumentů a interních záznamů od Logana.

Gideon měl pravdu, že majitel prodejny a blízký přítel Vyvolených tam pravděpodobně ještě stále bude, jenže snaha jít přímo ke zdroji, ačkoli se nezkušenému člověku možná zdála logická, mohla snadno všechno pokazit.

Ty fotografie byly jako obrázky vzniklé spojováním teček; ukazovaly, komu se vyhnout.

Pokud se Munroeová nedokáže pohybovat rychleji než terč, k čemuž by musela přesně vědět, kde se Hannah nachází –, musí se držet zpátky, jinak by se Vyvolení mohli vyplašit a zmizet jako pára nad hrncem.

Munroeová strčila ruce do kapes, přešla přes ulici a vešla do obchodu naproti vchodu do potravin. Zvenku se krámek s obuví jevil jako vhodný pro její účely, ale po zběžné obhlídce interiéru Munroeová zjistila, že tomu tak není. Kývla majiteli na pozdrav, vrátila se na ulici a zamířila k vedlejšímu módnímu butiku.

Kromě dívky sedící za pultem byl obchod prázdný, a soudě podle vystaveného zboží zřejmě býval prázdný dost často. Prodavačka byla mladá, nanejvýš kolem dvaceti, a znuděně a bez zájmu posedávala za pultem s očima upřenýma na ruce, v nichž pravděpodobně svírala mobil. Ze svého místa za pultem měla skrz výlohu téměř dokonalý výhled na druhou stranu ulice.

Munroeová nenápadně prozkoumala místnost a ještě jednou zabloudila pohledem k prodavačce. Sice by mohla dosáhnout svého i jako žena, ale instinkt jí napovídal, že v tomto případě se dívka bude mnohem ochotněji věnovat chlapci. Zkušenost Munroeovou naučila, že pokud vypadá tak jako teď, nenalíčená, s

neutrálním účesem a v univerzálním oblečení neprozrazujícím pohlaví, a nezaujme jednoznačnou roli muže či ženy, každý si do ní automaticky promítne to, co je mu příjemnější.

Většina lidí si vůbec neuvědomuje, že u maskulinity a feminity nejde ani tolik o vzhled jako o vystupování a chování. Hraní rolí a střídání mužské a ženské polohy patřilo k pracovním nástrojům, které Munroeová využívala už tak dlouho, až se pro ni stalo stejně přirozeným jako mrkání.

Pomalu a nenuceně procházela po prodejně, občas vzala do ruky kus oděvu a navenek působila zcela bezradně. Po přiměřeně dlouhém otálení vybrala dvě trička, přidržela si je vedle sebe, snížila hlas o oktávu a oslovila mladou prodavačku, která si do té doby sotva všimla její přítomnosti.

„Che, te gusta esta remera para mi hermana?“ řekla. „Potřebuju koupit pro sestru dárek k narozeninám a nevím si s tím rady.“

Prodavačka odložila telefon a vyšla zpoza přepážky mezi regály. Munroeová se usmála a dívka její úsměv opětovala.

„Já jsem Michael,“ řekla Munroeová, „a díky za ochotu.“

„Bianca,“ představila se dívka „A jak stará je vaše sestra?“

Rozhovor probíhal nezávazně a přátelsky; zpočátku se točil kolem sortimentu zboží v prodejně a postupně nabýval osobnější charakter, až začal sklouzávat k flirtování. Pak se Munroeová rozhodla konat, stoupla si k pultu a vyhlédla skrz výlohu ven. Nahlas uvažovala, jaká to musí být nuda, trávit celé dny pozorováním dění na ulici.

Bianca si povzdechla a přikývla.

„Všimla jste si někdy té dodávky,“ zeptala se Munroeová, „co vozí děti?“

„Děti nepřijíždějí každý týden,“ namítla Bianca.

„Ale dodávka jo,“ řekla Munroeová, naklonila se k ní a ztlumila hlas do šepotu. „Každý týden ve stejný den.“

Obliba vozidel pro více pasažérů byla u Vyvolených zřejmá z fotografií, porůznu roztroušených v podkladových materiálech, ale kromě tohoto jediného faktu se všechno, co Munroeová řekla, zakládalo pouze na domněnkách. Nezáleželo na tom, zda správných, či nesprávných. Bianca, jak už je přirozeností lidské povahy, chybné údaje podle okolností buď opraví, nebo doplní.

Dívka, jako by jí četla myšlenky, dodala: „A pokaždé ve stejnou dobu.“

„Není ta dodávka šedá?“

„Bílá,“ opravila ji Bianca.

„No ovšem, bílá.“ Munroeová se zazubila, tentokrát s neskrývanou svůdností. „Já ale netrpím barvoslepostí.“

Bianca se začervenala a pak, buď z rozpaků, nebo z touhy prodloužit rozhovor, se rozpovídala. Horlivě ze sebe sypala podrobnosti a Munroeová ji přitom nenápadně pobízela otázkami, komplimenty a plachými úsměvy.

Dodávka přijížděla každý týden, vždy v úterý dopoledne kolem desáté, a skoro pokaždé se stejným řidičem. On a jeho doprovod, obvykle to bývala žena, vešli na dvacet až třicet minut dovnitř a pak se vraceli s několika plnými bednami. Bianca na ni vychrlila další detaily, ale v tuto chvíli už byly nadbytečné.

Munroeová s předstíraným zděšením pohlédla na hodinky, zamávala dívce na rozloučenou a vyrazila z obchodu směrem k hotelu.

Jakmile odhalí jednu komunitu, s trochou času a trpělivosti objeví všechny ty tři, které se údajně nacházejí v Buenos Aires a okolí. Než se zítřejší den nachýlí k večeru, bude hotová. Magnet splní svůj účel

a ona brzy dostane jehlu.

KAPITOLA 11

Munroeová seděla na zemi u postele, zády se opírala o zeď a na podlaze před sebou měla dvě sady dokumentů. Bylo po půlnoci a Bradford, který si zabral postel u okna, už zalehl. Místností se rozléhalo slabé chrápání jako důkaz, že buď spí, anebo dokáže spánek znamenitě předstírat.

Munroeová se snažila omezit světlo v místnosti na minimum, a tak sundala lampičku ze stolu a postavila ji do mezery mezi zdí a postelí. Musela ještě projít poslední soubor dokumentů od Logana a ten ležel vedle obálky s informacemi o vraždě v New Yorku.

Munroeová v dlouhém vnitřním boji bezmyšlenkovitě přejížděla ukazovákem mezi oběma hromádkami, dokud nebyly jejich hrany dokonale rovnoběžné. Pomalu obrátila ruce dlaněmi vzhůru a zírala na neviditelné stopy od krve, jimiž byly potřísněné, naléhavě si přála, aby zmizely, a přitom velice dobře věděla, že jsou nesmazatelné.

Byla dravou šelmou, lovkyní, a přitom nenáviděla tu krvelačnost, která neustále číhala těsně pod povrchem; znechucovalo ji, jak snadné je zabíjet a jak příjemný pocit to přináší.

Záleželo na tom, že zabíjela v sebeobraně nebo že její oběti byli zločinci? Každý z těch mrtvých byl něčí syn nebo bratr, otec či milenec. Smrt byla smrt, zabíjení bylo zabíjení, a nutkání prolévat krev i následné uspokojení bylo stejně odporné jako každá jiná závislost. Munroeová byla svým způsobem vděčná za ty noční můry a pocity viny, které ji neustále provázely; byly pro ni jakýmsi důkazem, že navzdory návalu euforie po každém zabití ještě má nějaké svědomí, že je pořád člověkem, že je naživu.

Její obavy, že jí po Loganově zakázce přibudou další zářezy na pažbě, se nicméně snížily, když si uvědomila, že Vyvolení jsou převážně pacifisti. Na rozdíl od sekty Chrám lidu odmítali Vyvolení hromadnou sebevraždu a na rozdíl od Davidiánů si nepřipravovali zásoby zbraní na soudný den, ačkoli na druhou stranu věřili, že až se přiblíží poslední dny lidstva, získají schopnosti, za jaké by se nemusel stydět žádný superhrdina.

Fyzické nebezpečí nehrozilo od Vyvolených, ale od jejich sponzorů, vzájemně provázaných jedinců, které si Vyvolení sháněli kvůli ochraně a finanční pomoci z řad armády, policie či místních vlivných rodin.

Podrobnosti se lišily od země k zemi, od města k městu, a občas dokonce i mezi jednotlivými komunitami v rámci jedné oblasti a nemělo význam se jimi trápit, dokud se nevyjasní konkrétní situace.

Momentálně se ani tak nebáli násilí jako spíš toho, že je Vyvolení odhalí a oni se budou moct jen bezmocně dívat, jak se komunity rozpadají a Hannah jim opět mizí jako vítr mezi prsty.

Munroeová odstrčila newyorskou obálku stranou. Miles měl pravdu. Jednala tenkrát jediným možným způsobem. Jestliže nad tím teď začne donekonečna dumat, jenom tím naruší záchranu Loganovy dcery, a pokud se tady v Buenos Aires dostane do křížku s násilím pouze na duševní rovině, bude všechno v pořádku.

Zvedla z podlahy Loganovu složku, vytáhla z ní listy papíru, ale jakmile se pustila do čtení, začala v ní pomalu doutnat zuřivost, kterou mohla uhasit jen krev.

Důvodem toho bublajícího vzteku nebyly jen další podrobnosti, ale také bohorovnost, s jakou byly zcela beztrestně zveřejňovány, šířeny a dokumentovány: Prorok, jemuž bylo zjeveno Boží poselství, které ho osvobozovalo od povinnosti řídit se zákony Bible, tvrdil, že čistému vše čisté. Pro Vyvolené platil pouze jediný zákon: všechno je dovoleno, je-li to provázeno láskou. Prorok zdůrazňoval, že hlavním kritériem je láska, nikoli věk, příbuzenské vztahy či rodinný stav. Odbourala se všechna tabu, zrušily se ochranné mechanismy a systematicky se zneužívala nevinnost i těla dětí; to vše tu bylo názorně vylíčeno a popsáno v barvitých detailech.

Prorokova doktrína zahrnovala rčení svatého Augustina „Miluj a čiň, co chceš“, výrok Aleistera Crowleyho

„Dělej, co ty chceš, ať je cele zákon“ a myšlenku svatého Pavla „Všechno je mi dovoleno“; k tomu Prorok dodával, že není důvod, proč by se malé děti neměly věnovat sexu, bude-li motivací láska.

Děti se nebránily ani neprotestovaly; byly naučené poslouchat, podřídit se, nikdy se na nic neptat. Neměly žádnou moc, neměly kam jít, a když je obtěžovali pedofilové, na koho se mohly obrátit o pomoc? Jejich rodiče, ti, kteří je měli chránit před vším zlým, se zřekli zodpovědnosti, aby mohli následovat Proroka a zůstat v sektě, a toto mučení neviňátek se ostatně provádělo ve jménu lásky.

Asi v polovině přestala Munroeová číst a odložila desky stranou. Musela si udělat přestávku, nadechnout se, násilím se přinutit ke klidu a rozvaze. Nemělo význam pokračovat a zjišťovat další detaily; představu si už udělala a při čtení se jí začínaly živě vybavovat záblesky vzpomínek na minulost s naléhavostí, jakou ještě nezažila.

Teď už chápala Heidinu poznámku, že na chybějící části zprávy není snadné zapomenout, i co myslel Logan tím, že se z bolesti dětí udělal mediální cirkus a panoptikum zrůd. Měl pravdu. Když si to člověk přečetl, měl tendenci začít přehlížet všechno, co se dozvěděl předtím, a zapomínat, že jejich bolest sahala mnohem dál a hlouběji, že celý jejich život byl výsměchem spravedlnosti a selháním těch, jejichž povinností bylo opatrovat, chránit a ctít nevinnost dětství.

Nemusela číst dál, aby věděla, o čem se píše na dalších stránkách; slyšela už o tom od Logana a náznaky zachytila v diskuzích, které probíhaly v New Yorku. Případy zneužívání začaly vyplouvat na povrch, úřady zahájily vyšetřování a doktríny, které Vyvolení kdysi hlásali otevřeně, se staly tajnými. Prorok a jeho zástupci přepsali dějiny, spálili Poučení a před veřejností a soudy všechno popírali a odmítali, zatímco ve vlastních řadách své přesvědčení obhajovali a tvrdili, že je v souladu s Boží vůlí. Až když se důkazy začaly množit, Prorokovi mluvčí neochotně přiznali, že některé příběhy jsou pravdivé, stále ovšem popírali roli Proroka a jeho doktríny, vinu svalovali na jeho zvrhlé přívržence a tvrdili, že se už všechno změnilo.

Munroeová chvíli seděla a přemítala. K pochopení a úspěšné asimilaci bylo nezbytné vystříhat se předpojatosti a předsudků, ale vzhledem k pozadí této zakázky bylo čím dál těžší zůstat objektivní.

Když nával zlosti polevil a Munroeová aspoň přechodně potlačila zuřivost, zvedla se ze země. Pomalu, aby nedělala hluk a nevzbudila Bradforda, přešla na opačnou stranu místnosti, vytáhla z psacího stolu laptop a vrátila se do svého zákoutí mezi zdí a postelí. Počítač spustila a zhasla stolní lampičku.

Do rána měla čas těžit a čerpat z informací, které jí ležely na dosah, proniknout až na samou jejich dřeň.

Loganovy spisy byly podrobné a obsahovaly historii, fakta a skutečnosti. Munroeová se teď potřebovala dostat do hlavy těm, kterých se to týkalo, pochopit způsob myšlení Vyvolených, a pokud to půjde, seznámit se s členy sekty v Argentině. Poznat jejich sny a touhy, strachy a pohnutky, a ty nenajde mezi faktografickými údaji, ale v blozích a komentářích, svědectvích a zpovědích, které brázdí širé pláně internetu.

Pohroužila se do práce natolik, že ani nepostřehla, kdy se Bradford probudil, a všimla si ho, až když stál téměř u ní. Přerušila čtení v půli věty, kývla na něj a znovu se obrátila k monitoru.

„Dobré ráno,“ řekl Bradford, posadil se k ní na pelest a naklonil se tak, aby měl tvář vedle jejího obličeje.

„Vy nemáte v plánu jít spát?“

Ani nezvedla oči a odpověděla: „To by asi nebyl dobrý nápad.“

„Jak to?“ popichoval ji. „Nevěříte, že bych vaši náměsíčnost zvládl i poslepu?“

Odfrkla si. „Mohlo by se to zvrtnout.“

„Až si budete chtít odpočinout,“ prohlásil, „stačí říct. Pohlídám vás.“ Z hlasu se mu vytratila hravost a zůstal jen vážný tón.

Munroeová se odmlčela, zvedla zrak a pohlédla mu do očí, vzdálených jen pár centimetrů.

„Díky,“ řekla a myslela to vážně. „Možná vás někdy vezmu za slovo, ale dneska v noci musím ještě prostudovat tyhle materiály.“ Pohlédla na hodiny. Čtyři ráno. „Jak se cítíte?“ zeptala se.

„Přijde na to,“ odpověděl. „Pořád platí ta sedmá?“

Přikývla.

„Tak potom cítím, že by mi bodly ještě tři hodiny spánku,“ řekl, pozpátku vycouval od postele a svým neodolatelným způsobem na Munroeovou mrknul.

Munroeová vzpřímeně seděla a očima sledovala, jak se Bradford vrací do postele, v těch svých pyžamových kalhotách se šňůrkou v pase, volně zavěšených nad boky. Jeho svalnatý hrudník vypadal v potemnělé místnosti jako dvoubarevný. Bradford věděl, že ho pozoruje, ohlédl se na ni přes rameno a Munroeová málem vyprskla smíchy. Nespustila z něj oči, dokud nevlezl pod peřinu.

Vzájemné jiskření, které začalo už v Africe, nijak neztratilo na intenzitě, ale pokud se mělo rozhořet v oheň, musela by ho rozdmýchat Munroeová. Ne kvůli nezájmu z Bradfordovy strany, to už bylo jasné dávno, ale proto, že respektoval její hranice a jejich společnou minulost.

Hlavou se jí honily myšlenky na Noaha následované prudkou bolestí, která je poslední dobou doprovázela.

Zapudila je a zaměřila pozornost zpátky k počítači a sérii odkazů na blogy. Naklonila se a udělala si další poznámku do bloku, který už měla téměř plný.

Odešli z hotelu v sedm třicet. Bradford doprovázel Munroeovou ve funkci pozorovatele a druhého páru očí. Munroeová předpokládala, že dodávka dorazí k prodejně potravin někdy mezi desátou a jedenáctou, a odhadovala, že přijede ze směru, odkud je k obchodu nejlepší přístup. Nehodlala však riskovat, že kvůli mylné domněnce budou muset čekat další týden, a tak se snažila pokrýt všechny eventuality.

V osm hodin se ulice ještě stále probouzely a provoz v této části města byl slabý. Asi sto metrů před prodejnou Bradford vystoupil z taxíku, vešel do kavárny na rohu a posadil se k oknu, odkud měl dobrý výhled na ulici.

Munroeové zacvrlikala vysílačka v uchu. Bradford testoval sílu signálu a Munroeová se pobaveně usmála, když odposlechla jeho lámanou konverzaci se servírkou. Po potvrzení, že Bradford zaujal svou pozici, popojela dál a zaparkovala taxík nedaleko od místa, odkud se měla objevit dodávka.

Měla vypůjčený nejen taxík, ale i oblečení řidiče Raúla. Během posledních pár dnů mu dávala štědré spropitné, aby měla jistotu, že jí bude dnes dopoledne ochoten na pár hodin půjčit své žlutočerné auto a mezitím čekat za rohem.

Munroeová stála s naprázdno běžícím motorem u chodníku, připravená na dlouhé čekání. Těch pár zájemců o svezení odbyla tvrzením, že vůz čeká na zákazníka, a čas zabíjela klábosením s Bradfordem.

Jejich rozhovor byl abstraktní; nezávazné tlachání, jaké slouží pro ukrácení dlouhé chvíle a utužují se jím vztahy mezi kolegy. Rozesmíval ji vtipnými replikami, reagoval stejně pohotově jako ona a skákal z jednoho tématu na druhé, od nejapných žertů až po obskurní historky, když vtom zabočila do ulice dodávka z komunity.

Munroeová vozidlo zahlédla ve zpětném zrcátku téměř ve stejném okamžiku, kdy ji Bradford upozornil na jeho příjezd. Skrze přední sklo bylo jasně vidět muže se ženou a několik menších obličejů na zadním sedadle.

Munroeová počítala auta, měřila rychlost a čekala. Na Bradfordův pokyn zařadila, odlepila se od chodníku a vmísila se s taxíkem do provozu tak, aby mohla dodávka zaparkovat na uvolněném místě.

Za rohem předala auto šoférovi Raúlovi, vyměnili si kabáty a Munroeová si nasadila klobouk a brýle, aby ji náhodou nepoznala Bianca, prodavačka z protějšího obchodu, a neupozornila na ni.

Munroeová se vracela stejnou cestou, kudy přišla, zatímco jí v uchu zněl Bradfordův hlas, který odpočítával minuty a informoval ji o pohybu zájmového objektu. Bradford vyšel z kavárny a pomalu kráčel směrem k dodávce jako záloha, kdyby se Munroeové z nějakého důvodu nepodařilo úkol splnit.

Ta prošla zepředu kolem vozidla, přesvědčila se, že je prázdné, a vzadu u nárazníku si klekla a začala si zavazovat tkaničku. Na Bradfordův pokyn nenápadně zasunula ruku pod podvozek a rychlým plynulým

pohybem tam umístila magnetickou krabičku. Zůstala klečet na koleně, čekala a zabývala se tkaničkou, dokud jí Bradford nedal další signál.

Obešla dodávku k místu řidiče, obrátila se zády k butiku s oblečením, vyháčkovala zámek a sebejistě otevřela dveře. Náhodný pozorovatel by ji považoval za právoplatného majitele, který se vrací pro zapomenutou věc. Zdržela se tam jen tak dlouho, aby hodila do středového panelu plného různého harampádí propisku a zasunula pod palubní desku krabičku se zesilovačem. Zamkla, zabouchla dveře, otočila se a vracela se po stejné trase, jakou přišla.

Baterie u odposlouchávacího zařízení měla krátkou životnost; při troše štěstí mohli očekávat dvanáct až čtrnáct hodin, zato sledovací zařízení vydrží, dokud ho nezlikvidují sami.

Munroeová zpomalila, aby mohl Bradford zkrátit vzdálenost mezi nimi, a po několika blocích přešla na druhou stranu ulice a připojila se k němu. Společně zabočili za roh, kývli na pozdrav Raúlovi, který tam na ně čekal, a nastoupili do taxíku.

Tady už byli hotoví. Namísto aby se pokoušeli dodávku sledovat přes město, svěří tu práci satelitnímu sledovacímu zařízení; informace o každé ulici, každém odbočení a každé zastávce se budou přenášet do přístrojů v řídicím centru, kde se budou zaznamenávat a analyzovat.

Pokud dodávka funguje způsobem, jaký popisovali Gideon s Heidi, budou mít do večera sídla všech tří komunit. Pokud ne, bude nalezení zbývajících lokalit jenom otázkou času, jenže právě toho neměla Munroeová nazbyt.

Předpokládala, že dodávce potrvá absolvování celé trasy nejméně tři hodiny, a tak se vrátili do hotelu.

Bradford zasedl k počítači a porovnával informace ze satelitu s místními mapami a Munroeová, která neměla na práci nic lepšího než čekání, se natáhla na postel. Dolehlo na ni vyčerpání, víčka jí padala, a i když se bála další noční můry a spouště, jakou sny napáchají, nakonec se jí spánek přece jen zmocnil.

Stála na kraji silnice vedle nepojízdné motorky Ducati a sledovala, jak u ní zastavuje milosrdný samaritán.

Vystoupil a z kufru cadillaku Escalade vytáhl kanystr benzinu.

Do všech stran se prostíraly rozlehlé pláně Texasu, pustá a nekonečná rovina, která v dálce splývala s obzorem. Munroeová se toho dne projížděla po silnicích jen tak nazdařbůh, řítila se na motorce sebevražednou rychlostí, se řvoucím motorem řezala zatáčky, a když zjistila, že poslední benzinová pumpa je nečekaně zavřená, že špatně odhadla vzdálenost mezi městy, zůstala trčet na silnici.

Milosrdný samaritán k ní přicházel. Zvedl ruku na pozdrav a ona mu odpověděla kývnutím hlavy.

Prohodila s ním pár nezávazných vět. Odšroubovala víčko nádrže.

Muž jí podával kanystr.

Divně se usmíval a něco na jeho řeči těla nehrálo.

Zaváhala.

Stačilo jen pár litrů paliva, aby se dostala do civilizace, a ona ten benzin potřebovala. Touha převládla nad instinktem. Natáhla se po kanystru.

Uchopila do ruky držadlo a přímo před obličejem se jí objevila hlaveň pistole.

Bez hnutí k němu zvedla oči.

Úsměv zmizel a cvakla pojistka. Ukázal hlavou k autu.

Vzdychla si. Už dost těchhle sraček.

Rezignovaně pustila kanystr. Udělala, co žádal.

Hlavní ji postrčil směrem ke kufru auta a šel těsně za ní.

Kdyby ji chtěl zabít, už by ji dávno zastřelil, a tak kráčela dopředu s jistotou, že na ni nevystřelí, dokud nedostane to, kvůli čemu tady zastavil.

Počkala, než dorazili k boční straně auta, pak využila tónovaná skla namísto zrcadla a udeřila. Rychlost útoku mu vyrazila zbraň z ruky.

Munroeová ho praštila pěstí do obličeje, kolenem mu vrazila do rozkroku, ale on se stále bránil. Úder za úderem, blok za blokem, nepochopitelná rychlost, srovnatelná s její, až najednou, proti veškeré logice, ležela na zádech s rukama přimáčknutýma k hrudi a nemohla se hnout.

Bouřila v ní zlost a sílil pocit marnosti, a přesto nedokázala získat převahu. Muž se napřáhl a udeřil ji pěstí do obličeje. Tvrdě. Ta rána ji málem omráčila. Obrátila se čelem k němu a upřeně mu zírala přímo do očí.

Mžoural na ni Miles Bradford.

Munroeové tlouklo srdce, v hlavě jí bušilo a snažila se popadnout dech, uvězněná pod vahou Bradfordova těla. „Dobrý,“ řekla. „To stačí, slezte.“

Bradford ji okamžitě poslechl, pustil ji a odsunul se stranou. Munroeová se posadila, přitáhla si kolena k hrudi, objala je pažemi a dlouhými pomalými nádechy se snažila zklidnit bušení srdce na přiměřenou rychlost.

Bradford, ještě stále na kolenou, mlčel a upřeně ji pozoroval. „Omlouvám se za tu facku,“ řekl.

Nasála další pomalý doušek vzduchu a zavrtěla hlavou. Neměl důvod se ospravedlňovat. Díky té ráně nemusela v duchu znovu prožívat další vraždu.

Lehla si, stočila se do klubíčka a položila mu hlavu do klína. Prohrábl jí vlasy a prstem přejel po linii brady.

„Jak dlouho jsem spala?“ zeptala se.

„Asi pět hodin.“

Jeho dotek byl uklidňující, konejšivý, a ona zůstávala ležet, jen aby ho cítila. „Ta dodávka se už přestala pohybovat?“

„Asi před půl hodinou.“

„Máme něco?“

„Vypadá to, že jsme odhalili nejméně dvě potenciální komunity,“ řekl. „Tu jejich a ještě jednu, jenom nevím, jestli jste ve stavu pokračovat.“

Munroeová si sedla, pohlédla mu přímo do obličeje a po dlouhé odmlce prohlásila: „To si pište, že jsem.“

KAPITOLA 12

Munroeová zamířila z postele rovnou do koupelny a vlezla do sprchy. Voda jí pomůže vyčistit hlavu a aspoň částečně vymaže nepříjemné dozvuky spánku. Pod bičujícím proudem ztratila pojem o čase. Voda byla horká, téměř vařící, a její žár s sebou odnášel vzpomínky, byť jen dočasně. Sledovala, jak tryská z hlavice a mizí v odtoku, a po době, která se zdála nekonečná, ji zastavila.

Umytá a v rámci možností čerstvá se připojila k Bradfordovi u psacího stolu.

Když ji slyšel přicházet, trochu se odsunul, aby jí udělal místo, a tvářil se, jako by k žádnému násilnému

incidentu vůbec nedošlo. Jestliže toužil přijít tomu na kloub a porozumět, a Munroeová si byla jistá, že ano –, nechal si to pro sebe. Znal ji dobře, věděl, že když si počká a poskytne jí prostor, časem dostane, co chce.

S pousmáním podal Munroeové sluchátka a pustil ji ke stolu, aby si mohla vyslechnout nahrávku, získanou z odposlouchávací štěnice.

Zařízení se aktivovalo hlasem, aby se šetřila baterie, a z pěti hodin, které Muroeová prospala, vznikl přibližně hodinový záznam. Za poslední hodinu nic nového nepřišlo, a tak vzhledem k aktuální poloze vozidla dospěli k závěru, že tohle jsou poslední informace, které ze štěnice skryté v propisce získali.

Munroeová poslouchala, občas si udělala nějakou poznámku a po chvíli sundala sluchátka a položila je na stůl. Konverzace byla z větší části neupotřebitelná. Gestem přivolala Bradforda zpátky.

Zvedl hlavu od psaní, odložil zápisník a posadil se k ní tak blízko, až cítila na kůži jeho teplo. Potlačila touhu po jeho konejšivém doteku a plně se soustředila na informace před sebou. Společně začali procházet data, která zaznamenalo satelitní sledovací zařízení.

Trasa dodávky přes město byla klikatá a Bradford vytipoval dvě místa, která považoval za nejpravděpodobnější sídla komunit. V obou případech se jednalo o obytné budovy, umístěné trochu stranou od okolní zástavby. Dům, kde dodávka přes noc parkovala, byl menší a blíž k sousedním obydlím než druhá budova.

Satelitní snímky byly dostatečně podrobné, aby si člověk udělal představu o lokalitě, a Munroeová zmapovala přístup ke každému pozemku i únikové cesty. Když skončila, vstala, protáhla se a procvičila si ramena. „Půjdu to vyzkoušet nanečisto,“ prohlásila. „Chcete jít se mnou?“

Bradford se zvedl a natáhl se pro kabát.

Nepozvala ho proto, že by potřebovala pomoc, ale kvůli klidu, který v jeho přítomnosti pociťovala. Navíc i když Bradford věřil, že se Munroeová dokáže postarat sama o sebe, byl by jako starý voják záchranář celý nervózní, dokud by s jistotou nevěděl, že jí nic nehrozí. Mít ho po ruce bylo výhrou pro oba.

Venku se už smrákalo, když Munroeová mávla před hotelem na taxík. S instrukcemi získanými ze satelitní navigace pak řidiči vysvětlila to málo, co nevěděl.

Nejdřív se rozjeli až na samý okraj města, daleko od elegantní koloniální architektury a širokých bulvárů lemovaných stromy. Tady na periferii vedly ještě pořád nedlážděné cesty, budovy byly skromné a prosté, a ačkoli tato lokalita nebyla konečnou destinací dodávky, nemohl existovat žádný jiný důvod pro třičtvrtěhodinovou zastávku v tak odlehlých končinách než návštěva sesterské komunity.

Zástavba na pozemku, připomínajícím ranč, pozůstávala z většího dvoupodlažního domu, menšího přízemního přístavku a jakési stodoly či velké kůlny vzadu na konci parcely. Všechny budovy stály kus od hlavní silnice, s kterou je spojovala polní cesta. Nemohli tam zastavit, aniž by upoutali pozornost, a tak jen dvakrát projeli kolem, ve slábnoucím světle vyfotografovali, co se dalo, a pokračovali k druhému objektu.

Lokalita, kde parkovala dodávka, se nacházela na předměstí blíž k centru, ve čtvrti, kde byly domy obehnány vysokými zdmi a vstupovalo se do nich plechovými vraty. Obytné budovy se střídaly s rodinnými krámky a malými podniky. První průjezd potvrdil to, co už zjistili ze satelitního snímku: dvoupatrový dům s přístavbou v zadní části, která vypadala jako domek pro služebnictvo. Vzadu se prostíral velký dvůr.

O kus dál na ulici Munroeová zaplatila taxikáři, oba s Bradfordem vystoupili a vmísili se mezi chodce. Na rozdíl od první lokality, která byla nepřístupná, tady Munroeová doufala, že se jí povede zjistit, zda tu mají hlídací psy nebo noční hlídače, a že vytipuje nejsnadnější přístupovou cestu přes zeď.

Munroeová s Bradfordem kráčeli ruku v ruce vycházkovým tempem, dokud neobešli celý pozemek kolem dokola a Munroeová neviděla všechno, co potřebovala.

„Kolik místností?“ zeptala se Bradforda.

Bradford se letmo ohlédl přes rameno a pak zase obrátil zrak k chodníku před sebou. „Co já vím,“ řekl,

„asi pět nebo šest.“

Munroeová přikývla. „Odhaduju to podobně. A vsadím se, že tam bydlí nejméně pětačtyřicet lidí.“

„Z čeho tak soudíte?“ zeptal se. „Tušení v kostech?“

„Většinou z toho, co jsem četla,“ řekla, „a z příběhů, které mi Logan během těch let vyprávěl.

Nejméně dvě třetiny z nich budou děti,“ dodala.

Bradford se odmlčel a Munroeová usoudila, že v duchu počítá. Nakonec pohodil hlavou k domu. „Třicet dětí?“ zeptal se.

„Minimálně. Možná víc.“

Na okamžik se odmlčel a pak s kamennou tváří prohlásil: „To je spousta praní.“

V jednu hodinu ráno začínalo centrum Buenos Aires teprve kypět životem. Pro ty, kdo si vyrazili na flám, začínal večer kolem půlnoci a zábava nekončila dřív než ve tři nebo ve čtyři ráno. Noc na předměstí vypadala jinak; až na občasné noční klábosení na chodníku byly ulice většinou klidné a ticho jenom sem tam přerušilo projíždějící auto, štěkot psa nebo vřískot mrouskajících se koček.

Munroeová stála zády ke zdi, o kterou se jednou nohou nenuceně opírala, pozorovala ulici a v tichu čekala na správnou chvíli k akci. K areálu se dostala zezadu po vedlejší silnici, na jejímž začátku ji Raúl vysadil.

Jakmile osaměla, svlékla si vrchní tričko, smotala ho do válečku a nacpala do boční kapsy u vesty. Na hlavu si nasadila kuklu a celá v černém naslouchala volání nočních hlubin, přebíhala ze stínu do stínu jako fantom ve tmě, dokud nedorazila k nejopuštěnější zdi kolem areálu komunity.

Tam přehodila přes zeď kotvu se samonavíjecím lanem a vyšplhala nahoru. Pozemek na druhé straně byl dobře osvětlený, a i když Munroeová momentálně žádné volně pobíhající psy neviděla, pamatovala si na ně z první obhlídky terénu.

Ležela natažená na břiše ve stínu nahoře na zdi, levou nohu spuštěnou dolů kvůli rovnováze. Z kapsy u vesty vytáhla uzavíratelný sáček s masem a hvizdem ultrazvukové píšťalky přivolala psy. Použila starou osvědčenou metodu: hodila na dvůr pár flákot prošpikovaných prášky na spaní, a zatímco se psi dobrovolně krmili sedativy, začala vyndávat z kapes jednotlivé části zařízení.

Nejdřív smontovala a upevnila sledovací kameru a pak bezdrátový vysílač dlouhého dosahu. Vzhledem k jejich umístění se dalo předpokládat, že je velmi dlouho nikdo neobjeví, pokud vůbec. Podle pokynů, které se jí ozývaly v uchu, Munroeová přístroje jemně seřizovala, dokud Bradford nepotvrdil, že vizuální přenos funguje. Celý postup pak zopakovala s laserovým zaměřovačem, který namířila tak, aby se paprsek odrážel od největšího okna v přízemí.

Psi teď dřímali, a i když nespali tvrdě, nebyli natolik ostražití, aby spustili poplach. Munroeová se přikrčila a běžela po zdi jako po kladině, dokud jí údaje na displeji neukázaly správný úhel. Umístění laserového mikrofonu si vyžadovalo jistou šikovnost a ona měla dnes v noci jediný pokus, aby to trefila.

Pootočila křídlovou maticí, naklonila přijímač o půl stupně směrem k laseru a Bradfordův hlas v uchu jí potvrdil, že zvuk funguje.

Podle toho, co slyšel, se v domě ještě stále pohybovaly nejméně čtyři osoby. Identifikace hlasu, jako nečekaný bonus, byla světlou stránkou skutečnosti, že v domě je ještě pořád někdo vzhůru, ačkoli Munroeová doufala, že v tuto noční hodinu už budou všichni spát.

Kamera i odposlouchávací zařízení byly úspěšně nainstalovány a rozum jí velel, že úkol je splněn a nastal čas k odchodu. Ze svého stanoviště na zdi však měla výhled na otevřenou garáž se třemi dodávkami, od nichž ji dělilo asi dvacet metrů dobře osvětleného trávníku. To ji lákalo.

Munroeová zaváhala.

Sledování jednoho okna jim určitě něco přinese, ale kolik se toho v té místnosti skutečně odehrává, i když je jasně největší v celém domě, to bylo ve hvězdách. Munroeová chtěla víc, a pokud by jí jako motivace nestačilo, že tak získá obrazový záznam o příchodech a odchodech členů komunity, pak umístění sledovacího zařízení na další vozidlo představovalo přímo neodolatelné pokušení.

Pohlédla na hodinky. Původně neplánovala, že se tu zdrží delší dobu, a protože nechtěla psy neúmyslně předávkovat a vyplašit tím členy komunity, se sedativy to příliš nepřeháněla. Nepotrvá dlouho a smečka začne zase pobíhat po zahradě. Munroeová přeletěla pohledem okna a pátrala po známkách pohybu.

Žádné neobjevila, a tak si z hlavy stáhla kuklu.

Spustila se dolů ze zdi a dopadla dolů na trávník. Slyšela, jak se Bradford ostře nadechl, a věděla, že se právě dostala do záběru kamery. Ignorovala ho, vstala a nenuceně přecházela přes zahradu, jako by patřila k obyvatelům domu a jen se vyšla ven nadýchat nočního vzduchu.

V uchu jí znovu zazněl Bradfordův hlas, tichý a věcný. Osoba, kterou předtím slyšel mluvit, odešla z místnosti a teď prochází domem. Munroeová dorazila ke garáži. Zdi vrhaly stíny a umožnily jí opět splynout s nocí. Zastavila se, chvíli poslouchala a pak vklouzla dovnitř.

V garáži parkovaly tři dodávky, jedna podélně a dvě napříč, a místo pro čtvrté vozidlo zaplňovalo několik lednic, pultový mrazák, a soudě podle hadic a elektrických přívodních šňůr, také dvě rozbité pračky.

Vzhledem k poloze dveří vybrala Munroeová jako ideální snímací místo roh za nejvzdálenější lednicí.

Vklouzla mezi auta, klekla si a umístila sledovací zařízení, pak vylezla na pračku a odtud se vyškrábala nahoru na lednici. Potmě smontovala druhou kameru i zesilovač a pomocí lepidla je připevnila na místo.

Když kameru zapnula, Bradford opět potvrdil příjem obrazu a radil jí, kam přesně má zařízení nasměrovat.

A pak, právě když špičkami prstů jemně upravovala úhel kamery, náhle ztuhla. Do ucha jí zasyčelo Bradfordovo varování; i on si už všiml škvíry světla, které se linulo zpod dveří do domu. Vzápětí se dveře otevřely a do garáže vešel asi šestnáctiletý chlapec.

Světlo zevnitř bylo oslepující a Munroeová, dosud tak dobře schovaná ve tmě, teď musela vypadat jako temný přízrak přikrčený pod stropem. Kdyby se mladík zastavil a obrátil hlavu vzhůru, díval by se jí přímo do očí.

To však neudělal. Její přítomnost vůbec nezaznamenal; chvíli něco hledal, a když to nakonec našel, vrátil se do domu a zavřel za sebou dveře. Garáž se opět ponořila do tmy.

V zámku cvakl klíč jako signál, že vzduch je čistý. Munroeová slezla dolů ze svého vyvýšeného stanoviště a vracela se stejnou cestou, kudy přišla.

Od obvodové zdi ji stále dělilo dvacet metrů trávníku a psi na druhé straně pozemku se začínali vrtět.

Vsadila vše na to, že k tomu nedojde, a teď už věděla, že sázku prohrála. Psi byli ještě trochu omámení, ale čím déle bude čekat, tím budou nebezpečnější. S jedinou myšlenkou, aby doběhla ke zdi dřív než oni, se Munroeová nadechla, na okamžik ztuhla a pak ostrým sprintem vyrazila přes trávník.

KAPITOLA 13

Vůdce smečky se otočil směrem k Munroeové. Vyštěkl, trochu zavrávoral a pustil se za ní. Ostatní psi vyrazili jemu v patách, postupně nabírali rychlost a čtyřčlenná smečka se dlouhými skoky hnala přes trávník. Munroeová se ze strany blížila ke zdi, když ji první pes začal dohánět. V plném trysku popadla konec lana a setrvačnost ji tak vynesla vzhůru rychleji, než kdyby jen šplhala. Vyškrábala se na zeď a za sebou uslyšela cvakání zubů.

Nahoře uvolnila kotvu, přehoupla se na druhou stranu a při seskoku stáhla lano s sebou. Ze třímetrové výšky dopadla do dřepu. S rukama zapřenýma o kolena se chvíli opírala o zeď a v krku ji pálil dech. Pak

se napřímila, sykla bolestí, která jí vystřelovala do nohy, a kulhavě zamířila na konec cesty, kde ji předtím vysadil Raúl.

V uchu se jí ozval Bradford. Hlas měl pevný, ale za předstíraným klidem se skrývala panika.

„Jsem v pořádku,“ řekla. „Při seskoku ze zdi jsem si vyvrtla kotník. Zavolejte Raúlovi. Ať na mě počká tam co předtím.“

Pomalu a namáhavě se belhala skoro kilometr, a i když v ní hlodalo pokušení požádat Raúla, aby ji vyzvedl někde blíž, raději ho potlačila. To poslední, co při téhle akci potřebovala, byl příliš nedočkavý nýmand, kterého nenapadne nic lepšího než oslovit obyvatele domu ve snaze získat dvakrát tolik peněz.

Čím méně Raúl věděl, tím lépe, a v tomto případě, stejně jako v každé další etapě zakázky, kdy ho bude Munroeová potřebovat, ho musí držet v bezpečné vzdálenosti.

Vytáhla z kapsy tenké tričko, rozbalila ho a přetáhla si ho přes hlavu.

Taxikář dovezl Munroeovou před hotel a ona vyjela výtahem nahoru. Dveře do pokoje se otevřely dřív, než se jich dotkla, a na prahu se objevil Bradford. Tvářil se klidně a až na jemné vrásky kolem očí neproniknutelně. Ustoupil, aby mohla vejít dovnitř, zůstal nehybně stát a jenom ji sledoval pohledem.

Munroeová se k němu otočila a obrátila oči v sloup. „Klid,“ řekla. „Je to jen výron.“

Bradford přikývl, zavřel dveře a opřel se o ně. Vyzařoval z něj přirozený klid, kterým tak obratně maskoval své skutečné myšlenky.

Munroeová i bez ohlížení věděla, že ji pozoruje, a tak si začala pomalu a demonstrativně sundávat výstroj z noční akce. Rozepnula suchý zip u vesty, vyprázdnila všechny kapsy a věci nechala na hromádce v nohách postele. Pak se ohlédla přes rameno.

Bradford stál s rukama zkříženýma na prsou, hlavou se opíral o dveře a nehybně ji pozoroval. S pohledem upřeným do jeho očí se posadila, pomalu si rozšněrovala boty a se stejnou okázalou neuspěchaností si je začala zouvat.

Bradford nic neříkal a tíha toho okamžiku zaplňovala místnost jako kouř stoupající z podlahy. Pak beze slova vzal za kliku, otevřel dveře a odešel.

Prásknutí dveří rozptýlilo napětí. Munroeová si povzdechla. Zbytečně ho provokovala, bagatelizovala jeho obavy a ještě se mu kvůli nim vysmála. Když vstala a zamířila do sprchy, kde ze sebe shodila oblečení, polévala ji střídavě hanba a lítost, dokud pod vařícím proudem vody neztratila pojem o čase. Cítila by se jinak, kdyby její chování mělo nějaký důvod, jenže tentokrát byla krutá zcela bez příčiny.

Když se vrátila do pokoje, Bradford ležel na posteli s rukama za hlavou a hleděl do stropu. Neotočil se ani jinak nedal najevo, že ji vnímá, a tak si Munroeová vzala poslední z Loganových složek a sedla si se zkříženýma nohama na postel. Dokumenty položila před sebe a zeptala se: „Co se děje?“

Bradford se otočil na bok, aby na ni viděl, podepřel si rukou hlavu a řekl: „Povídejte mi o Noahovi.“

Otočila se a pohlédla mu do očí. „Co chcete vědět?“

„Proč jste odešla?“ zeptal se. „Hlavně mi neříkejte, že kvůli Loganovi, práci nebo těm nočním můrám. To jsou sice důvody, ale není to ten pravý důvod.“

Munroeová chvíli mlčela a nakonec zašeptala: „On mě neznal. Nemohl mě znát.“ Odmlčela se a Bradford se ticho nepokusil přerušit.

„Nějakou dobu jsem se podobala představě, jakou si o mně udělal,“ pokračovala, „a dokud moje slova a činy tomu obrazu odpovídaly, byl šťastný.“ Lehce a trochu smutně zavrtěla hlavou. „Jenže i když se snažím, i když chci svou pravou povahu potlačit, pořád se dere na povrch. Jsem, jaká jsem, Milesi, a ty náznaky, co jsem mu dovolila spatřit, vůbec neladily s obrázkem, jaký si vysnil. Je jedno, čím to vysvětluje, a i kdyby se snažil sebevíc přijmout mě takovou, jaká jsem, tak toho prostě není schopen. Já se zase nemůžu přizpůsobit jemu, takže nakonec je to takhle lepší.“

Zahleděla se do prázdna. „Už i tak přináším světu tolik utrpení,“ řekla, „a jemu jsem ho nikdy působit nechtěla. Byli jsme šťastní, víte? Milovala jsem ho, pořád ho miluju, a vždycky to tak bude.“

Bezmyšlenkovitě přejížděla prsty po složce s dokumenty, zatímco pokračovala: „Ale někdy je láska odměnou sama o sobě, Milesi. Snaha udělat z ní něco víc znamená pomalu ji zabíjet.“

„Mohla byste se k němu vrátit, až tohle skončí,“ poznamenal Bradford.

„Mohla,“ řekla. „I když mi Noah dal velice jasně najevo, že už tam nejsem vítaná, a já mu to nemůžu mít za zlé. Nezáleží na tom, proč jsem musela odejít, jeho mužská hrdost už toho zkrátka víc nesnesla.“

Odmlčela se. „Přesto jsem o tom uvažovala, víte? Že bych se vrátila, i když nejsem vítaná.“

„A neuděláte to?“

„Ne,“ řekla. Zvedla k němu oči. „Důvody, proč jsem odešla, pořád trvají, stejně jako předtím, a já mu nemůžu nabídnout nic než další trápení. Ať si mě klidně nenávidí, ať mnou pohrdá, jestli bude chtít. Já jsem se rozhodla, že si budu opatrovat to, co jsme měli společné, bez ohledu na to, jak to skončilo.“

Odmlčela se a opět pohlédla Bradfordovi do očí. „Ano,“ řekla. „Skončilo to. Tohle jste chtěl vědět, ne?“

Bylo devět hodin ráno, když Munroeová stála v hotelové hale a čekala na Raúla. Ze slušnosti nechala Bradfordovi na televizi přilepený vzkaz, aby nepropadal panice. V okamžiku, kdy se vytratila ze dveří, se určitě prudce posadil na posteli a těch pár spěšně naškrábaných řádků mu aspoň dodá klid a pár hodin spánku navíc.

Další fáze byla naplánovaná na odpoledne, a protože Bradford usnul až někdy po páté, předpokládala, že se do jejího návratu neprobudí.

Její první zastávkou byla Loganova ubytovna, kde si platbou předem na dva týdny zajistila, že se tam ti tři zdrží dostatečně dlouho, aby se stihla vrátit. Před odchodem z hotelu si u správce telefonicky ověřila, že Logan s Gideonem momentálně nejsou přítomni; nedalo se však odhadnout, jak dlouho budou pryč.

Pak vydala Raúlovi příslušné pokyny a přes úzký dvorek proklouzla ke Gideonovu a Loganovu pokoji.

Ještě jednou se přesvědčila, že je místnost prázdná, a odemkla si paklíčem. Možnost, že ji někdo přistihne při činu, sice považovala za jednu z menších potenciálních katastrof, ale netoužila se tu s někým potkat, a tak spěchala, aby byla co nejdřív venku.

Odsunula stolek mezi postelemi, odšroubovala kryt elektrické zásuvky a obratně tam nainstalovala štěnici.

Pak se přesunula na opačnou stranu místnosti a totéž zopakovala u druhé zásuvky. Ne že by Loganovi nedůvěřovala, s Gideonem to byla jiná otázka –, prostě si jen počínala obezřetně a Logan ji znal natolik, že nic jiného ani nemohl očekávat.

Když Munroeová splnila svůj úkol, vrátila se stejnou cestou, jakou přišla, jenom na okamžik zacouvala do výklenku, aby ji nezpozorovala Heidi, která právě procházela kolem. Munroeová usoudila, že se zakrátko objeví i ostatní, a tak rychle vyběhla před budovu půl minuty předtím, než k chodníku přirazil taxík.

Vklouzla na zadní sedadlo a pohlédla na hodinky. Dvě hodiny na přípravu následující fáze.

Podnikla další nájezd na nákupní centrum Paseo Alcorta a tentokrát se zaměřila na velmi ženské oblečení a doplňky drahých módních značek z luxusních butiků. Byla to cílená mise za účelem pořízení výstroje a výzbroje, výprava, která by za jiných okolností byla daleko příjemnější a trvala by mnohem déle, než dnes dovoloval čas.

Po návratu našla Bradforda stále s obličejem zabořeným do polštáře, a když za sebou zavírala dveře, ani se nezavrtěl. Byl to vynikající herecký výkon; Bradford dokázal skvěle maskovat svou ostražitou pozornost a předstírat spánek. Munroeová se pobaveně ušklíbla, odhodila tašky s nákupem na postel a zamířila k počítači.

Právě přetáčela videozáznam získaný z kamer v komunitách, když se ozval: „Kolik je hodin?“

Bez ohlédnutí odpověděla: „Skoro jedna.“ Po krátké pauze dodala: „Už jste se na to díval?“

Bradford spustil nohy z postele, vstal a zamířil do koupelny. „Od úsvitu jsem nic neviděl,“ řekl. „Ale po desáté večer se sledovací zařízení začalo pohybovat.“

Munroeová se skláněla nad počítačem, projížděla natočené záběry a místy zastavovala, když se na obrazovce mihly tváře půl tuctu dětí z komunity. Vyšly na dvůr krátce po poledni a kamera na zdi záběr za záběrem zaznamenala, jak si hrají. Počítač umožňoval přibližovat a ořezávat snímané objekty, a než se Bradford vrátil ze sprchy, měla už všechny obličeje.

„Je tam něco?“ zeptal se.

„Zatím ne, ale všechny ty děti vypadají tak na devět až deset let. Ostatní zatím ven nevyšli.“

„A co ta druhá kamera?“

„Mám tady pár odjíždějících dodávek a samé dospělé. Davidovi Lawovi se žádný z nich nepodobá.“

„Nechce se vám spát?“

Munroeová se odmlčela, otočila se od počítače a beze slova na něj hleděla.

„Myslím, že šlofík by vám bodl,“ řekl Bradford. „Když ho omezíme na hodinu, aspoň trochu si odpočinete a možná se vám nezačne nic zdát.“

Neodpověděla.

Mlčky pokrčil rameny. „Nebo taky ne,“ dodal. „Ale jestli si chcete udělat přestávku, vezmu to za vás.“

Zvedla se od počítače.

„Hodinu,“ prohlásila.

Delší spánek by hrozil problémy a navíc by se dostala do časového skluzu.

Ustoupila, aby mohl Bradford projít k počítači, a než se uložila na postel, přes rameno se na něj ohlédla.

Bradford se opřel na židli a předstíral, že ji upřeně pozoruje. Usmála se, zavřela oči a volným pádem se zřítila do hlubin spánku.

Munroeovou vzbudil dotek Bradfordova prstu na tváři. Dezorientovaně se k němu obrátila.

„Dobré ráno,“ zašeptal. Pokusila se o úsměv a on se zeptal: „Žádná strašidla?“

„Ne,“ řekla. „Ani jedno. Jak dlouho jsem spala?“

Bradford pohlédl na hodinky. „Hodinu a tři minuty. Jak je vám?“

„Jsem trochu omámená,“ řekla, posadila se a spustila nohy na podlahu. „Co jste zjistil z toho záznamu?“

Usmál se od ucha k uchu. „Myslím, že už máme třetí komunitu.“

Pokusila se o úsměv, uznale zdvihla palec a vylezla z postele. Zamířila do sprchy v naději, že si vyčistí hlavu. Za necelou hodinu bude muset fungovat na plné obrátky a zatím si nebyla jistá, zda jí těch šedesát tři minut spánku stálo za pocit, že má hlavu plnou vaty.

Než se vrátila do pokoje, Bradford byl pryč, a tak se oblékla a výrazně nalíčila, aby podtrhla svou ženskost. Když byla hotová a Bradford stále nepřicházel, zasedla znovu k počítači.

Od návratu z nákupů udělala dodávka pouze jednu zastávku a z její polohy na Bradfordově mapě bylo zřejmé, proč se tak usmíval. Třetí komunita byla od jejich stanoviště vzdálená necelých deset minut autem. Munroeová se rozhodla, že vynechá zkušební obhlídku a v noci rovnou nainstaluje sledovací zařízení.

Dílky do sebe začínaly zapadat.

Pokud byly Loganovy informace přesné, pokud je Hannah skutečně v jedné z buenosaireských komunit, brzy ji najdou.

Munroeová procházela záznam z garáže, stanovila přesnou dobu, kdy vozidlo odjelo, a našla záběr s osádkou vozidla. Jakmile se přesvědčila, že v autě neseděla Hannah ani David Law, pustila si nahrávku zachycenou laserovým mikrofonem. Vyslechla sotva prvních pár minut, když zatelefonoval Bradford.

Vypnula počítač, popadla rozměrnou kabelku a zamířila do haly. Když ji viděl přicházet, obdivně se usmál a změřil si ji od hlavy k patě. Nabídl jí rámě a odváděl ji k poslednímu modelu limuzíny Peugeot.

Munroeová se zastavila, aby si vůz pořádně prohlédla, a uznale kývla. Auto, které Bradford obstaral přes jeden ze svých místních kontaktů, zdaleka překonávalo její očekávání.

„Je to čisté?“ zeptala se.

„Původ se dá vysledovat do Recolety.“

Recoleta byla čtvrť s luxusními bytovými domy a vilami, kde se sdružovaly nejzámožnější vrstvy z Buenos Aires.

Projeli ulicemi Palerma a napojili se na třídu Pascual Palazzo, vedoucí na výpadovku z města. Trasa se lišila od té, kterou jeli večer předtím s Raúlem, ale místo určení zůstávalo stejné.

Poprvé za celou dobu, co se znali, dovolila Munroeová Bradfordovi sednout za volant. Teď si kradmo prohlížela jeho novou podobu lva salonů a krále silnic. Usoudila, že jeho přerod od džínů a trika k elegantnímu obleku na ni působí podobně jako její převtělování z jedné role do druhé na její okolí –

vyvádělo ji to z míry, ale v pozitivním smyslu slova.

Jeli přes hodinu postupně řídnoucím provozem, než dorazili na silnici kolem ranče, a z ní pak odbočili na štěrkovou cestu k sídlu komunity.

Vůz zpomalil. Bradford evidentně oddaloval příjezd.

„Připravená?“ zeptal se.

Munroeová přikývla. „Na všechno,“ prohlásila.

Bradfordzaparkoval, zůstal sedět ve vyhřáté kabině a Munroeová vystoupila. Zastavila se před bránou z drátěného pletiva a s rukama v kapsách pátrala po zvonku, po čemkoli, co by obyvatele domu upozornilo, že někdo čeká za vraty. K plotu se přihnala smečka psů. Jejich štěkot by i sám o sobě stačil jako výstraha, ale Munroeová si vzápětí všimla tlačítka na sloupku vpravo od vrat. Několikrát je zmáčkla a pak se vrátila čekat do auta.

„Ještě pořád jste si tak jistá, že nás pustí dovnitř?“ zeptal se Bradford.

„Téměř jistá,“ řekla. „Jenom jim dejte čas uklidit z předsíně čtyřicet párů bot.“

V tu chvíli jako na zavolanou vyšla ze dveří osamělá mužská postava a vydala se směrem k nim.

Obnošený kabát, ošlapané boty, tmavé kudrnaté vlasy, věk něco ke třiceti. Z toho, co jí vyprávěl Logan a později Heidi, Munroeová usoudila, že na rozdíl od většiny ostatních obyvatel ranče je tento muž Argentinec.

Když se přiblížil, Munroeová se otočila k Bradfordovi a řekla: „Tak tady ho máte.“ Se zářivým úsměvem vystoupila z auta a vykročila k vratům.

KAPITOLA 14

Vítr se opíral do krajiny, nabíral lezavý zimní chlad a měnil ho v ještě štiplavější, zatímco pošmourným štětcem maloval pláně pokryté roztroušenými spadanými listy. Munroeová si přitáhla ke krku kabát lemovaný falešnou kožešinou a dorazila k vratům ve stejnou chvíli jako muž, přicházející z druhé strany.

V jejím výrazu se mísila nejistota, nevinnost i zvědavost. „Se encuentra el dueno de casa?“ zeptala se.

„Jsou tu majitelé?“

„Le puedo ayudar si quieres,“ řekl. „Co potřebujete?“

Munroeová přešlápla z nohy na nohu, nervózně se ohlédla přes rameno směrem k Bradfordovi, který čekal za volantem, a pak se zase obrátila k muži. „Hledám lidi zasvěcené Bohu,“ řekla a po nepatrné odmlce překotně pokračovala. „Zní to bláznivě, a vám to asi bude připadat ještě potrhlejší než mně, ale včera v noci Bůh vyslyšel mé modlitby a sdělil mi, abych šla sem a ptala se po jeho lidech, že lidé zasvěcení Bohu znají odpovědi na mé otázky a potřebují moji pomoc.“ Odmlčela se. „Jsem tady správně?“

Muž zaváhal. Ze všech scénářů, které zde u vrat očekával, byl tenhle asi nejméně pravděpodobný.

Munroeová studovala jeho obličej a řeč těla a rozhodla se mlčet. Tento člověk nebyl poslední autoritou.

Podíval se na ni, pak na auto a nakonec na Bradforda za čelním sklem, a po chvilce odpověděl:

„Pravděpodobně ano.“

To bylo dobré, mnohem lepší, než kdyby jí obrazně či doslova zabouchl dveře před nosem. Kvůli obecenstvu se jí tvář rozzářila viditelnou úlevou. Využila mladíkova zaváhání, sáhla pod kabát a vytáhla obálku. Podávala mu ji. „Bůh pravil, že jeho lidé potřebují tohle,“ řekla. „Pokud jste skutečně ti, kdož se mi zjevili, a jestli pro mě máte odpovědi na mé otázky, tak si to prosím vezměte.“

Muž se natáhl po obálce, ale než si ji vzal, zeptal se: „Jaké odpovědi konkrétně hledáte?“

„Chci se dozvědět, jak najít klid, jaký je smysl života a co přijde potom,“ řekla a pak na něj vychrlila vodopád slov, která se překotně valila, zadrhávala a splývala, ale prozrazovala jen málo.

Mladík vzal zdráhavě do ruky obálku a vzápětí přerušil její příval otázkou: „Mohla byste pár minut počkat?“

„Jistě, samozřejmě,“ vyhrkla.

Otočil se a rychleji než předtím vyrazil zpátky k domu.

Když byl v půli cesty, Munroeová se vrátila do tepla auta.

„Skočil na to?“ zeptal se Bradford.

„Počítám, že do deseti minut jsme uvnitř,“ řekla.

„Co jste mu dala?“

„Tisíc dolarů v pěkných šustivých bankovkách.“

„Vstupné za hubičku, co?“

„Jejich modlitby byly vyslyšeny.“

„Takže v tomhle spočívá tajemství získávání informací? V tučné obálce?“

Munroeová se při Bradfordově popichování jen pousmála. Věděl stejně dobře jako ona, že Logan se na ni neobrátil pouze proto, že je jeho nejlepší kamarádka, která čirou náhodou umí navíc rozdávat rány i úplatky. Logan potřeboval, aby pronikla pod povrch; přišel za ní kvůli stejným schopnostem, jaké na její práh přivedly ty nejbohatší a nejvlivnější i ty největší hráče: umění přesně odhadnout protivníka a pak se převtělit do podoby, která mu umožní uvěřit tomu, čemu sám věřit chce.

Na tom, co se teď odehraje uvnitř, záleží, zda jí nakonec Vyvolení povolí vstup, či nikoli. Munroeová si složila ruce v klíně a usmála se na Bradforda. „Jestli jsem správně vyhodnotila situaci, přijmou nás s otevřenou náručí.“

„A jestli jste ji správně nevyhodnotila?“

Úkosem na něj pohlédla. „Věřte mi.“

Munroeová se ve svém odhadu spletla o dvě minuty. Podle Bradfordových hodinek se mladík, který se později představil jako Esteban, vrátil za osm minut. Zastrčil klíč do velkého visacího zámku na řetězu, jímž byla vrata zajištěná, otevřel bránu a posunkem jim naznačil, aby vjeli dovnitř. Pozemek byl sice lemovaný stromy, přesto však působil pustě a nehostinně; možná mělo jeho bezútěšnost na svědomí počasí, a možná také ne.

Na Estebanův pokyn zajel Bradford až k hlavní budově, kde na parkovišti pro čtyři až pět aut stály dvě dodávky. Ta vozidla byla v poměrně dobrém stavu, mnohem novější než ty ojeté rachotiny, které Munroeová viděla v dokumentech i na vlastní oči.

Psi pobíhali kolem peugeota a očichávali pneumatiky. Bradford vypnul motor a Munroeová s pohledem do bočního zrcátka řekla: „Jestli budete z nějakého důvodu potřebovat něco říct, mluvte arabsky. Je to jediný jazyk, který ovládáme oba a oni mu nerozumí.“

„Arabsky?“ zeptal se. „Nebude to podezřelé?“

„Je to jediná možnost,“ řekla, „pokud nechcete hrát hluchoněmého.“ Pak jen tak mimochodem dodala:

„Já vím, že jste profesionál, Milesi, ale jakmile uslyšíte angličtinu, v zájmu mojí bezpečnosti nedejte nijak najevo, že rozumíte, dobře?“

„Lakad fahimt,“ odpověděl a Munroeová se musela proti své vůli usmát. Přízvuk měl téměř tak čistý jako ona.

Esteban už přicházel od vrat, a tak oba vystoupili z auta. Bradford se držel v uctivé vzdálenosti, zatímco se Munroeová dala s mladíkem do řeči. Když ledy začaly tát, až se téměř prolomily, pokynula Bradfordovi, aby se k nim připojil. Představila ho jako svého snoubence a doufala, že to Bradfordovi, zaujatému sledováním okolí, vzhledem k jeho elementárním znalostem španělštiny unikne. Sama vystupovala jako vykulená a dychtivá naivka, jednoduchá a velkorysá, a předem rozptýlila případné podezření ohledně Bradfordovy nemluvnosti tím, že pověděla pravdu: není odtud a neumí jazyk.

Esteban je zavedl do hlavní budovy. Široká předsíň se otevírala do velké vstupní haly, na jedné straně zakončené točitým schodištěm a na druhé zadními dveřmi. Po pravici měli velký obývací pokoj s nábytkem, který byl novější a zachovalejší, než by Munroeová čekala. Velikost budovy napovídala, že v přízemí se toho bude nacházet mnohem víc, ale z místa, kde stáli, nikam jinam vidět nebylo.

Všude kolem byly jasně patrné známky zabydlenosti: odkládací přihrádky po pěti nad sebou, umístěné na konci haly, nepřiměřeně mnoho pohovek v obýváku, a navzdory zameteným podlahám a umytým oknům byly stěny ohmatané příliš velkým počtem rukou.

A přesto byl dům přízračně tichý. Odnikud nezněl zvonivý dětský smích ani cupitání či dupot malých nožiček a hlasy, které se přece jenom donesly k jejich uším, byly tlumené; všechno to nápadně připomínalo Loganův popis toho, jak komunita během návštěvy cizích lidí přecházela do režimu utajení.

Esteban zavedl Munroeovou s Bradfordem do přístěnku u obývacího pokoje. Soudě dle neposkvrněných zdí a minimalistického zařízení se tato místnůstka využívala jen zřídka, nebo aspoň mnohem méně než zbytek domu. Posadili se a Munroeová se pokusila navázat rozhovor, ale přestože Esteban odpovídal nenuceně a přátelsky, řeč jeho těla prozrazovala rostoucí nervozitu. Když za okamžik vstoupil další muž a představil se, Munroeová pochopila důvod.

Nově příchozím byl Eliáš, plešatějící padesátník, jehož Munroeová hned po prvních slovech odhadla na Američana ze západního pobřeží. Nejdřív ji přivítal anglicky, ale když rychle potlačila nutkání odpovědět mu stejnou řečí a zavrtěla hlavou, přešel do španělštiny. Hovořil velmi dobře, ačkoli ne plynně, a jeho

přízvuk a výběr slov naznačoval, že se jazyk naučil v jiné španělsky mluvící zemi.

Eliáš jí sáhodlouze děkoval za příspěvek na jejich domov a pak, s občasnou Estebanovou pomocí při tlumočení, se jí začal vyptávat, co ji sem přivádí a co o nich ví.

Léta strávená s rodiči misionáři v srdci Afriky možná nepředstavovala typické podhoubí, z jakého obvykle vyrůstají mezinárodní špioni a příležitostní zabijáci, ovšem pro tuto příležitost bylo její dětství ideální.

Munroeová znala odpovědi dřív, než padly otázky, a předivo jejího vyprávění kopírovalo kostru příběhu, který Estebanovi navykládala u vrat.

S minimem detailů, zato velmi emotivně popisovala svou marnou touhu po štěstí, které hledala střídavě v cestování, práci, penězích a drogách, až nakonec začala propadat zoufalství a hodlala skoncovat se životem. Tehdy měla vidění, které jí ukázalo cestu do komunity.

Jestliže Munroeové na tomto vpádu na cizí území něco vadilo, pak to bylo lhaní. Práce už ji zavála do různých koutů světa, díky ní procestovala pět kontinentů a lov informací ji přinutil přijímat nesčetné role a spřádat historky, ale po každé zakázce její svědomí zůstalo stejně neposkvrněné jako předtím. Nikdy však vědomě nezneužila náboženskou víru jiného člověka.

Teď měla pocit, jako by narušovala něco posvátného, a musela se v duchu vrátit k Loganovým dokumentům, k fotografiím a popisům skutečného zneužívání, k ukradené nevinnosti a důvěře, k dceři unesené vlastním rodičům, aby v sobě znovu rozdmýchala tu šílenou zlost, která ji předtím stravovala, a vrátila se zpět do přítomnosti.

Podstatou každé úspěšné lsti je touha protějšku uvěřit, a v tom byl Eliáš velmi horlivý. Jestliže měl nějaké pochybnosti, pak je zřejmě otupila její předstíraná nevinnost a tisícidolarová vstupenka u vrat. Zapáleně s ní diskutoval, jako by konečně našel pravého stoupence víry, odpovídal jí na otázky, radil, jak se zbavit úzkosti, a seznámil ji se stavebními kameny svého náboženství.

Nebe za okny změnilo odstín z šedé na černou. Esteban občas přeložil nějaké anglické slovo do španělštiny, stejně často špatně jako dobře, a Bradford tiše seděl, až je najednou uprostřed živého rozhovoru přerušil téměř divadelním šepotem, určeným Munroeové. Dešifrovala jeho žádost v arabštině a španělsky pak požádala, zda by mohl navštívit toaletu.

Na okamžik zavládlo ticho a Eliášovi se ve tváři zračilo dilema. Buď mohl nechat cizího člověka volně se potloukat po domě, nebo trvat na tom, že ho někdo doprovodí, a zaplašit tak potenciální mladou stoupenkyni, která se už nemůže dočkat, až sebe i své bohatství odevzdá Bohu. Po chvíli rozpačitého ticha jí muž nakonec popsal cestu. Munroeová si teď byla jistá, že Eliáš ani Esteban původní otázce nerozuměli, a když tlumočila instrukce Bradfordovi, přidala pár slov navíc.

„Snažte se nezabloudit,“ řekla. „Víme, jak se orientujete v neznámém prostředí.“

„Vynasnažím se,“ odpověděl.

Když odešel z místnosti, Munroeová se okamžitě otočila k Eliášovi a rychle pokračovala v rozhovoru.

Záměrem bylo odvést pozornost od Bradfordovy nepřítomnosti, ale nemělo to valný účinek. Eliáš se po delší pauze nakonec zeptal: „Vy umíte arabsky?“

„Ale ano,“ odpověděla Munroeová, „a ještě pár jazyků k tomu. To se stává, když jste jako potulný pes bez rodokmenu a máte příbuzné po celém světě.“

„A váš snoubenec?“

Zasmála se, jako by řekl vtip. Jestliže je zajímá, z které části světa pochází ten arabsky mluvící blonďák se zelenošedýma očima, odpověď si budou muset zasloužit. Zatvářila se vážně a navzdory jasným známkám Eliášovy nervozity a vnitřního boje mu položila otázku, kterou nemohl ignorovat.

Bradford se vrátil po dlouhých deseti minutách a po další čtvrthodině nepřetržité výměny názorů se Munroeová omluvila, že musí odejít kvůli smluvené schůzce. Eliáš ji prosil, aby mu věnovala ještě pár minut času, a ačkoli se už Munroeová zvedala k odchodu, nechal zavolat svou ženu. Dorazila po chvilce s několika usmívajícími se dětmi.

Munroeová měla pocit, že švindluje, když toho o nich ví tolik a má prohlédnuté jejich pohnutky k tomuto setkání, zatímco oni o ní nevědí vůbec nic, ale přistoupila na jejich hru, nechala se od dětí obejmout a slíbila, že se vrátí, zítra, pokud to půjde.

Když vycházeli ze sídla komunity, uplynuly od jejich příchodu už téměř čtyři hodiny. Čtyři hodiny kvůli Bradfordovým deseti minutám práce, ale to dlouhé čekání před jeho odchodem z místnosti bylo naprosto nezbytné.

„Čtyři štěnice,“ prohlásil. „Jedna v kuchyni, druhá pod schody, další v obýváku“, pokrčil rameny, „a poslední na toaletách.“ Když se Munroeová naoko zatvářila pohoršeně, dodal: „Počkejte, jen to nezavrhujte. Třeba nám řeči puberťáků na záchodě nakonec poslouží jako nejlepší vodítko.“

Ušklíbla se. „A kamery?“ zeptala se.

„To nešlo,“ řekl.

Přikývla a zvážněla. „Je možné, nebo spíš vysoce pravděpodobné, že si už neříká Hannah. Vyvolení přece často mění jména, i když nejsou na útěku, takže si myslím, že jich mezitím pár vystřídala.“

Bradford přikývl a oba zmlkli a zvažovali všechny důsledky. V půli cesty do hotelu Bradford znovu promluvil.

„Takže, jak dlouho už jsem vaším snoubencem?“ zeptal se.

Zazubila se. „Od té doby, co žijou lidi na Marsu,“ opáčila.

Ušklíbl se. „To jsem si myslel,“ řekl, „ale v jednu chvíli mi připadalo, že se třeba pletu.“

Munroeová neodpověděla, ale nepřestávala se usmívat, s hlavou otočenou k okénku. Když se obrátila k Bradfordovi, zjistila, že ji pozoruje, a tentokrát na něj mrkla ona.

Na semaforu padla zelená a Bradford se opět zaměřil na vozovku, ale přitom se pořád uculoval. „To nebylo flirtování, že?“ zeptal se.

Odvrátila pohled zpátky k oknu. „Třeba jo,“ řekla. „Přeberte si to sám.“

Po příjezdu do hotelu se jejich komunikace změnila z přátelské v pracovní. Bylo nutné se soustředit na přípravy před průnikem do třetí komunity.

Během jejich šestihodinové nepřítomnosti se nahromadila spousta obrazových i zvukových záznamů.

Bradford se posadil na postel a začal z obskurních součástek montovat zařízení, která nakonec v noci umístí do třetího objektu, a Munroeová mezitím procházela získané informace; pečlivě prohlížela záběry, poslouchala a pátrala po stopách po Hannah.

Bradford svou práci dokončil a zařízení rozložil vedle sebe. Natáhl se na postel a jako typický ostřílený veterán, který se naučil využívat každou příležitost k odpočinku, okamžitě usnul.

Munroeová pokračovala v prohlížení a nepřestala, dokud se nedostala až na konec. Netušila, jak dlouho už sedí za stolem; věděla jen, že ji berou křeče a že místnost ztichla.

Navzdory záplavě nových informací stále neměli žádný důkaz, že se Hannah zdržuje v některé z komunit, kam se jim povedlo proniknout. Munroeová zklamaně vstala a odhodila sluchátka s větší vehemencí, než bylo nutné. Deska stolu zarachotila a Bradford se se zavřenýma očima a s rukama za hlavou zeptal:

„Nic?“

„Myslím, že jsem viděla snad každé dítě v první komunitě,“ řekla Munroeová, „a pokud Hannah nemá domácí vězení nebo neleží nemocná v posteli, tak tam není. Z komunity na ranči máme zřetelné zvukové záznamy, ale jestli tam někdo nebude otevřeně debatovat o únosu, jsou to stále jen dohady.“

Bradford si sedl se zkříženýma nohama na postel. „Ještě je tu třetí komunita,“ podotkl.

Přikývla. „Uvidíme, co přinese dnešní noc, ale instinkt mi napovídá, že pokud je ta holka v Buenos Aires, tak bude na tom ranči.“

Zvedl obočí, aby ji pobídl k pokračování.

„Je to větší objekt,“ řekla, „bydlí jich tam víc, a navíc jsem v první komunitě neviděla žádné děti nad devět nebo deset let. Jestli je mají někde ubytované společně, tak nejspíš na ranči.“

„Vy se tam hodláte vrátit?“ zeptal se Bradford.

„Samozřejmě,“ řekla. „Ráda bych tam nainstalovala kameru a navíc jsem dostala pozvání, abych se vrátila

– to je mnohem lepší než se nechat kousnout do zadku smečkou prašivých čoklů.“

Odmlčela se a obrátila se zpátky ke stolu. „Jsem ochotná se tomu věnovat tak dlouho, jak bude potřeba,“

řekla, „ale nechci zbytečně ztrácet čas honbou za přeludem. Jediné, co momentálně máme, je vzkaz od Charitiny sestry, která tvrdí, že Hannah je v Buenos Aires. Bez urážky vůči Loganovi nebo komukoli jinému, ale já tak důvěřivá nejsem. Musím se nejdřív přesvědčit, že ta holka tady skutečně je, než začnu realizovat plány na její osvobození.“

„Nejsem dvakrát nadšený z toho, že se tam vracíte,“ poznamenal Bradford.

Munroeová se otočila, přistoupila k posteli, vylezla na ni a s ďábelským úsměvem se po kolenou pomalu blížila k Bradfordovi. Když měli obličeje u sebe, natáhla ruku a popleskala ho po tváři. Plácnutí bylo natolik jemné, aby nepřipomínalo facku, ale zároveň dost tvrdé, aby Bradford podrážděně svraštil obličej.

„Jsem už velká holka,“ řekla. „Umím se o sebe postarat.“

„Dobrá, ale počítejte s jedním,“ řekl, „jakmile získám pocit, že jste v ohrožení, že vám hrozí nějaké nebezpečí, ať už fyzické či jiné, tak kašlu na celou zakázku i na to děcko, zasáhnu a v případě nutnosti použiju násilí.“

Nepřestávala se usmívat a couvala z postele. „Od toho jste moje zadní hlídka,“ prohlásila. Vstala, a aniž z něj spustila oči, natáhla na sebe černý neoprén, který tvořil spodní vrstvu jejího kostýmu pro dnešní noc.

KAPITOLA 15

Krátce po půlnoci odešla Munroeová z hotelového pokoje. Stejně jako noc předtím ji přitom Bradford sledoval pohledem a nepřestával zírat na dveře i poté, co se za ní zaklaply.

Dům, který vytipovali jako útočiště třetí komunity, byl podle satelitních snímků nejmenší ze všech a po zkušenostech z prvních dvou objektů neviděla Munroeová důvod, proč ztrácet čas obhlídkou terénu.

Bradford otevřel balkonové dveře, vyšel ven a opatrně, aby ho Munroeová při náhodném ohlédnutí nespatřila, sledoval, jak nastupuje do taxíku. Instinkt mu napovídal, že s vynecháním zkoušky nanečisto měla pravdu, a kdyby se role obrátily, postupoval by stejně. Jenže každá práce vypadala jinak, když se jí sám aktivně neúčastnil. Byl zvyklý velet, jít v čele a dělat svým lidem cestu. Pokud musel zůstat stranou jako divák, znervózňovalo ho to a byl neklidný.

Když už nic jiného, aspoň to bylo natolik blízko, aby se k ní v případě nebezpečí mohl včas dostat.

Taxík se odlepil od obrubníku a Bradford se otočil ke stolu, zavalenému změtí přístrojů a drátů. Naťukal do počítače příkaz, jímž aktivoval jedno ze sledovacích zařízení, které měla Munroeová u sebe. Pozorování situace na monitoru bylo jen chabou náhražkou za osobní účast v akci, ale za daných okolností nic víc dělat nemohl. Se svou mazaností by Munroeová jakýkoli jeho pokus odhalila a nejspíš by si ho za to podala.

Sledovací zařízení se zapnulo a Bradford, s očima upřenýma na blikající bod na obrazovce, zvedl sluchátko. Měl jen pár minut, než Munroeová dorazí na místo určení, ale potřeboval si zatelefonovat teď, dokud měl jistotu, že se dovolá.

Uplynuly už tři dny od chvíle, co ho Logan kontaktoval, a i když neměl žádný důkaz, že se Logan vrátil do ubytovny, nebylo těžké si představit, jak tráví večery: nervózně sedí a doufá, že zazvoní telefon.

Bradforda by na jeho místě to čekání přivádělo k šílenství. Zákaz nezákaz, měl by nutkání zasáhnout a z vlastní zkušenosti věděl, kolik sebezapření Logana stojí, aby zůstal stát stranou a do ničeho se nevměšoval. Přesto při pomyšlení na Loganova muka cítil jisté škodolibé uspokojení.

Nebylo podstatné, že Munroeová je svým vlastním pánem a nikdy by nepřijala práci, kdyby ji sama nechtěla. Nebylo podstatné ani to, že tu zakázku vzala s plným vědomím všech důsledků a moc dobře věděla, do čeho se pouští. A už vůbec v tom nehrálo roli, že ji vzrušující napětí a intenzivní soustředění, které práce vyžadovala, drželo při životě a zdravém rozumu. Nic z toho nemohlo vymazat skutečnost, že Logan využil svého dlouholetého přátelství s Munroeovou, a následně i Bradfordova pouta k ní, aby je do celého projektu vmanipuloval.

Bradford proto považoval za spravedlivou odplatu, že Logan teď bude za trest odstřižený od dění a bude se muset čvachtat v louži zoufalství, zatímco se všechno odehrává bez něj.

Bradford vytočil číslo.

Ubytovna měla jen jednu hlavní telefonní linku a chvíli trvalo, než Logan přišel k telefonu. Když konečně zvedl sluchátko a zjistil, kdo volá, v hlase mu zazněla úleva.

„Nemám moc času,“ spustil Bradford, „ale Michael mě požádala, abych vás informoval o posledním vývoji.“ Odmlčel se, a když Logan nic neříkal, pokračoval.

„Zatím vypátrala dvě komunity a právě prověřuje třetí. V jedné máme kameru, v druhé odposlech a na čtyřech vozidlech je umístěno sledovací zařízení.“

„Objevily se nějaké stopy po Hannah?“ zeptal se Logan. Hovořil klidným tónem, ale v hlase mu znělo napětí z nekonečného nečinného vyčkávání.

„Zatím ne,“ řekl Bradford, „ale jestli je vaše dcera v Buenos Aires, Michael ji dokáže najít.“ Ta slova zněla nadbytečně, možná dokonce povýšeně, vzhledem k tomu, že Logan požádal Munroeovou o pomoc právě proto, že věděl o jejích schopnostech.

Nastala dlouhá pauza a pak Logan řekl: „Máte ještě něco?“

Bradford zaváhal.

Ptal se ho Logan. Logan. Muž, kterému by Munroeová svěřila vlastní život, a Bradford se přesto nemohl přimět k tomu, aby mu prozradil podrobnosti, které by mohly celou misi ohrozit.

„Ne,“ řekl nakonec. „Dál jsme se zatím nedostali. Budu vás průběžně informovat o dalším vývoji. Zatím se držte stranou, dobře?“

„Je to čím dál těžší,“ řekl Logan. „Ne pro mě, i když vám ani nedokážu popsat, jak neuvěřitelně mě ničí, že se do toho nemůžu zapojit –, ještě horší ale je udržet ostatní, aby nevzali věci do vlastních rukou.

Hlavně Gideon se pořád domáhá akce a vykřikuje, že sem nejezdil takovou dálku na nějakou zatracenou dovolenou. Já nejsem jeho šéf, Milesi, a nemůžu ho k ničemu nutit. Jediné, co hraje v můj prospěch, je, že do mě Charity vložila svou důvěru, a Gideon vždycky udělá to, co chce Charity. Nevím, jak dlouho jim ještě budou stačit moje sliby.“

„Promluvím si s Michael,“ řekl Bradford, „a zjistím, co zamýšlí. Ale Logane, tohle je jako na vojně: spěchá se, aby se čekalo. Zrovna vy dva s Gideonem byste měli vědět, jak to chodí, takže zůstaňte sedět na zadku a nic nepodnikejte. Ozvu se vám hned, jak to půjde.“

Bradford položil sluchátko a s očima upřenýma na obrazovku se zhoupl dozadu na židli. Vzhledem k velmi

osobnímu charakteru této zakázky chtěl, aby mezi Munroeovou a Loganem byla bariéra, a vůbec mu nevadilo, když ji bude muset dělat sám. Co mu však vadilo, bylo nečinné a bezmocné vyčkávání v hotelovém pokoji; vadilo mu být zredukovaný na pouhý hlas v jejím uchu.

Bradford si přejel palcem po jizvě, která se mu táhla od ucha přes tvář. Bylo to relativně staré zranění, ale potrvá dlouho, než růžová vybledne do stříbrné, a ještě déle se budou hojit ty nevyřčené a neviditelné rány. V tom boji přišel o dobrého muže a šrapnel ze stejného výbušného nástražného systému, který vystřelil jeho nejlepšímu kamarádovi oko, těsně minul to Bradfordovo. Někdo by možná řekl, že měl štěstí, jenže co lidé vědí o válce a smrti?

Pozoroval, jak se blikající tečka blíží k cíli. Munroeová už jela jen ze setrvačnosti. Jestliže existoval někdo, kdo se dokáže pustit do rvačky a vyváznout živý, tak to byla ona, ale navzdory svým schopnostem nemohla donekonečna fungovat jen z podstaty, chyby se dělají, právě když člověk ztratí pozornost. Ani ti nejzdatnější nemusí přežít, jestliže se proti nim spikne čas a náhoda, a Bradforda znepokojovalo, jak se Munroeová přepíná.

Z myšlenek ho vytrhl její hlas v reproduktoru. Nehybnost vystřídala aktivita a po chvíli se na tmavé obrazovce objevil obraz. Stejně jako u předešlé akce byly stíny jejími spojenci a ona se v nich pohybovala jako doma. Počínala si hbitě a účelně, a když ji Bradford sledoval na záběrech z první nainstalované kamery, zachvátilo ho nadšení, s jakým člověk sleduje umění virtuosa. Bradford s ní spolupracoval, naváděl ji ve tmě, věřil jí a děsil se vrtochů osudu.

Nedošlo však k žádným nedopatřením, žádným chybám a ta hodina, kterou zabralo smontování a instalace přístrojů, utekla jako pár minut. Bradford objednal u Raúla odvoz a počítal s tím, že se Munroeová vrátí maximálně do patnácti minut. Vypnul vysílačku a pohodil sluchátka na stůl.

Dnes v noci se Munroeová musí vyspat, i kdyby to znamenalo, že použije léky –, protože zítra se chce znovu vypravit do komunity a tentokrát navzdory Bradfordovým protestům tam půjde bez něj.

Po půl hodině se Munroeová ještě stále nevrátila do hotelu a Bradford začal nervózně přecházet po místnosti. Po čtyřiceti minutách už stál opřený čelem o zeď a snažil se mírnit údery, aby nepoškodil omítku ani vlastní pěsti. Po padesáti se ji pokusil kontaktovat přes vysílačku, a když to selhalo, zavolal na pohotovostní telefon, jenže hovor spadl do hlasové schránky.

Pohyboval se s nervózní roztěkaností a nedokázal soustředit myšlenky. Čas a náhoda. Proklínal sám sebe, že zůstal v hotelu.

Mobilní telefon zapípal a Bradford se po něm vrhl.

Na druhé straně se ozval Raúl: „Šéfe, pani. Ona nepřijít.“

Strach mu v hlavě skandoval stále dokola: čas a náhoda, čas a náhoda, čas a náhoda.

Stál před počítačem, pokoušel se srovnat si v hlavě myšlenky a rozhodnout, co dál. Sledovat už ji nemohl, protože sledovací zařízení zůstala připevněná na vozidlech v komunitě. Nejlepší, co teď mohl dělat, bylo pokoušet se jí dovolat. Stál u stolu, pěsti si do krve odíral o stěnu a sugeroval jí, aby si zapnula telefon.

Munroeová počkala na Bradfordův pokyn, že vzduch je čistý, a pak seskočila ze zdi objektu do přítmí u chodníku. Vracela se podél obvodové zdi dozadu, k odbočce do vedlejší uličky, která ji přivede na širší cestu, kudy měl přijet Raúl.

Tato obytná čtvrť byla blízko nejrušnějších částí Palerma a její ulice, čisté a úzké, se otřásaly tlumeným smíchem a hudbou. Z domů se do studené pozdní noci linula vůně asada a cigaret.

Munroeová zhluboka nasála chladný vzduch a s ním i uspokojení z dobře vykonané práce; mají zase o krok blíž k vysvobození Hannah. Vytrvale postupovala směrem k Raúlovi a smluvenému místu srazu, s myšlenkou na nervózního Bradforda v hlavě, když vtom koutkem oka zahlédla jakýsi pohyb v boční uličce.

Ta scéna jí nebyla ničím povědomá, ale její pozornost upoutala právě kvůli narušení stereotypu: zaparkovaný mercedes se dvěma otevřenými dveřmi a běžícím motorem. U auta stáli dva muži, jejichž vzájemné postavení naznačovalo, že jeden vlastní auto a druhý dům napravo od něj. Právě si předávali

asi devítileté nebo desetileté dítě jako nějaké zboží.

Muž u domu si dítě přitáhl blíž, prudce rozevřel župan, který mělo na sobě, a se zjevnou spokojeností podával tomu druhému svazek bankovek.

Munroeová se zastavila.

Majitel auta zabouchl zadní dveře.

V hlavě se jí stále důrazněji připomínaly její povinnosti k Loganovi a Hannah a bouřily se proti jakémukoli zdržování, přesto Munroeová ustoupila o krok a pod rouškou tmy se k mužům obrátila čelem.

Jako tu noc v New Yorku i ve všech dalších krvavých nocích necítila žádné překvapení nad tím, že ji zlo opět vtahuje do své náruče. Cítila jen, jak se v ní vzmáhá všepohlcující vztek, čirá a ničím neředěná zuřivost nad poskvrněnou nevinností, příval krve tak hlasitý, až přehlušil smích i hudbu.

Zvuky okolí pohltilo vnitřní bubnování, prudké víření bubnů s rozkazem zabíjet, touha, kterou ukojí jen prolitá krev a spravedlnost, jíž bylo učiněno zadost.

Čas zpomalil. Munroeové se v mozku skládaly střípky informací a vytvářely bojovou strategii: tah proti tahu jako na živé šachovnici. Nebála se jejich zbraní, ačkoli věřila, že jsou ozbrojeni; neměla strach ani ze smrti či bolesti. Hrůza toho okamžiku spočívala v možnosti neúspěchu, v tom, že by některému z těch mužů nedopatřením darovala život, přestože si ho nezasluhovali.

Rychlost.

Musí být rychlá, aby dostihla oba muže dřív, než se rozloučí a zmizí do bezpečí, než se to neviňátko navždy ztratí za zamčenými dveřmi.

Plížila se tmou jako tichý stín a nejdřív zamířila k člověku s autem. Obchod byl uzavřen a on se právě chystal nasednout za volant. Sotva položil nohu na podlahu automobilu a sklonil se při nastupování, hrábla po něm a rukama ho popadla za hlavu.

Prudce a zuřivě škubla. Křupnutí vazu uvolnilo vnitřní přetlak a Munroeová pocítila úlevu, jako by si sama odblokovala ztuhlá záda. Muž se zhroutil za okamžik kratší než nádech. Munroeová se za ním sklonila na sedadlo a nahmatala zbraň v místech, kde jí to poradil instinkt. Rukou v rukavici, kterou měla ještě stále nataženou kvůli původnímu úkolu, vytáhla pistoli a zastrčila si ji zezadu za kalhoty. Vyklouzla zpoza dveří u řidiče a zadem obešla vůz.

Druhý muž byl k autu otočený zády a kráčel směrem k domu, směrem k několika schodům, které vedly k hlavnímu vchodu. Pevně držel holčičku za útlé rameno a vedl ji, či spíš postrkoval, dopředu. Dívka se vzpírala, bosá a polonahá ve večerním chladu.

Munroeová počkala, až muž odemkne domovní dveře, a pak se za ním vrhla. Dítě slyšelo to, co muž neslyšel, maličko se pootočilo a prázdným pohledem jí zíralo do očí.

Muž se zastavil a sledoval pohled dítěte, ale než stihl zareagovat, Munroeová mu sevřela rukama hlavu.

Znovu prudce a nemilosrdně škubla, aby slyšela to křupnutí, kvůli té euforii, kvůli přívalu adrenalinu, který jí vysílal chemický koktejl do žil.

Nechala ho klesnout na zem a vychutnala si to vzrušení, a když extáze opadla, připravila se na to, co mělo ještě přijít.

Dívenka stála jako přimražená, se špinavou a uslzenou tváří, oteklou po facce, s vytřeštěnýma očima a pootevřenými ústy. Těkala pohledem od Munroeové k muži, jako by si nemohla srovnat v hlavě, jestli má začít ječet, utíkat, anebo se prostě podřídit tomu, co přinese tento nový zvrat osudu.

Munroeová muže prošacovala a sebrala mu zbraň.

Dívka se pohnula, opatrně couvla o krok.

Munroeová si k ní klekla a uchopila ji za ruku, jen jemně, aby nemohla dál ustupovat. „Přišla jsem ti pomoct,“ řekla. „Tenhle zlý člověk teď bude dlouho spát, takže se ho už nemusíš bát. Není ti zima?“

Holčička přikývla, s očima stále doširoka otevřenýma. Rty se jí třásly a snažila se Munroeové vykroutit.

„Máš hlad?“

Dítě kývlo a přestalo se cukat.

„Odvedu tě do tepla a bezpečí a dostaneš najíst, ano?“

Holčička přikývla a trochu se uvolnila.

Munroeová se naklonila dopředu, uchopila její tvář do dlaní a políbila ji na čelo. „Všechno bude v pořádku,“ zašeptala. „To ti slibuju. Jenom musíš být úplně, ale úplně zticha. Můžeš to pro mě udělat?“

Další přikývnutí.

Munroeová si přitiskla ukazovák na rty, a když se ujistila, že dítě pochopilo, co po něm chce, vstala a s vytaženou zbraní otevřela nezamčené dveře.

Skrze škvíru nahlédla do tiché budovy. Strčila do dveří. Vstoupila.

Vnitřek domu vypadal úplně jinak, než napovídalo okolí. Předsíň a dvě místnosti po stranách byly holé a prázdné. Nebyl v nich žádný nábytek, obrazy; nebylo tu nic než závěsy, které chránily okna před zvědavými pohledy. Ze stropu vzadu na chodbě visela slabá žárovka a vrhala jedovatě žluté světlo.

Munroeová kývla na dítě, aby vešlo dovnitř, a s prstem na rtech vybízejícím k tichu ukázala na vydlážděnou podlahu, do nejvzdálenějšího kouta, který byl ze zbytku domu nejméně vidět.

„Počkej tady, ano?“ zašeptala. „Vrátím se pro tebe hned, jak se přesvědčím, že je to tady bezpečné.“ To bylo vysvětlení pro dítě, ne však důvod, proč Munroeová vešla dovnitř. Bylo možné, že ta dnešní výměna, peníze za dítě, byla jen jednorázovou záležitostí, ona ale spíš předpokládala, že tomu bylo naopak; potřebovala dokončit, co započala, musela zjistit, zda tu nejsou další oběti.

Holčička přikývla a pak se z nevysvětlitelných důvodů usmála. Z jejího nádherného úsměvu vyzařovala nevinnost a důvěra, v tak nečekaném kontrastu se stopami po slzách, špínou a potrhaným, ošuntělým županem.

Munroeová na okamžik zapomněla na vztek a krev, sevřelo se jí hrdlo a musela zadržet slzy, které se jí draly do očí nad tím darem.

Opět se obrátila směrem do domu, k chodbě, která vedla od otevřených vykachličkovaných místností kamsi dozadu, v ústrety jakémukoli překvapení.

Kromě kuchyně se stolem a židlemi a jedné místnosti se dvěma matracemi, přiraženými k protějším zdem, byl zbytek čtyřpokojového domu prázdný. Munroeová s rostoucí úzkostí prošla celou budovou podruhé.

Byla si jistá, že jí v té podivné prázdnotě, v naprostém a všepohlcujícím tichu, unikla nějaká životně důležitá stopa.

KAPITOLA 16

Vibrace v páteři zastavily Munroeovou v půli kroku. Přiložila dlaň na zeď a pocítila je znovu; těžké opakované dunění. Pochopila, co to znamená, a rychle vycouvala zpátky na konec chodby. Zaklekla.

Čekala.

Za půl minuty se ozvalo zavrzání pantů, kus zdi se otevřel dovnitř a objevily se dveře v místech, kde ještě před chvílí nic nebylo. Zevnitř zahalekal mužský hlas; pravděpodobně volal na svého nepřítomného kolegu.

Munroeová se nadechla a znehybněla.

Znovu se rozlehly dunivé kroky, jak muž zdolával poslední dva schody.

Ze dveří se vynořil hromotluk, málem širší než delší, břichem by zaplnil půl chodby, kdyby měl příležitost dojít tak daleko, a zdálo se, že mu schody daly zabrat.

Munroeová zamířila. Vystřelila. Tři rány v rychlém sledu za sebou.

Ozvěna zaburácela chodbou a přehlušila mužův řev a žuchnutí těla. Munroeová zamířila k místu, kde bezmocně ležel na podlaze, snažil se převrátit a dosáhnout na samopal, který měl původně zavěšený přes rameno a teď si na něm ležel. Zdálo se, jako by ho výstřely převrhly a on si při pádu zlomil nohu nebo vykloubil koleno. Krvácel z boku; sytě červená krev věstila brzkou smrt.

Na krku mu visel řetízek se třemi klíči. Levá ruka trčela do prostoru za tajnými dveřmi, odkud vedly úzké schody do sklepa osvětleného zářivkou.

Munroeová přišlápla zbraň botou. Muž se přestal zmítat. Vytřeštěně na ni zíral. Se zjevnou námahou zašeptal svou rodnou řečí: „Kdo jste?“

Odpověděla mu v jazyce, který znala z jisté zakázky v minulosti: „Jsem vykoupení.“

Napínala smysly, zda nezaslechne kroky, nespatří pohyb, neobjeví nějaký náznak, že tu s ním někdo je, a když nic nezjistila, přiložila mu ústí hlavně na čelo. Zmáčkla spoušť. Strhla mu z krku řetízek a seběhla dolů po schodech.

Úzká chodba v suterénu vedla ke třem malým celám. Betonová podlaha byla vlhká, jako by ji někdo nedávno spláchl hadicí, a zápach čisticího prostředku přebíjel hnilobný puch.

Munroeová začala u nejvzdálenější cely, našla klíč a odemkla, a totéž opakovala, dokud nebyly všechny mříže otevřené. V prostoru, který byl zjevně určen pro několik osob, našla jen jediné dítě.

Holčička se krčila v koutě, připravená se bránit. Na sobě měla špinavé šaty, ještě mokré od vody z hadice.

Munroeová se musela při vstupu do kobky s nízkým stropem přikrčit a dál lezla po čtyřech. „Neublížím ti,“

řekla. „Přišla jsem tě pustit na svobodu. Nejsi zraněná? Můžeš vstát?“

Dívka mlčela a choulila se v rohu cely. Zblízka Munroeová odhadovala její věk na jedenáct až dvanáct let.

Když se po ní natáhla, dívka zaječela; v jejím nářku zněla hrůza, bezmocná prosba, aby ji nechali na pokoji, stočenou do klubíčka a chvějící se strachy.

Munroeová zůstala přikrčená, v dostatečné vzdálenosti, aby ji děvče nevnímalo jako hrozbu. „Kolik mužů tě tady vězní?“ zeptala se.

Dívka se nepohnula ani nezvedla oči, jen špitla: „Dva.“

„Jeden tlustý a druhý mrňavý?“

Dívenka přikývla.

„Ti už ti nic neudělají,“ ujistila ji Munroeová. „Jen pojď, pojď se podívat, už je po nich.“

Munroeová k ní natáhla ruku, ale holčička se ani nehnula. Munroeová se sunula dopředu a opatrně se k ní blížila, dokud na ni nedosáhla. Dívka ucukla, ale nevykřikla, a Munroeová ji co nejjemněji zvedla na nohy a odváděla ji pryč, táhla ji za sebou po schodech nahoru a kolem mrtvoly v tratolišti krve. Při pohledu na rosolovité tělo, které bude Munroeovou už navěky děsit v nočních můrách, se dítě navzdory očekávání uklidnilo a přestalo se třást.

První holčičku našla Munroeová na stejném místě, kam ji posadila. Zavedla obě děti do kuchyně. „Najezte se,“ řekla. „Já mám ještě práci. Vrátím se, jak nejrychleji to půjde.“

Munroeová pohlédla na hodinky. To, co jí připadalo jako tři hodiny, se odehrálo během necelých deseti minut. První muž ještě pořád seděl venku za volantem nastartovaného auta, s hlavou vyvrácenou dozadu.

Hudba a smích stále podbarvovaly zimní ovzduší; život šel dál bez ohledu na mrtvé.

Munroeová se natáhla do auta, vypnula zapalování a vytáhla klíč. Prohledala muži kapsy, vyndala peníze, které za dítě dostal, a pak mrtvolu odtáhla dovnitř. Posadila muže vedle jeho kumpána, takže se k sobě důvěrně nakláněli jako dvojice opilých spiklenců.

V domě Munroeová ještě prohledala jediný obývaný pokoj a pod uvolněnou dlaždicí našla schovanou schránku s penězi. Pak se vrátila do kuchyně pro děti, které se mezitím dosyta najedly jídla, bezpochyby určeného pro jejich věznitele.

Opatrnými otázkami zjistila o každé holčičce pár informací. Starší dívku unesli od rodiny daleko na severu v Bolívii; ta mladší nedávno přišla o rodiče a strýček ji prodal.

Venku Munroeová otevřela zadní dveře auta a děti posadila dovnitř. Sama si sedla za volant a zařadila rychlost.

Stále v ní vřela zlost, adrenalin jí bouřlivě koloval v žilách, ale bubny smrti zmlkly. Pomocí navigačního systému vyhledala nejbližší klášter a rozjela se k němu. Odveze ta neviňátka na místo, kam muži nemají přístup, a peníze, původně určené k jejich záhubě, nyní poslouží na jejich záchranu.

Munroeová se vrátila do hotelu o dvě hodiny později. Bradford seděl za stolem, zíral do prázdna, a když otevřela dveře, vyskočil tak prudce, až málem převrhl židli.

Zůstal stát na druhé straně místnosti a mlčel. Ve tváři se mu vystřídala panika, zlost a úleva.

Munroeová vešla dovnitř a zavřela za sebou.

„Kde jste byla?“ zeptal se.

„Něco mě zdrželo,“ odpověděla.

„Bylo by od vás hezký aspoň si zapnout ten zasranej telefon.“

Munroeová se kousla do spodního rtu. Zaváhala. „Nenavážejte se do mě, Milesi,“ řekla. „Teď k tomu vážně není vhodná chvíle.“

„Máte vůbec ponětí, jaké myšlenky se mi honily hlavou, když mi Raúl řekl, že jste nepřišla na sraz?“ zeptal se vyčítavě. „Tušíte vůbec, jakým peklem jsem si v posledních hodinách prošel?“

„A vy snad tušíte, čím jsem si v posledních hodinách prošla já?“ opáčila.

„Jistěže netuším!“ zvolal. „Nezvedala jste totiž ten zatracenej mobil!“

Munroeová zůstala stát u dveří s rukama ochable spuštěnýma u boků. Adrenalin vyprchával, nevyspání si začalo vybírat svou daň a v duchu stále viděla utrápené obličeje holčiček, které se za ní dívaly, jak mizí ve tmě. Zdrcující prožitky se přetavily do výbušné směsi, která vybublala na povrch a vytryskla v krůpějích emocí, tak zřídka prolévaných.

Bradford, který mezitím začal nervózně pochodovat po místnosti a jehož káravý hlas ještě zesílil, se při pohledu na její slzy zarazil. Tvářil se zmateně a bezradně, jako by se nemohl rozhodnout, zda má zůstat stát na místě, nebo se ji pokusit utěšit. „Ach Bože, Michael,“ zašeptal. „Co se tam sakra dneska v noci dělo?“

„Všechno vám povím později,“ řekla přeskakujícím hlasem. „Slibuju.“

Bradford k ní přistoupil a ona se o něj opřela. Držel ji v náručí, dokud slzy nevyschly a dokud kolem sebe

opět nepostavila hradby, dokud to v sobě neudusila jako vždycky všechno ostatní.

„Potřebujete se vyspat,“ prohlásil.

Povzdechla si.

„Už to táhnete moc dlouho,“ pokračoval. „Tím, že se uštvete, nikomu nepomůžete. Loganovi ani Hannah ani sobě, a už vůbec ne mně. Jen se podívejte,“ řekl a ukázal si na hlavu. „Šediny, šediny, samé šediny.

Jeden šedý vlas za každý den, co vás znám.“

Jeho pokus o vtip trochu odlehčil situaci. Zvedla k němu hlavu a podívala se mu přímo do očí. „Jestli budu mít noční můry, vezmu si léky,“ řekla.

Přikývl, opřel si tvář o její a uvažoval, jestli i navenek vypadá tak deprimovaně, jak se cítí. „Když to jinak nepůjde,“ řekl rezignovaně.

Bylo po páté ráno, než se Munroeová uložila, a podle očekávání během pár vteřin nevěděla o světě. Mlela už z posledního a bylo logické, že jakmile to konečně jednou dovolí, její tělo prostě vypne; Bradford však věděl stejně dobře jako ona, že na únavě nezáleží. Noční můry přijdou; bylo jen otázkou, kdy.

Sám ji podporoval v tom, aby Loganovu zakázku vzala; doufal, že ta práce uvolní vnitřní přetlak, že ona se díky zaneprázdněnosti zklidní a její svět se dá zase do pořádku. Pořád to ještě bylo možné, ale dnes ne. Sedl si na postel se zápisníkem v klíně a občas zvedl zrak od spěšně načmáraných řádků, kterými plnil stránky. Bude to krátká noc, a jestliže jim bude přát štěstí, Munroeová se pár hodin vyspí, než přijde vyrušení.

Hlavní bylo, že konečně spala. Tím se řešil jeden ze dvou problémů, ovšem její návrat do komunity bude rozhodně větší oříšek.

Bradford znal její způsob práce, nejednou ji viděl v akci a věděl, jak lehce vklouzne do jakékoli role, která je potřebná k oblouznění zájmového objektu. Její jednání s Eliášem a Estebanem, horlivé nadšení pro životní styl Vyvolených a schvalování jejich víry, však zacházelo mnohem dál.

Přes veškeré znepokojení ovšem Bradford v žádném případě nemohl nahlas vyslovit obavu, že její chování nebylo zcela předstírané.

Sám by sice nikdy nedopustil, aby někdo zneužil cizí manželku nebo dítě k sexuálnímu uspokojení, ani by neuposlechl příkaz opustit vlastní rodinu a připojit se k cizí, a připadalo mu absurdní věřit všem těm tvrzením ohledně sexu s Ježíšem, zázračných schopností a rozmlouvání s mrtvými, avšak z počtu Vyvolených bylo zřejmé, že Prorokovo volání vyslyšely tisíce lidí.

Bradford si uvědomoval, jaké kouzlo, jakou přitažlivost může mít zřeknutí se samostatnosti. Dobrovolně se zbavit zodpovědnosti znamenalo jistou formu úniku před skutečností. Když se člověk vzdal nezávislosti a následoval Proroka, nemusel už o ničem rozhodovat.

Myslel na Munroeovou a cítil tíhu jejího zápasu.

Hodiny poklidně ubíhaly a pravidelné oddechování Munroeové tvořilo ukolébávající kulisu k Bradfordovu psaní, dokud na ni náhodou nepohlédl a nezjistil, že na něj upírá nehybný pohled prázdných očí.

Tělem mu projel šok a srdce se mu prudce rozbušilo. Ten pohled znal a z předchozí zkušenosti věděl, co se děje, když se noční můra vynoří na povrch. Obrnil se a čekal, co přijde.

KAPITOLA 17

Bradford seděl bez hnutí, jen očima pátravě přejížděl po pokoji a kontroloval, zda tu není něco, co by se

dalo použít jako zbraň proti němu. Těkal pohledem od Munroeové do místnosti a zase zpátky a přitom opatrně, aby si nevšimla pohybu jeho ruky, odložil pero a nenápadně ho strčil pod polštář.

Choval se jako člověk, který se náhodou ocitne v cestě nebezpečnému divokému zvířeti.

Kdyby byla Munroeová vzhůru a při vědomí, rvačka s ní by byla sebevraždou, ale v tomto somnambulním stavu se pohybovala pomaleji a méně intuitivně, a kdyby se Bradford hodně snažil, mohl by získat převahu jako minule. Munroeová nebyla skutečně náměsíčná, aspoň ne v lékařském smyslu; lidem, kteří ve spánku zabíjejí, se při tom nezdají sny. Ale ať už to mělo klinický původ či ne, byla to skutečnost a Munroeová byla smrtelně nebezpečná.

Právě teď na něj upírala nehybný pohled. Ať už se jí honilo hlavou cokoli, bez ohledu na to, co právě prožívala a viděla, jedno bylo jisté: vzhledem ke svým sklonům k násilí se nezastaví, dokud se nevzbudí nebo dokud on nebude mrtvý.

Munroeová se posadila, svěsila nohy z postele a ani na okamžik z něj přitom nespouštěla oči. Ruce se jí napnuly a ztuhly a ona sevřela dlaně, jako by v nich držela nože.

Bradfordovou velkou výhodou byl čas a bdělost. Nehýbal se a ostražitě Munroeovou pozoroval. Při troše opatrnosti to může ukončit jediným pohybem, ale k tomu ji musí nejdřív dostat na záda, aby ji mohl přimáčknout vlastní vahou.

Munroeová měla jediný cíl. Nepřestávala ho sledovat skelným, upřeným pohledem, vstala a udělala krok směrem k němu. Čekal. Další krok a pak náhle zaútočila. Sekla mu po čelisti úderem, který by byl smrtící, kdyby byla ozbrojená. Uhnul a ona ho těsně minula.

Otočil se a chtěl do ní strčit, aby jí rozhodil rovnováhu, když vtom dostal ránu loktem do obličeje. Úder přišel tak nečekaně, že se na něj neměl čas připravit, a rázová vlna uvnitř hlavy ho rozkymácela.

Obrátil se, aby zablokoval další úder, žádný však nepřišel.

Munroeová nehybně stála s rozkročenýma nohama a hleděla na něj se zmateným výrazem. Pak pomalu sjela pohledem na své ruce a ztěžka rozevřela pěsti.

Oba zůstali stát na místě, Bradford ji obezřetně sledoval a ona zírala do jakéhosi neurčitého bodu u jeho kolenou a mrkala, jako by si v duchu přehrávala vzpomínky.

Nakonec zvedla oči a tiše se zeptala: „Neublížila jsem vám?“

Natáhl se k ní a opatrně ji vzal kolem pasu. „Ne,“ zašeptal: „Já jsem v pořádku.“

Očima sledovala jeho pohyb, ale nijak nezareagovala.

„Jak dlouho jsem o sobě nevěděla?“ zeptala se.

Nasměroval ji k posteli, a i když se mu nebránila, vrhla na něj ostražitý pohled. „Asi pět hodin,“ řekl.

Přiměl ji, aby se posadila na matraci, a ona se vzápětí položila na záda s rukama za hlavou. „To je slušný noční spánek,“ řekla.

Bradford si sedl k ní s lokty opřenými o kolena, zadíval se jí do obličeje, a když se ujistil, že ho plně vnímá, řekl: „Jestli chcete ještě spát, přinesu vám léky.“

Zavrtěla hlavou. „Pět hodin je na moje poměry dost,“ usoudila. „Ty léky si odložím na dobu, kdy je budu skutečně potřebovat.“

Otočila se k němu a prsty mu přejela po obličeji. Když se dotkla bolavého místa, Bradford ucukl. Mírně mu pootočila hlavu, aby mu na tvář dopadalo světlo.

„Promiňte,“ řekla.

Ušklíbl se. „Věděl jsem, do čeho jdu.“

Munroeová mu věnovala slabý úsměv a posadila se. A pak, jako by někdo cvakl vypínačem a teplota v místnosti se náhle změnila, prohlásila: „Pojďte, najdeme Logana.“ Zazubila se. „Jestli všechno půjde dobře, třeba se mi poštěstí dát do držky i Gideonovi.“

Bradford se tomu vtipu zasmál, ale plně chápal její pohnutky.

Setkání se zbývajícími třemi bylo nutné zlo a Munroeová by ho nejraději odložila, dokud nebude s jistotou vědět, zda je Hannah vůbec ve městě. Jenže déle už to čekat nemohlo. Znala Logana dobře a věděla, že by se Bradfordovi o problému s Gideonem vůbec nezmiňoval, kdyby neměl pocit, že se mu situace pomalu vymyká z rukou. Schůzka s celou trojicí byla víc než jen laskavostí vůči Loganovi, byl to varovný výstřel, preventivní úder proti blbosti.

Vyvolení Hannah celé roky přesunovali z jednoho místa na druhé, a pokud je ta dívka v Buenos Aires, bude stačit poměrně málo, aby se vylekali a opět zasáhli. Jednotlivé dílky skládačky do sebe momentálně zapadaly, informací přibývalo a Munroeová nepotřebovala, aby Gideon nebo Heidi všechno pokazili kvůli vlastním zájmům, ať už byly jakékoli.

Měli se setkat ve dvanáct na Loganově konci města v kavárně, vybrané speciálně kvůli její blízkosti k ubytovně. Ostatní se tam dostanou během chvilky a Munroeová tak bude mít cestou přes město dost času, aby si vyčistila hlavu od následků spánku.

Nejdřív jeli městským autobusem a potom pokračovali pěšky. Munroeová při práci vždy dávala přednost veřejným dopravním prostředkům. Uprostřed čilého městského ruchu mohla vstřebávat atmosféru místa, jako by dýchala vzduch pod vodou, a bylo to mnohem lepší než dusná kabina taxíku. Kolem ní plynuly a utichaly rozhovory, řvalo rádio, za okny se míhaly cedule s názvy ulic a rozmazaně mizely v dáli; všechny smysly jí naplnila chaotická vůně velkoměsta a ona s ním splynula v jedno.

Do kavárny dorazili pět minut před smluvenou hodinou a Logan už čekal u stolu poblíž okna. Jakmile si jich všiml, vyskočil ze židle. Pod očima měl tmavé kruhy z nevyspání, a když ho Munroeová objala, měla pocit, že mu náhle splasklo tělo, jak z něj opadlo strnulé napětí.

Přidržela si ho za ramena, ustoupila o krok a pozorně si ho prohlédla. „Zvládáte to tam dobře?“ zeptala se. Přikývl, ale zatímco si sedali a přisunovali se s židlemi ke stolu, tvářil se stále sklesle a vyčerpaně.

„Kde je Gideon s Heidi?“ zeptala se Munroeová.

„Požádal jsem je, aby mi dali pár minut,“ odpověděl a pohlédl na Bradforda, jako by ho prosil o totéž.

Bradford zůstal sedět s neutrálním výrazem a rukama zkříženýma na prsou a Munroeová jeho řeč těla respektovala. Odešel by, kdyby ho o to požádala, ale to udělat nehodlala. Rozhodnutí mít ho nablízku nebylo osobní, nýbrž strategické. Logan už jí hlídal záda nesčetněkrát, teď jí však pomoct nemohl, a k tomu, co měla v plánu, Bradforda nutně potřebovala.

Položila Loganovi ruku na koleno a co nejvlídněji řekla: „Vážně nemáme nic, Logane, co by se nemohlo říct před ostatními.“

„Jenom jsem doufal, že třeba něco víte,“ odpověděl. „Je těžké být úplně mimo dění.“

„Děláme, co můžeme,“ namítla, „a víš stejně dobře jako já, že určit tři lokality a umístit tam sledovací systémy během tak krátké doby není žádná legrace.“

„Já to oceňuju,“ řekl. „Vážně, nemysli si, že ne.“

Munroeová ho pobídla: „Dej znamení ostatním, vím, že nás sledujou.“

Logan vstal, aby ho bylo vidět nad nápisy na výloze, zády k oknu si svlékl bundu a přehodil ji přes opěradlo. Když si sedal, usmíval se. „Doufám, že nejsem tak průhlednej,“ poznamenal.

„Ty ne, ale Gideon,“ utrousila. Pak, aby zachovala iluzi normálnosti, mávla na servírku a objednala kávu a

facturas.

Netrvalo ani minutu a Gideon s Heidi vstoupili do kavárny. Gideon, který kráčel v čele, při pohledu na Bradforda zpomalil. To mírné zaváhání bylo dobrým znamením. Skutečnost, že ostatní o Bradfordově účasti až doposud nevěděli, vypovídala hodně o Loganově snaze respektovat přání Munroeové.

Pro zachování dekora jim Munroeová Bradforda znovu představila, ačkoli ten už věděl o Gideonovi a Heidi víc, než si vůbec dokázali představit. Společenská konverzace byla stručná. Formální. Munroeová si na zdvořilosti nepotrpěla.

Hlavní účel její přítomnosti byl prostý: nastínit poslední vývoj, ujistit se, že ostatní chápou, jak snadno se dá všechno zmařit, a znovu zdůraznit, že se mají držet zpátky a nechat ji pracovat. Stejně jako předtím Bradford omezila i Munroeová informace pouze na ty neškodné. Neuvedla žádné konkrétní adresy a nechala si pro sebe, že pronikla do komunity na ranči.

Na rozdíl od Logana a Heidi, kteří se tvářili souhlasně, z Gideona čišela agrese. Nakonec narovnal ruce zkřížené na prsou, naklonil se nad stůl a zeptal se: „Víte jistě, že ty objekty, co sledujete, jsou skutečně komunity?“

Munroeová přikývla. „Na sto procent.“

„Měla byste nám dovolit se do toho zapojit,“ řekl. „Známe je zevnitř, můžeme potvrdit to, o čem se vy jen dohadujete, přesvědčit se, jestli jste opravdu na správné stopě. My je známe, víme, jak mluví, víme, kdo ti lidé jsou, a vy strašně riskujete, když nás k tomu nepustíte.“

„Takové riziko jsem ochotná podstoupit,“ řekla.

„O tom vy nerozhodujete,“ opáčil Gideon. Zachovával klidný tón, ale jeho řeč těla prozrazovala zlost.

„Tohle je náš projekt. Vy pracujete pro nás, a ne obráceně. My jsme si vás najali, my vás platíme.“

„Ne,“ řekla. „Nepracuju, nenajali a neplatíte.“

Pro efekt se odmlčela a pak pokračovala dřív, než mohl Gideon něco říct.

„Já jsem tady kvůli Loganovi,“ řekla, „a tím to hasne. Nemáte nejmenší ponětí, co obnáší realizace projektu, jako je tenhle, ale já ano. Já se tím živím. Jestli o tom pochybujete, zeptejte se Logana. Nejenže jsem do toho vložila víc peněz než vy všichni dohromady, ale jestli se něco podělá, odskáču si to já osobně.“ Ukázala bradou na Bradforda. „Maximálně mi hradíte zadní hlídku, a přeju vám hodně štěstí, až budete přesvědčovat jeho, že pracuje pro vás. Poskytla jsem vám obecné shrnutí situace. Zbytek podléhá režimu utajení, a upřímně řečeno není důvod, abyste měli k těmto informacím přístup.“

Gideon zrudl, ale nic neříkal. Munroeová ho pečlivě zkoumala pohledem. Účelem její provokace nebylo ukázat, kdo je tady pánem, ani si hrát na velkého šéfa, k tomu nepotřebovala plýtvat slovy. Schválně Gideona provokovala, aby Loganovi dokázala to, co už sama věděla.

Gideon tu nebyl kvůli Hannah. Mohl to tvrdit, jak chtěl, ale byla to jen zástěrka. Jistě, záchrana té dívky by byla obrovským plusem, ale on chtěl ještě něco jiného, něco, co vyžadovalo přístup do komunity, a Munroeová měla jisté podezření, co by to mohlo být. Gideon, stejně jako Logan a v menší míře i Heidi, využíval ostatní, aby dosáhl svých vlastních záměrů.

Až to všechno skončí, Munroeová si bude moct všechno v klidu zrekapitulovat, ale v tuto chvíli byl Gideon jako jiskra u sudu střelného prachu, jako sirka u kanystru benzinu; ohrožoval průběh celé akce, a tím pádem i ji.

Položila obě ruce na stůl, naklonila se dopředu a polohlasně řekla: „Podívejte, my všichni jsme tady proto, abychom vrátili jednu malou holku mámě, není to tak?“

Všichni přikývli; zdráhavě, ale přece.

„Jsem tady, abych našla Hannah,“ pokračovala, „a to je jediný důvod mojí přítomnosti.“ Sáhla pod židli a vytáhla malou obálku. Posunula ji přes stůl ke Gideonovi. „Tohle je o mně,“ řekla, „můj pracovní životopis,

fakta, jaká na internetu nenajdete.“ Krátce se odmlčela. „Obchoduju s informacemi. V tom jsem odborník a mám v záloze lidi, kteří mi pomohou dostat Hannah ven, jakmile ji najdeme.“ Pak významně pohlédla směrem ke Gideonovi a dodala: „Za předpokladu, že nám uprostřed celé akce nezmizí.“

Gideon vzal obálku a strčil si ji do kapsy. Vstal. „Přečtu si to hned, jak budu mít příležitost,“ řekl, „ale pokud k tomu nemáte nic dalšího, tak jsem tady skončil.“

Munroeová položila ruce na stůl. Propletla si prsty. „To je všechno, co mám,“ prohlásila.

Když se Gideon při odchodu prodíral kolem stolu, lehce se o Munroeovou otřel. Zareagovala v řádu nanosekund. Instinkt předstihl myšlenku. Gideon byl stále v půli kroku, když se Munroeová napřímila a popadla ho za zápěstí. Zkroutila mu ruku a prudce vyvrátila malíček dozadu, až mu ho skoro zlomila. Ten pohyb byl tak náhlý, že Heidi málem nadskočila.

Hlasem tak tichým, aby byl slyšet jen u jejich stolu, Munroeová pronesla: „Vy fakt nemáte ani páru, s kým máte co do činění, že?“

KAPITOLA 18

Gideon zkroutil rty do kroužku a začal se shýbat, aby zmírnil bolest. Munroeová se skláněla spolu s ním a s ústy těsně u ucha mu pošeptala tak, aby to slyšel jen on: „Já vás nechci zabít. Nezabiju vás, ale jestli se do mě nepřestanete srát, budete litovat, že jsem to neudělala.“

Její respekt ke Gideonovi po jeho nevydařeném pokusu o stupínek stoupl, počínal si rychle a nenápadně, a kdyby se snažil označit kohokoli jiného, jistě by se mu to podařilo. Profesionální obdiv však nesměl stát v cestě nutnosti potvrdit svou dominanci. Alfa samec proti alfa samici; Gideon nesmí zapomínat, kde je jeho místo.

Logan s Bradfordem strnule seděli s vykulenýma očima, a až když Munroeová vypáčila Gideonovi z dlaně sledovací zařízení a pohodila ho na stůl, konečně pochopili, co se vlastně v posledních pár vteřinách odehrálo.

Gideon zrudl jako rak, zaťal čelisti a Munroeová se připravila na odvetu. Gideon se však jenom narovnal, prudce se otočil a odešel z kavárny.

Všichni mlčky sledovali, jak odchází.

„Mnozí z nás špatně snášejí, když se je někdo snaží řídit,“ řekla nakonec Heidi. „Žili jsme v totalitě a teď jsme na autoritu alergičtí.“ Odmlčela se. „Je to dobrý člověk,“ dodala, „myslím, že byste to měla vědět.“

„Já tady nejsem od toho, abych někoho soudila,“ řekla Munroeová. „Za jiných okolností bychom pravděpodobně vycházeli dobře, ale momentálně je mým prvořadým zájmem najít Hannah. Využívám přitom vhodné příležitosti a snažím se eliminovat rizika.“

Heidi přikývla a pak se rozpačitě odmlčela, jako by chtěla něco říct, ale scházela jí odvaha.

Ať už se Heidi honilo hlavou cokoli, Munroeová to potřebovala slyšet, a protože ji tlačil čas, chtěla to vědět rychle. Bleskurychle vklouzla do jiné role, svěsila ramena, aby vypadala menší, a uvolnila svaly v obličeji. Vše završila povzbudivým úsměvem.

Heidi zareagovala dle jejího očekávání, uvolnila se a opadlo z ní napětí. „Zajímalo by mě,“ spustila, „jestli jste při tom pátrání nenarazili na muže jménem Malachiáš. Teda, možná to není Malachiáš, ale Eliáš.“

„Kdo to má být?“ zeptala se Munroeová.

Heidi sáhla do kabelky a vytáhla starou fotku. Posunula ji přes stůl k Munroeové. „To je on,“ řekla.

„Nevím jistě, jaké jméno teď používá, ale když jsem ho viděla naposled, zrovna si začal říkat Eliáš.“

Fotografie zachycovala nezaměnitelnou, ačkoli blonďatou, kníratou, mnohem mladší a na kytaru hrající verzi Eliáše, s kterým Munroeová den předtím hovořila v komunitě na ranči.

Munroeová si snímek pozorně prohlédla a pak ho posunula zpátky. „Pořád nám přicházejí nové informace,“ řekla, „ještě jsem je všechny nestihla projít.“

Mluvila pravdu, i když na otázku neodpověděla.

Heidi strčila fotku zpátky do kabelky a přikývla. Ve tváři se jí zračilo zklamání. „To je můj táta,“ vysvětlila.

„Už asi šest let o něm nemám žádné zprávy. Kdysi jsme si bývali blízcí. Navzdory všem těm šílenostem a obdobím, kdy nás od sebe odloučili, si vždycky našel způsob, jak mi dát najevo, že se na něj můžu spolehnout. Byl to dobrý otec. Tohle je na tom všem asi nejbolestnější, že je člověk odtržený od rodiny.

Nejen od táty, víte. Starala jsem se o bratry a sestry, vlastně to byli moji nevlastní sourozenci. Prakticky jsem jim dělala mámu, víc než naše nevlastní matka.“

Heidi se odmlčela, zahleděla se do stolu a mnohem tišším hlasem pokračovala: „Asi jsem doufala, že si ho třeba během toho všeho někdo všimne, že se dozvím, jestli je ještě pořád v Argentině. Moc ráda bych se s ním spojila a znovu viděla sourozence.“

„A co vaše máma?“ zeptala se Munroeová.

Heidi pokrčil rameny. „To bylo něco jiného.“

Munroeová chápala bolest z odloučení a soucitně řekla: „Jestli zjistím, že jsou tady, dám vám vědět.“

Heidi jí věnovala srdečný a důvěřivý úsměv. Ta téměř dětinská reakce kontrastovala s její vysokou inteligencí, a přesto byla zcela upřímná. Heidi bylo těžké si neoblíbit a pomyšlení, že by se její prostá naděje mohla díky nalezení Hannah naplnit, bylo příjemné.

„Pustili by vás za nimi?“ zeptala se Munroeová.

„Možná,“ řekla Heidi. „Za pokus to stojí.“

Munroeová se obrátila k Loganovi a pobídla ho: „Nechceš se se mnou na chvilku projít?“

Logan vstal a popadl kabát. „Za deset minut jsem zpátky,“ oznámila Munroeová Bradfordovi.

Venku bylo zataženo; chladné a sychravé počasí z předešlého dne na sebe vzalo podobu padající mlhy, která všechno pokryla vrstvou kapiček, ale na deštník to nebylo.

Munroeová vzala Logana za ruku a odváděla ho od vchodu do kavárny, dokud nebyli mimo dohled.

Zastavili se pod markýzou u průčelí nějakého obchodu a Munroeová se opřela o zeď. Logan následoval jejího příkladu a společně v příjemném tichu pozorovali lidi na chodníku.

Munroeová se nakonec zeptala: „Ještě pořád si myslíš, že Gideon je tady kvůli tomu, aby pomohl najít Hannah?“

„Kdyby chtěl jenom to, nechal by tě v klidu pracovat,“ řekl Logan. „Zvlášť když teď už ví, že jsi toho schopná.“

„On se chce dostat dovnitř,“ řekla Munroeová. „Řekla bych, že jediné, co mu brání v tom, aby se trhnul a snažil se Vyvolené vypátrat na vlastní pěst, je riziko, že by podělal celou akci s Hannah, kvůli Charity. On po tom hrozně touží, Logane.“ Na chvíli se nepřítomně zahleděla kamsi do dálky a pak se k němu zase obrátila. „Jaký je vztah mezi Gideonem a Charity?“

„Už léta je do ní zamilovaný,“ řekl Logan.

„Patří k sobě? Jsou pár?“

„Kdyby záleželo na Gideonovi, tak by byli, ale Charity o něj v tomhle směru nemá zájem.“

„On to o vás dvou neví?“

„Nikdo to neví,“ odpověděl Logan. „Kromě mě, Charity, tebe a“, odmlčel se, „no a teď ještě Milese.“

Přikývla. „Miles je moje zadní hlídka, Logane, znáš přece běžný postup.“

„Jo,“ řekl. „Vím, jak to chodí.“

Munroeová se zadívala směrem, kudy před chvílí odešel Gideon. „Logane, je důležité, aby sis uvědomil, v jaké jsi situaci. Od tohoto okamžiku pro nás Gideon představuje největší hrozbu, jaké musíme při hledání Hannah čelit. Přijel sem z určitého důvodu, čas se mu krátí a on se nevrátí domů, dokud nedostane to, co chce. Jestli se Vyvolení vyplaší kvůli něčemu, co udělá, zase Hannah ztratíme. Uvědomuješ si to?“

Logan přikývl. Podepřel se nohou o zeď kvůli rovnováze.

„Vím, že si všichni myslíte, že by v tom nemělo figurovat Charitino jméno,“ pokračovala Munroeová, „ale pokud to vážně chceš dotáhnout do konce, potřebuju, abys mi koupil čas. Jestli Gideon dělá to, co chce Charity, musíme ji do toho zapojit.“

„To nebude problém,“ řekl Logan. „Mluvím s ní každý den, někdy i dvakrát denně. Je z toho ještě nervóznější než já.“

„Vyprávěj mi o Gideonovi,“ vybídla ho Munroeová. „Jaký měl osud?“

„Podobný jako já,“ řekl Logan. „Vyvolení ho vyrazili, když mu bylo patnáct. Nikdy předtím nebyl ve Státech, v životě neviděl své prarodiče, a pak ho jednoho dne vysadili na jejich prahu. Pokoušel se chodit do školy, ale oproti svým vrstevníkům byl s učením hrozně pozadu, nedokázal se přizpůsobit, neuměl s nikým navázat kontakt, začal se dostávat do průšvihů a zanedlouho ho babička s dědou vykopli.“

Logan se odmlčel a Munroeová mu gestem naznačila, aby pokračoval.

„Skončil na ulici,“ řekl Logan. Uchechtl se. „Nepřipomíná ti to někoho?“

Usmála se. Logan se ušklíbl.

„Já jsem měl kliku,“ pokračoval. „Erikův táta mě vzal pod ochranná křídla a poskytl mi střechu nad hlavou, i když za moc nestála. Gideon takové štěstí neměl. Neustále měl nějaké problémy a dvakrát se jen tak tak vyhnul pasťáku. Za východisko považoval armádu a v sedmnácti se pokoušel narukovat. Jenže bez podpisu zákonného zástupce to nešlo. Prarodiče se ho mezitím zřekli a rodiče ho považovali za vyvrhele, takže mu přihlášku odmítli podepsat. Tomu říkám rodičovská láska! Radši nechají syna na ulici, než by se odchýlili od Prorokova protivládního světonázoru. Gideon tedy přežíval díky příležitostným pracím a nakonec se dostal k námořní pěchotě, odkroutil si pár let a pak odtud odešel. To je v kostce jeho životopis.“

„Jak na tom byl, když ještě žil u Vyvolených?“ zeptala se Munroeová.

„Nevím,“ řekl Logan. „Znal jsem se s ním jen v době, když jsme byli malí, asi sedmi-nebo osmiletí.

Během puberty jsem s ním nebydlel a on dneska o té době moc nemluví. Takhle se s tím někteří z nás vyrovnávají, víš? Předstírají, že se to nestalo.“

„Víš o někom konkrétním, komu by se mohl chtít pomstít?“

Logan se odmlčel. Pohlédl jí přímo do očí. „Myslíš, že se tam chce vrátit kvůli tomu?“

„Gideon má pocit velké křivdy,“ řekla. „Potřebuje někomu něco dokázat, a nepřipadá mi jako typ, který by to dokazoval slovy. Možná si chce vyjasnit nějaké záležitosti.“

„Pozeptám se,“ řekl Logan. „Třeba něco zjistím.“

Když se vrátili do kavárny, Bradford s Heidi byli zabraní do rozhovoru. Důvěrně se k sobě nakláněli, hleděli si do očí a Heidi měla zardělé tváře.

Heidi bylo těžké si neoblíbit.

Munroeová zpomalila. Obličej jí hořel. Kavárenský šum se vytratil. Ta okamžitá reakce ji překvapila. V

půlvteřinových intervalech si pozorně prohlédla Bradforda. Pak prostudovala Heidi. Nakonec se soustředila na sebe.

Emoce při práci byly smrtelně nebezpečné. Potlačila je. S každým krokem směrem ke stolu vědomě dusila náruživost, která jí rozbušila srdce, s každým krokem se víc a víc soustředila na bezprostřední úkoly. Než se s Loganem připojili k ostatním, zdálo se, jako by se ten okamžik nikdy neodehrál.

Rozloučení bylo krátké, sliby stručné, a návrat do hotelu proběhl v tichu.

Pro Munroeovou byl přesun přes město dobou odstávky, přechodem z jedné role do druhé, a Bradford, který znal její způsob práce, jí k tomu ochotně poskytl potřebný prostor.

Odpoledne se pomalu chýlilo k večeru, když Munroeová dorazila k sídlu komunity na ranči. Obloha se vyjasnila a pár rozptýlených slunečních paprsků budilo iluzi tepla. Zastavila s peugeotem u vrat, šla zazvonit a pak se zase vrátila čekat do auta. V tomto kole by se podle všeho očekávání měla dostat dovnitř bez problémů.

Tentokrát nevážil dlouhou cestu k bráně Esteban, ale jakýsi dospívající chlapec. Odhadovala, že je tak patnácti-až šestnáctiletý, stále v tom neohrabaném stadiu mezi klukem a mužem, samá ruka, samá noha a uhrovitá pokožka.

Chlapec otevřel vrata dokořán, Munroeová stáhla okénko a popojela o pár metrů dopředu.

„Já jsem Miki,“ představila se.

Chlapec neodpověděl, jenom přikývl a stydlivě jí pohlédl do očí.

„Můžu tě odvézt k domu,“ nabídla se, „a ušetřit ti cestu v téhle zimě.“

Zavrtěl hlavou. „To je dobré,“ řekl.

Jeho reakce jí hodně napověděla. Důvěřují jí natolik, že za ní poslali skoro ještě dítě, ale ne zas tak moc, aby mu dovolili k ní nasednout.

Munroeová zaparkovala na stejném místě jako Bradford při poslední návštěvě, dnes tam však žádné jiné vozidlo nestálo. Vystoupila z auta a počkala na chlapce. Když se blížil, napřáhla k němu ruku. „Nezachytila jsem tvoje jméno,“ řekla.

Zaváhal a pak jí rukou potřásl. Z jeho stisku poznala, že podávání rukou tu není na denním pořádku. „Já jsem Dust,“ řekl. Jejich konverzace doposud probíhala ve španělštině a to anglické slovo náhle působilo nepatřičně.

Dust jako Dustin nebo Dust jako anglický výraz pro prach? Vzhledem k povaze jmen ostatních Vyvolených se Munroeová spíš přikláněla k druhé možnosti.

„Je tady Esteban?“ zeptala se.

Dust zavrtěl hlavou, ale nic neřekl. Munroeová ho nechtěla dál znervózňovat, a tak ho mlčky následovala do místnosti, kde seděla den předtím.

„Eliáš mě požádal, abych vám vyřídil, že přijde během jedné až dvou minut,“ řekl.

To byla nejdelší promluva, jakou ze sebe chlapec za celou dobu vypravil, a i když podle skandinávského vzhledu rozhodně nepocházel odsud, hovořil dokonalým místním přízvukem. Nějakou dobu už musel žít v Argentině.

Dustova rozpolcenost patřila k charakteristickým znakům Vyvolených. Sektu netvořili ani Argentinci ani výhradně Američané; byla to směsice nejrůznějších ras a kultur, homogenizovaných do kultury Proroka.

Od Rumunska po Zimbabwe, od Chile po Finsko měli Vyvolení různé obličeje, různé komunity, které fungovaly jako krycí organizace pod bezpočtem jmen, ale životní styl za zavřenými dveřmi byl stejný: kultura Proroka.

Dust odešel z místnosti a Munroeová osaměla. Skýtala se jí vynikající příležitost trochu se porozhlédnout kolem, instinkt jí ovšem radil, aby počkala. Minuta až dvě se změnily v pět, a když Eliáš konečně dorazil, ve tváři měl uštvaný výraz kuchaře na Štědrý den ráno.

Munroeová vstala a on ji na uvítanou pevně sevřel v náruči.

Její reakce na nevítaný fyzický kontakt byla okamžitá a tak prudká, že musela vynaložit veškeré sebeovládání, aby se udržela v klidu. V hrudi jí bušil rytmus násilí a ona stála jako přimražená a bojovala s naléhavou touhou Eliáše zničit, rozdrtit mu lebku o zeď.

S pocitem, že jí žíly spaluje oheň, se přinutila jeho objetí opětovat.

Pro jednoho každého člena komunity byl blízký fyzický kontakt běžnou součástí každodenního života, a tady se Munroeová pohybovala po tenkém ledě. Ta zuřivost neměla nic společného s Loganem nebo jeho dcerou, či dokonce s Eliášem; mohla za ni její vlastní minulost, historie, která jí už nikdy nedovolí pustit si do osobního prostoru víc než hrstku lidí, a Eliáš k nim rozhodně nepatřil. Potrvá několik okamžiků, než nutkání udeřit pomine, a vydržet teď v Eliášově blízkosti vyžadovalo čirou, tvrdě natrénovanou sebekontrolu.

„Dneska máme podstav,“ řekl Eliáš, který si zřejmě neuvědomoval, jak blízko měl právě k hospitalizaci.

„Co kdybyste se mnou šla do jídelny? Můžeme si povídat během úklidu.“

Munroeová ještě stále bojovala s vnitřním přetlakem, ještě se neodvažovala promluvit, ale přikývla a vykročila za ním. Najednou v jeho profilu i způsobu chůze pozorovala podobnost s Heidi, které si dřív nevšimla, a štvalo ji, že jí to uniklo.

Eliáš ji vedl z přístěnku přes obývák a kolem schodů až k zadnímu vchodu, kterým vyšli na cestičku vedoucí k přístavbě. Otevřel posuvné skleněné dveře, a místo aby jí dal zdvořile přednost, vešel dovnitř jako první.

Dveře vedly přímo do místnosti, která musela zabírat snad polovinu budovy. Bíle vykachličkovaný prostor osvětlovaly zářivky a polovinu plochy zaplňovaly řady nahrubo opracovaných dlouhých dřevěných stolů a lavic. Druhá část sloužila k výdeji jídla, svědčily o tom varné kotle postavené na širokém pultě, a stála tam mycí linka na nádobí.

Jediní další lidé v místnosti byly děti, celkem osm, zhruba mezi desíti a dvanácti lety. Mlčky se zaměstnávaly odklízením nádobí ze stolů a zametáním podlahy. Munroeová se snažila nahlédnout Eliášovi přes rameno, zkoumala obličeje a pátrala po blonďaté hřívě, zelených očích, po čemkoli, co by mohlo potvrdit, že přišla na správné místo, ale neměla příležitost něco zjistit.

Eliáš ji odvedl ke stolu, na kterém leželo několik šanonů a štos papírů, otočených prázdnou stranou vzhůru, a navzdory veškeré naději jí naznačil, aby se posadila naproti němu, otočená zády do místnosti.

Každý z těchto detailů zaplňoval prázdná místa, každý z nich byl momentkou ze života v komunitě.

Munroeová sem dorazila buď po velmi pozdním obědě, nebo po časné večeři, kdy většina strávníků už odešla a zůstávala tu jen skupinka dětí na úklid. Přetížený Eliáš, který se snažil zvládat papírování i řízení komunity zároveň, zde za někoho zaskakoval a dohlížel na děti. Ten, kdo to měl obvykle na starosti, dnes zřejmě odjel s dodávkou a Eliáš si patrně ani neuvědomoval, jak podivně celá scéna působí na nezaujatého diváka.

Munroeová poslouchala, odpovídala, mozek jí pracoval na plné obrátky a ona se snažila zůstat v přítomnosti, zatímco myšlenky se jí v hlavě odrážely jako míček v pinballu. Pomyšlení, že Hannah by mohla být tady, ve stejné místnosti, neviditelná někde za jejími zády, Munroeové téměř znemožňovalo soustředit se na Eliášova slova.

Počkala přiměřenou dobu, než zvuky za jejími zády a občasný hovor naznačily, že úklid je u konce, a pak stejně jako Bradford den předtím požádala, zda by si mohla odskočit.

Eliáš posunkem přivolal jednu z dívek a anglicky ji požádal, aby Munroeové ukázala, kudy se jde na toaletu. Nic víc nedodal. Žádný pokyn, aby ji nespouštěla z očí, žádné varování, že se spolu nesmějí bavit, žádné instrukce, aby na svou svěřenkyni počkala. Možná byly ty zásady natolik samozřejmé a zažité, že je už nebylo třeba připomínat.

Munroeová vstala, otočila se a očima přeletěla po místnosti; zkoumavě si prohlížela jednu tvář za druhou, ale neobjevila nikoho, kdo by se podobal Charity nebo Loganovi.

Dívka vyvedla Munroeovou skrz další posuvné dveře na chodbu. Minuly tři menší pokoje; žádný neměl dveře a za prázdnými zárubněmi byly vidět tři řady postelí nad sebou.

Toalety byly provizorní a stísněné; řada úzkých kabinek, oddělených překližkovými přepážkami, na vyvýšeném betonovém stupínku naproti jedinému umyvadlu. Bylo zřejmé, že původně šlo o jednu velkou koupelnu, která byla přebudovaná na několik záchodků, svedených do stejného odpadu.

Munroeová se uvnitř zbytečně nezdržovala. Žádné vhodné místo na štěnice ani kamery neviděla a hlavním důvodem jejího výletu stejně bylo prohlédnout si obličeje v jídelně.

Když vyšla ven, dívka na ni čekala před toaletami, což vylučovalo možnost porozhlédnout se po společných ložnicích. Mlčky se vrátily do jídelny. Dívka rozhovor nezapředla a Munroeová raději sama nezačínala, aby si její společnice snad špatně nevyložila její pohnutky.

V jídelně seděly děti kolem stolu a mlčky se soustředily na jakési kartičky. Dívka zamířila za nimi a Eliáš vstal a kývl na Munroeovou.

Podával jí tenkou brožurku. „Chci, abyste si přečetla tohle,“ řekl. „Musím ještě vyřídit pár věcí a pak za vámi hned přijdu.“

Mávl na asi dvanáctiletého chlapce. „Nathaniel vám ukáže cestu zpátky,“ prohlásil.

Munroeová už cestu znala. Nepotřebovala doprovod ani hlídače, byť nezletilého, aby ji převedl z jedné budovy do druhé, a věděla, že Eliáš ví, že ona to ví. Její instinkt se bouřil, ale očekávalo se od ní, že se podvolí; ať už to byla zkouška nebo jen běžné zvyklosti Vyvolených, nemohla vybočit z role.

S výrazem vděčnosti následovala Nathaniela z místnosti.

Chlapec nemluvil, a tak opět kráčeli mlčky. Nechal ji o samotě v malém přístěnku u obývacího pokoje.

Rozhlédla se po místnůstce, posadila se a udělala si pohodlí. Připravila se na neomezeně dlouhé čekání –

podle počtu stránek, které dostala zadané, to klidně mohly být celé hodiny. Otevřela knihu a na pokyn Eliáše, svého nového duchovního vůdce, se pustila do čtení.

KAPITOLA 19

Miles Bradford si oblékl kabát. Pak se váhavě ohlédl ke stolu a slabému spojení s Munroeovou, které představovala změť přístrojů a drátů, a vykradl se ze dveří.

Netušil, kdy se mu ozve ani kdy se vrátí, pokud se vrátí –, a čekal tak dlouho, jak jen to šlo, na jakoukoli zprávu. Zatím měl jen kusé informace, zachycené štěnicí pod schodištěm ve chvíli, kdy Munroeová vešla do sídla komunity na ranči.

Odcházet za těchto okolností bylo riskantní. Jakmile se vzdálí od stolu, nebude moct monitorovat situaci,

a pokud se něco semele, zjistí to až příliš pozdě. Jenže on se chtěl vidět s Heidi, potřeboval se vidět s Heidi, a tu příležitost si nemohl nechat proklouznout mezi prsty.

Schůzku si domluvili potají, bez přítomnosti ostatních; dohodli si místo i čas, ale on se tak dlouho zdráhal odejít od stolu s přístroji, až jeho zpoždění dávno přesáhlo akademickou čtvrthodinku. Nezbývalo mu než doufat, že Heidi na něj počká, protože se s ní potřeboval ihned naléhavě setkat. Dnes. Jiná možnost nebyla. A neměl jak se s ní spojit a dát jí vědět, že je na cestě.

Před hotelem mávl na taxík. Když konečně dorazil na Cementerio de la Recoleta a zahlédl Heidi, jak stojí u vrat, zalitá řídkými slunečními paprsky, a opírá se o zeď s nosem zabořeným do knížky, spadl mu kámen ze srdce. Jakmile ho uviděla, obličej se jí rozzářil úsměvem, který zaháněl chlad.

Bradford na okamžik zapomněl na všechen spěch a neklid, který ho sem přivedl, a její úsměv opětoval.

Heidi ho objala na přivítanou, pak o krok ustoupila a vybídla ho: „Tak mi povězte, pane Tajnůstkáři, co tak nutně potřebujete, že jste mě sem vytáhl.“

Bradford se znovu usmál, a zatímco zvedal koutky úst, očima přejížděl po okolí a pátral po čemkoli povědomém, všímal si obrysů postav i opatrné chůze. Sice Heidi žádal, aby si dala pozor a přišla sama, jenže Logan i Gideon uměli být nenápadní a otázkou, zda ji někdo nesledoval, by ji teď jen urazil.

„Díky, že jste přišla,“ řekl.

Heidi kývla, Bradford se do ní zavěsil a nasměroval ji do boční uličky lemované hrobkami. Tady zapadnou do davu jako jeden z mnoha párů, které si vyrazily na příjemnou odpolední procházku mezi nebožtíky.

Bradford toto místo vybral, protože neleželo daleko od hotelu a vzhledem k jeho popularitě mezi turisty i místními nebylo možné ho minout, čímž klesala možnost, že by to někdo z nich nenašel.

Bradford se několikrát zastavil, zdánlivě proto, aby se pokochal architekturou, krásou mramoru a mistrovskou kamenickou prací, ale očima přitom bloudil za nehybnými pomníky a sledoval pohyb živých.

Po Gideonovi, a naštěstí také po Loganovi, nebylo vidu ani slechu, i když stoprocentně jistý si být nemohl.

Při každé Bradfordově zastávce se Heidi tvářila o něco udiveněji, ale nic neříkala, dokud nedorazili k opuštěnému altánku. Toto tiché zákoutí s jediným vchodem i východem představovalo zlý sen každého tajného agenta, ale za daných okolností bylo ideální. Bradford se ještě naposledy ohlédl na cestu, po které přišli, a řekl: „Podívejte, potřebuju vaši pomoc.“

„To jsem pochopila,“ poznamenala Heidi.

„Tohle je mimo záznam, dobře? Logan se to nesmí dozvědět, Gideon se to nesmí dozvědět, a především se nesmí nic dozvědět Michael.“

Heidi přikývla a Bradford zaváhal. „Michael o vás mluví v samých superlativech,“ řekl nakonec. „Říká, že jste jí skvěle objasnila způsob uvažování Vyvolených, a já doufám, že byste mohla pomoct i mně.“

Znovu se zarazil a Heidi se na něj zářivě usmála, jako by měla moře času, jako by postávali pod jarními rozkvetlými stromy, a ne pod nezvykle teplou zimní oblohou.

„Nedělal jsem si žádný průzkum jako Michael,“ spustil nakonec. „A nemám ani kamaráda, který by mě celé roky zásoboval útržky informací. Moje vědomosti o sektách jako Vyvolení se omezují jen na to, co jsem slyšel v médiích, a na mé zkušenosti s extrémistickými frakcemi na Středním východě. V hlavě mi hned naskočí Jonestown, Koresh, Nebeská brána, Óm Šinrikjó a teroristi, masové sebevraždy a vraždy –, takže mi promiňte, jestli budu mít nějaké zkreslené představy.“

Heidi znovu kývla, jako by ho vyzývala k pokračování, a Bradford se opět odmlčel. Utíkal mu vzácný čas, potřeboval se vrátit do hotelu, ale myšlenky, které předtím působily tak logicky, když řešil samostatnou výpravu Munroeové do komunity na ranči, začínaly rychle ztrácet jasné obrysy.

Povzdechl si, prsty si prohrábl vlasy a potlačil nutkání začít nervózně pochodovat sem a tam.

„Hypoteticky,“ řekl, „pokud se nám Hannah nepovede náhodně odchytit, bude to znamenat, že Michael musí proniknout do komunity. To byl také hlavní důvod, proč jste ji najali, že? A já to vidím tak, že k tomu

nakonec dojde. Jenže co vymývání mozků? Jestli Michael odejde do komunity, jaká je šance, že se vrátí stejná jako předtím, pokud se odtud vůbec vrátí?“

Heidi povolila napjatá ramena a s úsměvem, který hraničil s pobaveným úšklebkem, se opřela o zeď z chladného kamene. „Jo,“ řekla. „Tohle je zkreslená představa.“

Zavládlo dlouhé ticho, zatímco Heidi hleděla do země a pak kamsi do dálky. Bradford znal ten pohled, to hledání správných slov, a tak ji nechal být, i když čas neúprosně odtikával a on stále obtížněji potlačoval nutkání ji pobídnout, aby pokračovala.

„Co si představujete pod vymýváním mozků?“ zeptala se konečně.

Bradford pokrčil rameny. „Asi neustálou a opakovanou psychickou manipulaci, která vede k bezduchosti a slepé poslušnosti. Když rozumný člověk začne dělat iracionální věci, které mu někdo přikázal, věci, jaké by předtím nikdy neudělal.“

„Takže jedná proti své svobodné vůli a mění se v někoho jiného, je to tak?“

Bradford přikývl.

Heidi řekla: „To by znamenalo, že člověk s vymytým mozkem ztratí schopnost logicky uvažovat nebo dělat samostatná rozhodnutí, která nejsou v souladu s tím, co chce manipulátor; že ti lidé budou zabíjet nebo spáchají sebevraždu, pokud to dostanou příkazem, ačkoli to udělat nechtějí. Bezduchá poslušnost, viďte?“

„Zřejmě ano,“ řekl.

Heidi posmutněly oči a pohledem zabloudila zase kamsi do neznáma. „Není to jen jinak řečeno ‚přinutil mě k tomu ďábel‘?“

Bradford zvážil její slova. „Chcete snad říct, že to tak není?“ zeptal se.

Heidi se k němu otočila. „Já netvrdím, že vymývání mozků neexistuje,“ řekla. „Mohu o tom osobně pochybovat, ale já nejsem odborník. Nevyrůstala jsem v žádné ze skupin, o kterých jste se zmiňoval, můžu hovořit jen o Vyvolených, o svém dětství a o dětství mých přátel.“

„U Vyvolených tedy žádné vymývání mozků neexistuje? Ti lidé to opravdu všechno dělají dobrovolně, z vlastní svobodné vůle?“

Pokrčila rameny. „Ano i ne. Ve skutečnosti to závisí na tom, jak vymývání mozků definujete. V sektě je spousta indoktrinace; masivní ovlivňování, obrovská kontrola a silný nátlak, aby se člověk přizpůsobil

‚novému‘ a dodržoval slovo Proroka. Většina lidí by to považovala za vymývání mozků, jenže to neznamená, že člověk nemá vlastní rozum. Všichni mají pořád svobodnou vůli. Kterýkoli z dospělých může odmítnout.“

„Ale jak?“ zeptal se. „A pokud je to tak, proč to ti lidé proboha dělají, proč tam zůstávají?“

Heidi znovu pokrčila rameny. „Někdy se toho účastní ze strachu z Božího trestu nebo se domnívají, že to po nich Bůh žádá. Nikdo není žádný zombie ani robot.“ Zaváhala, jako by ji unavovala Bradfordova neschopnost pochopit to, co pro ni bylo zcela zřejmé.

„Podívejte se na to takhle,“ pokračovala. „Mezi Vyvolenými jsou dva druhy lidí. Ti, kteří před vstupem do sekty vedli dospělý nebo skoro dospělý život, a pak lidé jako já, Logan a Gideon, děti, které nikdy nic jiného nezažily, nikdy nedostaly na vybranou, neměly žádné vzdělání, žádný přístup k televizi nebo knížkám, měly jen slabý či nulový kontakt s příbuznými mimo sektu a děsily se, co se s nimi stane, až budou muset odejít. Jestli někomu vymývali mozek, tak nám, druhé generaci.

Když jsme tedy byli tak dokonale odříznutí od světa a zmanipulovaní, a kdybychom měli vymyté mozky, jak to, že se tolik z nás dokázalo k tomu všemu otočit zády a odejít, třeba i uprostřed noci, jenom s uzlíčkem šatů na zádech? A jestliže jsme my, kteří jsme nikdy nic jiného nepoznali, dokázali dát světu Vyvolených sbohem, jak potom může někdo, kdo měl být chytřejší, používat vymývání mozků jako omluvu pro své činy?“

Bradford podotkl: „Takže ti lidé v televizi, kteří tvrdí, že jim vymyli mozek, aby vstoupili do sekty, nebo že páchali hrozné věci, trestné činy proti vlastní vůli, protože je k tomu přinutili vůdci, tak všichni ti lidé lžou?“

„Všichni do jisté míry podléháme vlivu okolí,“ řekla Heidi. „Někteří patrně víc než jiní, ale to není totéž jako nemít svůj vlastní rozum. Lidé, kteří mají pohlavní styk s dětmi, to nedělají proto, že jim vymyli mozek. Nedělají to ani z donucení. Nikdo nad nimi nestojí s baseballovou pálkou a nevyhrožuje, že když nebudou souložit s dětmi, tak dostanou ránu. Ti lidé, kteří mlátili děti, trápili je hladem, zavírali do skříně, říkali jim, že jsou posedlé ďáblem, to nedělali kvůli vymytým mozkům, nikdo je k tomu nenutil. Víte, co je u Vyvolených největší trest?“ zeptala se Heidi.

„Netuším,“ odpověděl.

„Vyobcování.“

„Co to znamená?“

„Řekněme, že nějaký muž u Vyvolených je přistižen při sexuálním zneužívání chlapečků, což je proti pravidlům sekty, jelikož jde o homosexualitu. Přestože je to zároveň trestný čin, členové Vyvolených, dokonce i rodiče dítěte, mají zakázáno obrátit se s tím na policii. Vyobcování, někdy jen na pár měsíců, je pro ně něco tak hrozného, že to považují za dostatečný trest. Argumentují tím, že vyslání pachatele ven do Nicoty je to nejhorší, co mu mohou udělat. Vyobcování je jako hůl, kterou mávají svým členům nad hlavou, aby si udrželi jejich poslušnost, a lidé udělají prakticky cokoli, aby se tomu vyhnuli. Ale kdyby vymývání mozků bylo tak všemocné, jak se tvrdí, k čemu by byla potřebná taková hůl? Neměli by pak všichni automaticky poslouchat a dodržovat pravidla?

Tvrzení, že za to, co nám udělali, může vymývání mozků, je jako facka pro ty, kdo byli týráni. Dělali to, co dělali, protože Prorok prohlásil, že je to v očích Boha správné, protože jim víc záleželo na nějaké pokřivené ideologii než na ochraně práv dítěte. Ale když to dělali, byli zcela příčetní.“

„Vy tedy tvrdíte,“ řekl Bradford, „že osoba jako Michael by se změnila nebo zůstala v sektě pouze za předpokladu, že by ji její ideologie a způsob života přitahoval?“

„V podstatě ano,“ řekla Heidi.

„Platí to i v případě, že dotyčná osoba –“ Bradford zaváhal. „Prostě, co když ten člověk právě prochází nějakým emocionálně vypjatým obdobím, platí to u něj stejně?“

„Ona něčím takovým prochází?“

Bradford pokrčil rameny. „Všichni máme svou minulost, své jizvy, někdy i doslova,“ řekl. „To, co dělá Michael, je vysoce specializovaná práce. Nedá se naučit ve škole. Věci, které z Michael udělaly to, čím je teď, se na ní podepsaly, stejně jako na vás, na Gideonovi a Loganovi.“

Heidi přikývla. „Jestli jim na něco z toho naletí,“ prohlásila, „pak není ani z poloviny tak dobrá, jak jsem si myslela, a já mám podezření, že jsem nezachytila ani zlomek toho, co ve skutečnosti dokáže.“

Bradford přikývl na souhlas s Heidiným postřehem. Napřímil se a vytáhl ruce z kapes bundy. „Díky,“ řekl.

„Už jste klidnější?“ zeptala se.

„Jo,“ řekl, „mnohem klidnější.“ Odmlčel se, zatímco mu stopky v hlavě neúprosně odpočítávaly čas a on věděl, že se musí vrátit do hotelu, ale pohled na Heidi, opřenou o zeď, a její slova, která se mu honila hlavou, ho přiměly ještě zůstat a na chvíli na spěch zapomenout.

„Jak jste to zvládala, když jste se odtud nakonec dostala?“ zeptal se. „Bez vzdělání, bez známých, jak jste vůbec začínala?“

„Je to, jako když přistěhovalec vystoupí z člunu a zamíří do velkoměsta jenom s ranečkem oblečení na zádech,“ řekla. „Kde začne? Já jsem měla kliku. Moje mladší sestra odešla přede mnou, takže jsem měla

střechu nad hlavou. Obě jsme ale byly naivní. Lidem připadalo naše chování divné, a tak nás využívali, dokud jsme nepřišly na to, jak to tady chodí. Ale aspoň jsme měly jedna druhou. Někteří z mých přátel měli víc štěstí, ujali se jich prarodiče, strýčci nebo tety, kteří se nikdy nevzdali naděje, že se jim jednoho dne vrátí, a pomohli jim postavit se na vlastní nohy. Nejhůř na tom byly případy jako Logan a Gideon, které prakticky vyhodili před práh neochotných příbuzných a oni nakonec skončili na ulici, dokud nebyli dost staří na to, aby svou situaci vyřešili sami.“

„Neexistuje nějaká možnost nápravy?“ zeptal se Bradford. „Pokoušeli jste se domoct spravedlnosti přes soudní systém?“

„Jistě,“ řekla. „Spousta z nás.“

„No a?“

„Promlčení. Soudní příslušnost. Nedostatek důkazů. Je to dost složité.“ Zavrtěla hlavou. „Pro nás žádná právní pomoc neexistuje. Pachatelé si naleštili image a my, oběti, jsme najednou ti špatní.“ Povzdechla si.

„Ale víte co? Člověk se nakonec snaží vytěžit maximum z toho, co má. Nechce už dál ztrácet čas s těmi, kdo mu ublížili, snaží se z toho něco vykřesat. Svou budoucnost už jim nedaruju; stačí, že mi ukradli minulost.“

„Chtěl bych toho tolik pochopit,“ vzdychl Bradford. „Ale už teď mám zpoždění. Musím běžet.“

„Jasně,“ řekla Heidi a objala ho na rozloučenou.

Bradford zamířil zpátky k cestičce, a když se přesvědčil, že po Gideonovi a Loganovi není nikde ani stopy a vzduch je čistý, vmísil se do davu. Než vykročil směrem k východu, letmo se ohlédl přes rameno. Heidi zůstala stát opřená o zeď, hleděla za ním a on v tom pohledu cítil tíhu jejího utrpení.

KAPITOLA 20

Venku před hřbitovem, na druhé straně ulice za rozlehlým trávníkem stál Logan vmáčknutý do domovního vchodu tak, aby ho nebylo vidět. Už čtyřicet minut čekal a pozoroval okolí a teď jeho trpělivost konečně přinesla ovoce. V davu hrnoucím se ze hřbitova se objevil Bradford a kradmo se rozhlédl na obě strany.

To gesto bylo rychlé a přirozené a většina lidí by je vůbec nepostřehla, ale Logan pochopil. Bradford tušil, že by ho mohl někdo vidět, měl podezření, že by mohl být sledován.

Logana lákalo pomyšlení nenápadně se za ním vydat a vystopovat místo, kde se Munroeová zašívá.

Ale nemělo to smysl.

Logan sem nesledoval Heidi kvůli tomu, aby se dostal k Munroeové.

Bradfordova přítomnost představovala nečekaný zvrat, který možná vysvětloval dnešní Heidino nevypočitatelné chování. Tentokrát si dávala pozor, aby ji nikdo nešpehoval, i když její pokus setřást případného pronásledovatele byl přinejlepším amatérský a neohrabaný.

Logan však vůbec nechápal, co tady Bradford dělá. Nejpodivnější bylo, že sám nebo na pokyn Munroeové tajně vyhledal Heidi. Odpovědi však budou muset počkat. Sledováním Bradforda, stejně jako snahou přijít tomu na kloub, by jen zbytečně ztrácel energii a nechal se odvádět od důležitějších věcí, například od hlídání Heidi.

Bradford zamířil přes trávník k parkovišti, které by v létě stínily koruny stromů, málem se mu ztratil mezi chodci, ale vzápětí se zase vynořil a mávl na taxík. Okamžik nato se vozidlo zařadilo do provozu. Bradford byl pryč.

Logan si protáhl záda ztuhlá dlouhým čekáním. Předpokládal, že Heidi se objeví co nevidět, a nespouštěl

bránu hřbitova z očí. Začal odpočítávat minuty a najednou tam byla.

Už čtyři dny ji sledoval při jejích pochůzkách po nahodilých místech ve městě. Sledoval ji, protože jí nevěřil. Navenek byla Heidi nevinnost sama s andělským úsměvem na rtech, ale za zády ostatních tajně slídila kolem. Na rozdíl od Gideona s jeho neomalenými způsoby si Heidi počínala nenápadně, takže Loganovi trvalo několik dní, než odhalil její metody: tady výlet na nákup, tam veřejná jídelna; její nepřítomnost se pokaždé dala snadno vysvětlit a stěží postřehnout, zvlášť když se z Heidi vyklubalo ranní ptáče, zatímco Logan s Gideonem měli tendenci dlouho ponocovat a ráno vstávat pozdě.

Logan tušil, co má Heidi za lubem, i když svá podezření neměl čím podložit. Byla to zatraceně dobrá podezření, jako důvod ke sledování rozhodně stačila –, ale ne zas tak dobrá, aby do celé rovnice dosadil Munroeovou jako v Gideonově případě. Navíc na Heidi Munroeovou nepotřeboval. Heidi dokáže zvládnout sám.

Jeho největším problémem momentálně bylo vyčerpání. Snažil se zvládnout Gideona i Heidi najednou, s jejich protichůdnými denními rozvrhy, a pomalu, ale jistě směřoval ke kolapsu.

Myslel si, že na Heidi zapůsobí schůzka s Munroeovou, zpráva o nejnovějších zjištěních a výstraha, aby se do ničeho nepletli; že přestane s tím, co dělá, tak jako Gideon. Ale výsledek se zatím rovnal nule. Zůstalo tedy na něm, aby tomu udělal přítrž, než se situace vymkne z rukou, než se vše obrátí proti němu. K

tomu však potřeboval nějaký důkaz, a právě tady vedla ta tenká hranice mezi nadějí a katastrofou.

Logan vyšel z úkrytu na chodník, a aniž Heidi spustil z očí, kráčel za ní na konec ulice k čekajícímu taxíku.

Dorazil k němu právě ve chvíli, kdy Heidi zamávala na jiný. Nastoupila do vozu a pronásledování pokračovalo.

Držet se jí den za dnem v patách bylo tak melodramatické jako v nějaké filmové honičce, „Sledujte to auto!“ –, ale tím veškerá legrace končila. Heidi, navzdory vší té srdečnosti a jemnosti, měla stejnou schopnost jako Gideon: celý projekt zmařit. Teď, když měli k nalezení Hannah tak blízko, to Logan nehodlal za žádnou cenu dopustit.

Heidin vůz jel v čele přes Recoletu zpátky do centra, a Logan najednou věděl, kam míří. Nebyla to žádná jasnozřivost; Heidi si totiž výlet na Calle Florida udělala během posledních čtyř dnů už potřetí.

Tato nákupní ulice byla rájem pro zákazníka a noční můrou každého špeha: nekonečné bloky obchodů, kaváren a restaurací, pouliční umělci, vyvolávající prodavači a strkající se davy, v nichž se sledovaný objekt snadno ztratil. Logan instinktivně věděl, proč se sem Heidi stále vrací. Pokud existovalo nějaké místo, které by si Vyvolení vybrali k rozdávání letáčků a žebrání, pak to byla Calle Florida se zástupy turistů a hustými davy.

Heidi vystoupila z taxíku u náměstí Plaza San Martín a dál pokračovala pěšky. Logan jí byl v patách, držel se v bezpečné vzdálenosti, aby ho při náhodném zastavení nebo prohlížení výloh nezahlédla. Stejně jako v předešlých dnech bylo celkem snadné ji sledovat v navazujících ulicích, které byly poměrně prázdné.

Jakmile však zabočila na hlavní třídu, davy se začaly nepředvídatelně přelévat a houstnout a nedalo se na nic spoléhat.

Logan zkrátil vzdálenost a byl vděčný za Heidin tmavomodrý kabát, podle něhož ji snadno vyhledal, pokud mu v tlačenici zmizela z očí. Když sem Heidi přišla poprvé, prošla ulici z jednoho konce na druhý, pak si vzala taxík a vrátila se rovnou do ubytovny. Podruhé i potřetí se ale ještě přesunula na další místa a Logan předpokládal, že dnes to bude podobné. Musel se jí proto držet nablízku.

A najednou Heidi zmizela. Z ničeho nic. Dav se rozestoupil, pak se vzedmul a valící se lidská vlna Loganovi na chvíli zablokovala výhled, a potom… nic.

Přidal do kroku, minul těsný hlouček, rozhlédl se doprava, pak doleva, a Heidi nikde. Pomalu se otáčel kolem vlastní osy a s pocitem narůstající paniky se snažil zjistit, kam se poděla, a přitom ho napadalo, že třeba celou dobu o jeho přítomnosti věděla a teď se rozhodla prásknout do bot. Už si říkal, zda ho sem nezavedla úmyslně, aby ho setřásla, když se zástup opět rozestoupil. Trvalo to jen vteřinu, ale zahlédl ji asi tři metry od sebe. Stála jako přikovaná na místě a s rukama sevřenýma v pěst zírala před sebe.

Logan sledoval směr jejího pohledu a v tom okamžiku ztuhl. Do hrudi mu narazil betonový kvádr a nohy

mu vrostly do země. Každý sval, každé nervové zakončení toužilo dělat to, co Heidi, stát a zírat na skupinku dívek o kousek výš na ulici, s batůžky a letáčky, bedlivě zkoumat jejich obličeje a pak se rychle vydat pátrat do okolí po Hannah, protože instinktivně věděl, že když jsou tu ony, může být také nablízku.

Ale i kdyby ji našel, tak co? Popadl by ji a utekl? Kam?

Michael byla ve městě, blízko komunit, chystala se proniknout dovnitř, a jedině Michael mohla dokázat to, co on ani nikdo z nich udělat nemohl: bezpečně dostat Hannah ven ze země.

Navzdory všemu, co chtěl udělat, proti veškerým instinktům, každé zoufalé touze, jen na základě důvěry, se Logan obrátil směrem k Heidi. Na ni zaměřil svůj pocit marnosti a s tím, jak se mlha emocí začala zvedat, vystřídala ji zlost. Právě tady a teď mohla Heidi všechno zničit.

Mozek mu konečně naskočil. Vyrazil vpřed, během pár vteřin stál vedle ní a zasyčel jí do ucha: „Co to sakra provádíš?“

Heidi sebou trhla a prudce se otočila s nechápavým výrazem ve tváři. Musel to být dvojí šok. Nejdřív ty dívky o kus dál na ulici a teď on, tady, přímo vedle ní, a navíc ji přistihl přímo při činu. Pohybovala rty, ale žádná slova z nich nevycházela, takže vypadala jako ryba.

Otočila hlavu zpět k Vyvoleným. Logan ji popadl za paži, druhou ruku jí ovinul kolem pasu, aby nebudil zbytečnou pozornost, a natočil ji tak, aby k nim stála otočená zády.

Hleděli si z očí do očí a veškerý vztek, který cítil, se mu musel odrážet v obličeji, protože Heidi celá ochabla.

Odváděl ji odtud, pryč od těch dívek s jejich brožurkami a srdceryvnými historkami, skrz dav plný prázdných obličejů; automaticky kladl jednu nohu před druhou a myšlenky mu přitom zběsile vířily hlavou. Mávl na taxík a nechal se s Heidi odvézt zpátky do ubytovny.

Celou cestu nepromluvila a Logan také mlčel. V duchu si připravoval scénář, opakoval si, co jí řekne, až se spolu v klidu posadí; slova, která ji přimějí, aby už definitivně zapomněla na svou tvrdohlavou umanutost.

Neměl nejmenších pochyb o tom, koho Heidi zahlédla, těch rysů by si všiml každý, kdo měl v hlavě aspoň polovinu mozku. A ještě méně pochyboval o tom, jaký šok musela prožít, když na svou sestru narazila tak nečekaně. Nedokázal říct, co by udělal on, kdyby takhle zahlédl na ulici Hannah, a vědomí, že tam Hannah být mohla, ho pálilo jako oheň. Ještě víc ho pálilo pomyšlení, že kdyby tam Hannah byla a někdo z Vyvolených by zahlédl a poznal Heidi, jeho dcera by byla opět a navždy ztracená.

Pálilo to.

Nahlas nic neřekl a během jízdy nechal Heidi ponořenou do myšlenek, ať už byly jakékoli.

Taxík zastavil před ubytovnou a Logan zaplatil řidiči. Doprovodil Heidi k jejímu pokoji, a když se mu pokoušela zabouchnout před nosem, pohotově strčil nohu do dveří. Zřejmě si uvědomila, že jí to jen tak snadno neprojde, a s povzdechem ho pustila dovnitř.

Navzdory planoucímu vzteku měl Logan během jízdy čas se trochu uklidnit, takže než opět promluvil, měl hlas tichý a vyrovnaný. „Udělala jsi pěknou sviňárnu,“ prohlásil. „Dokážeš si vůbec představit, co by se stalo, kdyby si tě všimli?“

Její ústa řekla: „Neviděli mě.“ Z očí jí však četl: Jak jsi mě sakra našel?

„Problém chytrých lidí, jako jsi ty,“ prohlásil Logan a prudce na ni namířil ukazovák, „je v tom, že si začnou myslet, že ostatní kolem nich jim nestačí. Jenže víš co? Tady máš do činění se zatraceně inteligentními lidmi, Heidi.“

S ponurým výrazem přikývla. „Mrzí mě to,“ řekla.

„Ale, opravdu? Tohle bys řekla Charity, řekla mně, řekla Michael, kdyby to Vyvolení zabalili a znovu

Hannah někam odvezli? Mrzí mě to. To je od tebe fakt moc hezký.“

„Oni mě neviděli,“ namítla Heidi.

„Co tě to sakra vůbec napadlo?“

„Nepočítala jsem s tím, že na ně doopravdy narazím,“ řekla. „Jenom jsem zabíjela čas, zaháněla nudu.“

„S tím je konec,“ prohlásil Logan. „Už žádné courání po městě, hledání míst, kde žebrají, pátrání po jejich tajných schránkách ani podobné hovadiny. Zůstaneš tady. Budeš se držet stranou. Tak, jak jsme byli požádáni.“

Heidi seděla na posteli s rukama zkříženýma na prsou, mlčela, a Logan přesně věděl proč. Z jejího výrazu si už nebyl tak stoprocentně jistý, že ji dokáže zvládnout. Bylo ošemetné snažit se k ní chovat autoritativně, přikazovat jí, co má či nemá dělat. Něco takového by možná přijala od šéfa nebo snoubence. Třeba by jí to tolik nevadilo od cizího člověka. Ale vzhledem k podobnosti jejich minulosti a podmínek, za jakých vyrůstali, to v žádném případě nepřijme od něj ani od nikoho jiného, kdo kdysi patřil k Vyvoleným. Logan jí to neměl za zlé. Kdyby se role obrátily, počínal by si stejně.

Pravda byla taková, že jediné, co jí momentálně bránilo v tom, aby udělala něco nepředloženého, byla její oddanost vyššímu cíli, chtěla najít cestu, jak dokázat světu, nebo aspoň někomu, kdo ji vyslechne, že vůdci Vyvolených a Prorok jsou neřádi. Záchrana Hannah v tom hrála velkou roli.

Situace uvízla na mrtvém bodě. Po dlouhé odmlce přerušil ticho Logan. „Dobře,“ řekl. „Omlouvám se.

Nemám právo ti poroučet, co máš dělat, a nemůžu tě k ničemu nutit.“

Heidi přikývla. Spustila ruce do klína.

„Ovšem,“ pokračoval, „jak znám Michael, tak ti můžu zaručit, že po tom všem, co do téhle akce investovala, a po všech těch varováních, která ti dala, si můžeš být jistá, že pokud uděláš něco, co naruší její pátrání po Hannah, bude to brát osobně a ty za to zaplatíš vysokou cenu.“

„Jakou cenu?“ zeptala se Heidi.

Logan pokrčil rameny. „Upřímně řečeno, v tvém případě nemám tušení. Něco, co považuje za spravedlivou odplatu. Třeba na tebe narafičí nějaký zločin a pak bude sledovat, jak tě semele argentinská soudní mašinerie a nakonec s největší pravděpodobností skončíš ve vězení. Já osobně bych se v žádném případě nechtěl dostat s Michael do křížku.“ Pak zmlkl, protože ze stínu, který přeletěl Heidi přes obličej, poznal, že jeho argument zabral.

KAPITOLA 21

Eliáš nepřicházel a Munroeová v bobtnajícím tichu čekala s klidnou trpělivostí šelmy na lovu. Svět informací, svět infiltrace a tajného sledování, kupování a prodávání tajemství, byl zároveň světem nekonečného čekání, stresující nečinnosti a přísného sebeovládání; naučeného a léty zdokonaleného umění poznat, kdy se pohnout, kdy zastavit a jak vydržet neomezeně dlouho kroužit na jednom místě.

Tohle bylo kroužení.

Stejně jako včerejší čtyři hodiny, které v této místnosti strávili kvůli Bradfordovým desíti minutám, potřebným k rekognoskaci terénu a umístění štěnic, i dnešní čekání jí přinese to, co chce. Kdyby nedostala brožurku a nabídku zůstat, byla by o něco požádala sama, o cokoli, jen aby návštěvu protáhla až do návratu dodávek, kdy se dům začne opět plnit lidmi. Eliáš se svou touhou zařadit ji do svého stáda ten problém vyřešil za ni.

V tu chvíli se zvenku ozvaly hlasy a kroky a blížily se k domu.

Munroeová zhasla světlo v přístěnku a vyšla do tmavého obýváku. Vybrala si křeslo nejblíž u dveří do haly a natočila je tak, aby stálo zády k průčelí budovy a při pohledu od hlavního vchodu bylo skryté za zdí. Z

tohoto tmavého kouta mohla sledovat profil a záda každého, kdo procházel kolem, a skutečnost, že kolemjdoucím nevidí jasně do obličeje, byla cenou za nenápadnou polohu. Pokud se někdo cíleně neotočí a nenakoukne do místnosti, nikdo si jí nevšimne.

Hlavním vchodem se dovnitř valil zástup lidí, většinou dospívajících dětí a mládeže; s dupáním se hrnuli do tepla, unavení po náročném dni. Pokud se vrátila pouze jedna dodávka, pak vzhledem ke kapacitě vozidel a množství příchozích musel počet pasažérů převyšovat počet bezpečnostních pásů.

Děti se mezi sebou živě bavily a pošťuchovaly se a hladina hluku v budově se přiblížila stavu, jaký Munroeová považovala za běžný.

Procházeli kolem ve skupinkách po dvou či po třech, obtěžkaní kabáty a batohy, a nebýt informací, které Munroeová měla, na první pohled by je spíš odhadovala na studenty vracející se ze školy, a ne z celodenního žebrání v ulicích, které tvořilo podstatnou část jejich běžného denního programu.

Zpoza otevřených vstupních dveří se ozval ženský hlas a cosi na někoho zavolal. Tři ze starších dětí, které právě prošly halou, se zarazily a otočily se. Stály sotva dva metry od místa, kde seděla Munroeová, a na obličej jim dopadalo jasné světlo lampy v hale.

V tom okamžiku se čas zastavil.

Munroeové se prudce rozbušilo srdce, jako by jí chtělo vyletět z hrudi.

Pár desítek centimetrů od ní stál zrcadlový obraz mladšího Logana v dívčí podobě.

Munroeová násilím potlačila touhu vyskočit, popadnout ji a utéct; ve zlomku vteřiny vyhodnotila situaci a rozhodla se počkat. Okolnosti nebyly příznivé: poloha vzhledem ke dveřím, spousta lidí kolem, čas potřebný na doběhnutí k autu, a za předpokladu, že by se jí povedlo Hannah zneškodnit, musela by se probojovat ven se čtyřiceti kilogramy mrtvé váhy.

A tak Munroeová jen strnule a šokovaně zírala na tu miniaturní kopii s blond vlasy a zelenýma očima před sebou. Pomalu se jí vracelo plné soustředění a neosobní a věcný přístup k úkolu. V okamžiku, kdy se políčko filmu zaseklo, téměř nezaregistrovala váhu toho, co dívka odpověděla onomu odosobněnému a neviditelnému hlasu za dveřmi.

Mami.

Dítě, jehož pravá matka a otec strávili osm let bojem o jeho nalezení, oslovuje jako mámu někoho jiného.

Munroeová napjatě čekala, až kolem ní ta žena projde, a doufala, že ji pozná, že bude vědět, kdo to je.

Když však vešel dovnitř i poslední z pasažérů dodávky, neobjevila nic než cizí osobu, k nerozeznání od ostatních.

Hala se vyprázdnila a Munroeová zůstala nehybně sedět v temném koutě, dusila v sobě pomalu doutnající oheň, který ji celý den stravoval, zpracovávala ten okamžik, přehrávala si jednotlivé scénáře.

Ukvapený zásah s nedostatkem ověřených informací by mohl znamenat fiasko; příliš dlouhým čekáním se zase vystavovala nechtěné pozornosti a podezření. V hlavě si na pomyslné šachovnici přehrávala tah za tahem, strategii proti teorii pravděpodobnosti, nahodilost proti jistotě, a mezitím v duchu odpočítávala čas do návratu další skupiny.

Po deseti minutách se celá situace zopakovala s druhou várkou, tentokrát složenou z mladších dětí a téměř stejného počtu dospělých. V patách se jim valil další zástup, a stejně jako u prvních dvou skupin se část dětí po průchodu halou vydala nahoru po širokém schodišti a zbytek zamířil zadním východem k přístavbě.

S příjezdem každé dodávky hluk v budově sílil. Na schodišti to vřelo jako v úle a zadní dveře se neustále otevíraly a zavíraly s tím, jak se hlavní budova plnila a znovu vyprazdňovala.

Pokud Munroeová počítala správně, chyběly ještě dvě dodávky, ale nemělo význam tady vysedávat a čekat na ně. Viděla, co chtěla, dozvěděla se, co potřebovala, a široké spektrum cílů se zúžilo na dva: seznámit se s půdorysem budovy a zjistit, kde spí Hannah.

Zadní dveře se znovu rozletěly, a namísto dusotu mnoha kroků se ozvalo rychlé klapání jediných podrážek směrem do haly. Munroeová vstala, proběhla místností do přístěnku a rozsvítila. Když Eliáš vstoupil, seděla s nosem zabořeným do knihy.

Jeho ústa se usmívala, ale oči měl ustarané, a spíš než uštvaně teď vypadal zcela vyčerpaně. Něco ho trápilo, čímsi se vnitřně užíral; vypadal jako ztělesnění stereotypní představy o vedoucím, který se vrací z porady se špatnými zprávami.

„Zdravím,“ řekl. „Jak jde čtení?“

Když Munroeová beze spěchu zvedla oči od stránek, v obličeji se jí naopak zračil klid a mír. „Je to nádhera,“ řekla. A pak, jako by se náhle vzpamatovala, dodala: „Kolik je hodin?“

Eliáš pohlédl na hodinky; ten nervózní pohyb dělal spíš ze zvyku než z nutnosti, protože Munroeové bylo jasné, že moc dobře ví, kolik je. Oznámil jí přesný čas a Munroeová předstírala bezelstný údiv. „Letí to rychle,“ podotkla.

Odmlčel se a najednou se uvolnil, napětí z něj opadlo, jako by přeřadil rychlostní páku z práce na zábavu.

Posadil se vedle ní, tak blízko, až se téměř dotýkali, a zřejmě ho vůbec nenapadlo, že by jí vpád do jejího osobního prostoru mohl být nepříjemný. Ještě méně si uvědomoval, že jeho blízkost nemusí být vítaná, a netušil, s jakou námahou Munroeová potlačuje vztek.

Začal se vyptávat na materiál, který četla. Pídil se po hloubce, hledal citovou spřízněnost, a Munroeová v souladu s tím reagovala. Ve svých odpovědích opatrně dávkovala vřelost a chlad, chvíli se přibližovala a vzápětí se odtáhla jako hráč, který se snaží udržet milostný zájem svého protějšku.

Eliáš jí položil ruku na koleno a zeptal se: „Co kdybyste společně s námi povečeřela?“

Při jeho doteku Munroeové zešedl svět před očima a v mikrosekundových intervalech potlačovala touhu přerazit mu prsty. S úsměvem přilepeným na tváři a po dlouhé odmlce, která se dala vyložit jedině jako hluboké zamyšlení, odpověděla: „Bylo by mi potěšením.“

Jeho dlaň se zastavila na stehně a Munroeová měla pocit, že jí propaluje díru až do samotného nitra. Pak náhle vstal.

„Výborně,“ prohlásil, a jakmile odtáhl ruku, její tělo pookřálo, jako by jí nasadili kyslíkovou masku v místnosti plné jedovatých výparů. Podávala mu knihu, ale on zavrtěl hlavou.

„Nechte si to. Jsou tam další věci ke čtení, které si můžeme probrat příště, až bude příležitost.“

„Děkuji,“ řekla a pak, za zvuku kroků, které vydávalo osazenstvo další dodávky, si přitiskla slova Proroka k hrudi a vyšla za Eliášem zadními dveřmi k přístavbě.

Jestliže byla hlavní budova tichá, pak byla jídelna jejím naprostým opakem. Místnost plná stolů, odpoledne tak prázdná, nyní kypěla životem a ještě stále se zaplňovala. Z posuvných dveří na opačném konci jídelny vyšla asi třinácti-nebo čtrnáctiletá dívka a za sebou vedla šest batolat. Rozdělila děti k různým stolům a sama si sedla kousek od středu místnosti.

Navzdory různému vzhledu a rozmanité rasové příslušnosti členů každé skupiny byla scéna naaranžovaná tak, jako by se večeře podávala po rodinách. Munroeová přeletěla místnost pohledem a pátrala po Hannah. Našla ji o pár stolů dál se ženou, kterou dívka předtím oslovovala jako matku, a se třemi menšími dětmi. Žena se Hannah vůbec nepodobala; vyznačovala se kontrastním spojením světle zelených očí s hustými řasami, havraními vlasy a dokonale snědou pokožkou. Po Davidu Lawovi nebylo vidu ani slechu, ale možná byl v jedné z dodávek, které se zatím nevrátily.

Eliáš zavedl Munroeovou ke stejnému stolu v koutě místnosti jako odpoledne. Za stolem seděla jeho

manželka s dětmi, které už Munroeová znala. Navíc zde byly tři starší děti a mladý pár s miminkem. Eliáš ostatním anglicky vysvětlil důvod její přítomnosti a pak Munroeové představil dvojici jako svého syna se snachou a vnoučetem.

Byli to Heidini příbuzní: syn a dvě z dívek byly na první pohled biologičtí sourozenci a ostatní, ač jen nevlastní bratři a sestry s filipínskými rysy své matky, stále vykazovali rodinnou podobnost. Starší děti hovořily plynnou španělštinou, ale matka a menší děti mluvily pouze anglicky.

Munroeové nabídli místo, odkud měla výhled na celou místnost, a ona si ji pod zástěrkou konverzace pozorně prohlížela, detail za detailem. Na výdejním pultě stály nerezové kotle a nad nimi se skláněli tři dospívající pomocníci a nakládali lidem ve frontě jídlo na talíře jako v kantýně. Jedna z Eliášových dcer přinesla Munroeové talíř a ta kývnutím poděkovala za těžko definovatelnou řídkou kaši.

Proud příchozích začínal řídnout a Munroeová odhadovala, že v místnosti je zhruba sto padesát lidí, většinou dětí a mládeže. Očima pozorně přejížděla dětské obličeje, drobné, nevinné a dokonalé. Některé si po svém vynucovaly pozornost, jíž se každému dostávalo tak skrovně; jiné, například Eliášovy děti, nejevily o rodiče sebemenší zájem. Na obojí byl bolestný pohled, ale Munroeová nemohla odvrátit zrak.

Vyvolení u sebe naštěstí nenosili zbraně. V opačném případě by riziko, že při záchraně Hannah dojde ke ztrátám na životech, bylo obrovské, nejspíš i zcela nepřijatelné. Nakonec Munroeová spočinula pohledem na mladém, asi pětadvacetiletém muži s kytarou pověšenou na krku. Bez sebemenší trémy vstal, hrábl do strun a začal zpívat.

Všichni přestali jíst, hovor ustal a místnost naplnila stovka hlasů v jednohlasém chorálu. Píseň volně přešla do jiné a pak do další, až nakonec směs melodií opěvujících jídlo a vyjadřujících vděčnost za příslušnost k této velké rodině věřících trvala téměř deset minut.

Když všichni dozpívali, mladý muž pronesl krátkou modlitbu, poděkoval Bohu za očistu pokrmu od škodlivých bakterií, a pak se zase posadil ke své rodině. Hluk v místnosti opět zesílil do původní kakofonie.

Mladík hovořil anglicky a zřetelně artikuloval, což Munroeové připomnělo Logana. Měl výrazný americký přízvuk s východoevropským nádechem a náznaky latinskoamerické kadence a zdálo se, že podobným akcentem hovoří většina přítomných.

Munroeová se znovu zapojila do rozhovoru a přitom nenápadně obhlížela místnost. Nikdo už nepřicházel, dozpívalo se, a u stolu, kde seděla Hannah, ještě stále chyběl David Law.

Bylo zvláštní, že tu není, muž, který unesl dítě, aby je vrátil do sekty, muž, kterého Hannah považovala za svého otce a který pro ni tvořil iluzi skutečné rodiny. Munroeová nepotřebovala vědět, kde David je, aby mohla práci dokončit; ale stejně jako u vosy poletující v místnosti bylo užitečné znát jeho polohu.

Večeře pomalu končila a rodiny se začínaly rozcházet, ale Eliášova zůstávala. Munroeová seděla s nimi, narůstalo v ní vnitřní napětí a ona se snažila soustředit na přítomný okamžik. Chtěla Hannah. Chtěla se toulat po budově. Zkoumat terén.

Namísto toho seděla, předstírala, že touží k nim patřit a seznámit se s jejich vírou, mile konverzovala a odpovídala na otázky, dokud skupina starších dětí, které měly službu, konečně nesklidila ze stolů. Tehdy ji Eliáš pozval, aby za nimi přišla do společenské místnosti.

Na pohovkách, v křeslech i na podlaze obýváku se mačkalo všech sto padesát lidí z jídelny. Společně zde trávili hodinu zasvěcenou Prorokovi, písním a čtení vybraných pasáží a Munroeová měla podezření, že mnozí z přítomných podobně jako ona zahánějí nudu tím, že nechávají myšlenky volně poletovat.

Uvažovala, jestli jsou tak naivní, že jim nedochází naprosto zřejmá věc, že i ten nejdůvěřivější návštěvník si musí uvědomit, že toto večerní představení bylo uspořádáno především pro něj.

KAPITOLA 22

Podle měřítek nočních ptáků bylo ještě brzo, když Munroeová odjížděla z komunity, ačkoli budovy už ztichly a potemněly v přípravách na noční klid. Na rozdíl od zbytku města chodili Vyvolení brzo spát a časně vstávali.

Eliáš s Estebanem ji doprovodili k autu a tam, s rozpačitým přešlapováním a tentokrát nepříliš zastřenými narážkami na milodary pro Pána, prodlužovali loučení až k bodu trapnosti. Munroeová odmítala něco nabídnout, oni si přímo neřekli, a tak si s nimi pohrávala jako kočka s myší a nenápadně z nich mámila pozvání. Přišlo přesně podle plánu, Eliáš jí nabídl, že jestli chce, může u nich přespat a ušetřit si cestu domů.

Munroeová se tvářila, že nabídku zvažuje. Zůstane na noc, jistě. Ale dnes ne. Má už s příbuznými domluvené jiné plány, které nelze zrušit, ale zítra bude mít volno a zítra se vrátí.

Zítra odsud ukradne Hannah.

Cestou do hotelu řídila Munroeová zcela mechanicky; dopravní značky, silniční značení i nebezpečné sbíhání pruhů vyhodnocovala automaticky. Mozek jí běžel na plné obrátky; snažil se provést rozbor výbušné směsi emocí, kterou celý večer držela na uzdě, a stanovit kroky, které musí udělat, aby dostala Hannah bezpečně ven.

Když otevřela dveře do hotelového pokoje, Bradford seděl za stolem. Vstal a ve tváři se mu zračila upřímná radost z jejího návratu. To přivítání ji hřálo jen do chvíle, než otevřela skříň a ucítila z jeho kabátu slabý závan Heidina parfému.

Munroeová ztuhla v záblesku pochopení a musela se ovládnout, aby jí ze rtů nevyšlo ostré syknutí. Kývla Bradfordovi na pozdrav, opětovala jeho úsměv a se smíšenými pocity vyčerpání a nervózního napětí zamířila k posteli a oblečená se na ni natáhla.

„Můžu si přisednout?“ zeptal se Bradford. S rukama založenýma za hlavou a s pohledem upřeným do stropu se trochu posunula, aby mu udělala místo. Naklonil se k ní a tiše se zeptal: „Jedla jste?“

„Pokud se tomu dá říkat jídlo,“ odpověděla a po nepatrné odmlce se náhle prudce posadila. „Pojďte, vypadneme odsud. Vy jste tady celý den zavřený jako v kleci a já se potřebuju odreagovat a zpracovat fůru informací. Chci to s vámi probrat,“ dodala, „a vy jste určitě zvědavý, co se dělo.“

„To si pište,“ řekl.

Munroeová ze sebe shodila oblečení, převlékla se do večerních šatů, a pak společně zamířili do milongy, jedné z mnoha místních tančíren argentinského tanga. Blížila se půlnoc, ale na místní poměry bylo ještě stále brzo a sál byl poloprázdný. Bez problémů si našli místo ve vnější řadě stolů, mezi ostatními, kteří přišli v páru. V tmavé zakouřené místnosti naplněné hudbou si mohli nerušeně povídat a přitom sledovat, jak taneční páry předvádějí své umění na širokém parketu.

Nad několika drinky a lehkým jídlem Munroeová Bradfordovi vylíčila události právě uplynulého dne, popsala mu běžnou rutinu v komunitě a vše, co zatím zjistila o prostorovém uspořádání budov. Pak probrali strategii a jednotlivé možnosti a zvážili pro i proti nočního únosu. Druhou možností bylo označit dodávku a sebrat Hannah přímo z ulice, až Vyvolení vyšlou své členy žebrat. Každá alternativa měla svou vlastní množinu neznámých a řadu komplikací. Udělali přípravy pro obě eventuality.

Bradford, jak měl ostatně v popisu práce, se postará o zajištění potřebného materiálu a vybavení a bude fungovat jako záloha. Nastínil také postupy nutné k bezpečnému přepravení Hannah přes hranice.

„Uvažuju o tom, že se ozvu Loganovi,“ řekla Munroeová. „Když nic jiného, tak mu aspoň řeknu, že jsme určili lokalitu.“

„Další zasvěcená osoba znamená další sérii případných problémů.“

Kývnutím vzala na vědomí jeho obavy, ačkoli jeho argumenty nesdílela.

Bradford pokračoval: „Co se týče Logana, dneska jsem s ním hovořil, chvíli před vaším návratem.

Potřebuje si s vámi promluvit o Gideonovi.“

Gideonovo jméno s sebou přinášelo další okruh problémů. Když už jim k Hannah chybí jen krůček, nemají zapotřebí, aby se do toho zamíchal nějaký nevypočitatelný živel, odjištěný granát. Jakékoli informace od Logana byly velmi důležité.

Munroeová pohlédla na hodinky. „Jaký má Logan poslední dobou denní režim? Myslíte, že bude ještě vzhůru?“

„I kdyby nebyl, můžu mu brnknout,“ řekl Bradford. „Vybavil jsem ho mobilním telefonem.“

Munroeová obkroužila prstem okraj sklenice s vodou. „Víte co, pozvěte ho, ať sem za námi přijde.“

Přikývl a vstal. „Musím vyhledat klidnější místo,“ řekl. „Za chvilku jsem zpátky.“

Když se vrátil, oznámil jí: „Už je na cestě. Odhaduju to tak na půl hodiny,“ a Munroeová si konečně mohla dovolit pobavený úšklebek, který poslední půlhodinu potlačovala.

„Nějaké ženy tady na vás dělají oči,“ řekla. Pak provokativně dodala: „Proč netančíte?“

Bradford se odmlčel a sledoval její pohled ke stolu na druhé straně místnosti, kde seděly tři osamocené ženy. Rty se mu roztáhly do samolibého úsměvu a s potutelným pohledem na Munroeovou opáčil: „Třeba začnu.“

Nepředpokládala, že zvedne hozenou rukavici, on se však upřeně zadíval do očí dlouhovlasé brunetě a pohodil hlavou stylem cabezazo, jak bylo místním zvykem. Žena se usmála, kývla na souhlas a Bradford k ní zamířil.

Munroeová ženu během večera sledovala, viděla její taneční mistrovství, a byla si jistá, že Bradford také.

Byla zvědavá, jak jim to spolu půjde dohromady a jak velkým trapasem to skončí, ale jen do chvíle, než Bradford dorazil na parket.

Pak jí poklesla čelist, byť mírně, nad nečekanou poezií v pohybu. Ten muž uměl tančit a projevoval úžasný dramatický talent, jaký u tohoto sebevědomého vojáka doposud nikdy nepozorovala.

Taneční série skončila a Bradford ještě chvíli konverzoval se svou společnicí, jak vyžadoval bonton.

Lámaná angličtina s lámanou španělštinou se jim bolestně odrážely ve tvářích. Bradford nakonec zachytil pohled Munroeové a se širokým úsměvem se vrátil ke stolu.

„Ach,“ řekl a rozpřáhl ruce, až mu zakřupaly klouby, „to bylo fajn.“

„Jedno nechápu,“ poznamenala, „proč mě to vůbec překvapuje.“

„To taky nechápu,“ řekl. Napřáhl k ní ruku. „Smím prosit?“

Zvedla obočí a on stále držel ruku ve vzduchu.

„Po takovém výkonu?“ zeptala se.

„Nebojte se, neztrapním vás,“ řekl, „slibuju.“ Zakýval prsty směrem k sobě, jako by říkal „tak pojď“.

Nepřestávala se usmívat, ale zavrtěla hlavou.

„Ale jděte,“ pokračoval vemlouvavým tónem. „Vy, žena, která se ničeho nebojí, se zdráháte si se mnou zatančit?“

„Já nemám strach,“ opáčila.

„Tak potom pojďme.“ Hravost z hlasu mu zmizela, pevně jí hleděl do očí a vytrvale čekal.

Podala mu ruku, a když se jejich prsty dotkly, ucítila na kůži teplo a elektrizující mravenčení.

Na parketu ji Bradford zpočátku vedl pomalu, jako učitel žáka, dokud si neuvědomil, že Munroeová není v tangu žádným začátečníkem; pak vyrazil temperamentněji a rázněji, zatímco si je pomalu podmaňovala magie tance, takt za taktem v ohnivém rytmu, zpevněný trup, rozhoupané a smyslné boky, každý dotek jako elektrický výboj, vyjadřující mnohem víc, než lze říci slovy, v těsném objetí, rozpálení a zpocení, dokud Munroeová nezahlédla vzadu v místnosti Logana a kouzlo se neprolomilo.

Kývla jeho směrem a Bradford, který sledoval její pohled, počkal na pauzu v hudbě a odvedl ji zpátky ke stolu.

Logan se k nim vzápětí připojil. Chvíli už je sledoval, což měl vepsáno v zamračeném obličeji; jako by právě odhalil, jak Munroeová až doposud trávila čas v Buenos Aires.

Natáhla se přes stůl a štípla ho do tváře jako malého kluka. Tím gestem okamžitě prolomila ledy a Logan se po ní ohnal. Zasmála se, ignorovala jeho němé obvinění, nabídla mu drink a antipasti, a pak přešla přímo k věci.

„Získal jsem ty informace o Gideonovi, co jsi chtěla,“ řekl Logan. „Můžou nám pomoct objasnit jeho motivy tady.“

Munroeová přikývla a gestem ho vybídla k pokračování.

„Ukázalo se, že Gideon žil od čtrnácti do patnácti let v Argentině. Když se sem poprvé dostal, těsně po čtrnáctých narozeninách –, byl v místní komunitě jistý člověk; svobodný muž, Američan, ale neznám jeho jméno.“ Logan se nadechl, dlouze se odmlčel a pak pokračoval. „Zneužíval Gideona,“ řekl. „Byla to poměrně běžná věc.“

Loganova slova rozčísla vzduch a Munroeová, náhle na míle vzdálená od tančírny, Bradforda i hudby, znenadání balancovala nad propastí a zírala dolů do rozžhavených hlubin. Tep se jí zrychlil. Sundala ruce ze stolu a složila je do klína, aby nikdo neviděl ničivý vztek, který ji nutil zatínat pěsti, až jí zbělaly kotníky.

Logan hovořil a při jeho popisu vyšlehly z hlubin plameny. Představy. Bezmoc. Nenávist. Násilí.

Nebyly to události ze současnosti, ale z doby dávno minulé.

„Trvalo to asi rok,“ pokračoval, „potom Gideona přemístili do jiné komunity a krátce nato ho vykopli.“

„Proč ho vykopli?“ zeptala se. Její slova zněla zcela klidně. Prázdně. Jako ozvěna v uších.

„Začal mít emocionální potíže a problémy s chováním; prohlásili o něm, že je posedlý ďáblem.“

Munroeová chvíli mlčela, potlačovala zuřivost a nutila se ke klidu. Chápala Gideonův hněv, posedlost, která ho poháněla, a nepřátelství, s jakým se stavěl k ní i ke světu. Znala to. Cítila to. Prožívala. Oni dva si byli podobnější, než by byl kterýkoli z nich ochoten přiznat. Obrátila se k Loganovi: „Myslela jsem, že homosexualita je u Vyvolených zakázaná, říkal jsi, že za ni hrozí vyobcování.“

„No, jistě,“ odpověděl Logan, „to ale neznamená, že k homosexuálním stykům nedocházelo. Jen nebyly tak na očích jako ostatní formy zneužívání.“

„A to nikdy nikoho nenapadlo, že některé kázeňské problémy mohou souviset s prožitým traumatem?“

„Takhle oni nepřemýšlejí, Michael. Problém nikdy není v doktríně, nikdy ve vůdci, nikdy ve Vyvolených.

Problém nikdy nemá vnější zdroj. Tím problémem, ať už je jakýkoli, jsi ty. A tak se toho problému zbaví.“

Munroeová přikývla. V hlavě jí běžely scénáře. Odstraňování škod. Nejen u projektu, ale i u jejích vlastních emocí, které se slepě řítily jako stádo splašených koní. „Proč právě Argentina?“ zeptala se. „Kolik to je? Sedmnáct let? Devatenáct? Vyvolení se přece tak často stěhují, že i kdyby k nim ten člověk ještě pořád patřil, v žádném případě nezůstane celé ty roky tady, to přece Gideon musí vědět.“

Logan pokrčil rameny. „Možná potřebuje někde začít. Nebo se třeba kruh uzavřel. Zřejmě dostal hlášku, nějakou zprávu, která ho přiměla jednat. Třeba že se sem ten chlap vrátil nebo něco podobného.“

„Kdo je tvůj zdroj?“ zeptala se Munroeová.

„Charity.“

„Ona tohle všechno věděla a nic ti neřekla?“

„Jo. Jsou to osobní věci, Michael, není to zrovna něco, co by chlap jako Gideon svěřoval každému na potkání. Abych to z ní vytáhl, musel jsem jí pohrozit, že pokud mi to neřekne, pravděpodobně už svou dceru nikdy neuvidí.“

Munroeová mlčela.

„Taky jsem jí řekl, že už jsi dost blízko k cíli, a jestli Gideon zjistí, že ses zajímala o jeho minulost, tak s celým pátráním praštíš.“

Munroeová uznale kývla. Logan znal ten pohled. Nebyla to vděčnost, ale obdiv. „Tos udělal dobře, Logane,“ prohlásila. Víc než dobře, protože teď měla to, co potřebovala, aby zažehnala jakoukoli hrozbu od Gideona.

„Takže teď ta novina,“ řekla. „Našli jsme Hannah.“

Logan zamrkal. Tvářil se bezvýrazně, jako by si nebyl jistý, zda dobře slyšel. Hudba dohrála a stůl zůstal obklopený bublinou neproniknutelného ticha. Logan němě otvíral ústa, jako by jeho mozek nedokázal zpracovat informace a vyslat je do hlasivek. Po chvíli mlčení ze sebe vypravil: „Co bude dál?“

„Právě o tom jsme dneska večer diskutovali,“ řekla Munroeová. „Jsem na vážkách, vážně nevím, jestli tě do toho zapojit. Nemůžu pracovat, když se kolem mě nervózně motáš, a nemám zapotřebí se ještě strachovat, aby se ti něco nestalo, ale myslím, že máš právo to vědět. Takže se budeš i nadále držet zpátky, hodně zpátky, rozumíš?“

Logan přikývl.

„A všechno, co dneska večer uslyšíš, zůstane jen mezi námi třemi, jasný? Jestli budu chtít, aby se to dozvěděli Gideon s Heidi, povím jim to sama.“

KAPITOLA 23

Munroeová seděla na podlaze, zády ke zdi, a v každé ruce svírala nůž.

Jediné světlo se linulo zpod dveří a už potřetí za posledních pár minut zablikalo, jak přes něj přejel stín doprovázený zvukem kroků na druhé straně.

Nakonec si pro ni přijdou, a až se tak stane, bude připravená. Nemohli jí udělat nic, co už by jí neudělal někdo před nimi; jen ať si klidně zkusí vzít to, co chtějí.

Nespěchala; čas bylo to jediné, co měla.

Loď se zvedala a klesala v pravidelném rytmu vln. Vibrace dieselových motorů rozechvívaly trup lodi a Munroeová je cítila až v lebce.

Světlo pod dveřmi znovu zakmitalo a ozval se tlumený šepot hlasů. Odhadovala, že na druhé straně je čtyři až pět osob, a v duchu je vyzývala, ať vstoupí dovnitř. Prsty jí brněly v předzvěsti boje. Adrenalin vytvářel pomalý tlak, který bude nakonec kulminovat v divoké extázi, jakmile vytryskne krev.

Pohazovala si noži a bezmyšlenkovitě si přejížděla ostřím po prstech; nože byli její přátelé, vnášeli jistotu a kontinuitu do světa, který byl jinak rozervaný na kusy.

Proužek světla zmizel.

Munroeová se plavným pohybem nadzvedla a přikrčila se za dveřmi. Cvakla klika a dveře se začaly pomalu otvírat. Cítila něčí přítomnost dřív, než uviděla tenký paprsek svítilny bloudit po matraci. Cizí tělo už bylo v místnosti celé. Opřela se plnou vahou do dveří, zabouchla je a zasunula zástrčku.

Místnost se změnila z tmavé v černou.

To tělo bylo velké a rozložité a páchlo potem a alkoholem. Instinktivně se vrhla vpřed a prudce mu vrazila do břicha. Rychlost a směr útoku ho srazily z nohou. Hlavou se praštil do zdi. Spadl. Pravým kolenem ho vší silou nakopla do žaludku; slyšela prudké heknutí. Začal se zvedat. Tvrdě se mu opřela o hruď; jeden nůž mu držela pod krkem a druhý v rozkroku.

A pak uslyšela bušení, které doposud nevnímala. Dveře se rozrazily a oslepilo ji ostré světlo.

Dezorientovaně se připravila na to, co přijde.

Munroeová zalapala po dechu, prohnula se v zádech a prudce nasála vzduch, jako by se vynořila ze sifonu podmořské jeskyně. Otevřela oči, a když zahlédla hotelový strop, téměř se rozesmála úlevou.

Opakovaný záznam v její hlavě skončil náhle, bez pocitů viny a bolesti, bez Logana, znovu umírajícího v jejím náručí; bez hrůzy. Bradford ji upřeně pozoroval. V očích měl obavy, ale ne paniku jako v posledních dvou případech.

„Pokoušela jsem se vás zabít?“ zeptala se. Hlas měla chraplavý a musela šeptat.

„Ne,“ odpověděl. „Tentokrát ne.“

„Nevzbudil jste mě.“

„Nechtěl jsem to zhoršovat,“ řekl, „a nikomu ani ničemu jste neubližovala.“

Přikývla a zavřela oči. Srdce jí pořád zběsile bušilo a věděla, že chvíli potrvá, než adrenalin vyprchá.

„Kdo to je?“ zeptal se Bradford. „Koho to vidíte ve snu?“

„Svoje oběti,“ řekla.

„Znovu to prožíváte?“

„Pořád dokola. Ale nakonec je vždycky mrtvý někdo, koho miluju.“

„Jak dlouho už to trvá?“

Nechala uplynout pár okamžiků, než odpověděla. „Začalo to před několika měsíci.“

„Proč teď, po všech těch letech?“

Pokrčila rameny.

„Afrika?“

„Já vážně nevím,“ řekla.

„Pronásledují vás?“

„Jeden každý.“ Odmlčela se, otočila k němu hlavu a zkoumavě si prohlížela jeho obličej. „Jaký máte pocit, když zabíjíte?“ zeptala se.

Chvíli nic neříkal, jen na ni upřeně hleděl, jako by se snažil dešifrovat pravý význam jejích slov nebo v nich odhalit skryté poselství.

Nakonec řekl: „Jsem voják, Michael. Zabíjení patří k válce.“

„Pronásledují vás někdy? Ti, které jste zabil?“

„Straší mě toho spousta,“ odpověděl, „brutalita, děti, ženy, nevinné oběti, nepopsatelné věci. Držím krvácející kamarády, kteří mi umírají v náručí, cítím, jak naposledy vydechnou, přemýšlím, proč oni a ne já. Ještě pořád slyším hvízdání střel, vidím světlice a cítím krev a pach strachu.“

„A vaše oběti?“

Zabloudil očima k protější zdi. „Pamatuju si každý obličej. Možná jsem bezcitný, ale mně jich není líto –

nebyli to žádní svatouškové. Mě pronásledují ti, které jsem nedokázal ochránit.“ Střelil po ní pohledem.

„Automechanik opravuje auta, voják zabíjí lidi. Není to nic hezkého, ale právě k tomu jsme vycvičení, to přece ještě neznamená, že jsem nelidský.“

Povzdechla si a obrátila zrak zpátky do stropu. „Kdyby jen bylo tak snadné zachovat si lidskost. Mě moje oběti ničí,“ řekla. „Dívám se jim do očí, lačním po krvi, zabíjím je a pak se opájím euforií z vítězství.“

Odvrátila zrak od stropu a pohlédla mu do očí, které ji pozorovaly, vnímaly bez obviňování, přijímaly ji. „A pak je najednou po všem a realita se připlíží jako slunce za rozbřesku: zase jsem to udělala. Je to nefér, nespravedlivé. Dokážu zabíjet tak snadno, tak rychle, a oni jsou tak slabí, křehké hračky, které spadnou a rozbijí se; vykrvácejí a zemřou. Jak je možné,“ pokračovala, „že tak nenávidím zabíjení a přitom po něm toužím, a že je pro mě tak přirozené?“

„Upřímně,“ řekl, „zabila jste někdy někoho nevinného?“

„Vždycky to bylo v sebeobraně nebo obraně někoho jiného,“ odpověděla, „kromě toho prvního, ale k tomu se schylovalo dlouhou dobu, a je také jediný, vůči kterému nic necítím.“

„V tom je možná váš problém, ve výčitkách svědomí.“

Nevesele se zasmála. „V komiksech to funguje dobře, co?“ Odmlčela se, posadila se na posteli a zkřížila nohy pod sebou. Pohlédla mu přímo do obličeje.

„Superhrdinové chrání dobro a ničí zlo,“ pokračovala, „vyměřují spravedlivé tresty a všichni jim tleskají.

Nikdo nikdy nemluví o tom, jaké to je, zabíjet.“ Otočila ruce dlaněmi vzhůru a upřeně na ně zírala. „Oni nemluví o tom návalu euforie, divoké extázi krvelačnosti, pocitu uspokojení, když je po všem.“ Šlehla po něm pohledem. „Superhrdinové jsou vlastně oslavovaní masoví vrazi, Milesi. Jistě, zabíjejí jen padouchy, ale když si odmyslíte ty morální nálepky, čím se vlastně liší od šílenců?“

„Napadlo vás někdy, že zabíjení není vždycky špatné?“ řekl. „Možná si to někteří lidé zaslouží, třeba tím přerušíte koloběh bolesti a utrpení.“

Pohlédla jeho směrem. „Když zabíjím, cítím ten zatracenej nával euforie, Milesi! Čím se liším od masových vrahů jako Bundy, Gacy a Dahmer, nebo koneckonců od Pietra Willema?“

Bradford chvíli mlčel, jako by považoval za nutné pečlivě volit slova, a Munroeová věděla, že se snaží opatrně našlapovat kolem záležitosti s Pietrem Willemem, její první oběti, psychopatickým žoldákem, který z ní udělal to, čím je, a kterého zavraždila ve směsici hrůzy a chladnokrevné vypočítavosti.

„Tím, že vám to není jedno,“ řekl. „Tím se lišíte. Vy nejste Willem, nikdy nebudete Willem, bez ohledu na to, jak moc se snažil zformovat vás k obrazu svému. Můžete až do konce života utíkat před jeho přízrakem, bát se, že se stanete tím, co jste na něm nejvíc nenáviděla, a trýznit se vědomím, čeho jste schopná, anebo můžete brát své nadání takové, jaké je, a využívat ho, aniž přitom budete ničit sama sebe zevnitř.“

„Vy obhajujete samozvanou spravedlnost,“ řekla. Nebyla to otázka ani obvinění, jen pouhé konstatování.

„Možná že ano,“ řekl. „Viděl jsem už dost zla na tomhle světě, abych věděl, že někdy je jedinou možností vzít spravedlnost do vlastních rukou. Jen kvůli tomu, že dokážete snadno zabíjet, ještě nejste zlá, jen proto, že jednáte instinktivně, nejste sériová vražedkyně. Jste voják ve válce. A ve válce člověk dělá to,

co musí.“ Odmlčel se a pak tiše dodal: „Vy máte dar, Michael, a máte srdce, tak jim dovolte, aby vám sloužily.“

Místnost naplnilo ticho a Munroeová pohlédla Bradfordovi do očí. Viděla v nich studnu pochopení a tolerance, tak hlubokou, až se zdálo, že do ní může spadnout a šťastně utonout. Nakloněni k sobě na vzdálenost dechu si hleděli z očí do očí, pohlceni ve strnulém okamžiku, dokud je z transu nevytrhlo zapípání na stole.

Bradford bez hnutí brvou řekl: „To bude zřejmě Logan.“

„Vy od něj něco čekáte?“ zeptala se.

„Po včerejší noci se mi hlásí dvakrát denně,“ odpověděl.

Munroeová zašmátrala rukou na podlaze a zvedla oblečení, které tam předtím pohodila. „Potřebuju najít Gideona a trochu ho srovnat do latě, než všechno zničí,“ prohlásila, „a vůbec to nestíhám. Musím se vrátit na ranč, nemůžeme si dovolit ztratit další den.“

„Třeba to nebude tak zlé,“ řekl Bradford. Vstal a naklonil se nad počítač, vyťukal několik příkazů, a když se obrazovka změnila, natočil k Munroeové mapu. Při pohledu na její nechápavý výraz se zazubil. „Za laskavého přispění Logana,“ řekl. „Je to v podrážce Gideonovy boty.“

„Rafinované,“ řekla a on jen nevinně pokrčil rameny.

„To nám rozhodně ušetří spoustu času.“

„Stále mi přicházejí data z komunit,“ pokračoval Bradford. „Když teď víme, kde Hannah je, nechcete ty kamery zrušit?“

„Procházíte ještě pořád ty záznamy?“ zeptala se.

„Jo, samé rutinní záležitosti. Na druhou stranu pořádně nevím, co vlastně hledám. A spoustě těch zvukových záznamů moc nerozumím.“

„Objevil se někde David Law?“

„Pokud vím, tak ne.“

„Ještě to nechme běžet,“ řekla. „Možná ty informace nakonec nebudeme potřebovat, ale dokud odtud Hannah nedostaneme, chci mít k dispozici co nejvíc údajů. Počítám s tím, že dneska v noci aktivuju další tři kamery, možná víc. Máme na to všechno dost velkou kapacitu?“

„Jo, to není problém,“ odpověděl.

Vstala a zamířila do koupelny, pustila horkou vodu a zase se vrátila do pokoje. Pohlédla na hodiny. Čas letěl.

„Já Gideona zmáknu, jestli chcete,“ nabídl Bradford.

„Nepochybuju, že byste to dokázal,“ řekla. „Kéž bych vám to mohla přenechat, jenže tohle musím vyřídit sama.“

KAPITOLA 24

S Bradfordovou pomocí trvalo Gideonovo vypátrání půl hodiny. Munroeová ho sledovala, dokud se nezastavil na oběd v kavárně. Vybral si stůl venku na slunci, v tom nejteplejším počasí, jaké od příjezdu

zažili. Munroeová počkala, až se usadí, a pak k němu zezadu přistoupila, poklepala mu na rameno, a když se ohlédl na opačnou stranu, vklouzla na židli vedle něj.

„Dobré poledne,“ řekla.

Gideon sebou cukl, jako by ho bodla vosa.

Munroeová s podobnou reakcí počítala a rychle spustila. „Ráda bych vám vyprávěla jeden příběh,“ řekla.

„Chci po vás jediné, abyste seděl a poslouchal, a až si to vyslechnete, můžete se rozhodnout, jestli jsem ten nejhorší padouch, anebo jestli vám třeba nemůžu pomoct získat to, co chcete.“

„Nemáte nejmenší tušení, co chci,“ prohlásil. Hovořil nevraživým tónem, ale ramena měl uvolněná a ruce už nesvíral tak napjatě.

„Nechte mě mluvit a pak posuďte sám.“

Gideon neodpověděl. Vyslechne ji; nedá mu to, aby neposlouchal, protože ačkoli by něco takového nikdy nepřiznal, byl zvědavý, co Munroeová ví.

Munroeová se naklonila dopředu, pátravě si ho zblízka prohlížela a přitom začala vyprávět. „Bylo nebylo, kdysi dávno žila jedna holčička, jejíž matka a otec tak zapáleně sloužili Pánu, až zapomněli své neplánované dceři dělat rodiče.“

Munroeová se na okamžik odmlčela. „Pro zjednodušení řekněme, že ta holčička jsem já a že moji rodiče byli tak zaneprázdnění pracovními povinnostmi, že mě poslali z domu a já jsem od třinácti let vyrůstala sama.

Mysleli si, že chodím do školy a bydlím u jejich dobrých známých v nedalekém velkém městě,“

pokračovala, „a to jsem také nějakou dobu dělala, jenže oni mě nekontrolovali, a proč by je to taky mělo zajímat? Bylo mi čtrnáct, když jsem odtud odešla. Našla jsem si práci jako tlumočnice u jednoho sympatického místního pašeráka zbraní a ten si mě nastěhoval k sobě do domu. Byly to dobré časy, pohybovali jsme se v buši ve střední Africe. Možná to zní divně, ale byla jsem šťastná. Nechybělo tam dobrodružství ani koncentrace a po práci jsme se hodně nasmáli.

Byl to můj přítel,“ pokračovala. „Sice byl o jedenáct let starší, ale přesto jsme si padli do noty. Žili jsme ve vzájemné symbióze, on potřeboval mě, já jsem potřebovala jeho, a měla jsem pocit, že jsem našla domov. To trvalo rok a půl, do chvíle, než se k našemu týmu připojili dva žoldáci. Tehdy se můj život změnil v děsivou noční můru.“

Munroeová čekala na Gideonovu reakci. Podvědomě kopíroval její řeč těla, naklonil se při poslouchání dopředu, a Munroeová pokračovala.

„Jeden z těch žoldáků byl drobný šlachovitý chlapík z Jižní Afriky. Okouzlující. Sympatický. Hladký jako úhoř. Chytrý, ale zlý. V skrytu se dokázal chovat bezcitně a krutě, přesně ten typ, co v dětství potají týral štěňata.

Vybral si mě k uspokojení svých sadistických choutek a každý den, bez ohledu na to, co se zrovna dělo, jsem měla jistotu, že skončím na zádech s nožem u krku a on mě znásilní. Naučil mě bojovat,“ řekla.

„Bylo to tak pro něj zajímavější, víte? Zpočátku jsme se rvali beze zbraní, ale pak, když jsem postupně získávala rychlost, pohotovost a úskočnost, přinesl nože. Vždycky to byl boj zblízka. Osobní. Muž proti ženě. On bojoval kvůli vzrušení, já jsem se ho snažila zabít. A čím víc jsem se zdokonalovala, tím byl na mě tvrdší. Sex pro něj byla jen třešnička na dortu; skutečné vzrušení zažíval, až když mě viděl krvácet.

Vyhrožoval, že pozabíjí celou mou rodinu, jestli se mu pokusím utéct,“ pokračovala, „a i když naše rodinné vztahy moc nefungovaly, takovou smrt si nikdo z příbuzných nezasloužil, zvlášť když s tím neměli nic společného. Byla jsem lapená v pasti a nebyl nikdo, kdo by mě ochránil. Jediné, co jsem mohla dělat, bylo učit se rychle, učit se dobře, a nedat se. Chci vám něco ukázat.“

Munroeová vstala a s plným vědomím, že kolem sedí cizí lidé, si povytáhla tričko a odhalila trup, aby Gideon zahlédl jizvy, které jí pokrývaly tělo.

V očích se mu zračil šok.

„Upomínka na něj,“ řekla a pak významně dodala: „Mám jich víc, ale nebudu tady kvůli tomu dělat striptýz.“

Po názorné demonstraci se opět posadila. „Celé dva roky pro mě neexistovalo bezpečné místo,“ řekla.

„Když jsme někde tábořili nebo byli na základně a já jsem se ukryla v džungli, vystopoval si mě. Pokud jsem se držela v blízkosti ostatních, počkal si. Párkrát mě málem zabil, ale já jsem v duchu zemřela nejmíň pětsetkrát.“

„Jak to skončilo?“ zeptal se Gideon.

„Zabila jsem ho,“ řekla suše. „V jedné jeho slabé chvilce jsem ho sledovala do džungle. Zneškodnila jsem ho uspávací puškou, a když začal mít skelný pohled, stoupla jsem si nad něj a podřízla jsem mu krk. Bylo mi sedmnáct.“

Poslední věty odříkávala monotónním hlasem a počkala, až mu ta slova plně dojdou.

Gideon si protáhl záda a tiše hvízdl. „Pane jo,“ řekl.

Dlouho mlčel, a ačkoli se Munroeová mohla jen dohadovat, co se mu děje v hlavě, každému muselo být při pohledu na něj jasné, že s něčím vnitřně zápasí.

Nakonec k ní obrátil pohled. „To je naprosto zvrácený,“ řekl. Ignorovala obsah jeho slov, ale v tónu byly patrné zárodky změny, jíž se snažila dosáhnout. Dveře měla otevřené, prokázala, že mu dokáže dát to, co chce, aby pak na oplátku dostala, co chce ona.

„Kvůli tomu jste si potom vybrala takovou práci?“ zeptal se.

„Částečně,“ odpověděla. „Později jsem odjela do Států. Vystudovala jsem, získala titul, zkoušela jsem pracovat ve firmě a na celé čáře jsem selhala. Spousta lidí by svého šéfa viděla nejraději mrtvého, ale umíte si představit, jak těžké je vydržet v běžném zaměstnání, když máte chuť zabít nesnesitelného nadřízeného a víte, že to dokážete udělat tak, aby vám to prošlo?“ Odmlčela se, s ironickým úsměvem obrátila oči v sloup a konstatovala: „Normální věci mi moc nejdou.“

Gideon se proti své vůli zasmál a pak vážně pokračoval: „Logan říká, že už jste hodně blízko. Dělá si velké naděje.“

„Jo, to je pravda,“ řekla.

„Vypravíte se do komunity?“

„Mám to v plánu.“

„Zajímalo by mě, jak moc se to tam změnilo,“ řekl. „Prý hodně, což je výborné pro ty mladší, pokud je to ovšem pravda, ale mně už to asi nijak nepomůže, co?“

„Ne,“ řekla. „Myslím, že vám to vůbec nepomůže,“ a na okamžik mezi nimi zavládlo souznění.

Munroeová se k němu přisunula, opřela se lokty o stůl a sepjala prsty. Gideonova mohutnost a prchlivost sváděla k tomu, aby ho člověk považoval za primitivního hromotluka, jenže hrubá síla Gideona určitě nedostala z nuly na místo, kde byl teď; ve vedení velkého oddělení výpočetní techniky. Jeho studna byla hluboká a Munroeová potřebovala, aby se vymluvil až do úplné prázdnoty, protože dokud si nevylije všechen vztek, tak žádné slovo, které doposud řekla, vůbec nic nezmění.

A tak jen seděla a tiše čekala.

Gideon se protáhl, natáhl si nohy, jednou rukou objal opěradlo židle a hleděl na ni v dlouhém a vleklém tichu.

„Většina lidí ví jenom to, co viděli v televizi,“ řekl nakonec. „A příběhy z televizních zpráv nejsou obvykle

nic víc než honba za senzacemi a podbízení. Viděla jste někdy nějaký pořad o Vyvolených?“

Munroeová zavrtěla hlavou.

„To je asi dobře,“ řekl. „Každý z tvůrců totiž vezme naši bolest a udělá z ní frašku, aby stoupl na žebříčku sledovanosti. Myslela byste si, že poté, co jsme se s přáteli jednou či dvakrát spálili, konečně nám dojde, že to vlastně nikoho nezajímá, co? Pokaždé, když už se nám zdá, že jsme našli dokumentaristu, který má skutečně zájem, který je ochoten vyprávět náš příběh tak, jak se doopravdy odehrál, nakonec nám stejně vrazí nůž do zad a udělá z toho další šokující a obscénní taškařici. To je totiž všechno, co pro ně znamenáme, víte? Tučnou výplatu. Oni dostanou prachy a s náma zase vyjebou. Jako vždycky.

Nechápejte mě špatně,“ pokračoval. „Bylo tam sexuální zneužívání. A hodně. Jenže to byl jen jeden z mnoha pokrmů servírovaných na švédském stole mého dětství. Jen jeden. Nikdo nechce dělat reportáž o extrémní disciplíně nebo o odloučení od rodiny, o odepírání vzdělání, chybějící zdravotní péči či bezpodmínečné poslušnosti, ani o tom, že nás vyhodili do světa, abychom se starali sami o sebe, když nás předtím celý život před tím světem zavírali. To není dost zábavné, takže to bude radši ‚Sex, bla, bla, bla.

Bla, bla, bla, sex,‘ a my nakonec vypadáme jako nějaké zrůdy, vadné zboží, nad kterým mohou lidé opovržlivě zamlaskat, než přepnou na jiný kanál v honbě za dalším lechtivým pořadem. Máte vůbec představu, jak se mi to promítá do každodenního života?“

Naklonil se dopředu a namířil na ni ukazovák. „Nejenže jsem nucen platit za chyby svých rodičů,“

prohlásil, „nejenže se snažím znovu nabýt a využívat lidský potenciál, který mi ukradli, ale navíc to musím provádět tajně, jako kdybych měl v minulosti nějaký škraloup, jako kdybych si sám mohl za to, co mi udělali, protože nikdo, ani policie ani akademická obec, a už vůbec ne typický americký občan, nedokáže pochopit, co se ve skutečnosti stalo. Víte, jaká je obvyklá reakce, když přece jen nechám někoho nahlédnout do svého života?“

Gideon se odmlčel, jako by čekal na její odpověď, a Munroeová zaváhala. Ano, ona to věděla. Věděla to, protože ta reakce byla stejná, jaké by se dostalo jí samotné, kdyby se rozhodla polevit v ostražitosti a odhalit své soukromí, sakra, vždyť prakticky stejně zareagoval Miles v tu noc, kdy mu pověděla nepřikrášlenou pravdu o své minulosti.

Zavrtěla hlavou.

„Standardní odpověď,“ řekl. „Přisámbohu. První, co vypustí z úst, je: ‚Pane jo, to se divím, že jsi tak normální.‘ Co si do prdele myslí?

Copak já musím být poškozený svou minulostí, aby to dávalo smysl? A co je sakra vlastně ‚normální‘, a má na to snad bílá střední třída v Americe patent?“

Gideon domluvil, zkřížil ruce na prsou a výraz v jeho obličeji jasně naznačoval, že lituje, že toho řekl příliš mnoho.

Munroeová také mlčela a doufala, že bude pokračovat, aniž by ho musela pobízet. Když se však se zarputilým výrazem opřel o opěradlo židle, bylo jí jasné, že bez další provokace už nic neřekne. Zeptala se tedy: „A nemůžete prostě nechat minulost minulostí? Pokračovat dál?“

Tvář mu potemněla a v očích mu zlostně blýsklo. Dlouho nic neříkal a v ústech přežvykoval párátko.

Použila stejné věty, jaké Prorok a jeho zástupci opakovali už léta. I kdyby se ty věci doopravdy staly, nemá smysl kvůli nim zahořknout. Je třeba odpouštět a zapomenout, co bylo, to bylo. Vrcholem drzosti bylo, že k odpouštění vyzývali právě ti, kdo měli všechno na svědomí, a nijak se to nesnažili odčinit; na druhou stranu to odpovídalo běžné mentalitě tyrana, který tvrdí, že oběť si za všechno může sama.

Gideon zřejmě překousl pomyslnou facku a rozhodl se ji ignorovat. Řekl: „Nějakou dobu jsem věřil, že když se mi povede promluvit si s těmi, kdo za to můžou, když jim vysvětlím, jak těžký život kvůli nim máme, tak se třeba chytí za nos. Co já vím, asi jsem si myslel, že když se omluví, bude mnohem snazší na ty sračky zapomenout, víte? Udělat to, jak říkají, a nechat to být. Jenže osobní zodpovědnost na sebe nikdo nevezme. Moji vlastní rodiče mi mohli nabídnout jen hromadu naříkavých výmluv. Snažili se mě přesvědčit, že můj život nebyl tak špatný, jak si pamatuju. Hovno nebyl!“ ulevil si zlostně. „Vždyť oni tam vůbec nebyli. Nemají tušení, co se se mnou dělo. Já jen –“ Odmlčel se a prohrábl si prsty vlasy.

„Kristepane,“ řekl. Znovu se odmlčel, obrátil oči k nebi a pak zase k ní. „Dokonce i lidé, kteří proti mně osobně nikdy nevztáhli ruku, celou dobu podporovali režim, který to umožňoval. Nečinně přihlíželi a dopustili to, podíleli se na tom, všichni do jednoho. Jeden každý z nich se toho účastnil, buď přímo, nebo tím, že odvrátil pohled. Institucionálně nás zneužívali, nutili nám Prorokovu doktrínu, posílali nás žebrat do ulic, odepírali nám vzdělání, bili nás, nechávali nás hladovět, vymítali z nás ďábla a odloučili nás od rodičů; rozbili nám rodiny, poskytli naše těla zvrhlíkům a ukradli nám budoucnost, a pak najednou obrátí kabát a řeknou, že na to máme prostě zapomenout a jít dál.

Když namísto toho vytáhneme minulost, označí nás za lháře a tvrdí, že přeháníme nebo že si to úplně vymýšlíme. Proč bychom si sakra něco takového vymýšleli? K čemu by nám to bylo? Aby se náš život zdál horší, než doopravdy byl? Ne že bych to dělal, ale dokážete si představit, kolik přehánění by bylo potřeba, aby průměrný člověk začal aspoň chápat, jak zatraceně mizerný to bylo? A pak, pokud vůbec něco z toho připustí, tak řeknou, že se udělaly chyby. Chyby!“ zvolal.

Znovu se naklonil dopředu a na zdůraznění svých slov bodal prstem do vzduchu. „Michael, oni páchají zločiny na dětech! Takové, za jaké se v naší společnosti chodí do vězení, když při tom někoho chytnou. A pak, na veřejnosti, se řídí osvědčeným heslem ‚zatloukat, zatloukat, zatloukat‘, takže nakonec z toho vyjdeme nejhůř my, nejdřív nás pronásleduje to, co nám udělali, a pak odmítají přiznat, že se to vůbec stalo. Vykreslují nás jako zatrpklé odpadlíky od víry a lháře před světem, kterému je to srdečně ukradené, a i kdyby nebylo, stejně by to nemohl pochopit.“

„Já to chápu,“ řekla Munroeová a Gideon zmlkl.

V očích měl slzy. Zavrtěl hlavou a zhluboka se nadechl. „Nechápu, proč to vůbec děláte,“ prohlásil. Jeho slova byla sarkastická a výhružná, ale tón zněl upřímně. „Proč vás to vůbec zajímá? Nejdřív jsem myslel, že jste tady kvůli penězům, a vůbec jsem nechápal Loganovu náklonnost k vám, ale to evidentně není ten pravý důvod.“

Munroeová natáhla ruku přes stůl a položila ji na Gideonovu. „Díky poutu, které máte s těmi, co s vámi vyrůstali, to asi dokážete pochopit lépe než většina lidí,“ řekla. „Po celá léta byl Logan jediný, kdo mi doopravdy rozuměl a přijímal mě takovou, jaká jsem, a za to mu bude navždy patřit kus mého srdce i mého života, a vždycky ho budu chránit.“

„Takže to děláte pro něj, z přátelství?“

„Původně ano,“ řekla. „Vzala jsem tu zakázku kvůli němu, kvůli Hannah, a proto, že jsem potřebovala pracovat.“ Odmlčela se. „Víte, Gideone, já mám stejně jako vy problém s ovládáním vzteku, se sklony k sebezničení, a když jsem dlouho v klidu, začínám být velice nebezpečná. Takže jsem to začala dělat kvůli Loganovi, kvůli sobě a kvůli té holčičce, která mi připomínala mě samotnou.“

Gideon ji sledoval zúženýma očima, s bradou vysunutou dopředu. „Tak to začalo, a jak to skončí?“

Munroeová se opřela na židli a nepřestávala mu hledět do očí. „Já nevím, jak to skončí,“ řekla. „Ten příběh se ještě pořád píše a já vás zvu, abyste ho psal se mnou. Potřebuju čas,“ pokračovala, „ještě trochu času. Vím, že tady nejste jen kvůli Hannah, vím, že někoho hledáte, a svým pátráním na vlastní pěst můžete všechno narušit. Jestli se teď stáhnete a dáte mi čas, slibuju vám, že jakmile bude má role v tomhle příběhu u konce, dám vám všechny informace o komunitách, všechno, co vím, abyste mohl najít svou vlastní cestu ke spravedlnosti.“

„Jak dlouho to potrvá?“ zeptal se Gideon.

Pokrčila rameny. „Možná pár dní. Když budeme mít štěstí.“

Gideon se zahleděl do dálky a Munroeová se znovu předklonila, opřela se lokty o stůl jako předtím a spojila dlaně. Čekala.

„Zabíjela jste lidi,“ řekl nakonec. Nebyla to otázka, ale spíš zjištění, které pomalu probublávalo na povrch.

„Je tak těžké tomu uvěřit?“ zeptala se.

Gideon se k ní obrátil, a zatímco Munroeová mlčky seděla, dlouze zkoumal její obličej. „Myslím, že už chápu, proč vám Logan tolik věří,“ řekl nakonec.

„Protože jsem zabíjela?“

„Protože jste jako my,“ řekl. „Jste jiná než ostatní. Chápete naši bolest.“

„A vy chápete tu mou.“

„Asi ano,“ řekl, a pak po dlouhé pauze rezignovaně přikývl. „Dám vám čas, který potřebujete. Nebudu do toho zasahovat a neudělám nic, čím bych ohrozil záchranu Hannah, i kdyby to mělo znamenat, že jsem sem jezdil zbytečně.“

„Co chcete najít?“ zeptala se.

Zavrtěl hlavou. „Na tom nezáleží.“

„V pořádku,“ řekla. „Co vás nutí vrátit se domů? Práce? Peníze?“

„Od obojího trochu,“ odpověděl. „Mám krátkou placenou dovolenou a letenky do Argentiny nejsou levné.“

Munroeová přikývla. „Uvidíme, jak se to tady vyvrbí, a až bude po všem, tak si mě najděte, ano? Uvidím, co pro vás budu moct udělat.“

„Nechci žádné milodary,“ prohlásil Gideon.

„Pokud to vůbec bude aktuální, můžete to prostě považovat za náhradu ztraceného času a cestovních výloh.“

Gideon téměř ostýchavě zvedl koutky úst a poprvé za celou dobu, co ho Munroeová znala, si všimla, že se mu upřímně usmívají i oči.

KAPITOLA 25

Velká místnost se vyprázdnila a halu i schodiště naplnily kroky a vřava jako pokaždé, když se všichni vyhrnuli z ranního Poučení a vyrazili za svými povinnostmi.

Hannah se se sklopeným zrakem šourala k nástěnce. Toužila být malá a neviditelná, bála se, aby na ni někdo nepromluvil, měla trest mlčení a nesměla odpovídat, což bylo trapné.

V rozpisu stálo, že ji znovu přidělili do kuchyně, a Hannah se nad tím málem usmála. Když měl člověk průšvih, tak mu kromě dní, kdy se chodily vybíraly peníze, obvykle nařídili úklid záchodů, drhnutí podlah nebo jinou nechutnou činnost, většinou na celé týdny. Ale protože jí dělala celodenní dozor Morningstar, která si možná nezasloužila vykonávat podřadnou dřinu, nechali Hannah normální práci, což byla úleva.

Hannah strčila do dveří od kuchyně. Myslela, že tam na ni bude Morningstar čekat, ale zatím byl uvnitř jen strýček Ezi.

Hannah mu kývla na pozdrav. Ezi už o jejím trestu věděl, a tak ji poslal probírat zeleninu dozadu do spižírny. Třídění zeleniny patřilo k nechutným kuchyňským pracím. Člověk se musel hrabat ve shnilých hromadách, někdy dokonce mezi červy nebo brouky, a hledat, co se dá ještě vybrat. Bylo docela složité najít správnou rovnováhu, protože spousta věcí, které by už Hannah jíst nechtěla, se ještě považovala za použitelné, a když toho člověk vyhodil moc, Ezi zuřil.

Právě probírala bednu rajčat a prsty měla zapatlané od červené kaše, když se rozletěly síťové dveře a do spižírny vešla Morningstar.

„Chce tě vidět Eliáš,“ oznámila. „Je ve svém pokoji.“

S Morningstar Hannah hovořit směla, a proto se zeptala: „Mám to nejdřív dodělat?“

„Ne,“ odpověděla Morningstar, a tak Hannah položila kbelík na zem, otevřela kohoutek u venkovního dřezu a umyla si ruce.

Kuchyní procházela se sklopenou hlavou. Ostatní z kuchyňské čety už tam byli. Věděli, že má průšvih, a určitě jim bylo jasné, že jde zase na kobereček. Hannah se nechtěla dívat, jak na ni všichni civí, když prochází kolem.

Pomalu kráčela k zadnímu vchodu, žaludek jí dělal kotrmelce a v hrdle cítila nepříjemnou pachuť. Srdce jí prudce bušilo, jako by mlátilo do zdi a snažilo se prorazit ven. Hlavou jí vířilo tisíc myšlenek, zatímco se snažila vydedukovat, co mohla v posledních dnech udělat špatně. S nikým nemluvila. Nebyla neposlušná.

Chovala se pokorně a skromně. Napsala kladné a upřímné reakce na každé Poučení, aby ukázala, že skutečně pochopila slova Proroka. A byla velmi, velmi podřídivá.

Přesto to ale mohlo být cokoli, a z podobných rozhovorů ještě nikdy nevzešlo nic dobrého.

Eliášův pokoj se nacházel v přístavbě, za rohem od ložnice deseti-až dvanáctiletých, a když Hannah dorazila ke dveřím, tiše zaklepala.

„Dále,“ ozvalo se a ona vešla dovnitř.

Většinu místnosti zaplňovala manželská postel a těsně u ní, tak blízko, až málem nezbývalo místo na průchod, stál malý psací stůl. Eliáš seděl na židli za stolem a tetička Sunshine na posteli. Přítomnost Sunshine byla pro Hannah překvapením.

Sunshine poklepala na postel a vyzvala ji: „Sedni si, zlato.“

Hannah se znovu obrátil žaludek. Laskavá slova či dokonce gesta bývala často předzvěstí problémů.

Pomalu si sedla, složila ruce do klína a čekala, až někdo promluví.

„Mám tu dopis od tvého táty,“ oznámil Eliáš.

Hannah přikývla a vzala si list papíru, který jí podával. Byl to vlastně vytisknutý e-mail a Eliáš se Sunshine si ho už nepochybně přečetli. V žádném případě by ji sem nevolali jen proto, aby jí předali dopis, ale přesto měla radost, že táta napsal. Eliáš se Sunshine stále mlčeli a Hannah věděla, že čekají, až si text přečte, než začnou mluvit.

V dopise nebylo nic zvláštního, jen pár odstavců o tom, kolik má práce, jak se mu po Hannah stýská a jak je na ni hrdý, že ho nechala odejít, aby mohl sloužit Bohu. Psal, že Hannah vložil do rukou Páně a že důvěřuje těm, kteří o ní rozhodují, že pro ni dělají to nejlepší.

Všechny dopisy od táty byly podobné, nikdy vlastně nenapsal nic konkrétního, a ačkoli se ze všech sil snažila číst mezi řádky, nedokázala říct, zda jeho slova skrývají nějaký další význam. Přesto bylo hezké, že se ozval, že si na ni vzpomněl, a Hannah se při tom pomyšlení bolestně sevřelo hrdlo.

Odložila list papíru na postel, aby Eliáš se Sunshine poznali, že dočetla, a tehdy se ozval Eliáš.

„Drahoušku, na nějakou dobu tě pošleme pryč z komunity,“ oznámil.

Hlavou se jí honil milion otázek, ale skoro žádnou z nich nesměla položit. Zaváhala a pak se pokorně zeptala: „Kvůli mým hříchům?“

Eliáš se usmál, a byl to podivný úsměv, skoro jako by se jí vysmíval, ale pořád to bylo lepší, než kdyby se zlobil.

„Ne, drahoušku, kvůli tomu ne,“ odpověděl. „Naši podlí nepřátelé, kteří se tě už tak dlouho snaží dostat, znovu přešli do útoku a mohlo by dojít k raziím. Chceme, abys byla v bezpečí a daleko od toho všeho, proto jsme se tak rozhodli.“

Hannah přepadl smutek a lítost, a náhle to na ni všechno těžce dolehlo.

Komunita a Prorok si už tolik vytrpěli kvůli ní a hlavně kvůli její zlé matce z Nicoty, která využívala policii a neznabožské úřady k pronásledování Vyvolených. Hannah s tátou se proto museli v jednom kuse stěhovat a komunity dělaly všechno možné, aby ji před Nicotou uchránily. Dokonce i Prorok věděl o její situaci, což její hříchy ještě zhoršovalo; dokazovalo to totiž, že si Hannah neváží obětí, které kvůli ní všichni přinášejí.

„Je to zase kvůli mojí matce z Nicoty?“ zeptala se.

„Vlastně přesně nevíme, kdo to má tentokrát na svědomí,“ řekl Eliáš, „ale Pán a Prorok nám zjevili, abychom to očekávali, a tak děláme opatření.“

„Kam půjdu?“ zeptala se Hannah. „Pojedu bez táty?“

„Tvůj otec nám dal své požehnání,“ řekl Eliáš. „Ale protože nemůže odjet s tebou, zůstaneš ve městě –

jenom nebudeš bydlet v komunitě, a místo táty s tebou pojede Sunshine.“

To vysvětlovalo, proč tam Sunshine je.

„Hned teď?“ zeptala se Hannah.

„Požádali jsme sponzory, aby se tady během dneška nebo zítřka zastavili a odvezli tě na bezpečné místo.“

Hannah měla ještě v čerstvé paměti zážitky z poslední návštěvy u sponzorů se Sunshine a ty vzpomínky jí jako dvě mohutné tlapy sevřely hrdlo, přerušily přívod vzduchu, až měla pocit, že se udusí.

Neměla povoleno klást otázky, ale jeden strach přehlušil druhý a ona bez rozmýšlení vyhrkla: „Budu zase muset sdílet Boží lásku?“

Odpovědí na její dotaz bylo jen ticho.

Sunshine se zakabonila. Hannah ten výraz poznala, tak se dospělí tvářili, když přemýšleli, jak vybřednout z ošemetné situace. Vyděsil ji však Eliášův obličej, vypadal naprosto nechápavě, jako by vůbec netušil, o čem Hannah mluví.

To znamenalo dvě věci. Za prvé, že na ni možná Rachel nežalovala. Třeba má průšvih kvůli nějakému jinému provinění. Horší však bylo, že Sunshine, ačkoli žila v jejich komunitě, měla vyšší postavení než Eliáš, a to bylo možné jedině v případě, že by spadala přímo pod Proroka. Znamenalo to, že pokud s ní Hannah odejde z komunity, může si s ní Sunshine prakticky dělat, co chce, protože nikdo by se přece nepostavil člověku, který se zodpovídá přímo Prorokovi.

Strach ji zcela ovládl a ona se snažila zadržet slzy. Byla naprosto bezmocná. Nechtěla z komunity odejít.

Nechtěla nikam chodit sama se Sunshine a chtěla věřit, že kdyby tu byl táta, tohle by se nikdy nestalo.

Tátu by aspoň mohla poprosit, ať se za ni přimluví, aby s ní jel namísto Sunshine on, což u mámy udělat nemohla, protože máma by jí jenom nařídila, ať se podvolí a poslechne.

Ty myšlenky jí bleskově prolétly hlavou a Hannah, v horečné snaze si Sunshine nějak naklonit, zavděčit se té ženě, která ode dneška či zítřka získá plnou vládu nad jejím životem, chtěla z té otázky nějak vycouvat, jenže Sunshine promluvila dřív.

„Ale kdepak,“ řekla, „nic takového. Odjedeme jen na pár týdnů do hotelu, abys nebyla na očích a abychom tě mohli chránit, protože Pán a Prorok nás varovali, ať se připravíme na razie, to je všechno.“

Hannah přikývla. Chtěla tomu věřit. Sunshine by přece nelhala, ne? Cizím lidem v Nicotě se lhát mohlo, ale mezi sebou si Vyvolení říkali pravdu. Když dospělí nechtěli, aby děti něco věděly, prostě je pokárali za ptaní. Ale možná, že tohle je něco jiného. Třeba teď Sunshine lže, protože je u toho Eliáš; bylo totiž zcela jasné, že Eliáš se nemá nic dozvědět. Copak si dospělí navzájem lžou?

Eliáš si odkašlal, jako by to téma považoval za vyřízené a hodlal přejít k něčemu dalšímu. Hannah ztuhla.

„Jistě chápeš, zlato, že odjezdem z komunity se nic nemění na ponaučeních, která si máš vzít k srdci, že?“

řekl. „Máme stále velké obavy o tvé duchovní zdraví a podle některých hlášení, co jsem v posledních dnech dostal, se zdá, že si stále pouštíš do života ďábla.“

Hannah nic neříkala. Tentokrát vůbec netušila, co vlastně provedla. Možná se jí ten zmatek odrazil v obličeji, anebo se tvářila jako neviňátko, protože Eliáš pokračoval.

„Spousta lidí si všimla tvého skleslého a smutného výrazu,“ prohlásil. „Když tě prostoupí Boží duch, je to vidět, ale ty nenecháváš Ježíše, aby prozářil celou tvou osobnost. Musíš se víc usmívat, Hannah, aby se Pán Ježíš skrz tebe zjevoval ostatním.“

Hannah přikývla. Poslední dobou moc nebylo čemu se usmívat, ale to nebyl žádný důvod ani omluva pro zasmušilý výraz v obličeji. I kdyby byl člověk sebesmutnější, nesměl to dát najevo. Bylo nesmírně důležité vždycky se tvářit vesele a nechat se prozářit Ježíšovým světlem, jenže jí se v posledních dnech v srdci odehrávalo tolik věcí, že nedbala na to, jak působí navenek.

„Po obědě se můžeš sbalit,“ pokračoval Eliáš. A když znovu přikývla, dodal: „A teď pojď, obejmi mě, ať vidím, že jsi na správné cestě k Bohu.“

Hannah vstala, naklonila se k němu a objala ho. Eliáš ji uchopil do náruče, pevně ji stiskl a poplácal ji po zadku, což její nepříjemné pocity ještě umocnilo.

„Písmo praví: ‚Koho Pán miluje, toho přísně vychovává,‘“ prohlásil Eliáš, „a my tě trestáme jen proto, že tě máme rádi a chceme, abys byla pro Pána Ježíše co nejlepší.“

Hannah se při návratu do kuchyně loudala, jak nejvíc to šlo. Čekala tam na ni jen shnilá zelenina, takže nebylo kam spěchat, a Ezi se na ni zlobit nemůže, když ji odvolal sám Eliáš. Jestli bude mít štěstí a Ezi potřeboval zeleninu rychle, třeba mezitím poslal někoho jiného, aby to dodělal.

Přemýšlela o všech těch věcech, které jí řekl Eliáš, a jako vždy, když si ji zavolali na pohovor, se na tom snažila najít aspoň něco pozitivního, čeho by se mohla chytit a přesvědčit samu sebe, že je všechno v pořádku. Pokud se jí povedlo tomu uvěřit, dokázala pocit nevolnosti ovládat.

Dorazila ke kuchyni, a ještě než otevřela dveře, přesvědčila se, že se tváří správným způsobem. Náznak úsměvu bude stačit. Přílišná veselost by působila falešně a budila by dojem, že se dostala do ještě většího průšvihu, což by způsobilo další problémy.

Hannah strčila do dveří, otevřela je a každá část jejího těla a každá tajná modlitba se přitom obracela k nebi v naději, že Sunshine mluvila pravdu.

KAPITOLA 26

Rozhovor s Gideonem stál Munroeovou dvě hodiny, takže se její peugeot objevil před branou ranče až v půli odpoledne. Vstup do objektu probíhal podle stejného vzorce jako při předešlých návštěvách: čekání u vrat, pomalý přejezd k domu a další čekání na Eliáše.

Stačily však tři dny, aby se z jejího příjezdu stala natolik rutinní záležitost, že Dust, onen dospívající mládenec, přijal nabídku na svezení k budově a nebyl ani zdaleka tak mlčenlivý jako ze začátku. Během jejich společné jízdy se tak Munroeová poprvé ocitla úplně sama s někým z mladší generace Vyvolených, a i když se jí hlavou honily desítky otázek, cesta byla na kteroukoli z nich příliš krátká. Stačila ovšem k tomu, aby se pokusila vetřít do mladíkovy přízně.

S očima upřenýma na štěrkovou cestu, aby chlapce nevyplašila a vzbudila iluzi nevinnosti, Munroeová prohlásila: „Zřejmě musíte být výjimečný; obsluhovat vrata přece nemůže každý, že ne?“

Periferním viděním zahlédla, jak se Dust zazubil. „Já jsem dveřník,“ řekl. „Vlastně to není nic zvláštního.“

V hlase mu přesto zněla pýcha nad jeho funkcí, i když byl jen pomocník, jemuž důvěřovali pouze do té míry, že měl dovoleno otevírat vrata známým lidem, nikoli však cizím osobám jako Esteban.

Munroeová zastavila vedle parkovacích míst, která měla být prázdná, ale nebyla. Dodávky byly pryč a na jejich místě stály dva poslední modely mercedesu, černé a impozantní, s tónovanými skly téměř tak tmavými jako barva karoserie. Tohle nebyla vozidla, která by mohla po městě nenápadně převážet patnáct lidí, a komunita se svým omezeným rozpočtem by si je ani nemohla dovolit.

Munroeová vystoupila z vozu a zamířila k autům. Zastavila se před nimi a pozorně si je prohlížela v naději, že tím Dusta vyprovokuje k vysvětlení, aniž by o něj musela sama požádat.

Chlapec se ohlédl, lakonicky prohlásil „návštěva“ a počkal, až se k němu Munroeová připojí.

Nejpravděpodobnějším vysvětlením byli sponzoři, ti, které si komunita předcházela kvůli penězům a ochraně, což byl nečekaný zvrat. V závislosti na tom, kdo sponzoři byli a s kým byli ve spojení, se mohla celá rovnice podstatně zkomplikovat.

Jednoslovná odpověď byla maximum, co z Dusta mohla dostat bez dalšího vyzvídání, a tak, stejně jako při každém lovu informací, bylo lepší držet se zpátky než zmařit celou příležitost kvůli maličkosti. Ať si chlapec klidně mlčí, ona si totožnost návštěvníků stejně zjistí, jakmile bude mít možnost předat Bradfordovi informace o poznávacích značkách.

Nechala ležet příruční tašku na zadním sedadle auta a vešla s Dustem dovnitř. Nezavedl ji však do přístěnku, jak předpokládala, ale zamířili spolu nahoru po schodech do místnůstky se stěnami z překližky, která ukrajovala kus odpočívadla u schodiště. Když Dust zaklepal, ozval se zevnitř Eliášův hlas a chlapec strčil hlavu do dveří. Pak posuňkem pozval Munroeovou dál a sám se otočil a odešel za svými povinnostmi, k nimž určitě nepatřilo jen čekání, až zazvoní zvonek u vrat.

Bylo zřejmé, že kamrlík přeplněný policemi a kancelářským vybavením slouží pro víc osob. Eliáš seděl za provizorním psacím stolem na kovové židli, před sebou měl přenosný počítač a vedle štos papírů. Když Munroeová vešla dovnitř, vstal, aby ji mohl obejmout na uvítanou, a zablokoval jí cestu dřív, než se mohla zanořit hlouběji do klaustrofobního prostoru.

Při nevítaném fyzickém kontaktu se celá naježila, opět musela potlačit představy o ublížení na zdraví, a přinutila se objetí nenuceně opětovat. Přímo za Eliášem stály tři řady polic, jen částečně zakryté závěsem, za nímž byly vidět výtisky Poučení. Proto jí zastoupil cestu.

Vypadal stejně roztěkaně a vyčerpaně jako den předtím. Mávl ke dveřím a společně se vraceli stejnou cestou, jakou Munroeová přišla.

„V noci jsem měla další sen,“ řekla Munroeová, a než Eliáš stihl odpovědět, podala mu obálku. „Bůh mi sdělil, abych vám odevzdala tohle.“

Eliáš obálku přijal s patřičným zaváháním, s pohledem dost dlouhým, aby vyjádřil vděčnost a uznání, ale přitom natolik rychlým, aby neevokoval hrabivost. Aniž obálku otevřel, poděkoval a směroval Munroeovou zpátky ke schodišti se slovy: „Náš Pán by dnes potřeboval vaše služby. Jestli jste ochotná nám pomoci, pojďte se mnou do kuchyně.“

„Velice ráda,“ řekla a navzdory tomu, že u Vyvolených se o ochotě nediskutovalo, bylo v jejím stručném výroku víc pravdy než ve všem ostatním, co Eliášovi doposud řekla.

Kuchyně se nacházela v přízemí na konci chodby vedoucí dozadu za schody a od zbytku domu ji oddělovaly bytelné dveře, které zůstávaly neustále zavřené.

Eliáš otevřel a Munroeová vstoupila do místnosti mnohem teplejší než zbytek úsporně vytápěného domu.

Veškeré dění rázem ustalo a v nastalém tichu se nepřirozeně hlasitě ozývalo syčení páry z hrnců, bublajících na plynovém průmyslovém sporáku.

Skoro celý střed kuchyně zabíral provizorní dřevěný ostrůvek, kolem kterého stály tři dospívající dívky a krájely zeleninu. U vzdálenější zdi byly velké nerezové dřezy, před nimi stál větší chlapec a vedle něj muž

kolem třicítky; Munroeová ho tipovala na vedoucího kuchyňské směny, který má pod taktovkou všechno, co se mezi těmito čtyřmi stěnami odehrává.

Eliáš představil Munroeovou, hovořil anglicky a mnoho toho neřekl. Třicátník se představil jako Ezi, což Munroeová odhadovala na Ezechiáše. Chlapec, Jotham, se ohlédl ke dveřím jen na nejnutnější dobu, aby řekl své jméno, a hned se zase otočil zády a vrátil se k práci. Dívky se trochu ostýchavě usmívaly a posunuly se blíž k sobě, aby Munroeové udělaly místo.

Na opačné straně ostrůvku, mezi Morningstar, Eliášovou dcerou, kterou Munroeová znala už z předchozího večera, a novou tváří jménem Sarai, stála Hannah. Představila se jako Faith.

Podle představ Munroeové by teď měl nastat okamžik velkého útěku. Kladní hrdinové konečně pronikají k hledané osobě, vytahují zbraně a bezpečně odvádějí dítě z objektu.

Technicky by to Munroeová zvládla.

Stačilo by rychle zajít k autu, otevřít kufr a vrátit se se zbraní. Přední vrata nepředstavovala velkou překážku, vzhledem k tomu, že pro podobné případy byly z vozu odstraněny airbagy. Kdyby se skupinka v kuchyni rozhodla projevit odvahu a začala se s ní prát, bylo by trochu obtížné udržet Hannah a přitom odrážet útok ostatních čtyř, ale bylo to možné.

Zato však nemožné bez vystřelení jedné či dvou ran, což by vzhledem k přítomnosti sponzorů v objektu nebyl rozumný postup.

A tohle nebylo ve filmu.

Tohle byli skuteční lidé se skutečnými životy, skutečné dospívající děti, které neměly zapotřebí další emocionální trauma z toho, že se staly svědkem podobného násilí, nádavkem k tomu, co prožívaly v každodenním životě. Tohle byli bratři a sestry, na kterých Heidi, Loganovi a Gideonovi tolik záleželo, a ublížit některému z nich kvůli záchraně jiného by znamenalo vnést do procesu uzdravování další bolest.

Kdyby bylo násilí jediným způsobem, jak odsud Hannah dostat, Munroeová by neváhala. Jenže existovaly jiné, čistější způsoby. Dnes v noci, zatímco bude komunita spát, zmapuje budovu a povolá Bradforda.

Společně pak dívku odvedou a dají tomuhle místu navždy sbohem.

V mezidobí představovala kuchyně skvělou příležitost, jak se s dívkami lépe seznámit, získat jejich důvěru a skamarádit se nejen s Hannah, ale také s Heidinou sestrou Morningstar. U Morningstar by Munroeová mohla sondovat hlouběji a získat tak lepší představu, jaký přístup k Hannah mají zvolit, až ji odsud úspěšně dostanou.

Ezi Munroeovou špatnou španělštinou seznámil s tím, co je v kuchyni během následujících dvou hodin potřeba udělat. Pokorně přikyvovala, a když skončil, sundala si kabát a rozhlížela se, kam ho odložit.

Jak doufala, Ezi jí doporučil, aby si kabát nechala v obýváku, a tak zamířila ven z kuchyně. Šla pomalu, jen dokud ji mohli vidět, a sotva za ní zaklaply dveře, vyrazila téměř během do velké místnosti. Pohodila kabát na židli, pod sedadlo druhé umístila štěnici a pak namontovala mikrokameru těsně nad podlahu, aby byla téměř nepostřehnutelná.

Kamera byla malá, s krátkou životností baterie a s omezeným dosahem, pokud se však Munroeová příliš nevzdálí, přijímač v její kabelce zachytí signál, zesílí ho a přenese. Namířila objektiv na hlavní vchod, ale neměla čas zkontrolovat přesnost. Pokusí se to lépe seřídit později.

Zatím si klekla k židli a řekla: „Pište si. Potřebuju zjistit tyhle poznávací značky,“ a do ticha obývacího pokoje zpaměti diktovala čísla, která přečetla na černých sedanech.

I kdyby Bradford zrovna neseděl u stolu, najde vzkaz brzy, protože bude s napětím očekávat zprávy z ranče. Tím zde Munroeová skončila. Bradford má všechno, co potřebuje, aby se mohl pustit do práce, a kdyby se vyskytlo něco urgentního, zavolá jí na mobilní telefon, určený právě k tomu účelu. Ona sama mu raději volat nebude, pokud se nestane nic nepředvídaného, aby nevzbudila pozornost.

Vrátila se do kuchyně a postavila se k ostrůvku mezi dívky. Morningstar k ní přisunula mísu s brambory a

podala jí prkénko a nůž.

Munroeová s tichým povzdechem uchopila nůž, masivní a tupý. Kdyby měli ostatní v místnosti tušení, co dokáže dravec v jejím nitru udělat s touhle neohrabanou kuchyňskou kudlou, nepokračovali by tak bezstarostně v práci. Sevřela prsty kolem rukojeti a nůž se rázem stal nedílnou součástí jejího těla, její prodlouženou rukou. Instinktivně ho potěžkala a vyzkoušela jeho rovnováhu, pak vzala z mísy brambor a nakrájela jej na kostičky tak, jak jí to ukázali.

Dorozumívacím jazykem byla angličtina a konverzace plynula nenuceně, chvílemi až v neuctivém tónu. Z

občasného škádlení a popichování se Munroeová dozvěděla o Vyvolených a jejich zvyklostech víc, než ve všech debatách s Eliášem. Předstírala, že nerozumí, a Morningstar občas přerušila hovor a přetlumočila jí vybrané věty do španělštiny, aniž tušila, že všemu, co si řeknou, nejen rozumí, ale navíc to i nahrává.

Rychle se také ukázalo, že když se hovoří španělsky, Ezi s Jothamem téměř nerozumí a vůbec si jich nevšímají.

Vztahy v kuchyni mohly sloužit jako názorná ukázka dělby pravomocí. Tohle bylo Eziho království; to on měl v popisu práce dělat zázraky s potravinami, které mu dodali, a se svými pracovními povinnostmi mu všichni přítomní podléhali. Ve všem ostatním však vládla Heidina sestra Morningstar. Morningstar pověřili doprovodem Munroeové, dívky před ní tajily své myšlenky a při rozhovoru s cizí osobou se řídily podle ní.

Čas běžel a skupinka si na přítomnost Munroeové pomalu zvykala. Munroeová se zapojovala do hovoru, vtipkovala a rozesmívala je trefnými poznámkami, a sem tam položila nějakou otázku. Vyhýbala se nepohodlným tématům, na jaká se jich obvykle vyptávali venku v Nicotě; nezajímalo ji, čím se baví ve volném čase nebo jaké předměty ve škole mají nejraději, a rozhodně s nimi nedebatovala o vysoké škole nebo volbě povolání, podobná rozhodnutí nezáležela na nich. Držela se na bezpečném území, kde nehrozily žádné pasti ani záludnosti, kde nemusely vyhýbavě mlžit, aby se jejich způsob života zdál člověku zvenčí přijatelnější, a tím pádem si tolik nehlídaly, co řeknou.

Tyto tři dospívající dívky se nijak nelišily od těch nejzapeklitějších sledovaných objektů s jejich pečlivě skrývanými tajemstvími a morálními důvody, proč je držet pod pokličkou. Základem bylo přimět je přejít z ofenzivy do defenzivy, zaměřit se na nejcitlivější místa a vystavit je útoku, ať už skutečnému nebo smyšlenému. Bariéry padnou a Munroeová získá potřebné informace.

A tak pohotově měnila téma hovoru, vyptávala se na jejich církev, jak sektu samy označovaly, na radost za služby Pánu a přinášení obětí, a zmínila přitom sebeodříkání první generace, která se vzdala všeho, jen aby mohla sloužit Bohu. Pak se dívek zeptala, zda i ony musely něco obětovat, když už byly požehnány tím, že se narodily do komunity.

Přechod byl tak nenásilný, že ho dívky ani nepostřehly. Morningstar a Sarai se otevřeně rozpovídaly o svém životě, o tom, čeho se vzdaly, a Munroeová trpělivě čekala a vstřebávala informace, zatímco Hannah zůstávala podivně tichá.

Munroeová se nakonec obrátila přímo k ní. „A co ty, Faith?“

Hannah vrhla kradmý pohled na Morningstar a po jejím nepatrném pokývnutí řekla: „Já jsem se vzdala táty, aby mohl sloužit Pánu. Má zvláštní poslání a já už ho kvůli tomu nevídám, neviděla jsem ho několik let, vlastně jsem na tom stejně jako první generace, která se připojila k hnutí a opustila své rodiny. Vím, jaké to je. Je to těžké. Ale Bůh mi za to požehná.“

Její slova jenom potvrdila podezření, která Munroeová měla ohledně Davida Lawa, ale takto naplno vyslovená v Munroeové vyvolala prudké, bolestivé bodnutí. Tvářila se sice stejně klidně jako ostatní kolem stolu, ale uvnitř to v ní začínalo vřít. Hannah byla dítě, na kterém záleželo natolik, aby ho ukradli, unesli a oddělili od rodičů, kteří ho milovali a obětovali by mu všechno na světě, nebyla však tak důležitá jako služba Prorokovi.

Morningstar zpražila Hannah pohledem a dívka zmlkla. Munroeová se snažila zachránit situaci. „Aspoň máš mámu,“ řekla.

Hannah přikývla. „Je to moje matka v Bohu, něco jako adoptivní rodič.“

„Tvoje skutečná máma odjela s tátou?“

Hannah zavrtěla hlavou. „Ta je v Nicotě, ona je nepřítel Boží. My nejsme spříznění s nevěřícími.“

Munroeová znala jejich učení a věděla, co to znamená. Z tohoto bodu se mohla vydat miliony směrů.

Vybrala si tu nejméně přirozenou cestu, která ale byla pro Vyvolené nejohleduplnější. „Takže je to nakonec dobře,“ řekla. A pak, po významné odmlce, dodala: „To máte všechny nějaké nevěřící příbuzné mimo komunitu?“

„Všichni ne,“ řekla Hannah, „ale Morningstar má.“

Munroeová očekávala, že si za to od devatenáctileté dívky vyslouží další káravý pohled, ale Morningstar si povzdechla a začala nadrobno sekat cibuli. Ze štiplavého zápachu se všem kolem stolu rozslzely oči. „Mám v Nicotě několik sester,“ řekla.

„Starších?“

Morningstar přikývla. „Ale já s nimi nemluvím. Nejen proto, že jsou nevěřící, ale kvůli tomu, že jsou to lhářky.“

„O čem lžou?“

„O věcech, které se v naší církvi nestaly, a ony tvrdí, že staly,“ řekla, „o tom, čemu věříme a čemu nevěříme, a tak.“

„Jako například?“

Munroeová se obvykle snažila vyhýbat přímému vyptávání, ale Ezi s chlapcem si jí nevšímali a dívky nic nezpozorovaly.

„Tvrdí, že děti u Vyvolených jsou týrané, že nemáme vzdělání a že dospělí pohlavně zneužívají mladistvé,“

řekla. „Samozřejmě, když se na mě podíváte, je jasné, že mě nikdo netýrá. Pro mě osobně je to tady ta nejlepší škola života a žádný dospělý mě nikdy nezneužil.“

Hannah na opačné straně ostrůvku uhnula pohledem. Byl to jen nepatrný pohyb očí, pohled provinilce, když jeho podvědomí zaznamená lež a vědomí ji rychle potlačí. Ten záblesk poznání však Munroeové stačil, aby si dala všechno do souvislosti. Žaludek se jí zhoupl a puls zrychlil. V mžiku. Z klidu k zuřivosti za zlomek vteřiny.

Odložila nůž a zasunula ho špičkou pod krájecí prkénko. Ne kvůli tomu, že to přikazovaly bezpečnostní předpisy, ale proto, že pustit nůž z ruky byl nejspolehlivější způsob, jak zabránit krveprolití.

KAPITOLA 27

Munroeové bušilo srdce. Myšlenky jí divoce vířily v hlavě a mozek pracoval na plné obrátky, aby udržel kontrolu nad situací a přitom zpracoval vše, co právě slyšela. Zbytek proslovu Morningstar poslouchala jen na půl ucha a v následném tichu trochu lehkovážně poznamenala: „Tvým sestrám se mohly klidně přihodit věci, které se tobě nikdy nestaly.“

Morningstar se nechala natolik unést svým vyprávěním, že reakci Munroeové ani její provokativní poznámku nevnímala, a drmolila dál. „Mám stovky přátel,“ prohlásila a vypadala přitom jako mladší a drsnější verze Heidi. „A nikomu z nich se nikdy nic podobného nestalo. Můžu vám zaručit, že nikdo z nás není zneužívaný. Je nemožné žít tak blízko u sebe a nepoznat, co se děje, z těch stovek známých by mi určitě někdo něco řekl.“ Zarazila se a trochu se vzpamatovala. „Promiňte,“ řekla. „Já prostě jen nedokážu uvěřit, že na těch historkách je něco pravdy.“

Munroeová přikývla. Znala tenhle dril, měla o něm všechno přečtené. Ta odpověď ilustrovala standardní přístup Vyvolených, z perspektivy zkušeností jedné osoby se zavrhlo všechno kromě oficiální pravdy.

Termín „zneužívání“ se navíc popíral tak snadno, protože měl pro tyto děti jiný význam než pro lidi venku v Nicotě. Stejné slovo, jiný jazyk. Munroeové se začínala zmocňovat závrať.

Ano, bylo možné, aby se to dělo v tak bezprostřední blízkosti a nikdo o ničem nevěděl. Důkaz měly přímo před očima, stál naproti nim, mladá, blonďatá, nevinná dívka, s očima upřenýma na cuketu, kterou krájela bez jediného slova, jímž by opravila svou nadřízenou v Bohu. Pravda o Hannah byla tak zjevná pro každého, kdo měl zájem se dívat, pro každého, kdo měl zájem.

Bušení v hlavě Munroeové zesílilo k extrémní hlasitosti; nůž před ní představoval bouřlivou cestu ke spáse. Munroeová to nutkání potlačila. Potlačila zuřivost. Jen s námahou však udržovala pozornost.

„Potřebuju si odskočit,“ řekla.

„Když vyjdete na chodbu, jsou to první dveře vlevo,“ odpověděla Morningstar a Munroeová vyrazila z kuchyně dřív, než dívka stihla větu dokončit.

Na toaletě se opřela zády o zeď a zaklonila hlavu. S očima upřenýma do stropu se zhluboka nadechla, ale stále to v ní vřelo. Ovládala ji krvelačnost, čirá a neředěná, touha po pomstě; chtěla nastolit spravedlnost a napravit křivdy, jež neměly být nikdy spáchány. Původně měla v plánu vyhnout se násilí, počkat na noc a tiše odsud Hannah odvést, ale nešlo to. Hlavou tiše bušila do zdi s tichým rytmickým duněním. Nejde to. Nejde to.

A náhle v ní oheň prudce vyšlehl a přetavil se v žár čirého soustředění. Munroeová vyrazila z toalet směrem ke kuchyni a k chodbě vedoucí do vstupní haly. Popadne zbraň, odvleče odsud Hannah a bude po všem. Pět minut.

Ostatní ať už si to tady nějak vyřeší, a co se týče Heidi, Gideona a Logana, vem to čert, ona se snažila –, může jim jen předem popřát upřímnou soustrast k případným důsledkům.

Prošla kolem kuchyně a hlavní chodbou zamířila do vstupní haly. Pár kroků od schodiště se prudce zastavila.

Po schodech scházela skupina pěti cizích mužů a tří žen z řad Vyvolených. Nebyl to jejich počet ani poměr sil, co Munroeovou přinutilo ztuhnout na místě. Dokázala by se dostat ven, dokázala by odsud Hannah odvést i proti přesile, za předpokladu, že by oběti na životech byly přijatelným průvodním jevem.

Zpomalila kvůli těm mužům. Tohle byla ta návštěva, majitelé černých aut zaparkovaných venku.

Měli na sobě obleky šité na míru a drahé boty, a pod třemi saky se rýsovaly nevysvětlitelné boule v místech, kde žádné být neměly. Tři ženy, lépe oblečené a upravené než kterákoli z Vyvolených, co Munroeová doposud potkala, dělaly oči na prostřední dva muže. Těm mohlo být maximálně ke čtyřicítce a vypadali jako bratři. Vzduchem poletovaly koketní úsměvy, konverzace nenuceně plynula a návštěvníci si přítomnosti Munroeové nevšimli až do chvíle, než sešli k úpatí schodiště.

Jako ve zpomaleném záběru zapadl obrázek s průzračnou jasností na své místo. Držení těla. Vzájemné postavení. Manýry. Povýšenost. Byli to bohatí podnikatelé, to ano, ale víc než jen to. Munroeová se dost dlouho pohybovala v kalných vodách podsvětí, aby na první pohled poznala korupci, a tohle byl ten případ

– ti dva se svými tělesnými strážci a s kurtizánami jako laskavou pozorností od Vyvolených, a zároveň vysvětlení lepšího nábytku a novějších vozidel na ranči.

Skupinka se zastavila v přízemí, mezi Munroeovou a dveřmi; nikam nespěchala a možná ani neměla namířeno na žádné konkrétní místo. Postávali v hale, a když nastala pauza v rozhovoru, Munroeová vykročila a chtěla je obejít těsně podél zdi.

Pomalu postupovala vpřed a náhle strnula na místě, když se po ní jeden ze dvou šéfů natáhl. Počínal si laškovně, a přitom majetnicky, jako by měl právo na ni sáhnout. „Ahoj, krásko,“ řekl, a Munroeová mu odstrčila ruku pohybem tak prudkým, že si ho nevšiml nikdo kromě dotyčného a jednoho z osobních strážců.

Jednala bez přemýšlení, rozum a logiku jí zastřely emoce, a probral ji až šok z vlastní reakce. Zatímco se ostatní otáčeli a zjišťovali, ke komu muž mluví, začala žehlit následky, nasadila masku pokory a okamžitě

vklouzla do jiné role. Upřeně muže pozorovala zpod přivřených víček, pro všechny ostatní z ní vyzařovala podřídivost, jen jeho probodávala očima a pohledem ho varovala, aby se neopovážil ještě o něco se pokusit.

Okamžik počkala, a když ostatní nijak nezareagovali, vykročila dál. Bodyguard, který ji viděl při činu, jí zastoupil cestu.

Za jiných okolností by ji podobný scénář přiměl k úplně jiné reakci, ale dnes nic takového nechtěla. Jejím cílem bylo dostat Hannah ven, a to hned; jenže její aktuální plán se začínal hroutit. Nebylo to kvůli přesile, která jí stála v cestě, ale proto, že dokud budou tito ozbrojení muži nablízku, neexistovala odsud rychlá a čistá úniková cesta. Někdo začne střílet a Hannah by to nemusela přežít.

Šéf něco pošeptal jednomu ze svých mužů a ten vzkaz zopakoval jedné z žen. Munroeová zůstala stát na místě, cestu měla zablokovanou a šéf si ji mlsně prohlížel jako jednohubku na večírku.

Žena se zamračila, když jí došlo, co muži chtějí, a jakmile se její odpověď dostala k adresátovi, osobní strážce ustoupil a nechal Munroeovou projít.

Venku Munroeová zamířila ke kufru auta, zůstala nehybně stát na místě a dlouho zírala do prázdna.

Události v hale ji přivedly k rozumu a s ním se vrátila šachovnice, strategie a původní plán, pokud ona dokáže zachovat rozvahu a vydržet, než nastane noc.

Obešla auto ke dveřím řidiče, otevřela, vklouzla dovnitř a zabouchla za sebou dveře. Vytáhla z kapsy pohotovostní telefon a vytočila číslo.

Bradford zvedl sluchátko po prvním zazvonění.

„Mám jen minutu,“ řekla. „Získal jste ty informace?“

„Jo, právě přišly,“ řekl. „Ta auta patří rodině Cárcanových, jsou to majitelé firem v Buenos Aires, se styky na vysokých místech, vlivní a bohatí, a jejich jména jsou spojována s organizovaným zločinem. Většinou se jedná o praní špinavých peněz na vysoké úrovni, ale je toho mnohem víc. Fungují mimo dosah radaru, rozhodně nejsou přátelští a není radno si s nimi zahrávat.“

V Bradfordově lehké odmlce se skrývala řada otázek, kde vzala ty poznávací značky a co se to sakra děje –, ale nahlas se nezeptal. „Narazila jste na hnízdo zmijí,“ varoval ji. „Buďte opatrná, prosím vás.“

Munroeová zaváhala, potom mu poděkovala a vypnula telefon.

Krása.

Zírala směrem k hlavnímu vchodu.

Potomci rodu Cárcanů ještě nevyšli z ranče a Munroeová tady netoužila sedět a čekat, až se objeví.

Dokud celá skvadra nezmizí z pozemku, nepřicházela záchrana Hannah v úvahu. A pokud Munroeová chtěla nechat možnost nočního zásahu otevřenou, nezbývalo jí než se vrátit do kuchyně.

Hala byla prázdná, když přes ni procházela, a s každým odhodlaným krokem ke kuchyni přetáčela v hlavě nazpátek pomyslnou pásku a vracela se do stejného rozpoložení, v jakém se nacházela, než ji tak nastartovalo odhalení pravdy o Hannah.

V kuchyni se během její nepřítomnosti nic nezměnilo; byla rušná a vyhřátá a na dokončení jídla zbývalo posledních patnáct minut. Když Munroeová vstoupila, nikdo se jí na nic neptal, kromě obligátní otázky, zda je v pořádku, a po její souhlasné odpovědi všechno běželo jako předtím.

Munroeová se pohybovala jako na autopilotu, klidnou maskou na obličeji zakrývala kypící vnitřní zmatek a byla vděčná za zrychlené tempo v kuchyni, které nedávalo prostor k mimopracovním diskusím. A pak si služba z jídelny odnesla hrnce a tácy a kuchyně, ještě před okamžikem plná horečné aktivity, náhle ztichla.

Morningstar se s teatrálním povzdechem obrátila k Munroeové. „Táta říkal, že se zdržíte na noc,“ řekla.

Munroeová přikývla s falešným úsměvem ještě stále namalovaným na obličeji.

„Do večeře máme deset minut,“ oznámila Morningstar a vykročila ke dveřím. „Zajdeme pro vaše věci, pak vás můžu provést po domě a ukážu vám, kde budete spát.“ Otevřela dveře a počkala, až za ní Munroeová vykročí.

Teď by měla Munroeová zajásat nad vynikající příležitostí zmapovat dům, která se jí nabízela jako na talíři, aniž o ni musela žádat nebo intrikovat. Munroeová však chtěla mít Hannah na očích a pomyšlení, že by měla odejít z místnosti, byť na nesmírně potřebný průzkum, ji ještě víc znervóznilo. Neochotně sebrala z podlahy kabelku a nechala zbývající tři pomocníky, aby se věnovali úklidu.

Spolu s Morningstar kráčela k autu a venku, pod temnějícím nebem a vedle stále přítomných limuzín, vytáhla ze zadního sedadla příruční zavazadlo. Morningstar ji sledovala se špatně skrývanou zvědavostí a její výraz Munroeovou zarazil. Když Morningstar přeletěla očima od auta ke kufříku, nebyl to pohled hlídače, ale skrývala se v něm otázka; jako by si až teď všimla auta a spojila si jeho vlastnictví nejdřív s Munroeovou a pak s předchozím rozhovorem o přinášení obětí.

Munroeová postavila kufřík na zem a vysunula teleskopické držadlo. Morningstar ze zavazadla nedokázala spustit oči, ten kufr stál pravděpodobně víc, než kolik Morningstar přinesla do komunity za celý měsíc.

„Líbí se ti?“ zeptala se Munroeová.

Morningstar zrudla rozpaky jako člověk, kterého přistihli při šmírování. „Je moc hezký,“ řekla.

„Můžeš si ho nechat.“

Morningstar se zarazila a zeptala se: „Opravdu?“

Munroeová jí podávala držadlo. „Vezmi si ho hned, jestli chceš,“ řekla. „Svoje věci si vybalím později.“

Morningstar zaváhala, a pak s náznakem úsměvu, který nápadně připomínal Heidi, po něm natáhla ruku.

Obětování kufříku byl ten nejsnadnější úplatek, jaký kdy Munroeová dala.

Horní patro hlavní budovy bylo rozdělené do čtyř kvadrantů. V jednom byli ubytovaní dospívající chlapci a mladší svobodní muži, ve druhém dívky a neprovdané ženy. Ve třetí části bydlela skupina menších dětí obou pohlaví a poslední byla podle slov Morningstar přepažená na menší místnosti pro několik párů.

V celém horním patře se nacházely jen dvě umývárny a podobně jako u toalet, které Munroeová viděla v přístavbě, byly upravené pro větší počet lidí.

Dívčí pokoj, jak se mu říkalo, se podobal ložnicím v přístavbě a zaplňovaly ho podomácku vyrobené úzké palandy po třech lůžkách nad sebou, oddělené úzkými chodbičkami. Kufry se skladovaly pod spodními postelemi a jako další úložný prostor sloužily zabudované skříňky vzadu u zdi. Všechny postele byly pečlivě ustlané a zakryté podomácku ušitými, barevně sladěnými přehozy. Nikde se nepovalovaly žádné osobní věci. Jediným dalším kusem nábytku v místnosti byla vysoká úzká policová skříň se závěsem, vtěsnaná mezi dvojici paland.

Až tady, v tomto stísněném prostoru, kde místo bylo nedostatkovým zbožím, Munroeová pochopila hodnotu malého kufříku, který dala Morningstar. Dalo-li se soudit podle počtu postelí, bydlelo v této nevytopené místnosti o rozloze šest krát šest metrů celkem patnáct dívek.

Morningstar ukázala na jedno z horních lůžek. „Tohle je jediná postel, kterou máme momentálně volnou,“

řekla. „Crystal je totiž na cestách. Jestli se bojíte, že byste měla problémy s lezením nahoru, můžu se s vámi na noc vyměnit.“

Munroeová pohlédla na postel a trochu s ní zatřásla. Vzhledem k umístění těžiště celé té obludnosti byla palanda docela bytelná. „Zkusím to,“ řekla. Ne proto, že by tam snad hodlala spát, ale vedle palandy stála policová skříň, která představovala prvotřídní místo k namontování skryté kamery.

Munroeová pak použila prkna v čele postele jako žebřík a s mnohem menší mrštností, než jaké byla schopná, se pomalu vyškrábala nahoru. Posadila se s hlavou přikrčenou pod stropem, zazubila se na Morningstar a zeptala se: „Kde spíš ty?“

Morningstar ukázala na prostřední postel u protější zdi.

„A Sarai?“

Spodní lůžko pod Munroeovou.

„A co Faith?“

Morningstar pohodila hlavou k prostřednímu lůžku ob jednu palandu.

To všechno mělo za účel získání jediné drobné informace, zjištění, kde v noci Hannah najít. Jenže takhle to ve světě informací chodilo. A mise Munroeové byla zatím úspěšná: jedním vrzem získala potvrzení, kde je umístěn objekt zájmu, plus prostorové uspořádání horního patra a volný přístup do celého objektu. To vše za cenu jednoho příručního zavazadla.

Nejobtížnějším nočním úkolem bude vylézt z postele tak, aby nevzbudila nocležnice pod sebou.

Munroeová se schválně zavrtěla, aby se postel roztřásla, a vysloužila si za to úsměv od Morningstar.

„Asi bych si na to zvykla,“ řekla Munroeová.

Morningstar se stále usmívala. „Musím si ještě něco rychle vyřídit,“ oznámila. Ukázala na skříň se závěsem. „Na osobní věci můžete použít Crystalinu polici. Nechcete se tady trochu zabydlet? Já se za pět minut vrátím a můžeme vyrazit do jídelny.“

Munroeová přikývla. Překvapovalo ji, jak snadno ji Vyvolení přijali mezi sebe, klidně přece mohla být nějaká kriminálnice. Pustili ji do svého soukromí, nechali ji o samotě s vlastními dětmi, ale přitom jí nedůvěřovali natolik, aby jí dali přečíst Poučení pro své přívržence. Jejich pokřivené priority dávaly smysl, až když člověk pochopil způsob uvažování Vyvolených.

Morningstar odešla a v prázdné místnosti Munroeová připevnila kameru nahoru na policovou skříň.

Skončila právě ve chvíli, kdy se dívka vrátila.

Scéna u večeře probíhala stejně jako den předtím. Hluk sto padesáti hlasů v prolínajících se rozhovorech.

Zpěv. Modlitba. Pak opět kakofonie zvuků. Munroeovou znovu posadili s Eliášovou rodinou, jen tentokrát se k nim připojila i Hannah, ačkoli na druhé straně místnosti seděla její adoptivní matka Magdalene se třemi menšími dětmi.

Přítomnost Hannah Munroeovou zarazila; musela si to v duchu přebrat a znovu si přehrát možné scénáře a preventivní opatření; musela se ujistit, že to není nějaká léčka, že Vyvolení skutečně netuší, proč je tady, že nejsou lepší herci než ona, že to musí být jen náhodná shoda okolností.

Eliáš přišel ke stolu pozdě. Vklouzl na lavici, vmáčkl se vedle Hannah a objal ji kolem ramen. „Vidím, že už jste se seznámila s mou adoptivní dcerou,“ obrátil se k Munroeové.

„Ještě stále se snažím pochopit všechny rodinné vztahy,“ řekla Munroeová.

„Její otec slouží Pánu v jiné komunitě,“ vysvětlil, „a tak Faith tráví několik nocí v týdnu s naší rodinou.“

Nechal ruku položenou kolem dívčiných ramen mnohem déle, než bylo běžné, a Munroeová by to přešla jen jako další specifikum Vyvolených, nebýt bolestného výrazu ve tváři Hannah.

Bylo to toho dne už podruhé, co si u ní Munroeová takového výrazu všimla. Tohle dítě, které bylo od malička zvyklé na těsný kontakt, které neprojevovalo žádnou averzi k fyzickým dotekům ostatních, se teď chovalo nervózně a nechtělo mít s Eliášem nic společného. Munroeová přeletěla pohledem od Eliáše k Hannah a pak k Morningstar, sedící naproti Hannah. Tato dívka, která tak hrdě hlásala, že nikdo z jejích známých není zneužíván, vůbec nevnímala, co se děje v její vlastní rodině a co páchá její otec.

Žhavé uhlíky, které Munroeové ještě doutnaly v nitru, opět prudce vzplanuly. Zachvátila ji nevolnost, v očích ji štípalo a mozek se jí rozběhl na plné obrátky; analyzoval a racionalizoval. O tom, že je Hannah v této komunitě sexuálně zneužívána, neměla Munroeová pochyb. Ale že by to měl na svědomí Eliáš?

Munroeová nebyla neomylná. Dokázala číst řeč těla, mohla se však plést. Domněnky nestačily, potřebovala jistotu. V tomto případě to platilo dvojnásob.

Seděla. Soustředila se. Klid. Kontrolované dýchání. Rozhovor kolem stolu zcela přehlušil její vnitřní dialog.

Čas zpomalil. Sledovala vzájemné reakce. Studovala. Pozorovala. A znovu se objevil důkaz, tak jasně patrný ve způsobu, jímž se jí dotýkal a komunikoval s ní, tak zřetelný v jejím odporu a strachu v očích.

Tento muž, tento vůdce komunity, byl náhradním otcem Hannah, autoritou, učitelem, jejím duchovním vůdcem, a zároveň tím, kdo ji zneužíval. A Hannah, ukradená rodičům, opuštěná svým únoscem a předávaná z ruky do ruky jako domácí mazlíček, neměla žádné bezpečné místo, kam se obrátit; pokud vůbec chápala, že je na ní páchán zločin.

Vnitřní kompas Munroeové se prudce vychýlil a její znesvěcené dětství povstalo jako pravěká stvůra ze zemského magmatu.

I když odsud Hannah zmizí, neskončí to. Na její místo nastoupí další neviňátko. Jenže Munroeová tomu všemu teď může učinit přítrž. Ještě dnes, před odchodem z komunity, může tohoto muže zabít a koloběh navždy přerušit. Ve spalujícím žáru každé uplynulé vteřiny probíhal vnitřní konflikt se samozvanou spravedlností. Přerušením jednoho cyklu se pouze spustí nový.

Tohle nebyli cizí lidé v tmavé uličce. Eliáš byl manžel, rodič a dědeček. Byl otcem Morningstar i Heidi, jediným člověkem, jehož tyto děti usazené kolem stolu měly, aby je uchránil před osudem Hannah. Jejich nevinné oči, které ji zvědavě pozorovaly z druhé strany stolu, jí jasně připomínaly, že právě ony ponesou důsledky čehokoli, co se Munroeová rozhodne udělat.

Sebeovládání. Munroeová se snažila uklidnit. Dýchej. Poslouchej. Mluv. Něco jí říkali. Odpovídej na otázky.

„Nic mi není,“ řekla. „Asi se mi jen trochu zamotala hlava z toho horka v kuchyni.“

KAPITOLA 28

Munroeová proplouvala večerem jako v mrákotách. Měla pocit, že se na všechno dívá skrz hustou záclonu, reagovala mechanicky a jen silou vůle se jí povedlo zamaskovat bouřlivé turbulence pod klidnou fasádou.

Stejně jako den předtím přešla večeře do volné diskuze a s postupujícím časem se lidé kolem stolu začali pomalu vytrácet. Munroeová ostražitě sledovala Hannah, bála se ji spustit z očí, i když věděla, že jí stejně nic jiného nezbyde.

Opět se shromáždili v obývacím pokoji při dalším večeru plném písní a motivačních proslovů, při dalším představení Vyvolených, které začínalo být únavné, zvlášť po dnešních událostech. Munroeová už to chtěla mít za sebou. Chtěla uniknout na horní lůžko třípatrové postele, kde bude moct potmě civět do stropu, nerušeně si omílat a analyzovat informace a přitom hlídat Hannah, dokud noc nepokročí.

Po poslední sérii písní se členové komunity rozptýlili všemi směry a Munroeová odešla s Eliášem do provizorní kanceláře, kde pro ni měl připravenou další knihu. Navrhl, aby si až do večerky četla, a Munroeová ráda souhlasila, ani ne tak kvůli četbě samotné, jako kvůli možnosti úniku do dívčího pokoje a do útočiště horní postele.

Většina lůžek byla v tuto hodinu již obsazená. Dívky si psaly deníky, četly nebo si tiše povídaly, oddělené uličkou jako v kotcích nebo v kójích nějaké kosmické lodi. Na stropě i na sloupcích postelí se tu a tam

objevovaly doteky individuality, jimiž si dívky značkovaly jediný malý prostor, který jim bezvýhradně patřil, jako by v tomto přeplněném domě vymezovaly hranice soukromého vesmíru čtyři hrany postele.

Munroeová už poznávala některé obličeje, ale jména neznala. Dívky se tvářily přívětivě, a jelikož nikdo neprotestoval proti její přítomnosti, Munroeová usoudila, že aspoň rámcově vědí, kdo je a proč sem přišla.

Lepší taktikou by bylo se těm zvědavým spolunocležnicím představit a lépe se s nimi seznámit, ale Munroeová toužila po klidu a raději rovnou vylezla po bočních prknech nahoru do postele.

Morningstar ani Hannah zatím v místnosti nebyly. Vzhledem k tomu, že prázdnotou zelo i několik dalších postelí, dalo se předpokládat, že je všechno v pořádku; jejich nepřítomnost v ní přesto budila úzkost.

Chtěla mít Hannah na očích.

Čekala na posteli se zavřenýma očima a hlavou plnou neuspořádaných myšlenek. Její prioritou byla Hannah, jenže Hannah nebyla jediným ohroženým dítětem v této komunitě, a tohle břemeno, ten konflikt zájmů, na Munroeovou těžce doléhalo. Ať už se dnes v noci rozhodne jakkoli, někomu tím způsobí utrpení. Mohla by se sice na rozhodování vykašlat a ponechat to osudu, ale i osud s sebou přinášel své vlastní důsledky.

Podle plánu počká do jedné v noci, pak se spojí s Bradfordem a bude ho odsud navigovat. Dostat se přes bránu a kolem smečky psů pro něj bude hračka, a vstupní dveře nebyly nijak zabezpečené, kromě vnitřních zástrček. Než Bradford vkročí na pozemek, Munroeová už bude mít dívky v ložnici v bezvědomí.

Čas ubíhal a místnost se plnila. Vrátila se i Morningstar, světla zhasla, a Hannah stále nebyla ve své posteli. Vztek, který v Munroeové celý den vřel, násilí, smrt a pomsta, jež až doposud držela silou vůle na uzdě, se vytrvale snažily prorazit na povrch.

Munroeová slezla z postele, a jakmile se dotkla země, Morningstar se posadila na lůžku.

„Zapomněla jsem v autě telefon,“ vysvětlovala Munroeová. „Měli mi volat rodiče a já jsem na to úplně zapomněla, když se mi nedovolají, začnou vždycky panikařit –, musím to jít zkontrolovat.“

Morningstar vyklouzla z postele. „Půjdu s vámi,“ oznámila a Munroeová přikývla. Nic jiného ani nečekala.

Munroeová využila přízně, kterou si toho večera od Morningstar koupila, a během chůze co nejpřirozenějším tónem pronesla: „Myslela jsem, že všechny dívky musí dodržovat večerku.“

„To ano,“ odpověděla Morningstar. „Ale když potřebujete něco z auta, tak kvůli tomu problémy mít nebudeme.“

„Spíš jsem měla na mysli Faith,“ řekla Munroeová. „Zdá se, že má nějakou zvláštní výjimku.“

„Ach tak,“ řekla Morningstar, a Munroeová v těch dvou slovech zachytila temný podtón žárlivosti. „Ne, ona tady dneska nespí.“

Ta jednoduchá věta rázem všechno změnila.

Výmluva na zapomenutý telefon měla být původně pouze záminkou, jak se dostat z místnosti a zůstat s Morningstar o samotě. Teď jí ten malý přístroj vypaloval díru v kapse a naléhavě se dožadoval použití.

„Kam Faith šla?“ zeptala se Munroeová.

Položila přímou otázku bez obalu, sotva skrytou pod pláštíkem nevinnosti; tato taktika by za normálních okolností druhou stranu spolehlivě umlčela, a většinou bylo nejlepší si ji ušetřit pouze k výslechu.

Morningstar se odmlčela a po dlouhém váhání řekla: „Odjela k přátelům.“

Venku parkovalo pět dodávek a oba mercedesy zmizely. Munroeová otevřela dveře u spolujezdce a předstírala, že vytahuje telefon z přihrádky v přístrojové desce. Podívala se na displej, těžce si povzdechla a pak řekla Morningstar, která ji zvědavě pozorovala: „Bože, já jsem tak pitomá. Několik zmeškaných hovorů.“

Chvíli předstírala, že poslouchá hlasovou schránku, a pak se zatvářila ustaraně. „Musím zavolat zpátky,“

prohlásila, „telefonoval mi snoubenec a je to naléhavé.“

Morningstar se nijak neměla k odchodu, a tak Munroeová vytočila Bradfordovo číslo v její přítomnosti.

„La joumkinouni an atakalam be hourija,“ řekla. „Máme problém a potřebuju, abyste pracoval rychle.

Máte nějaké nahrávky z kamery u vstupních dveří?“

„Něco mám,“ řekl Bradford. „Ale je to jen od pasu dolů.“

„Hledám dospívající dívku, která vychází hlavním vchodem, nejspíš s doprovodem.“

Munroeová viděla Hannah naposledy během večerních modliteb. „Začněte hledat ve dvacet třicet,“

dodala.

Na lince zavládlo ticho, přerušované jen sotva slyšitelným klikáním, které doprovázelo Bradfordovo vyhledávání.

„Myslím, že jsem to našel,“ řekl. „Po osmé hodině už je na záznamu jen pár odchodů z budovy a z nich jenom jediný odpovídá daným požadavkům. Je tam skupina lidí, dvoje ženské nohy, jedny z nich určitě dívčí, a několik obleků.“

Munroeová pro to neměla slov. Stála jako omráčená, tiše zaklela a bylo jí úplně jedno, co si o tom pomyslí Morningstar. Všechno bylo špatně. Hrozně špatně. Mega špatně, v intencích zpackané strategie a nějakého osudového přehlédnutí. Ale i když Munroeová spoustě z toho nerozuměla, dvě věci jí byly okamžitě jasné.

Tohle nemělo nic společného s její přítomností, nebyla to snaha dostat Hannah pryč z jejího dosahu, její maškarádu doposud nikdo neprohlédl, a odjezd Hannah na noc rozhodně nebyl běžným ani obvyklým jevem.

Munroeová na vlastní oči viděla majetnický přístup mužů z rodiny Cárcanových a z nastudovaných materiálů věděla, jak ochotně se Vyvolení dělí o své ženy s mocnými. Hannah, ač ještě pod zákonem, byla nádherná dívka, a fakt, že kupčení s nezletilými bylo oficiálně zakázáno, ještě neznamenal, že se to ve skutečnosti nedělo, jak dokazovaly Gideonovy zkušenosti.

Dokud Munroeová nezíská další informace, nabízely se jen dvě přijatelná vysvětlení: buď Hannah předali sponzorům jako hračku k pobavení, anebo ji Vyvolení stěhují z komunity a chtějí ji ukrýt. Pokud platí druhá eventualita a pokud Vyvolené vyplašil Gideon, tak mu zláme ten jeho zatracený vaz.

„Vracím se,“ oznámila Bradfordovi. „Tady jsme dneska večer skončili.“ Vypnula telefon a obrátila se k Morningstar. „Musím odejít, máme naléhavou událost v rodině,“ oznámila.

Morningstar se zatvářila zmateně. „Pojďme si promluvit s tátou,“ navrhla.

Eliáš zareagoval tak, jak Munroeová očekávala, nechápavě a zklamaně. Jediný důvod, proč tu s ním ještě stála a vůbec se obtěžovala mu vysvětlovat, že její matku odvezli do nemocnice, bylo nechat si otevřená zadní vrátka pro případný návrat do komunity.

„Svěřte matku do rukou Pána,“ říkal Eliáš. „Jeho práce, jeho plány pro vás jsou přednější než všechno ostatní, a budete-li plnit jeho vůli, sám se o vaši matku postará.“

Munroeová zaťala zuby a přinutila se vyloudit na tváři co nejvěrnější iluzi vyrovnanosti. „Je to moje máma,“ řekla. „Potřebuje mě a všichni příbuzní očekávají, že tam přijdu.“

Dveře se otevřely a do místnosti vstoupil Esteban, takže nyní byl poměr sil tři členové komunity k ní samotné. Mělo by ji to zastrašit, a jelikož ji považovali za obyčejnou dívku, možná to i měli v úmyslu.

„Když zůstanete v centru Boží vůle,“ pokračoval Eliáš, „můžete si být jistá, že ať dnešní večer dopadne, jak dopadne, bude to v souladu s Božími plány. Bůh chce, abyste tu zůstala. A vy se musíte zeptat sama

sebe, kdo je vaše matka nebo váš otec? Kdo jsou vaši bratři a sestry? Vaše skutečná rodina jsou ti, kdož provádějí vůli Boží. My jsme vaše rodina, Miki, a vy patříte sem.“

Jestli Munroeová něco důvěrně znala, tak to bylo Písmo; hlasy z Bible měla vypálené v hlavě jako cejch a až donedávna tvořily nepřetržitou zvukovou kulisu jejího každodenního života. Chápala, na čem Eliáš zakládá své hodnoty, a udělala poslední pokus, dřív než Eliáše usadí. „Máma může dneska umřít. Musím jít.“

Eliáš na ni káravě pohlédl. „Ježíš byl kdysi postaven před stejný problém,“ prohlásil rozhodně. „Přišel za ním jeden z mužů, který chtěl být učedníkem tak jako vy, a prosil ho, aby mu nejprve dovolil pochovat svého otce. Ježíš pravil: ‚Nech mrtvé, ať pochovávají své mrtvé.‘ Patříte snad k duchovně mrtvým, Miki?“

„Ne,“ řekla Munroeová. „Jsem dokonale naživu, ale musím jít.“

Nenechala ho odpovědět a obrátila se ke dveřím. Morningstar přihlížela s ústy dokořán a Esteban byl tak blízko východu, až se zdálo, že jí stojí v cestě. Munroeová nečekala, až se pohne. Rychle kolem něj prošla a ve spěchu o něj zavadila.

Za dveřmi se otočila. „Jsem ochotná věnovat Pánu všechno, co mám,“ prohlásila. „Ale jestli nebudu v té nemocnici a máma zemře, tak nebudu mít co dát.“

S těmi dvěma větami jí odpustí cokoli.

Vrátila se do dívčího pokoje, popadla kabelku a zamířila po schodech dolů do haly.

Morningstar se za ní rozběhla a Munroeová se venku ve tmě zastavila, aby dívku upřímně objala. „Ten kufřík si nech,“ řekla, „a kdybych se náhodou nevrátila, tak i oblečení.“ Po krátké odmlce dodala: „Odvezu tě k vratům, abys mi mohla otevřít.“

Morningstar zaváhala, pak nastoupila a několik set metrů k bráně ujely mlčky.

Když Munroeová otevřela dveře do hotelového pokoje, Bradford nervózně přecházel po místnosti. Jakmile vešla, zarazil se, ale zůstal stát uprostřed pokoje jako nějaká socha zjizvená šrámy z boje. V obličeji měl tvrdý výraz. Nekompromisní. A změkl jen mírně, když pohodila kabát na postel a zamířila k psacímu stolu.

„Michael, co se děje?“ zeptal se.

Naklonila se nad stůl, spustila záznam, posadila se a upřeně zírala na obrazovku. Podle času na nahrávce vyšla Hannah předními dveřmi v době, kdy Munroeová v horním patře dostávala knihu. Munroeová záznam přetočila a znovu si ho přehrála.

V šíleném scénáři tajného únosu dítěte blikal paprsek naděje. Prvotní obavy Munroeové, že dívku těm mužům půjčili pro zábavu, poněkud zmírnily detaily na obrazovce.

Zavazadla naznačovala delší pobyt a prodřené obnošené oblečení se ani zdaleka nepodobalo šatům, jaké na sobě měly ženy na schodišti. Neexistovaly žádné záruky, ale všechno nasvědčovalo tomu, že Vyvolení stěhují Hannah jinam.

Po třetím shlédnutí nahrávky Munroeová vstala a bez pohledu na Bradforda odpověděla na jeho otázku.

„Nevím, co se děje,“ řekla, „ale rozhodně to zjistím.“

Ukázala na obrazovku a zaťukala na ni. „Ty poznávací značky,“ řekla. „Podle nich odhalíme, kam Hannah odvezli. Potřebuju všechno, co máte.“ Odmlčela se a obrátila se k němu. „Nosí Logan pořád u sebe ten pohotovostní telefon?“

Přikývl.

Vstala, zkřížila ruce na prsou a myšlenky jí přitom pádily hlavou. „Domluvte schůzku,“ řekla, „co nejdřív.

Dneska v noci. Ať přijdou všichni tři. Někdo mi něco tají.“

KAPITOLA 29

Bradford stál jako přikovaný a vstřebával plný význam slov Munroeové. Bude sledovat poznávací značky, kam až ji informace dovedou, což je cesta šílenství, cesta ke smrti. Posadil se na kraj postele, prsty si prohrábl vlasy a viditelně se neměl k tomu, aby vzal telefon a zavolal, jak od něj Munroeová očekávala.

Po chvilce ticha Munroeová obrátila židli čelem k němu a svým typickým intuitivním způsobem se společně s ním ponořila do mlčení, dokud si neuspořádal myšlenky.

„Podívejte,“ řekl nakonec, „odvézt Hannah ze spící komunity nebo ji unést z ulice je jedna věc. Ale jít po rodině Cárcanových? To je operace úplně jiného kalibru. Chápu, že cítíte povinnost dokončit, co jste začala, slíbila jste to Loganovi, dala jste mu své slovo. Ale tímhle se všechno mění. Tohle je úplně nová situace. Změnily se cíle, změnila se rizika, půjdeme naslepo proti bandě bezohledných gangsterů, kteří jsou na domácí půdě, po zuby ozbrojení a mají styky. Do něčeho takového se my dva nemůžeme pustit jen tak z fleku, ze dne na den.“

Bradford netušil, jak Munroeová na jeho proslov zareaguje, ale rozhodně nečekal, že se mu najednou ocitne na klíně.

Chvíli nehybně a zamyšleně seděla, pak vstala ze židle a přistoupila k posteli. Obkročmo si mu sedla na stehna, uchopila jeho tvář do dlaní a políbila ho na čelo.

„Nebudu se s vámi hádat,“ řekla, „protože máte pravdu.“

Chvíli tak zůstala, s tváří přitisknutou k jeho vlasům, zatímco Bradford zavřel oči a vdechoval její vůni, rozdrásaný a šťastný zároveň. Chtěl ji držet, zadržet, chránit ji před sebou samou i před světem, ale nepatřila mu, aby ji směl ochraňovat, a nikdy mu ani patřit nebude.

Pustila ho a vstala, přešla k oknu a zahleděla se ven. „Já to musím dokončit,“ řekla. „Nějak to udělám, a jestli budu muset, půjdu do toho sama.“ Odvrátila se od okna. „Já vám nevyhrožuju, Milesi, a rozhodně se vás nesnažím manipulovat. Znám vás. Vím, že když řeknu, že do toho jdu, tak budete přesvědčený, že vy musíte taky, i kdyby jen proto, abyste mi kryl záda. Ale to já nechci. Tohle může skončit jako sebevražedná mise, ale je to moje mise, ne vaše, a já to plně akceptuju.“

„Proč?“ zeptal se. „Pro Boha živého, Michael, proč?“

Ocitovala mu jeho vlastní slova. „Mám dar,“ řekla, „a tak mu dovolím, aby mi sloužil.“

Bradford mlčky seděl a tympány marnosti zatím stoupaly do crescenda. Rozhodla se tak kvůli Loganovi, vždycky bylo všechno kvůli Loganovi. A kvůli jakési pokřivené loajalitě a umíněné tvrdohlavosti a neschopnosti poznat, kdy je čas přestat, a to všechno prostě proto, že její vlastní život pro ni neznamenal tolik jako pro ostatní. Zaváhal a pak pečlivě odměřoval slova.

„Když na to přijde, Logan vás bez váhání strčí pod autobus, kdyby tím měl zachránit svou dceru.“

„Ano, já vím,“ řekla. „Ale Hannah je jeho dítě. Kdo by se měl starat o potomky, když ne jejich rodiče?“

„To jistě,“ souhlasil Bradford a zvýšil hlas. „Ale jestli je Logan skutečně tím, co pro vás znamená, pak by vám měl hlídat záda, a ne vás využívat jako lidský štít. K tomu to totiž dospělo. Stala jste se živým štítem, Michael. Copak vy to nevidíte?“

Pokrčila rameny, jako by důsledky něčeho podobného nestály vůbec za úvahu. „Dokážu se postarat sama o sebe,“ řekla. „Nepotřebuju, aby mě někdo chránil.“

„A přesto to všechno děláte dobrovolně, s vědomím, že jste jeho loutkou.“

Munroeová se odmlčela a pak se pootočila tak, aby mu viděla přímo do očí. Upřela na něj pohled. Dlouhý.

Pronikavý.

„Ano,“ řekla. „Dělám to dobrovolně a s vědomím, že jsem jeho loutkou, protože má rozhodnutí nemají nic společného s reciprocitou. Rozhodla jsem se to udělat, protože mi to vyhovuje. Rozhodla jsem se pomoct Loganovi, protože se mi chce. Rozhodla jsem se zachránit jeho dceru, protože můžu. Rozhodla jsem se, že mi na tom záleží. Chápete ten rozdíl? Je to volba, Milesi, ne povinnost. Není to břemeno. Není to citové vydírání. Nic, co bych musela udělat jen proto, že mě Logan potřebuje. Nedělám to kvůli tomu, aby mi byl vděčný nebo aby mi to nějak oplácel. Co Logan dělá, jak se Logan cítí, jak Logan reaguje, nemá na mé rozhodnutí žádný vliv. Je to moje volba, ne jeho.“

Bradford zmlkl a už nic neříkal.

Najednou pochopil její pouto k Loganovi, její přetrvávající lásku k Noahovi i tolik jejích životních rozhodnutí. Pud sebezáchovy byl divokým a neovladatelným instinktem, který nevyhnutelně přinášel smrt lidem kolem ní, ovládal její tělo a udržoval ji naživu, a ona odmítala dopustit, aby zasáhl i její srdce.

Jednala podle sebe a milovala, koho chtěla, kdy chtěla a jak chtěla, dělala ta rozhodnutí vědomě, ze svých vlastních důvodů, dokonce i proti pudu sebezáchovy, a dodržovala je, i kdyby ji to mělo zabít.

„Dobře,“ řekl. „Nebudu se pokoušet vás zastavit ani vás přesvědčovat, abyste tam nechodila. Dám vám všechny informace, co mám, seženu vám všechno, co budete potřebovat.“

„Děkuju,“ řekla.

„Pod jednou podmínkou.“

Zarazila se. Ostře na něj pohlédla.

„Půjdu s vámi,“ řekl. A pak jí na oplátku citoval její vlastní slova. „Je to moje volba,“ řekl. „Není to břemeno ani povinnost, ani citové vydírání nebo něco, co musím udělat. Dělám to, protože jsem se tak rozhodl.“

Shromáždili se v nálevně v jedné z bočních uliček ve čtvrti San Telmo, nedaleko od ubytovny. Lokál tvořila jediná místnost bez oken, široká pouhých pět metrů, potemnělá, zakouřená a nacpaná lidmi až k zadní stěně s výčepním pultem. To místo vybrali proto, že tam Logan s Gideonem právě seděli, když Bradford zavolal, a účelům Munroeové vyhovovalo stejně dobře jako kterékoli jiné.

Munroeová vstoupila do hlučného lokálu s Bradfordem v patách a uviděla Logana s Gideonem v předním koutě nálevny. Popíjeli místní pivo, zřejmě už nějakou dobu, a ačkoli by je Munroeová raději viděla spořádané a střízlivé, musela se spokojit s tím, co měla k dispozici.

Logan si jich všiml, vstal a mávnutím ruky je pozval ke stolu. Pár minut si povídali, než dorazila Heidi, a když se celá pětice natěsnala kolem stolu, Munroeová jim řekla: „Jestli někdo z vás neudělal nějakou hodně, ale hodně velkou blbost, tak jsou ve hře faktory, o kterých jste mi nic neřekli.“

Kolem stolu zavládlo šokované ticho a Gideon zvedl ruce v obranném gestu. „Dal jsem vám své slovo,“

prohlásil. „Nevím, o čem mluvíte, ale já v tom prsty nemám.“

„Možná bys to měla vzít od začátku,“ řekl Logan. „Protože my jsme povětšinou nebyli zařazeni mezi osoby s přístupem k utajovaným informacím.“

Bradford ztuhl.

Loganův sarkasmus byl zjevným rýpnutím do jeho osoby a způsobu, jakým mu Munroeová umožnila uzurpovat si Loganovu pozici. Munroeová pod stolem položila Bradfordovi ruku na koleno, aby ho uklidnila.

Chvíli mlčela, ne kvůli Loganovu slovnímu výpadu, ale aby z několikadenní dávky detailů vypreparovala přesné momenty, které jasně shrnou jejich stávající situaci.

„Pohybuju se v komunitě Vyvolených už třetí den,“ řekla. „Přijali mě mezi sebe a docela dobře jsem splynula s prostředím, měla jsem k Hannah tak blízko, že bych ji mohla popadnout a odvléct ji hlavním

vchodem, což jsem neudělala, abych omezila eventuální ztráty.“

Odmlčela se, upila ze sklenice doušek vody a počkala, až se kolem stolu rozhostí ticho.

„Dnešní noc měla být klíčová,“ pokračovala, „a všechno bylo připravené k hladkému průběhu akce. Ale jelikož teď sedím tady a neusmívám se, asi vám došlo, že to nešlo podle plánu. Můžete hádat, co se stalo.“

Gideon se podíval na Heidi, ta pohlédla na Logana, a všichni se tvářili nechápavě a zmateně. Nakonec se Gideon zeptal: „Oni ji odtud odvezli?“

„Ano,“ řekla Munroeová. „Oni ji odvezli. Nechce mi někdo vysvětlit, proč by to dělali? Měla jsem spát o postel dál, takže lze téměř s jistotou soudit, že ji neskrývají přede mnou. Proč ji teda přestěhovali? Proč jsou teď, z ničeho nic, najednou vyplašení?“

Logan s Heidi si nenápadně vyměnili významný pohled a Munroeová zbystřila. „Co je?“ řekla. „Co mi zamlčujete?“

„Heidi narazila na skupinu Vyvolených,“ řekl Logan.

Munroeová polkla zlost a zamyslela se nad tou nečekanou novinou, protože i když přišla jako blesk z čistého nebe, pořád to do sebe úplně nezapadalo. „Proč jste mi to neřekli?“ zeptala se nakonec.

„Oni mě neviděli,“ namítla Heidi.

Munroeová napůl vstala a namířila na Heidi ukazovák. „Říkala jsem vám, ať se do toho nepletete,“

vyštěkla. Pak se obrátila k Loganovi: „Tys o tom věděl?“

Logan přikývl. „Viděl jsem, jak se to stalo.“

„Kdy?“

„Včera,“ řekl.

„Můžeš s jistotou potvrdit, že si jí nevšimli?“

„To bych ti hned zavolal,“ řekl a Munroeová se uklidnila. Logan byl tak posedlý nalezením své dcery, že by mu žádný důležitý detail neunikl, proto mu mohla bezvýhradně věřit. A navíc, kdyby Vyvolení Heidi včera zpozorovali, Hannah by zmizela ještě tu noc.

Munroeová se naklonila dopředu a lokty se opřela o stůl. „Tím se opět vracíme k původní otázce,“ řekla.

„Jestliže neviděli Heidi, proč se najednou vylekali?“

Zmlkla a stůl pohltila vřava v baru. Munroeová ty tři nechala, ať se škvaří ve vlastní šťávě a hledají odpověď na tu otázku; odpověď, kterou mají přímo před nosem. Čekala a doufala, že aspoň jeden z nich na to kápne dřív, než to bude muset vyslovit sama. Jestli to totiž se žádným z nich nemělo nic společného, pak tu odpověď tušila v kostech, i když ne do detailů, a dřív než se rozhodne, co dál, musí znát právě ty podrobnosti.

Logan promluvil první. Upřeně hleděl do stolu a ve tváři se mu odrážela námaha, s jakou probíhaly jeho myšlenkové pochody. „Na něco se připravují,“ řekl. „Dělají opatření proti únosu Hannah, a proto ji odklízejí z cesty, jenže netuší, že to ‚něco‘ jsi ty.“

Munroeová přikývla. Ještě mu nehodlala pomoct, chtěla, aby všichni tři plně pochopili složitost situace, s jakou se potýkají.

„Proč zrovna teď?“ zeptala se.

„Oni věděli, že se objevíme,“ zašeptal Logan. Řekl to spíš Heidi a Gideonovi než Munroeové, a znělo to víc jako nejistá otázka než tvrzení, ale pohledy, které si trojice mezi sebou vyměnila, svědčily o tom, že si s hrůzou začínají uvědomovat situaci.

Munroeová řekla: „Takhle se teda věci mají. Pokud jste si všichni tři jistí, a myslím tím jistí s nulovou možností omylu, jistí, protože to víte, a ne proto, že se bojíte, že vám zpřerážím hnáty –, že tahle záležitost nemá nic společného s čímkoli, co se doposud stalo ve městě, pak s tím můžu pracovat. Pokud to ale s některým z vás nějak souvisí, musím to vědět, jinak můžeme všichni skončit mrtví.“

„Já jsem v tom smyslu nic nepodnikal,“ prohlásil Logan. Heidi místo odpovědi zavrtěla hlavou a Gideon opět zdvihl ruce. „Ani já ne,“ ohradil se.

„Dobře,“ řekla Munroeová a udělala dlouhou pauzu, aby na všechny dolehla vážnost situace. „Jestli to není kvůli vám, pak mě napadají dvě možnosti. Mně je to v podstatě momentálně jedno, ale pro vás může být užitečné o nich vědět. První možnost: někdo, s kým jste mluvili, někdo z vašeho blízkého okolí, kdo ví, co máte za lubem, řekl něco, co neměl, někomu, komu neměl.“

Okamžik počkala. Zvedla dva prsty. „Možnost číslo dvě,“ pokračovala. „Informaci o tom, kde se nachází Hannah, vám podstrčili úmyslně, aby vás, nebo někoho jiného, přivedli na svůj práh.“

První možnost vyvolala vlnu povzdechů, naznačujících vysokou pravděpodobnost podobného přehmatu; druhá eventualita vedla k překotné reakci, všichni tři začali mluvit najednou a všichni tři se tvářili naprosto nevěřícně. Munroeová tedy do jejich pochyb trošku zašťourala.

„Říkal jsi, že tvým zdrojem byla Maggie, Charitina sestra,“ obrátila se k Loganovi. „Ona sama kontaktovala Charity, aby jí tu zprávu sdělila?“

Logan přikývl.

„Žije Maggie v Buenos Aires?“

„To přesně nevím,“ řekl. „Totiž, už dlouho spolupracujeme se spoustou kontaktních osob a Maggie byla jen jednou z mnoha, většinou ani nevíme, kde se ti lidé zrovna nacházejí, ale máme na ně spojení. Přes e-mail. Přes síť známých. Přes kamarády kamarádů a podobně.“

„Ale přišlo to nečekaně, že? Viděla jsem, jakým způsobem sourozenci reagují na zprávy o svých odcizených sestrách.“ Munroeová lehce kývla hlavou směrem k Heidi. „Odhaduju, že Charitina sestra nepatřila zrovna k nejpravděpodobnějším kandidátům, kteří by něco takového vyklopili, že?“

„To je pravda,“ připustil.

„Jak vypadá? Je hodně podobná Charity?“

Logan zaváhal, jako by si nebyl úplně jistý, a Gideon odpověděl za něj. „Ne,“ řekl. „Mají různé otce.“

„Chtít fotku by byla asi hodně velká bláhovost, co?“

Gideon se odmlčel a pak řekl: „Maggie má tmavé vlasy, je menší a vypadá spíš jako Asiatka, myslím, že její táta je napůl Japonec.“

Adoptivní matka Hannah.

Munroeová tiše zaklela a řekla: „Ale má světle zelené oči jako Charity.“

Trojice zaváhala; zpočátku se zdálo, že jim vrtá hlavou, jak to může vědět, a pak jim to najednou došlo.

„Pěkně jste jim sedli na lep,“ řekla Munroeová. „A jediný důvod, proč jste se vůbec přiblížili k Hannah, je ten, že se vám podařilo něco nečekaného: našli jste cestu dovnitř.“

Logan začal protestovat jako první. „To nedává smysl,“ namítl. „I když je Maggie tady v komunitě, není možné, že to myslela upřímně? Přece to nemusí být léčka. Třeba chtěla sestře pomoct, chtěla to všechno napravit.“

„Kdyby Hannah byla dnes večer ještě stále na ranči, možná bys mohl mít pravdu.“

„Ale co by tím mohli získat?“ zeptala se Heidi. „Proč by si schválně koledovali o průšvih? Je to naprosto nelogické, a ta past přece musí mít nějaký motiv.“

Munroeová se obrátila k Bradfordovi. „Ona je dobrá, Milesi. Kdybych měla firmu, jako je ta vaše, hned bych té dámě nabídla místo.“ Pak se otočila k Heidi: „Musíte se zeptat sami sebe, co se v minulosti obvykle dělo v podobných případech, když se unesené dítě našlo.“

„Následovaly úřední intervence, obvykle policejní razie v komunitách.“

„A nakonec se situace uklidní, prach se usadí, obžaloby se stáhnou a děti se vrátí domů, je to tak?“

Heidi přikývla.

„Pronikl už někdy někdo do komunity, aby dítě unesl?“

„Ne.“

„Dá se na základě minulých událostí předpokládat, že Vyvolení Hannah odstěhovali, protože se připravují na razii? Na razii, kterou se sami snaží vyprovokovat?“

„Zbláznila jste se?“ vyhrkl Gideon a Logan s Heidi na ni nechápavě zírali, jako by jí uprostřed čela náhle vyrostl roh.

Munroeová odsunula židli, jako by se chystala odejít od stolu. „Podívejte,“ řekla, „největší chybou je podceňovat soupeře. Mně na tom momentálně tolik nezáleží, ale může to být důležité pro vás nebo pro vaše přátele. Z čistě analytického a nezaujatého pohledu vynaložili Vyvolení značné prostředky na to, aby Hannah ukrývali, a najednou vám z ničeho nic dají echo, jako by to dítě nastražili jako lákavou návnadu a čekali, až ji někdo přijde hledat, a když se nic nenajde, oni z toho vyjdou čistí jako lilium. Děje se teď něco v sektě? Nějaké boje o svěření dětí do péče? Připravované televizní pořady? Něco, co by na Vyvolené vrhlo špatné světlo, kdyby to vyšlo najevo?“

„Možná,“ řekla Heidi. „Nemám na mysli nic konkrétního, ale podle posledních informací od mých kontaktů uvnitř komunity se Prorok snaží vylepšit mediální obraz Vyvolených a postavit hnutí do příznivějšího světla. Snaží se pohřbít nepříjemné záležitosti a prezentovat se jen jako jiný druh církve. Jenže lidé jako Charity to jen tak nevzdají, a dokud se budou objevovat v médiích, bude sekta stále středobodem negativní pozornosti. Je možné, že Prorok, Vyvolení, místní vedení, budou chtít nějaký dramatický důkaz, třeba razii, něco, co by média nemohla ignorovat, aby názorně ukázali, že bývalé děti sekty jsou jen banda pošuků, že jsme lháři, kteří přehánějí, a našim slovům nelze věřit. Tímhle okázalým způsobem by dokázali, jak jsou perzekvovaní a očerňovaní.“

„No prosím,“ řekla Munroeová. „A máme motiv.“

„Ale proč nám v tom případě neřekli, že Hannah je třeba v Džakartě nebo v Bombaji či dokonce v Asunciónu, a neposlali nás na honbu za přeludem? Proč nás navedli na místo, kde doopravdy je?“

Munroeová pokrčila rameny. „Třeba se domnívají, že toho víte víc, než doopravdy víte, a nechtěli riskovat, že jejich boudu prokouknete. Podle toho, co jsem četla, je Prorok narcistický fanatik. Musí jeho důvody vůbec dávat smysl?“

Munroeová vstala a Bradford ji následoval. Hodila na stůl svazek pesos.

Heidi vyhrkla: „No počkejte, vy to necháte jen tak?“

„Tohle není můj boj,“ řekla Munroeová. „Já pátrám po Hannah.“

KAPITOLA 30

Sotva Munroeová s Bradfordem vyšli z baru, vyřítil se za nimi Logan a volal na Munroeovou, ať na něj počká. Zastavila se na rohu a čekala, dokud ji nedohnal, celý zchvácený a bez dechu. Nijak se nezdržoval se zdvořilostmi.

„Kam ji odvezli?“ vyhrkl.

„Nevím,“ řekla Munroeová. „Svolala jsem vás hned, jak jsem zjistila, že je pryč. Zatím jsem neměla možnost začít pátrat. Vím ale, s kým je, a podle toho ji najdu.“

„Pověz mi pravdu,“ naléhal. „Bez omáčky a bez zbytečných ohledů, nesnaž se chránit moje city ani mě.

Jak moc zlé to je?“

Munroeová si odfoukla z obličeje imaginární pramínky vlasů a po krátké úvaze zavrhla myšlenku vrátit se do baru, kde by si mohli sednout a v klidu to probrat. Nemělo by to žádný význam. Nevěděla toho dost a jen by ho vyděsila.

„Jsme zpátky na začátku,“ řekla. „Ne v bodě jedna, možná tři nebo čtyři –, ale aspoň se mám od čeho odpíchnout. Bez obalu: máme co do činění s úplně novým zvířetem. Zvířetem s ostrými zuby. Vyvolení mají za sponzory dost divné patrony.“

Logan začal něco říkat a pak zmlkl, jako by konečně pochopil pravou povahu situace. „Kdo to je? Armáda?

Policie? Nebylo by to poprvé.“

„Organizovaný zločin.“

Sevřel rty a ani se nesnažil předstírat klid. „Nabízím vám další pár rukou,“ řekl, „půjčím vám své oči i nohy. Můžu vám pomoct.“

„Ne,“ řekla Munroeová. Zkřížila ruce na prsou. O tom neexistovala žádná diskuze, žádné smlouvání, žádný prostor pro debatu. Prostě ne.

„Michael, prosím,“ žadonil. „Nejenže mám silnou motivaci, ale absolvoval jsem to s tebou už nejmíň desetkrát. Můžu pro tebe být přínosem a ty to víš, v téhle hře už dávno nejsem žádný nováček.“

Munroeová se odmlčela, položila mu ruce na ramena a podržela si ho na vzdálenost paží od sebe. Upřeně mu hleděla do očí. „Ty jsi přínos,“ řekla. „To je bez debaty. A za jakýchkoli jiných okolností bychom v tom jeli spolu. Ale tentokrát ne. Já nemůžu. Je to pro tebe příliš osobní a pro mě taky.“ Zaváhala a namáhavě hledala slova, aby vysvětlila čepel bolesti, která ji během každého spánku probodávala.

„Potřebuju tě živého,“ naléhala. „Nemůžu si dovolit tě ztratit, a co víc, Logane, nechci mít tvou krev na vlastních rukách.“

Znovu se odmlčela a pak téměř šeptem dodala: „Nemůžu.“

Zarazila se. Odkašlala si a zesílila hlas. „Když do toho půjdeš se mnou, budu muset neustále dávat pozor, aby se ti něco nestalo. Budeš mě rozptylovat, a já se teď ze všeho nejvíc potřebuju soustředit. Je v tvém nejlepším zájmu, v nejlepším zájmu Hannah, i v mém nejlepším zájmu, aby ses od celého projektu držel pokud možno co nejdál.“

Logan ustoupil o krok. Svraštil tvář ve směsici zklamání a rezignace. „Dobře,“ řekl. Pak se otočil k Bradfordovi, namířil na něj ukazovák a zasyčel: „Jestli se jí něco stane, tak neplatí nic z toho, co právě řekla. Já jsem záložník. Tak mě sakra koukejte zavolat.“

„Mně se nic nestane,“ řekla Munroeová a odtáhla Bradforda pryč dřív, než se ti dva alfa samci do sebe zakousnou.

Jít po Hannah znamenalo najít Hannah, a najít Hannah znamenalo možnost prostřeleného kolena.

Poznávací značky vedly k soukromým adresám, adresy k lidem, a tam, kde žili lidé, bylo možné násilím získávat informace, i když za ideálních podmínek by to nemělo dojít tak daleko. Pokud všechno půjde

podle záložního plánu, tak je nějaká informace, vyřčená v komunitě a zachycená některou ze štěnic, navede tím správným směrem.

Zatím však podmínky ideální nebyly a nic nešlo přesně podle plánu.

V hotelovém pokoji zamířila Munroeová rovnou k psacímu stolu. Byla v rozpoložení dravce, na lovu a lačnící po krvi, a zády k Bradfordovi řekla: „Vyspěte se, bude se vám to hodit.“

Chovala se příkře, což po předešlých projevech citu k Loganovi mohlo Bradforda zraňovat. Bude se s tím ale muset vyrovnat a laskavější a příjemnější okamžiky budou muset počkat na příhodnější dobu.

Bradford se jistě nebude bránit jejímu návrhu na odpočinek, nejen proto, že ho doopravdy potřebuje, ale navíc ani momentálně neměl co na práci. Ve dvě ráno všechny jeho kontakty a známí leželi v posteli a Munroeová teď potřebovala klid a čas, aby si mohla vyslechnout několikadenní zásobu nahrávek.

Za jejími zády zašustila přikrývka a Bradford se tiše uložil do postele. Zhasl lampičku, takže místnost zalévala jen tlumená záře monitoru.

Časové okno bylo úzké a v těchto hodinách temnoty Munroeová najde, musí najít, to, co potřebuje.

Buď to, anebo průstřel kolena. Nasadila si na uši sluchátka a v čiré koncentraci, jakou mohl přinést jen pracovní úkol, nechala zbytek světa vytratit do tmy.

Za poslední dva dny se nashromáždilo celkem osmadvacet hodin zvukových záznamů, nerovnoměrně rozdělených mezi třemi komunitami. Musela se prokousat spoustou nahrávek, ale bylo by to mnohem horší, kdyby Bradford předem nevystříhal dlouhé úseky ticha a nesrozumitelného drmolení.

Většina záznamů pocházela z ranče, což zvyšovalo pravděpodobnost, že najde to, co potřebuje, ale na druhou stranu ji trochu děsila představa, kolik času jí to zabere.

Začala dvěma hodinami ze třetí komunity, nejmenší a nejbližší, která měla pouze jeden kanál pro audio.

Očekávala, že tam toho moc nenajde, a chtěla to mít z krku jako první. Nastavila přehrávání na vyšší rychlost, zavřela oči a spustila záznam.

Nahrávky představovaly zvukovou formu voyeurství, šmírování života cizích lidí, a ty krátké útržky poskládané do dvou hodin jen potvrdily to, co předpokládala. Nic významného tam nebylo.

Ze zbývajících šestadvaceti hodin pocházelo osm z první komunity. Munroeová si stejně jako v předchozím případě nedělala naděje, že tam něco najde, a odložila nahrávky stranou.

Pak si na chvíli sundala sluchátka a nechala se pohltit tmou a pravidelným rytmem Bradfordova dechu.

Seděla a poslouchala, obklopená tichem, silou vůle se snažila vyprázdnit mysl a pak se opět vrátila ke sluchátkům a hlasům.

Hodiny nahrávek z ranče byly rozdělené do šesti kanálů, příslušejících k jednotlivým odposlouchávacím zařízením, které tam ona nebo Bradford namontovali. Začala tím, co se jí zdálo nejpravděpodobnější –

zařízením na schodišti, a poslouchala nesrozumitelné blábolení a překřikující se hlasy, sem tam zachytila útržky španělštiny nebo angličtiny a sporadickou konverzaci ve finštině či němčině. Čas běžel.

Přešla k dívčímu pokoji, do obýváku, a nakonec, ve snaze zbavit se nejmenšího kanálu, narazila na první stopu. Ironií osudu pocházela ze štěnice, kterou Bradford namontoval do elektrické zásuvky na chlapeckých záchodech.

Sluchátka jí naplnily hlasy návštěvníků, jejich slova, spíš než tón nebo přízvuk, ji upozornila na změnu mluvčích, a ten rozdíl jí stačil k tomu, aby poznala, na co narazila. Změnila nastavení a zpomalila přehrávání na normální rychlost.

Konverzace z haly, kterou štěnice nezachytila příliš zřetelně, se točila kolem Hannah. Mluvčí se zřejmě shodli na tom, že dívku i s její opatrovnicí odvezou pryč na blíže neurčenou dobu, nezaznělo však kam, a víc se o tom nemluvilo.

Jediná další užitečná informace, která naznačovala budoucí události, byla zaznamenána poté, co Munroeová odešla z kuchyně. Rozhovor mezi Morningstar a Hannah se týkal balení a odjezdu a otázka

Hannah, na jak dlouho to bude, zůstala bez odpovědi. Nebavily se ani o tom, proč má odjet, i když pro Hannah to možná žádnou záhadou nebylo.

Munroeová odložila sluchátka na stůl a až tehdy si všimla změny světla v místnosti. Tenké paprsky, prosvítající kolem záclon, oznamovaly, že je ráno. Otočila se. Bradford ležel na posteli s rukama za hlavou a pozoroval ji.

„Jak dlouho jste vzhůru?“ zeptala se.

„Půl hodiny.“

„Máte hlad?“

„Jako vlk.“

Dali si snídani v kavárně dole v ulici, kde kávu a croissanty zalévalo slunce pronikající skrz okno, a teplo působilo příjemně a vzbuzovalo ospalost.

„Jak dobrý je ten váš člověk?“ zeptala se Munroeová.

„Lidi,“ opravil ji Bradford. „Množné číslo. Je to už dávno, co jsme spolu dělali na něčem větším, ale pokud se dá soudit podle minulosti, jsou solidní.“

„Mají styky?“

„Předpokládám, že jo.“

„Mám stopu k Hannah,“ řekla. „Není to nic moc, ale aspoň něco. Kdyby to bylo na mně, dokázala bych s tím pracovat, ale momentálně nemám čas se tady zabarikádovat a věnovat se tomu. Jestli ti vaši hoši za něco stojí, bude rychlejší udělat to přes ně.“

„Co jste zjistila?“

„Hotely.“

„Hotely?“ opakoval.

Přikývla. „Hotely. Penziony. Noclehárny. Mládežnické ubytovny. Cokoli podobné povahy v rámci města.“

„To je široký záběr.“

Pokrčila rameny. „Možná jo, možná ne. Třeba vlastní jen jeden, třeba tři tucty. Je to pořád menší záběr než prohledávat celé město. Ráda bych rozhodila sítě a zjistila, jestli najdeme něco konkrétního.“

„S tím by neměl být problém.“

„Jak rychle dostaneme nějaké výsledky?“

„To nevím,“ řekl. „Ale můžu na to zatlačit. A co vy, vracíte se na ranč?“

„Potřebuju se vyspat,“ řekla. „Cítím, že nejsem ve formě, nejsem ve své kůži. Pokud jsou naši protivníci jen z poloviny tak zlí, jak tvrdíte, musím fungovat na plný výkon. Můžu si nadávkovat léky tak, abych prospala osm hodin, a vy budete mít klid na práci a nemusíte se o mě strachovat.“

Zamračil se.

„Nic jsem si nevzala už přes týden, Milesi, jeden den ze mě závisláka neudělá. Buď tohle, nebo přijdete o celý den práce a budete riskovat, že se vás zase pokusím zabít.“

„To riziko na sebe klidně vezmu.“

„Jděte pracovat,“ řekla. „Já jdu spát.“

Neřekl nic, a tak vstala. Mlčky se vrátili do hotelu, a jakmile vešli do pokoje, Munroeová zamířila k tašce, kterou měla pohozenou v nohách postele. I když Bradford určitě toužil jí ty ampulky v její nepřítomnosti vyhodit, nedovolil by si to. Rozepnula tašku, prohrabávala se obsahem a věděla, že léky tam stále budou.

Nahmatala ampulku a otevřela uzávěr. Obrátila ji do sebe a pak opětovala jeho upřený pohled a vzdorně si otřela kapičku sirupu z koutku úst. „Jeden den,“ řekla.

Sirup jí stékal do hrdla jako sladké vábení. Kodein nebyl zdaleka tak silný ani návykový jako hydrokodon nebo morfin, přesto splnil svůj účel. Teplo opiátu přinášelo opojnou úlevu od tlaku, bolesti a odpovědnosti, úlevu od jakýchkoli pocitů. Ten příval, nikoli nepodobný adrenalinu, proudil v opačném směru a přinášel poklid a vyrovnanost. Kdyby jen Bradford tušil, jak silně Munroeová bojuje s touhou žít ve věčném stavu této blaženosti, snažil by se jí v tom zabránit, možná by se dokonce pokusil sebrat jí ty ampulky násilím. A to by byla chyba.

Jenže on to neudělal. A ona pila. Pak se s úsměvem na tváři natáhla na postel, zavřela oči a upadla do extáze zapomnění.

Probudil ji Bradfordův dotek na rameni. Možná víc než dotek. Možná s ní chvíli třásl. Pomalu se probírala z omámení, a i kdyby chtěla zareagovat, zmohla se jen na opilý úsměv. Převrátila se na záda, stále s přihlouplým úšklebkem a celá omráčená.

Zasmála se nad jeho ustaraným výrazem a přejela mu prstem po tváři. „Jak to jde?“ zamumlala.

„Možná mám to, co hledáte,“ řekl.

Přikývla a sevřela rty, aby potlačila vnitřní smích.

„Asi bych vám měl donést kafe,“ poznamenal, „a pořádné jídlo.“

„To bude dobrý, jen to musí vyprchat. Jak dlouho jsem spala?“

„Pět hodin.“

„Vzala jsem si velkou dávku,“ řekla. Zavřela oči a vzdorovala touze upadnout zpátky do pavučin temnoty.

„Řekněte mi, co máte. Nefunguju na sto procent, ale mozek pořád pracuje, ačkoli mám porušený nesmysl pro humor.“ Když mlčel, zamyslela se nad svým vtipem a pak vyprskla.

Bradford si povzdechl. „Dobře,“ řekl. „Rodina Cárcanových má majetkový podíl v řadě hotelů po městě, většinou střední velikosti, o stupínek lepších než levné noclehárny. Všechny ale vlastní společnosti a obchodní sdružení, nic není v soukromém vlastnictví, všechno je veřejné a legální. S výjimkou třech menších provozoven, které patří jednomu ze synů, dalo by se říct, že je to taková jeho soukromá bokovka.“

Munroeová se se zavřenýma očima poškrábala na zátylku. „To vypadá nadějně,“ řekla. „Budeme muset do každého z nich umístit nějaké sledovací zařízení, musíme zjistit, zda pátráme správným směrem –

jestli je Hannah v některém z nich.“

„Ještě si pospěte,“ řekl. „Mám pár nápadů. Prověřím to a pak vám řeknu, k čemu jsem dospěl.“

Byla už tma, když se Munroeová probrala z mrákotného stavu. Spala a najednou byla vzhůru. Z ničeho nic, jako když se cvakne vypínačem. Bradford byl pořád pryč a jeho telefon zmizel. Předpokládala, že si ho vzal s sebou. Natáhla se po hodinkách. Sedm. Vypočítala si, že muselo být kolem třetí, když ji probudil.

Je tedy pryč už čtyři hodiny. Trochu dlouho na pouhou obhlídku terénu.

Zamířila z postele rovnou do sprchy, pustila si ledovou vodu, a ten šok ji nepříjemně vrátil do země živých a odnesl s sebou poslední následky léků.

Když se vrátila do pokoje, po Bradfordovi stále nebylo ani vidu ani slechu.

Začala se oblékat na průzkum v terénu, natahovala na sebe oblečení, které patřilo k noci a tmavým uličkám. Působilo příjemně, jako druhá kůže, ideální ke šplhání po zdech, balancování po římsách a lezení do úzkých prostor, a diametrálně se lišilo od luxusního ženského oblečení posledních dnů.

A po Bradfordovi stále ani stopy.

Nepotřebovala ho k tomu, aby udělala další krok. Informace, které shromáždil, zatímco spala, zůstaly ležet na stole, jeho poznámky byly jasně čitelné a očividně určené stejně tak pro ni jako pro něj. Mohla by se pustit do shromažďování vlastních informací a v nejhorším udělat podruhé stejnou práci jako Bradford; měla však nepříjemný pocit z toho, že neví, kde Bradford je a co po celou dobu dělá.

Munroeová si stoupla před zrcadlo a dívala se sama sobě do očí, zatímco promýšlela další postup. Ať tak či onak, Hannah je její akce. S průzkumem nebo bez, Bradford Nebradford, sama nebo společně, ona prostě po té dívce půjde, a pokud se přitom vrátí na ranč, nepřijde tam jako host.

Z kapsy příruční tašky Munroeová vytáhla jednu z několika věcí, zakoupených během nákupní výpravy.

Odmotala šňůru. Nasadila plastový nástavec a přístroj zapnula. S hlavou nad umyvadlem si ostříhala poslední zbytky ženskosti a díky dlouholeté praxi se na ni ze zrcadla díval mladý muž s vojenským sestřihem. Na rtech mu pohrával zlomyslný úsměv.

Uklidila nepořádek a sbalila holicí strojek. Bradford stále nikde.

Munroeová důvěřovala jeho úsudku i schopnosti přežít a předpokládala, že varování, aby si s rodinou Cárcanových nezahrávala, vztáhl i na sebe. Snad bude opatrný. Pohlédla na hodinky. Sice se zpozdil, ale na místní poměry bylo ještě brzo.

Vzdychla a vrátila se ke stolu. Bylo zvláštní přenechat někomu svou vlastní roli, ale nechá Bradforda pracovat. Jestliže se do časného rána nevrátí, zkusí se s ním spojit po telefonu, a pokud se to nepovede, půjde sama. Mezitím může zkontrolovat poslední zvukové záznamy.

KAPITOLA 31

Ručičky hodin už ukazovaly po půlnoci a bezvýznamné rozhovory cizích hlasů se chýlily ke konci, když Bradford konečně vkročil do dveří.

Munroeová se k němu prudce otočila s výčitkou na rtech, ale když ho uviděla, zarazila se a musela potlačit smích.

„Kde jste sakra byl?“ zeptala se už s úsměvem.

Bradford měl na sobě staré oblečení, omšelé a potrhané, připomínající ohoz vandráka, který strávil posledního čtvrt roku stopováním přes kontinent. Na nohách měl okopaná a prošlapaná bagančata a přes rameno mu plandal odrbaný batůžek. Tohle nebyl ten Bradford, který odsud odpoledne odcházel.

„Poflakoval jsem se s kamarády z mokré čtvrti,“ řekl. Shodil batoh z ramene a štítivě ho upustil na podlahu, jako by špína byla nakažlivá. „Vážně jsem neměl možnost zavolat. Jsem rád, že jste na mě počkala, doufám, že jste si kvůli mně nedělala starosti.“

Munroeová ukázala hlavou na jeho oděv. „Mluvte,“ řekla.

„Jsme tam,“ řekl.

„Vy jste ji našel?“

Bradford pokrčil rameny a vychloubačně se usmál profesionálním hereckým úsměvem. Munroeová mu ten okamžik dopřála. Přesedla si ze židle na kraj postele jako publikum před jevištěm a pokynula mu, aby

pokračoval.

„Z těch tří hotýlků, co máme v merku, jsou dva běžné a tuctové,“ začal. „Nic moc se tam neděje. Tiché.

Prázdné. Čisté. A z toho, co jsem viděl, se nezdá, že by se tam motali nějací Cárcanovi nohsledi. No, kdybych já byl velké zvíře jako Cárcan a chtěl bych někomu prokázat službičku tím, že někam zašiju cizí dítě, asi bych byl zvědavý, co mají moji přátelé za lubem, a umístil bych je tam, kde bych je mohl mít na očích. Čímž se dostáváme ke třetí provozovně.

Tahle je jiná. Má dvě patra, stojí na hranici jedné z drsnějších čtvrtí a povídá se, že se tam hosté nestřídají tak často, jak by člověk očekával, Cárcanovi prý hotel využívají k ubytování krátkodobých zaměstnanců. Znáte to, takoví, co přijedou do města kvůli nějaké speciální práci a pak pokračují dál.

Rozhodně se blíží tomu, co podle mého názoru hledáme.

Ať už je to jak chce, dá se tam i normálně ubytovat a zdálo se, že nejsnadnější cesta dovnitř vede přes hlavní vchod, i když ne v oblečení, co jsem měl zrovna na sobě. O pár bloků dál jsem objevil kluka, kterému se zamlouvala moje nabídka na výměnu šatů a bot. Ještě jsem si musel připlatit za zavazadlo.“

Teatrálně zavrtěl hlavou a promnul v prstech roztřepený límeček košile. „Ubytoval jsem se v rodinném apartmá. Zvenku to vypadá jako pajzl, ale pokoje jsou čisté a dveře jdou zamknout. V přízemí je malá kantýna. Kovové stolky, skládací židle, vlažná káva, místní televizní kanál. Určitě to znáte. Chvíli jsem tam okouněl s turistickým průvodcem v ruce a nakonec jsem si našel nové přátele.“

Munroeová zvedla obočí, jako by chtěla říct No a?

„Hannah je vážně roztomilá slečna,“ řekl. „Vypadá jako Loganova zmenšenina. Zato ta ženská, co ji doprovází –“ Bradford se ušklíbl a zavrtěl hlavou.

Munroeová zachovala kamennou tvář a monotónní hlas. „Vy jste lokalizoval cíl?“

„Nemusíte mi děkovat,“ řekl. „Ale ano, máme to potvrzené.“ Odmlčel se. „A ten nový účes vám hrozně sekne.“

Munroeová se zazubila a vstala, aniž přerušila oční kontakt. Pomalým a vláčným krokem zamířila k Bradfordovi. Ten zůstal sedět bez hnutí, jen očima sledoval, jak se blíží, a mírně natáčel hlavu, aby ji udržoval v zorném poli. Zastavila se těsně u něj a přitiskla mu ústa tak blízko k uchu, až se mu rty málem otírala o kůži.

„Na jednu večerní šichtu to není špatné,“ zašeptala.

Bradfordovi se zježily chloupky na zátylku. Munroeová pokračovala v chůzi a on, jako srnec zhypnotizovaný reflektory auta, se otočil a hleděl za ní.

Opřela se o zeď a poznamenala: „Vzhledem k charakteru té čtvrti mě překvapuje, že by se dvě osamělé ženy dávaly pozdě v noci do řeči s cizím mužem.“

„Měly důvod cítit se bezpečně.“

„Předpokládám, že to nebylo kvůli tomu, jaký jste frajer.“

Bradford zavrtěl hlavou.

„Osvětlete mi to,“ vyzvala ho.

Čas strávený v hotelu využil Bradford k nákresu půdorysu patra; posezení u stolu v kantýně s debatou o Argentině a pak o náboženství mu vyneslo číslo pokoje Hannah.

Bradford udělal na kus papíru plánek přístupových bodů, hluchých míst a možných zádrhelů. Hannah bydlela ve druhém patře a jediná cesta k ní vedla přes hlavní vchod, kolem recepce a pak nahoru po schodech, které vycházely ze zadní části maličkého vestibulu a vinuly se středem budovy. Nebyly tu výtahy, požární schodiště ani únikové východy. Ani v téhle části města, ani v této budově.

Hoteloví recepční fungovali spíš jako vrátní a hlídači než jako obyčejný personál. Při každém střídání směn

se objevil hromotluk stejně svalnatý jako jeho předchůdce a zbraně za pultem si předávali bez zbytečných cirátů. Nebyly tu žádné bezpečnostní kamery, ale dva Cárcanovi pěšáci se střídali v neuspěchané nepřetržité službě, během níž dělali obchůzky po chodbách a střežili okolí. Podle stavu hotelu a chodníku před ním se dalo soudit, že tato taktika funguje jako účinné opatření proti místní lůze.

Jestliže v okolí docházelo k pouliční kriminalitě, tady rozhodně ne.

Po schodech se vycházelo do dvou pater, která se prostírala na obě strany od schodiště. Na každém krátkém úseku chodby byly čtvery dveře, což dohromady dělalo šestnáct pokojů na patře, a Hannah bydlela až na samém konci chodby. V celém druhém poschodí, kde Hannah drželi, byli ubytovaní pouze Cárcanovi lidé, ačkoli podle Bradfordova názoru dívku jenom ukrývali a nijak zvlášť ji nestřežili.

Projít dovnitř kolem recepce byla hračka; ovšem vracet se se zdrogovanou nezletilou dívkou, která byla náhodou i osobním hostem majitele hotelu a rodiny Cárcanových, bylo něco úplně jiného. Z hlediska náročnosti to nebylo tak jednoduché jako dostat Hannah ze spícího ranče, ale zase mnohem snazší než únos s použitím rukojmí.

Měli štěstí, že nový úkryt Hannah objevili tak rychle, a Munroeová nehodlala na nic čekat. Na druhou stranu, její svět tvořily informace a špionáž, kde lest a důvtip vítězily nad zbraněmi a vykopáváním dveří, a tak by možná bylo rozumnější nejdříve získat víc poznatků, nasát atmosféru a zjistit, do čeho vlastně jdou, protože Bradfordův pohled, jakkoli přesný, nemohl nikdy nahradit ten její.

Jenže v tomhle stadiu už jí to bylo jedno.

Nedalo se odhadnout, jak dlouho Hannah zůstane ukrytá v hotelu, a rodina Cárcanových měla nepochybně k dispozici řadu dalších skrýší, kam dívku zašít, kdyby Vyvolení propadli nervozitě. Navíc Munroeová dobře věděla, čeho jsou schopni muži jako ti, které potkala v hale na ranči, pokud se jim dostane do rukou mladá dívka typu Hannah, a Hannah jich teď měla kolem sebe plné hotelové patro.

Munroeová už neměla trpělivost hrát si na dobráka, hodila opatrnost za hlavu a přestala řešit případné vedlejší škody. Musí jednat rychle, a nejlepší bude taktika pouličních zlodějů ‚rozbít a ukrást‘. Vniknout dovnitř, sebrat holku a rychle pryč.

Taxikář Raúl se díky kulaté sumičce nechal přesvědčit, aby jim půjčil auto na zbytek noci, a možná navždy. Bradford za volantem se zručně proplétal chaotickým buenosaireským provozem a vyhýbal se sebevražedným manévrům ostatních řidičů, jako by tu žil odjakživa. Munroeová jela za ním v peugeotu.

Zastavili na parkovišti necelý kilometr od hotelu, v místě, kde ulice byly ještě dobře osvětlené a nehrozilo, že se vůz během jejich, jak doufali, krátké nepřítomnosti stane obětí vandalů.

Munroeová vystoupila z auta do noci. Vytáhla z místa spolujezdce skoro prázdnou sportovní tašku, hodila ji dozadu do taxíku a zamkla peugeot dálkovým ovládáním. Nasedla do auta k Bradfordovi, podala mu klíče a společně mlčky odjeli do hotelu.

Budova byla vtěsnaná mezi domy a obrácená do dvouproudé ulice, kde ruch na chodníku nikdy neutichal.

Z obou stran ji obklopovaly hospůdky, krejčovské dílny, opravny a bazary, všechny zavřené a tmavé, i rušné bary, z nichž se na jinak temný chodník linulo světlo, hluk a kouř.

Ve srovnání s tím byl hotel tichý, tlumeně osvětlený a působil jako ostrůvek klidu v moři zmatku.

Bradford zastavil s taxíkem půl bloku od hotelu. Munroeová si přehodila tašku přes rameno a vystoupila.

„Deset minut,“ řekl Bradford a ona přikývla.

S sebou si nesla dva nože a revolver značky Bersa Thunder 9, který Bradford spolu s několika dalšími střelnými zbraněmi nedávno pořídil přímo v místě. Vzhledem k majitelům a klientele hotelu by bylo šílenství jít tam neozbrojená, ale Munroeová měla v plánu vyřídit vše tak rychle, aby žádnou zbraň použít nemusela.

Mrňavý hotelový vestibul vypadal přesně tak, jak si ho Munroeová představovala. Po levici měla otevřené dveře do kantýny a o pár kroků dál recepční pult. Za ním stál muž vysoký skoro dva metry a z poloviny tak široký. Choval se zdvořile a na její žádost o pokoj zareagoval ochotně, jak se sluší a patří na

správného hoteliéra. Munroeová vyplnila formulář a muž jí podal starobylý klíč připevněný na deseticentimetrovém dřevěném špalíčku.

Pokoj odpovídal Bradfordovu popisu: čistý, spartánsky zařízený, maličký, a ironií osudu umístěný v prvním patře přímo pod místností, kde spala Hannah. Munroeová přistoupila k oknu a upřeně se zadívala do zadní uličky, dokud ve tmě nerozeznala obrys taxíku.

Dostat Hannah z druhého patra této budovy by si vyžadovalo vybavení, jaké neměli, a Munroeová nebyla ochotná čekat, než si je pořídí. Jako tolik jiných částí úkolu, které si vynutily bleskové změny a improvizaci na poslední chvíli, bude i tento únos sflikovaný narychlo z toho, co je právě po ruce.

Munroeová pustila tašku na zem, odhodila z postele přehoz, stáhla obě prostěradla a svázala je cípy k sobě. Překontrolovala pevnost v tahu, ověřila spolehlivost uzlu a pak strčila prostěradla do tašky.

Zamkla za sebou, prošla chodbou až na konec a zaťukala na Bradfordovy dveře smluvený signál.

Otevřel a Munroeová vešla dovnitř.

Postel už měl rozházenou a prostěradla svázaná k sobě. Vyzkoušela uzly se slovy: „Bez urážky.“ Pokrčil rameny a na oplátku zkontroloval ty její. Pak Munroeová svázala oba kusy k sobě a společně překontrolovali celou délku. Pracovali rychle. Pečlivě. Když skončili, Munroeová si výsledný produkt nacpala zpátky do tašky.

Vyšli z místnosti společně a napínali uši, zda neuslyší kroky hlídače na obchůzce, až ho nakonec zaslechli v přízemí. Bradford seběhl dolů po schodech a Munroeová zamířila nahoru.

Ve druhém patře neměla co pohledávat, natož postávat přede dveřmi Hannah. Bradford se svou nevalnou španělštinou a zmatenými otázkami jí koupí čas bez zvědavých očí.

Zámky u dveří byly jednoduché a staromódní, pokoje nebyly zevnitř opatřené žádnými bezpečnostními řetízky ani zástrčkami, takže Munroeová si jen krátce pohrála s mechanismem zámku a vklouzla do temné místnosti. Zamkla za sebou zevnitř.

Západka tiše cvakla. Sice ne tak tiše, aby to nevzbudilo Munroeovou, Bradforda nebo Logana, nicméně tyhle dvě nocležnice nebyly zocelené válkou a ve tři hodiny ráno spaly jako zabité.

Munroeová okamžik počkala, než se její oči přizpůsobily minimální hladině světla v místnosti, pak položila tašku na podlahu a z boční kapsy vytáhla lahvičku a hadřík.

Na posteli blíž ke dveřím ležela žena, nad kterou se Bradford tak ušklíbal. Munroeová si ji matně vybavovala jako jednu z mnoha tváří u večeře v komunitě, jako jednu z žen, která kolem sebe neměla děti. Mohlo jí být něco přes padesát, možná méně, a léta a špatná kvalita života se na ní nemilosrdně podepsaly.

Munroeová navlhčila hadřík a přiložila jej ženě na nos a ústa. Žena otevřela oči, chvilku vytřeštěně zírala a pak oči znovu zavřela.

Na skládacím lehátku, které se sotva vměstnalo mezi postel a okno, spala Hannah.

Munroeová chvíli stála a hleděla na Loganovu dceru, ponořenou v nevinné blaženosti. Pak si klekla, přiložila dívce na obličej napuštěný hadřík a sledovala, jak poplašeně zamrkala a v očích se jí objevila hrůza, načež zase upadla do nevědomí.

Když byly obě ženy bezpečně uspané, Munroeová sesunula bezejmennou ženu z postele a uložila ji na podlahu. Strhla z matrace obě prostěradla a přivázala je k řetězu, který s Bradfordem doposud vytvořili.

Hannah byla mnohem lehčí břemeno. Munroeová ji nezvedala z postele, ale stočila ji do klubíčka, uchopila čtyři rohy prostěradla a svázala je do smyčky. Celý postup pro jistotu zopakovala s druhým prostěradlem pro nepravděpodobný případ, že by uzly na tom prvním povolily.

Úzké okno bylo ve výši pasu. Munroeová jím zacloumala, ale zprvu nešlo otevřít, a když konečně

neochotně povolilo, ozvalo se hlasité zaskřípání. Munroeová ztuhla. Naslouchala noci, čekala na odezvu, ale nic neslyšela. Bradford dole pod oknem k ní vyslal krátký záblesk světla. Vzduch byl čistý.

Dostat Hannah k oknu nebylo tak snadné, jak se původně zdálo. Ačkoli měla o dobrých dvacet centimetrů méně než Munroeová a na svou výšku byla hubená, přesto byla příliš těžká na to, aby ji Munroeová dokázala bezpečně vyzvednout na parapet a pak spustit podél vnější zdi dolů.

Bradford se svou silou by se na takový úkol hodil lépe, ale nechat ho v této místnosti se dvěma ženami mělo svá rizika. Zatímco on by se možná zdráhal použít proti některé z nich fyzickou sílu, Munroeová s tím problém neměla.

Klekla si na jedno koleno těsně k Hannah. Uchopila konec svázaných prostěradel, omotala si ho kolem předloktí a pak ještě kolem pasu a zbytek nechala povalovat na podlaze. Opřela si Hannah o koleno, přitáhla ji k sobě a uchopila do náruče. Celou její váhu teď měla v bocích a pomalu se s ní zvedala.

Od lehátka, kde Hannah spala, byl k oknu jen krůček, ale během toho jediného kroku se budovou rozlehla ozvěna zabouchnutých dveří přímo pod nimi. Munroeová pomaličku couvala, přitom naklonila hlavu směrem do noci a uslyšela, jak se okno tři metry pod nimi se zaskřípáním zabouchlo.

Strnula a paže se jí rozklepaly pod tíhou břemene, které držela. Bradford zdola znovu bliknul, a tak vysunula Hannah nohama napřed z okna. Smyčka držela, utáhla se a Munroeová pustila druhý konec břemene. Jakmile se celé tělo Hannah sesmeklo z parapetu, jeho váha Munroeovou prudce přimáčkla ke zdi pod oknem. Zapřela se s pokrčenými koleny, pevně svírala smotané prostěradlo a centimetr po centimetru je spouštěla dolů. Přitom odpočítávala minuty, než ten, kdo byl předtím dole, doběhne ke dveřím.

Neexistovalo žádné rozumné vysvětlení, proč byl někdo v jejím pokoji. Nejlepším případem by byla běžná kriminalita. Krádež, vandalství, dokonce i pokus o znásilnění či vraždu byly pořád lepší možnosti než představa, jak si recepční s hlídačem dávají dvě a dvě dohromady. Pravděpodobnost, že vpád do jejího pokoje má na svědomí nějaký smolařský zloděj, však byla mizivá a svlečená postel v jejím pokoji jen Cárcanovým pohůnkům potvrdí jejich podezření.

Vzhledem k tomu, jak krátký časový úsek uplynul mezi její noční žádostí o pokoj a Bradfordovým návratem do hotelu, nebylo těžké dát si vše do souvislosti. Pak už bylo otázkou pár minut, než gangsteři zamíří sem. Jestliže budou mít s Bradfordem kliku, jsou v téhle budově pokoje a věci s vyšší prioritou, které zajdou zkontrolovat dřív.

Hannah měla za sebou teprve metr a půl z devítimetrové výšky, když se ozvalo první zaklepání na dveře.

Munroeová ho ignorovala, snažila se nevnímat, že stojí zády do místnosti a prakticky se svázanýma rukama, zavřela oči a dál spouštěla zámotek k Bradfordovi.

Klepání zesílilo do bušení, které muselo vyburcovat ze spánku všechny sousedy. Bradford několikrát rychle za sebou zablikal baterkou. Zaslechl ten hluk. Munroeová zpomalila spouštění, vyndala si ze zubů baterku a odpověděla.

Návštěva.

Hannah visela tři metry pod oknem, stále příliš vysoko, než aby ji Munroeová mohla pustit. Zůstala zády ke dveřím a sluch jí nahradil funkci zraku. Kdosi zalomcoval klikou. Vzápětí dveře zapraštěly a rozletěly se dokořán.

Spouštěla dál. Čtyři a půl metru. Polovina.

Zastavili se ve dveřích a Munroeová je ani nepotřebovala vidět, aby dokázala sledovat jejich pohyb.

Dlouhá léta strávená v noční džungli, léta stopování potmě, skrývání se v temnotě a vyhýbání se té nejnebezpečnější šelmě, ji na podobné momenty dokonale připravila. Věděla o každém jejich kroku podle zašustění oděvu, vrznutí podlahy a neopatrného hlasitého dechu.

Byli dva a stáli po straně dveří, jako by je tenké stěny mohly ochránit před opětovanou palbou.

Pět metrů.

Proti oknu tvořila silueta Munroeové skvělý terč.

Spouštěla dál. Pět a půl metru.

Jeden z vetřelců zůstal ve dveřích a namířil na Munroeovou pistoli. Druhý vešel do místnosti, špičkou boty dloubl do ženy na podlaze a pak Munroeové tichým a klidným hlasem nařídil, aby zvedla ruce nad hlavu a pomalu se otočila.

Munroeová ho ignorovala. Necelých šest metrů. V sedmi metrech bude Hannah dost nízko nad zemí, aby Bradford dokázal zachytit její pád.

Příkaz zazněl znovu, tentokrát už ne tak tiše ani klidně.

Munroeová pokračovala ve spouštění prostěradla, propočítávala vzdálenost a přesnost. Pravděpodobnost, že i průměrný střelec se ze čtyř metrů trefí a způsobí jí smrtelné zranění, byla vysoká. Byl by to tragický konec, ale jestli je jí souzeno zemřít takhle, tak budiž. Neotočila se a pevně Hannah držela.

Šest metrů.

Varovný výstřel roztříštil tabulku skla v okně nad její hlavou. Střepy se rozletěly kolem. Zdola se ozvalo Bradfordovo tlumené volání.

„Pusťte ji,“ křikl. „Mám ji. Pusťte ji!“

Šest a půl metru.

Kroky přecházely křížem přes místnost.

Munroeová si odmotala prostěradlo z předloktí a nechala látku pomalu klouzat z ruky. Teď měla plnou tíhu Hannah omotanou kolem pasu, takže ji zpomalovala jen váha jejího vlastního těla, opřeného o parapet.

„Držte se plánu,“ zakřičela.

Bradford obrátil kužel světla nahoru.

Munroeová couvla o krok od okna, pustila prostěradlo a to se divoce zatřepetalo. Zdola se ozvalo nejdříve tupé žuchnutí, pak heknutí, pauza, a vzápětí se zabouchla dvířka od auta.

Munroeová ucítila na zátylku studený kov pistole. Zvedla nejdřív jednu ruku, pak druhou a nakonec si propletla prsty za hlavou.

Pneumatiky zaskřípěly a Munroeová v představách viděla, jak taxík vyráží vpřed.

Hannah byla pryč a každý okamžik, o který je tady Munroeová zdrží, její únik usnadní. Naplnila ji směs rozjaření a lítosti. Ten smutek necítila kvůli sobě, ale kvůli Bradfordovi, ať už dnešek dopadne jakkoli, znala z vlastní zkušenosti tu trýzeň, jaká bude následovat: bude si vyčítat, že ji nedokázal ochránit, nebude moct dělat nic než přihlížet a čekat; bude se proklínat za svou slabost, donekonečna se týrat úvahami, zda se zachoval správně.

S hlavní pistole stále přitisknutou k hlavě zírala z okna, ven do noci, se zasmušilým úsměvem na tváři, zatímco ji prohledával druhý pár rukou, hrubých a netrpělivých.

Bradford si nakonec uvědomí, že není nic, co mohl udělat jinak. Šla do toho hotelu, do tohoto pokoje ve druhém patře, s plným vědomím, že to může být past. Rozhodla se k tomu dobrovolně a její volba, že se nebude bránit ani bojovat, pocházela ze stejného soudku; účelem bylo umožnit Bradfordovi odjet co nejdál od ubytovny. Ale nakonec, bez ohledu na to, jak dopadne dnešní noc, a bez ohledu na to, jaké měla Munroeová důvody, bude Bradford trpět, a to jediné ji teď trápilo.

Ruce našly Bersu, nahmataly nože. Vzaly je. Munroeová se obrnila. Čekala. A pak svět zčernal.

KAPITOLA 32

Bradford vycouval z uličky a zabočil na úzkou příčnou komunikaci, která vedla pryč od hotelu, pryč od Munroeové, směrem k cíli operace.

Těžce dýchal. Příliš těžce. Musí zpomalit; nedokázal přemýšlet, nedokázal se soustředit. Munroeová se vyjádřila jasně: Držte se plánu. A tak se ho držel, jel podle instinktu, fungoval jako na autopilotu, a každý sval, každý nerv se proti tomu bouřil a řval na něj opačný příkaz.

Nechal tam svého člověka. A ne jen tak lecjakého člověka; on tam nechal Michael.

Tohle se nedělalo. Tak to nemělo být. Všechno špatně. Musí se vrátit, bojovat, ochránit ji, když sama se bránit nechtěla. To Michael je důležitá, a ne tahle holka, za jejíž záchranu nasazuje vlastní život.

Bradford strhl auto doleva a boční ulicí najel na bulvár; jen další taxík, mísící se s pozdně nočním či časně ranním provozem ve městě. Trochu ubral plyn. Každou vteřinou se vzdaloval od Munroeové, pokud je ještě vůbec naživu.

Pak začal opět uvažovat logicky.

Jistěže je stále naživu. Vlezla velkému psovi do boudy a sebrala mu kost, a to zvíře se teď bude zajímat, kde ta kost je a jak ji dostane zpátky.

To pochopení bylo jako dvojsečná zbraň. Ulevilo se mu, když si uvědomil, že Michael je a ještě chvíli zůstane naživu; ale zároveň ho mučila představa, co bude následovat, až odmítne prozradit jakoukoli informaci. Nejen proto, že nechce, ale protože nemůže.

Ona to věděla předem. Proto nechala podrobnosti o odvezení Hannah ze země na Bradfordovi, proto vůbec netušila, jak bude dívku přepravovat ani kam ji v sousedním Montevideu odveze.

Navíc znala pravidla hry. Dokud si budou myslet, že Munroeová ví to, co chtějí, budou se snažit ji zlomit.

Čím déle bude žít a čím víc se její únosci budou zaměřovat špatným směrem, tím bezpečnější to bude pro Hannah.

Bradford zajel na parkoviště vedle peugeota a vypnul motor. Otočil se k zadnímu sedadlu, kde leželo zabalené tělíčko, a několik vteřin dívku pozoroval. Pak vystoupil z taxíku a otevřel zadní dveře.

Rozřízl uzly na prostěradlech a látka se svezla dolů. Holčička vypadala ve spánku tak malá, tak křehká.

Nebylo nejmenších pochyb, že je Loganova, a ta podoba v něm vyvolala příval zlosti, který přehlušil mučivý vnitřní konflikt.

Bradford znehybněl, uvízlý v osidlech povinnosti.

Dítě pravidelně oddechovalo a jemu se postupně začínalo vyjasňovat v hlavě. Najde způsob, jak splnit povinnost a přitom nenechat Munroeovou ve štychu a v rukách Cárcanů.

Zvedl Hannah a přenesl ji z jednoho auta do druhého. Věci z kufru nechal, kde byly. Klíče od taxíku hodil pod sedadlo spolujezdce a sám nastoupil do peugeota.

Udělá to.

V rozporu s vlastním instinktem bude postupovat podle plánu. Ale trošku si ho upraví podle sebe. Jedině tak mu svědomí dovolí pokračovat dál a zároveň splnit přání Munroeové.

Nastal čas, aby Logan splatil dluhy.

Zapojit Logana do hry nebylo snadné rozhodnutí ani se nezakládalo na emocích, ačkoli byla pravda, že emoce se stupňovaly. Tohle byly Bradfordovy podmínky: jestliže má obětovat Munroeovou, aby zachránil cizí dítě, pak za to zaplatí všichni. Život za život za život.

A právě v tom spočívalo riziko přizvání Logana či dokonce Gideona do akce. Jistě, ve svém malém světě byli oba rváči, ale to nebylo totéž jako žít na hraně. Vyšli ze cviku, svaly jim ochably a kromě toho oba fungovali jako civilisté. Munroeová měla důvod, proč je nechtěla pouštět do boje, nejen aby si o ně nemusela dělat starosti, ale kvůli vyšší pravděpodobnosti, že některý z nich přitom zahyne.

Život za život za život.

Bradford vzal telefon. Naťukal číslo.

„Mám Hannah,“ řekl do sluchátka.

Úleva na druhé straně byla přímo hmatatelná. „Kde jste?“ zeptal se Logan.

„Dostali Michael.“

Ticho.

„Já ji sledovat nemůžu,“ pokračoval Bradford, „pokud mám Hannah bezpečně dostat ze země. Situace se mění každým okamžikem.“

Další ticho.

„Buď budete sledovat Michael, nebo teď nechám Hannah, kde je, a vrátím se zpátky.“ Bradford se odmlčel a počkal, až se mu z hlasu vytratí zášť.

„Proč mi Hannah nedáte?“ zeptal se Logan.

„Nepřichází v úvahu. Buď všechno, nebo nic. Lidé, kterým jsme ji právě vzali, jsou mocní, mají styky a nezastaví se před ničím. Naplánoval jsem způsob, jak vaši dceru bezpečně dostat ze země, a čas k využití příležitosti se krátí. Já se nemůžu tady s vámi handrkovat. Buď to udělám teď, nebo nikdy.“

Nastalo ticho a pak se ozval Logan. „Povězte mi, kde mám začít.“

Bradford dal Loganovi adresu hotelu, řekl mu, jak se tam dostane, vysvětlil mu, kde stojí taxík a co v něm najde. Popsal mu prostorové uspořádání hotelu, rozvrh hlídek a řekl mu, co může očekávat. Zdůraznil, ať sebou hodí. Munroeová tam momentálně je, ale nikdo nemůže zaručit, jak dlouho tam zůstane.

„Ještě poslední věc,“ dodal Bradford. „Vyřiďte Gideonovi, že jediný způsob, jak se dostane k informacím, které mu Michael slíbila, je, že Michael přežije a předá mu je sama.“

Bradford zaklapl telefon, aniž počkal na odpověď, hodil přístroj na sedadlo a vyrazil z parkoviště do řídkého proudu vozidel. Gideon by se možná zúčastnil i tak, jen aby kryl Loganovi záda, ale není lepší motivace než vlastní prospěch.

Logan šokovaně zíral na telefon ve své ruce, držel ho kus od těla, jako by byl otrávený, a v hlavě měl prázdno. Zpráva, na kterou čekal osm let, s sebou přinesla neuvěřitelnou bolest.

Vstal a nasoukal se do oblečení, které ze sebe shodil teprve před hodinou. Gideon na protější posteli se zavrtěl a zamumlal: „To byla Michael?“

„Miles.“

Gideon se převrátil ze zad na bok. „Dobrá zpráva, nebo špatná?“

Logan systematicky procházel místností a sbíral věci. Boty. Pásek. Peněženku. Hodinky. „Obojí,“ řekl.

Gideon rozsvítil. „Co se děje?“

„Miles má Hannah,“ řekl Logan. „To je ta dobrá zpráva. V tuhle chvíli se ji chystá odvézt ze země.“

Odmlčel se, otočil se ke Gideonovi a potom pokračoval, jako by jeho mozek nedokázal plně pochopit realitu těch slov: „Během únosu Hannah dostali Michael. Nebyli to Vyvolení, ale sponzoři, kteří Hannah ukrývali, známá místní rodina spojená s podsvětím.“ Logan chvíli nepřítomně zíral do prázdna a pak si zapnul na zápěstí hodinky. „Pravděpodobně ji budou mučit, aby jim poskytla informace, pokud ji rovnou nezabijou.“

„Chudák Michael,“ řekl Gideon, a když si uvědomil, že se Logan připravuje k odchodu, posadil se na posteli. „Kam jdeš?“ zeptal se.

„Najít Michael.“

Gideon si zase lehl a vytáhl si přikrývku až pod bradu. „Tak hodně štěstí.“

Logan se zastavil a zíral na Gideona s podobným výrazem jako předtím na telefon. „Mimochodem, mám pro tebe vzkaz od Milese,“ řekl.

Gideon se převrátil na bok a pootevřel oko.

Logan si klekl a zavazoval si tkaničky. Pevně. Starý zvyk. „Michael znala nejen sídla všech puerteno komunit,“ pokračoval. „Má stovky hodin video a audio záznamů, přehled hierarchie a spoustu, spoustu jmen. Nevím, na čem jste se spolu domluvili, to je mezi vámi dvěma. Miles ti vzkazuje, že něco dostaneš jenom v případě, že ti to předá Michael osobně.“

Gideon zaklel. Odhodil přikrývku, vstal a mumlal si něco o vydírání. „A co teda máme dělat, i kdybys ji opravdu našel?“ zeptal se. „Máme tam napochodovat jako dva idiotský terče a hulákat ‚Střílejte na nás a ji pusťte‘?“

„Miles nám podle všeho nechal dáreček. Je v kufru auta a my si ho teď půjdeme vyzvednout.“

Logan zmlkl. Stoupl si přímo před Gideona, nehýbal se a stál, dokud Gideon nezvedl hlavu a neřekl:

„Cože?“

„Michael je moje nejlepší kamarádka, Gideone, víc než kamarádka, je to jediná rodina, jakou mám.

Několikrát mi zachránila krk a dala v sázku vlastní život, aby odvedla Hannah, protože jsem ji požádal o pomoc. Já ji jdu hledat, ať už se mnou půjdeš nebo ne. To je to nejmenší, co pro ni můžu udělat. A ty?

Buď sebou hejbni, nebo pak drž hubu.“

Gideon zvedl ruku. „Super,“ řekl. „Jdeme někomu nakopat prdel.“

Taxík našli podle Bradfordových pokynů, ovšem parkoviště už nebylo tak prázdné, jak popisoval. Ráno se rychle blížilo. Logan vylovil zpod sedadla klíče, otevřel kufr a opatrně rozepnul dlouhou tašku.

Zavládlo dlouhé ticho. Logan s Gideonem stáli vedle sebe a s otevřenými ústy zírali na to, co tu na ně čekalo.

Logan se rychle ohlédl přes rameno, ověřil si, že jsou na parkovišti sami, pak vytáhl tašku na zem a zaklapl kufr auta.

Gideon se zeptal: „Kde to sakra sehnal? A jak to, že s takovou sbírkou bouchaček se Michael povedlo nechat se chytit?“

„Zbraně jsou Milesova specialita,“ řekl Logan. S heknutím vyzvedl tašku na zadní sedadlo a zavřel dveře.

Pomalu a pevně. „Miles má konexe všude po okolí.“ Na chvíli se zadumal a skládal si dohromady neznámé události potemnělého rána. Logan toho o Milesovi moc nevěděl, zato Michael znal lépe než kdo jiný.

„Nechtěla, aby došlo k přestřelce,“ pokračoval, „kvůli Hannah. A Michael vždycky spíš používá hlavu než pistoli.“ Ukázal bradou na tašku. „Tohle má na svědomí Miles, ona pravděpodobně vůbec nevěděla, že je to v kufru.“

Nasedli do taxíku, Logan za volant a Gideon na sedadlo spolujezdce. Po krátkém zamyšlení Logan otočil klíčem v zapalování a zařadil se do houstnoucího provozu. Několikrát si zajeli, než trefili správný směr k hotelu, a cestou rozebírali strategii. Logan zrekapituloval veškeré informace o budově a jejím zabezpečení a zopakoval Gideonovi všechno, co mu řekl Bradford.

Gideon přelezl z předního sedadla dozadu. Stáhl tašku na podlahu a prohrabával se v ní, dokud nenašel, co potřeboval, nejdřív pro sebe a pak pro Logana. Většina lehčích zbraní byla argentinské provenience.

Taška obsahovala sbírku revolverů značky Bersa, což byly spolehlivé, i když mimo jižní Ameriku nepříliš známé devítky, dále dva španělské samopaly Star Z-84, také ráže 9 mm, balíček plastické trhaviny C4 se zápalnou šňůrou, časovačem a dálkovým ovládáním, dýmovnice, granáty, noční vidění a nejméně dva tisíce nábojů.

Začínalo svítat, a než dorazili na místo, byl už téměř bílý den. Logan cestou udělal přestávku, aby přemístili tašku se zbývajícím obsahem do kufru taxíku, a pak zajeli k hotelu a zastavili před vstupem.

Logan vypnul zapalování. Kývl na Gideona. „Můžeme?“

Gideon přikývl. „Jdeme na to,“ prohlásil.

Vystoupili z taxíku, ve stejném okamžiku zabouchli oboje dveře, vyšli po dvou schůdcích ke vchodu do hotelu a uvnitř se rozdělili. Nemělo smysl tvořit jediný terč.

Muž v recepci zvedl hlavu a zachmuřil se. Každý s trochou rozumu, kdo v hotelu strávil poslední dvě hodiny, by měl pádný důvod nedůvěřovat dvěma cizím mužům, kteří vejdou rázně do dveří. Recepční zašmátral rukou pod pultem.

Gideon vytáhl pistoli a zamířil mu na hruď. Recepční ztuhnul. A proč by také ne; stačilo počkat na posilu, která byla někde nahoře a brzy se vrátí do přízemí.

Plynulou španělštinou, zdokonalenou léty strávenými v Jižní Americe, Gideon na muže zasyčel, ať vyndá ruce tak, aby byly vidět. Recepční poslechl a Gideon několika rychlými kroky přešel vestibul a vklouzl za pult. Stoupl si muži za záda a nepřestával na něj mířit pistolí.

Pak kývl na Logana, který čekal dole u schodiště.

Logan zalezl za pult, vyštrachal zbraně, které pod ním byly ukryté, a podal je Gideonovi. Ustoupil a hlídal recepčního, zatímco Gideon muži svazoval ruce za zády plastovým stahovacím páskem.

Když měli recepčního zajištěného a nehybného za pultem, Logan se vrátil pod schody a nenápadně, se zbraní schovanou za zády, čekal. Odzbrojení a zneškodnění recepčního šlo jako na drátkách, lépe, než očekávali. Následující část už nebude tak jednoduchá.

Shora se začínal ozývat pohyb hotelových hostů a instinkt Loganovi napovídal, že první kroky ze schodů ke kantýně nepatří hlídači. Kromě Bradfordova popisu neměl mnoho indicií, jak hotelového zaměstnance identifikovat, ale na muži, který scházel po schodišti, něco nesedělo. Logan, podobně jako Munroeová, dokázal postřehnout jemné nuance výrazu obličeje a dobře rozuměl řeči těla, tyto schopnosti měl vytříbené dlouhými lety života mezi Vyvolenými, kdy se snažil vyhýbat problémům ve věčně proměnlivé, nahodilé struktuře sekty.

Na schodech se ozvaly další kroky a Logan je opět ignoroval. Muž prošel vestibulem na ulici, ale budou přicházet další a někteří z nich nepochybně zamíří do kantýny. Hoteloví hosté navíc většinou pracovali pro rodinu Cárcanových a každý z nich mohl znamenat ohrožení. Bradford to řekl jasně. Čím víc se jich shromáždí v přízemí, tím těžší bude úspěšně zopakovat zneškodnění jako v případě recepčního.

Logan se ani neotočil a prohlásil: „Změna plánu, Gide. Jeden nám musí stačit. Pojďme ho odvézt, dokud je ještě šance.“

„Jestli to s ním poděláme,“ namítl Gideon, „už se nebudeme moct vrátit pro nášup.“

„Nepoděláme.“

Logan počkal, dokud neměl jistotu, že vestibul zůstane dostatečně dlouho prázdný, a jakmile schodiště ztichlo, naznačil Gideonovi, že vzduch je čistý.

Gideon dloubl muže pistolí do žeber a přinutil ho vyjít zpoza pultu. V polovině malého vestibulu si recepční uvědomil, co má dvojice v úmyslu, a došlo mu, že ho jeho parťák nestihne zachránit. Začal ječet. Gideon ho praštil, Logan do něj strčil a muž ztratil rovnováhu.

Vypotácel se ze dveří na ulici. Zakopl. Upadl. Namáhavě se snažil vstát a utéct.

Každý z nich ho popadl za jednu paži, zápasili s jeho váhou a nakonec ho vytáhli na nohy. Táhli ho dopředu. Gideon trhnutím otevřel zadní dveře taxíku a společně s Loganem se snažili divoce se vzpouzejícího a povykujícího muže vecpat dovnitř.

Logan se rozběhl ke dveřím řidiče. „Střel ho,“ zařval.

Gideon přiložil hlaveň k mužově noze. Stiskl spoušť.

Třesk výstřelu doprovodil mužův řev a za vteřinu následovala palba od hlavního vchodu hotelu. Gideon do muže prudce strčil a ten konečně zapadl dovnitř. Gideon na něj skočil, zalehl ho vlastním tělem a zabouchl dveře.

„Jeď,“ zařval. „Jeď!“

Zadní sklo se roztříštilo.

Už podruhé za necelé tři hodiny se taxík odlepil od chodníku a vyřítil se z pochybné čtvrti, kde stál hotel Cárcanových.

Logan jel jako šílenec. Zběsile se proplétal provozem, dokud konečně nezaregistroval Gideonův hlas.

Gideon ležel na recepčním, hlavu měl pár centimetrů od Logana a ječel: „Zpomal, do prdele, nikdo nás nesleduje a ty nás všechny zabiješ!“

Podle tónu už stejnou mantru opakoval dobrou minutu. Logan přikývl a sundal nohu z plynu.

Takhle měl správně vypadat adrenalin. Tohle byl zrychlený tep, kam se na to hrabalo vzrušení z motocyklových závodů nebo skoky padákem.

Následoval okamžik ticha a pak, když jim došla absurdita celé situace, oba dva vyprskli smíchy. Chechtali se jako šílenci a jejich hysterické veselí trochu opadlo až poté, co Logan poznamenal: „Začínáme budit pozornost. Slez z toho chlapa.“

Muž ležel s obličejem zabořeným do sedadla, ruce měl ještě stále svázané za zády a nohy zkroucené v podivném úhlu, a už se nebránil. Gideon se odsunul. Přesvědčil se, že chlapík je stále naživu, a pak mu jednou rukou rychle zkontroloval nohu. Byl to čistý průstřel svaloviny a kulka zřejmě uvízla někde v polstrování sedadla. Měl pod sebou louži krve, ale krvácení nebylo tak silné, aby to bylo vážné. Přežije to.

Možná.

Gideon roztrhl recepčnímu košili, urval kus látky a ovázal mu nohu, aby zastavil krvácení. Pak přelezl na přední sedadlo. Muž se otočil obličejem dopředu.

„Sos hombre muerto,“ zasyčel na Gideona. „Mrtvý muž. Oba dva.“

Gideon mu namířil na hlavu. „Prásk!“ řekl a ignoroval proud nadávek, který následoval.

Logan se zorientoval a změnil směr. Mířili ven z města. Na nějaké tiché a opuštěné místo. Někam, kde křik nespustí zbytečný poplach.

KAPITOLA 33

Vědomí se jí vracelo pomalu, mlhavé smyslové vjemy postupně pronikaly do temnoty, až Munroeovou zcela probudily. Seděla. S bradou na hrudi, kotníky přivázanými k nohám kovové skládací židle, s rukama spoutanýma za zády. Ne želízky, lepicí páskou ani plastovými zajišťovacími proužky.

Přemýšlela. Snažila se vyjasnit si hlavu.

Provaz. Tenký provázek. Spousta provázku.

Pitomci.

Oči měla čímsi pevně zavázané, takže jí na víčka nedopadal ani ten nejslabší paprsek světla. Zleva se ozývaly hlasy, bujarý rozhovor mužů, sedících kolem nedalekého stolu. Hlasitost a styl mluvy naznačovaly, že hrají karty nebo jinou hazardní hru. Tito muži, podle různé barvy hlasu byli čtyři, se o ni nezajímali.

Zabíjeli čas. Čekali.

Každý zvuk, každý pach s sebou přinášel momentku, které se jí v duchu skládaly do uceleného obrázku toho, co nemohla vidět. Nic nenasvědčovalo tomu, že by poblíž stál nějaký strážce; žádné šoupání nohama, šustění oděvu ani žádný dech.

Ve vzduchu visel cigaretový kouř, ne však hustý jako v malé místnosti; rozptyloval se podobně jako hlasy.

Tenhle prostor byl velký. Rozlehlý. Munroeová odhadovala, že ji od mužů za stolem dělí tři, maximálně čtyři metry. Posadili ji stranou, samotnou, s obličejem obráceným směrem k nim, a věřili, že ji mají pod kontrolou.

Takové základní chyby by ji mohly ukolébat k domněnce, že nebezpečí není tak velké, ale nechtěla se dopustit stejného omylu jako tito muži. Ti nakonec zjistí, že podceňování protivníka je nejrychlejší cestou do hrobu.

S bradou na prsou, jako by byla ještě stále v bezvědomí, Munroeová hbitě pracovala prsty a kroutila zápěstími, dokud provaz alespoň nepatrně nepovolil, a pak to slabé místo roztahovala tak dlouho, až ho uvolnila natolik, aby dokázala vysmeknout ruku. Vtom se kdesi za jejími zády rozjela po kolejnicích naolejovaná kolečka a přerušila její přípravy na útěk.

Munroeová ztuhla a poslouchala.

Posuvné dveře se pomalu otevíraly.

Bylo to skladiště.

Zvenku se ozýval jen minimální hluk, žádná auta ani klaksony, žádní chodci, žádná hudba.

Sklad venku za městem.

Kolečka se zase vrátila zpátky a ozvalo se předení dobře seřízeného motoru. Motor zhasl a rozhovor kolem stolu ustal. Židle zaskřípaly po podlaze. Nohy zašoupaly. Otevřela se dvířka auta. Zaklapla. A pak druhá.

Kroky zamířily od stolu směrem k židli a pak jí nějaké prsty odvázaly pásku přes oči.

Munroeová zamrkala.

Skladiště bylo osvětlené průmyslovými lampami vedle pracovního stolu, a i když velký prostor jejich záři pohlcoval, po nedobrovolném pobytu v úplné tmě Munroeovou nepříjemně oslepovaly.

Svraštila obličej a zahleděla se na muže před sebou.

Očekávala, že se objeví někdo z Cárcanovy rodiny, počítala s tím, věděla, že dokud si ji nepodá šéf, nechají ji naživu, a díky tomuto zdržení získá čas nejen Bradford s Hannah, ale i ona sama.

Politováníhodnou shodou okolností se teď před ní objevil tentýž muž, co ji osahával v hale na ranči.

Pozorně si ji prohlížel ve vleklém tichu, které se přenášelo i na muže kolem něj. Munroeová se přestala šklebit a nasadila kamennou tvář. Šéf se zazubil a jeho muži zůstali stát bez hnutí. O krok ustoupil, palcem a ukazovákem si mnul bradu a teatrálně předstíral, že přemýšlí.

Pohrozil jí prstem. „Tebe znám,“ prohlásil.

Povytáhl si kalhoty a dřepl si, aby jí viděl přímo do očí.

„Jo,“ řekl. „Znám tě.“

Munroeová zůstala zticha a skelným pohledem nepřítomně zírala do dálky. Nesledovala, jak se muž narovnává, a nepodívala se na něj, ani když něco pošeptal jednomu ze svých lidí. Když teď konečně viděla a mohla plně posoudit situaci, zdál se jí tento Cárcanův syn tím nejméně zajímavým objektem v celém prázdném hangáru.

Očima zabloudila ke stolu a pak pokračovala vzhůru po zdech a kolem dokola, pátrala po únikové cestě, hledala něco, co by mohla použít jako zbraň: bleskově vyhodnotila možnost přežití, kdo, co, kdy, kde, a jak. Proč, to už věděla.

Podlaha byla z hladkého betonu, stěny z betonových tvárnic a střecha ve výšce patnácti metrů z vlnitého plechu. Směr ozvěny napovídal, že sklad je prázdný; zdálo se, že jediným vybavením je ponk a světla kolem něj.

Ke čtyřem mužům, kteří původně seděli kolem stolu, se připojili další dva z šéfova doprovodu. Všech šest ho teď obklopovalo v nedočkavém nerovnoměrném půlkruhu a každý z nich měl u sebe zbraň, většinou zasunutou v pouzdře nebo zastrčenou za pasem.

Muži si byli podobní pouze tělesnou konstitucí, mohutní a robustní z příliš mnoha hodin strávených v tělocvičně. Na rozdíl od nich byl jejich šéf subtilní a jinak tuctový a nevýrazný, až na drahé oblečení a přebujelé ego, které už Munroeová poznala.

Zaznamenávala rozmístění mužů a zbraní, každý detail se jí vrýval do paměti s přesností sonaru, a bleskově a instinktivně vyhodnotila situaci dřív, než se muž otočil a promluvil.

Pravděpodobnost přežití se dala odhadnout těžko. Munroeová už bojovala proti větším skupinám, ale nikdy v tak jasně vymezeném prostoru a nikdy z pozice slabšího. Rychlost byla jejím přítelem, vždycky byla jejím přítelem, rychlost zrozená z vůle přežít, když se noc za nocí stávala lovnou zvěří a musela se bránit, pokud si chtěla zachránit život. Díky své mrštnosti a schopnosti pohybovat se rychleji, než se očekávalo, dokázala zvládnout čtyři nebo pět gaunerů bez vojenského výcviku. Sedm už bylo na hranici nemožného.

Obrátila zrak zase dopředu na muže, jemuž šéf před chvílí něco šeptal do ucha. Kráčel směrem k ní.

Pobočník byl nejpodsaditější a nejmenší ze všech sedmi a rázně k ní přistoupil. Když přestal pohybovat nohama, pokračovala vpřed jeho paže a uštědřila Munroeové ránu pěstí do obličeje. Úder byl tvrdý a omračující a srazil by ji na zem, kdyby se na něj nepřipravila a pokud by nebyla přivázaná k židli.

Munroeová potřásla hlavou, aby rozptýlila závrať. Z koutku úst jí vytékal výmluvný pramínek a ostrá bolest jí na rtech vyloudila náznak smíchu. Srdce jí začalo bubnovat pochod zkázy.

Šéf přistoupil blíž, aby si prohlédl její otékající obličej, a ona přitom studovala jeho tvář. Zrak se jí zakalil do odstínů šedé, hranice vidění se zúžily a zaostřily do pohledu dravce, touha po krvi, po odvetě, stoupala, ale dlouholetá praxe v držení emocí na uzdě jí zabránila udeřit.

Na pozadí mysli se jí promítala Bradfordova slova.

Napadlo vás někdy, že zabíjení není vždycky špatné?

Šéf se zeptal: „Donde está la nina? Kam jsi ji poslala?“

Munroeové znovu zeskelnatěl pohled, zírala někam do dáli, jako by jeho slova nic neznamenala. Šéf kývl na svého pobočníka a muž k ní opět přistoupil a udeřil ji. Rána byla ještě prudší. V uších jí začalo zvonit.

Možná si někteří lidé zaslouží zabít, třeba tím přerušíte koloběh bolesti a utrpení.

Munroeová upírala oči dopředu, soustředila se na jakýsi neviditelný bod v dálce. Šéf se vrátil do půlkruhu.

Znovu něco zašeptal. Druhý z jeho mužů mu vložil do natažené ruky vystřelovací nůž. Šéf ho s cvaknutím otevřel a znovu si dřepl tak, aby se díval Munroeové přímo do očí. Zvedl čepel a přiložil jí nůž pod bradu, do citlivého místa, tak oblíbeného při zabíjení. Přitiskl jí špičku nože k hrdlu tak silně, až musela zaklonit hlavu, aby ji nebodl, a jakmile se jí kůže napnula, šmiknul.

Čepel se zařízla do pokožky, ne hluboko, ale dost na to, aby to bolelo, dost, aby jí vytryskla krev. „Kam jsi poslala tu holku?“ zeptal se znovu, jen tentokrát promluvil anglicky téměř bez přízvuku.

„Já jsem nikoho nikam neposílala,“ řekla.

Šéf vstal. Otočil se k mužům za svými zády a uchechtl se. „Takže anglicky?“ zeptal se, jako by s překvapením zjistil, že to, co považoval za nepravděpodobný odhad, se najednou potvrdilo. Angličtinu odhadl správně, to ano. Mohl na ni ovšem promluvit italsky, německy, turecky, jazykem ibo nebo kteroukoli jinou z nejméně dvaceti dalších řečí a výsledek by byl stejný.

„Ale nemluvila jsi anglicky, když jsi byla u mých přátel.“

„Jakých přátel?“ zeptala se Munroeová.

Šéf zavrtěl hlavou. Zatvářil se netrpělivě a právě to si Munroeová přála.

Kývl prstem a dva z jeho mužů přistoupili, klekli si k židli a přeřízli jí pouta na nohou. Kolem paží se jí sevřely silné ruce. Škubnutím ji zvedly ze židle a mrštily jí směrem k šéfovi. Munroeová se snažila udržet si pevnou půdu pod nohama. Ruce držela sepjaté za zády a provaz měla stále uvolněný.

Vstřebávala auru toho muže a jeho zamýšlené násilí, vdechovala ho, dokud jí jeho podoba v duchu nesplynula se vzpomínkou a pižmem Pietra Willema, dokud se v její hlavě nestali jednou osobou.

Šéf jí přiblížil nůž těsně k obličeji a usmíval se, když sledovala jeho pohyb očima. Namířil čepel dolů na hruď. Rychlým pohybem jí rozřízl látku trička, rozpáral tílko. Oblečení se sesmeklo a odhalilo jí hruď.

Šéf se otočil ke svým mužům, ukázal palcem směrem k Munroeové a řekl: „Tak vidíte, říkal jsem vám, že je to ženská.“ Přistoupil těsně k ní, až ucítila na krku jeho horký dech. Přejel jí prstem po bradavce.

Zatahal za ni.

„Měl jsem pravdu,“ zašeptal. „Znám tě.“ Vzal nůž a přejel jí po kůži. „A teď, když už nejsi jejich hostem, ale mým, můžu si s tebou dělat co chci.“

Zarazil se, když si všiml jizev, jimiž měla posetý trup; chvíli na ně zíral a pak se mu obličej zkřivil úšklebkem. „Vidím, že nebudu první,“ řekl. „Přinutil tě tenkrát k pláči? Krvácela jsi?“

Naklonil se blíž a začal jí očichávat krk a vlasy, olízl ji, přejel jí jazykem od ucha přes tvář až na oko.

„Přinutil tě trpět tak, jako tě přinutím trpět já?“

Munroeové v uších hlasitě hučela krev; její bušení přehlušovalo všechno kolem, přehlušilo celý svět, až na toho muže před ní, a hlasitě provolávalo příkaz zabíjet.

Instinkt.

Načasování.

Kalkulace.

V posledním pokusu o zachování zdravého rozumu to nutkání potlačila, bojovala proti němu, nabízela únikovou cestu člověku, který si žádnou nezasloužil.

„Nechte mě odejít,“ řekla tichým, téměř monotónním hlasem, „a já vás nezabiju.“

Šéf se rozesmál. Zachechtal se tvrdě a necitelně, výsměšně. „No prosím, holčičko,“ řekl. „Tak do toho, zkus mě zabít. Aspoň se dneska ráno trochu pobavíme.“

Povzdechla si.

Špatná odpověď.

Vždycky to byla ta zatracená špatná odpověď.

Zavřela oči a tělo jí zaplavil pocit rozkoše. Tohle byl mezní bod návratu, předzvěst zabíjení. Nebylo cesty zpět. Ničeho nelitovala, byla smířená sama se sebou a zemře šťastná, pokud jí to je souzeno. Vyměnila svůj život za život nevinného dítěte, a byl to férový obchod.

„Povím vám, co chcete,“ řekla.

„Ano,“ zašeptal s očima upřenýma na nůž, kterým ji hladil po kůži. „To povíš.“

Pak se zarazil, probral se z transu a nůž zastrčil do kapsy saka. V náhlém záchvatu brutality jí vrazil pěstí do břicha a skopl ji na kolena. Naklonil se nad ni a přejel jí prsty po tváři.

Čas zpomalil. Pohyb se roztříštil do trhaných stroboskopických záškubů. Munroeová kmitala prsty, kroutila zápěstími, uvolňovala pouta. Zvedla oči a tentokrát se jí v úsměvu zračila smrt.

Jediný pohyb, pevný, hladký a rychlý. Z kolen na nohy. Vzhůru. Čelem do jeho obličeje. Dost prudce, aby mu přerazila nos, dost tvrdě, aby mu zvrátila hlavu dozadu. Její ruka v jeho kapse. Jeho nůž v její dlani.

Paže kolem jeho krku. Čepel u jeho hrdla.

To vše dřív, než jeho tělesní strážci vytáhli zbraně.

Šéf rozhodil ruce a snažil se něčeho zachytit, nabýt rovnováhu, zatímco ho Munroeová pozadu vlekla kolem půlkruhu mužů ke stolu u zdi. Měl sílu. Byli skoro stejně těžcí i vysocí, ale Munroeová díky přívalu adrenalinu jeho sílu necítila, nevnímala jeho váhu a táhla ho za sebou jako hadrovou panenku.

Muži se báli vystřelit, aby netrefili šéfa, a tak šli za nimi, blížili se k nim v semknutém půlkruhu.

Munroeová řízla šéfa do krku. Objevila se krev.

„Zpátky,“ zasyčela a všichni muži v půlkruhu zastavili svůj postup.

Řez vedla pečlivěji než předtím on. Zasáhla krční žílu, jako by prorazila díru do přehrady, a muž kolem sebe nepřestával mlátit rukama; ještě se nesmířil s osudem a zřejmě mu nedocházelo, že čím zuřivěji se brání, tím rychleji zemře. Povedlo se mu chytit Munroeovou za ucho. Začal jí ho kroutit, rvát, tahat.

Bodla ho do ruky.

Zařval.

„Teď vás to jenom bolí,“ řekla Munroeová, „ale jestli vaši muži neodhodí zbraně, zemřete.“

Na odpověď zasyčel cosi nesrozumitelného.

Munroeová dorazila ke stolu. Obešla ho. Zeď byla pevná a studila ji na téměř nahých zádech. Zezadu se k ní nikdo nedostane a stůl poslouží jako dvoumetrová bariéra mezi ní a ostatními.

Svému zajatci Munroeová pošeptala: „Krvácíte. Silně. Při téhle rychlosti je do dvaceti minut po vás.

Chcete si udělat výlet do špitálu, nebo radši do márnice?“

Zalhala mu, aby ho motivovala; krvácel tak rychle, že při troše štěstí vydrží sotva deset minut.

Přestal se bránit. Cítila, jak mu slábne tělo, buď porážkou, anebo kvůli tomu, že mu Munroeová tiskla hrdlo jako ve svěráku a zřejmě mu přerušila přívod krve do mozku. Na příčině nezáleželo.

„Odhoďte to,“ řekl svým mužům. Hovořil tiše, téměř šeptal.

„Neslyší vás,“ zasyčela na něj.

„Odhoďte zbraně,“ řekl znovu. Nebylo to o moc hlasitější, ale tentokrát pro zdůraznění mávl rukou nahoru a dolů.

Aby nedošlo k pochybnostem, Munroeová příkaz zopakovala, a když muži stále váhali a ani se nehnuli, přiložila špičku nože na citlivé místo v zajatcově ramenním kloubu a cukla.

Šéf znovu zařval.

Muži odložili zbraně na podlahu.

„Kopněte je nohou pod stůl,“ nařídila jim a pak se obrátila k šéfovu řidiči: „Hej ty! Tlusťochu. Hoď klíče od auta na stůl.“

Když udělali, co jim poručila, ukázala hlavou ke dvěma mužům, kteří stáli nejblíž ke vchodu do skladiště.

„Jděte otevřít,“ řekla.

Nemohla dosáhnout na zbraně na podlaze, nemohla je posbírat a přitom držet šéfa pod kontrolou. Oni to věděli. Ona to věděla. Oni věděli, že to ví. Počítala vteřiny, zatímco se jí dvojice cestou k posuvným dveřím ztrácela v šeru z očí.

Nastal okamžik oslabení, kdy se čtveřice mužů na druhé straně stolu začne přibližovat.

Muži kráčející k vratům na opačné straně skladiště zpomalili. Loudali se. Zabíjeli čas, nechávali únikovou cestu uzavřenou a čekali, až jejich kolegové zasáhnou. Munroeová ztrácela převahu a výhoda získaná momentem překvapení vyprchávala.

Čtyři kolem stolu se rozptýlili do tvaru vějíře a pomalu se sunuli vpřed. Na neozbrojené muže se pohybovali příliš sebejistě, bez ohledu na to, jak moc byli loajální k šéfovi.

Opět zapracoval instinkt. Nejrychlejší způsob, jak přežít. Munroeová pustila šéfa, přestala ho držet a nechala ho spadnout na podlahu. Zhroutil se pod svou vlastní vahou a ona se vrhla k zemi s ním. Sebrala z podlahy dvě zbraně. Ponořit se a sbírat, jako u lovu perel. Nebyl čas se dívat, prostě popadla, co bylo po ruce, namířila a cvakla.

V pěstích svírala dva revolvery Bersa Thunder 9, stejné jako pistole, kterou zvedla předtím. Pokud jsou zásobníky plné, což by měly, tak každá pistole umožňuje sedmnáctkrát vystřelit. Jestliže jí tohle nebude pro její účely stačit, pak si zaslouží, aby ji odpráskli.

Zůstala ležet na boku a vypálila. Varovný výstřel, namířený na podlahu před muži nejblíž u stolu. Rána se v prázdném prostoru rozlehla s hlasitou ozvěnou. Muži nadskočili, přikrčili se a vycouvali těsně na hranici světla. Čas odtikával v mikrosekundových intervalech a řeč těla řvala tak, jak to slova nikdy nedokážou.

Muži začali cosi vytahovat.

Rezervní zbraně.

Jestli ji mají dostat, tak nepůjde sama. Munroeová znehybněla. Zklidnila dech. Dvakrát vystřelila. Nejbližší muž vyjekl.

Padl k zemi. Zraněný, ale naživu. Zatím.

Šéf se začal zvedat. Praštila ho loktem do obličeje a další úder namířila dolů do pořezaného ramene.

Znovu zařval.

Přelezla ho, aby jeho tělo dál sloužilo jako štít mezi střelci a zdí. Zaryla mu jednu z pistolí do páteře a prohlásila: „Ještě jednou se pohnete a skončíte jako mrzák až do konce života. Jasný?“

Zamručel.

Tři muži se drželi na kraji světla, pomalu se zase sunuli dopředu a snažili se najít záměrnou osu mezi nohami stolu a židlí tak, aby přitom netrefili šéfa. Dveře do skladu zůstávaly zavřené.

Munroeová zařvala do tmy: „Máte minutu na otevření dveří, jinak jeden z vašich lidí zemře.“

Tentokrát střelci zacouvali zpátky do stínu; nikdo nechtěl být první. Občasné zašoupání nohou, škobrtnutí nebo zašustění prozrazovalo jejich pozice. Byli blízko, těsně za hranicí viditelnosti. Vzdálenost jim znemožní přesně střílet, ale ještě pořád zbývalo slepé štěstí a šrapnel. Zvlášť když světla Munroeovou oslepovala tak, že nerozeznávala, co je za hranou stolu, a dělala z ní snadný terč.

Posunula se dopředu. Zamířila. Rozstřílela žárovky a sklad se ponořil do úplné tmy. V očích měla stále vypálené planoucí obrysy silných světel, ale i oslepená se v černočerné temnotě cítila jako ryba ve vodě.

Jejich oči se přizpůsobí dřív, a to jim dodá kuráž. Odvážně se připlíží tak blízko, aby viděli. Klečela. Čekala.

Poslouchala. Zvedla se do dřepu, nahmatala na stole klíče a zase se skrčila k zemi, kde jí nohy stolu a židlí poskytovaly iluzi úkrytu.

Zašeptala šéfovi: „Hodili vás přes palubu.“ Vrazila mu hlaveň pistole do týla. „Vstávejte.“

Namáhavě se snažil zvednout na všechny čtyři. Dýchal pomalu a mělce. Ztratil spoustu krve, dlouho už nevydrží. Munroeová se musí dostat k autu dřív, než platnost jeho záruky definitivně vyprší.

KAPITOLA 34

Logan zastavil taxík asi sto metrů od skladiště. Budova byla nepřehlédnutelná. Dokonce i v opuštěných průmyslových končinách, s řidší zástavbou a většími pozemky mezi budovami, čněla nad okolím a o patro až dvě převyšovala okolní stavby. Z této vzdálenosti vypadal celý areál tichý a prázdný, až na terénní vozidlo, zaparkované trochu stranou od vchodu.

Na rozdíl od ostatních budov umístěných kus od silnice tady nečmoudily žádné náklaďáky ani se tu nehemžili dělníci; nedělo se tu vůbec nic. A Logan nemohl věřit vlastním očím, když si všiml, že široké posuvné dveře jsou otevřené dokořán.

„Co si o tom myslíš?“ zeptal se Gideona.

Gideon zavrtěl hlavou, jako by dumal nad hádankou, pro kterou neměl řešení. Natáhl se na zadní sedadlo, popadl recepčního za košili a nadzvedl ho tak, aby nad přístrojovou deskou viděl ven. „Jsme určitě na správném místě?“ zeptal se.

Muž, celý oteklý a s roubíkem v ústech, přikývl, a Gideon mu řekl: „Koukni na ty dveře. Je normální, aby byly takhle otevřené?“ Když recepční zavrtěl hlavou, Gideon ho zase nechal padnout na zadní sedadlo.

Věřili, že je zavedl na správné místo, a věřili i tomu, co jim říká. Ne že by byl tak spolehlivým průvodcem, ale před dvěma hodinami si ujasnili priority a on zjistil, že vlastně mají stejný zájem. Vyvezli ho za město, na tmavém poli ho s roztaženýma rukama a nohama připoutali k zemi, přitiskli mu k ruce hlaveň pistole a vyhrožovali, že mu začnou odstřelovat jeden prst po druhém, dokud jim neřekne, co chtějí vědět. Spíš než strach z bolesti ho nakonec ke spolupráci přiměl příslib, že bude volný. Jejich požadavek byl jednoduchý

– hledají přítelkyni, a až je recepční zavede na místo, kam ji odvezli, až budou bez nejmenších pochyb

vědět, kde ta žena je, tak ho nechají jít. To bylo všechno. Buď jim to řekne, nebo mu ustřelí prsty na rukou, potom na nohou, a případně i něco dalšího, bude-li potřeba.

Logan zajel taxíkem o dalších sto metrů blíž a pak zastavil a vypnul motor. Na tomto pozorovacím stanovišti nedaleko od vchodu do skladiště zůstali sedět, sledovali areál a čekali.

Okolí bylo tiché, provoz na silnici sporadický, a když uplynula půlhodina bez jediného pohybu, Logan sáhl po kličce u dveří.

„Zbytečně plýtváme denním světlem,“ prohlásil. „Buď tam Michael je, nebo tam není.“

Gideon se otočil k zadnímu sedadlu. „Když přežijeme, přežiješ taky,“ řekl a recepční přikývl. Věděli, že jakmile odejdou, bude se snažit vyprostit z pout, jak by to udělal každý normální člověk, ale jemu se to nepovede.

Logan s Gideonem vytáhli z kufru samopaly. Byly příliš velké, než aby je ukryli pod bundou, a vzhledem ke vzdálenosti budovy od silnice budou muset přeběhnout pár desítek metrů ke skladišti, ale výhoda výkonných zbraní zdaleka převažovala mizivé riziko, že je s nimi někdo uvidí.

Gideon vytáhl z tašky tři plné zásobníky, hodil je Loganovi a sám si stejný počet nešikovně nacpal do kapes a za pas. Kdyby jich měli víc, už by je jejich váha táhla k zemi.

Podle odhadu recepčního bude Munroeovou doprovázet pět až deset mužů, ale i kdyby se pletl nebo je chtěl obelhat, měli dostatečnou výzbroj, pokud na ně za dveřmi nebude čekat nějaká malá a dobře vyzbrojená armáda.

Gideon zavřel kufr a Logan zamířil ke dveřím spolujezdce. Několikrát kopl do bočního zrcátka, dokud ho neulomil, a strčil si ho do kapsy. Kráčeli mlčky, a když sešli z chodníku, Gideon se sehnul pro několik kamínků. Logan se nemusel ptát proč. Věděl to.

K budově bez oken přicházeli z druhé strany, kde si jejich příchodu nikdo nevšimne. Gideon se přiblížil k zaparkovanému autu, pozpátku ho zpola obešel, nakoukl do oken a přesvědčil se, že je prázdné. Mávl na Logana, aby pokračoval dál. Jediným zvukem bylo lehké skřípání štěrku pod jejich botami.

Logan postupoval podél přední zdi budovy až k otevřeným dveřím. Tam použil zrcátko jako provizorní periskop a namířil ho dovnitř. V lesklé ploše se neodrážel žádný pohyb. Na rozlehlé prázdné podlaze se tu a tam povalovaly jakési kupky. Možná těla. Ve špatném světle a z takového úhlu se to nedalo s jistotou říct.

Kývl na Gideona a ten vhodil do dveří kamínek. Rachocení oblázku na betonové podlaze se hlasitě rozléhalo prázdným prostorem, než kamínek doskákal a někam se zakutálel.

Pak opět nastalo ticho.

Gideon celý postup ještě jednou zopakoval. Znovu naslouchali.

Žádná střelba. Žádné kroky. Žádné hlasy. Nic.

Společně se prosmekli dovnitř a přitiskli se zády ke zdi.

Denní světlo ode dveří osvětlovalo halu asi do hloubky třiceti metrů, a i když se hangár táhl dál, těla ležela na otevřeném prostranství a byla jasně viditelná z místa, kde stáli.

Bylo jich sedm, samí muži, nerovnoměrně rozesetí po podlaze.

Gideon nehybně stál a zíral s pootevřenými ústy. Zamířil do středu dějiště krveprolití a tam se pomalu otočil kolem vlastní osy. „Jsme přece na správném místě, nebo ne? Ona tady byla, že?“

Tón jeho otázek odpovídal míře jeho nevíry.

Logan přistoupil k prvnímu tělu. Klekl si. „Ano,“ řekl. „Jsme na správném místě.“

„Měl bys to vyfotit,“ prohlásil Gideon. „Tomuhle Miles nikdy neuvěří.“

Logan zkusil neznámému nahmatat pulz. Žádný neočekával a ani nic nenašel. Mužova lebka měla podivný tvar a tělo vypadalo polámané a vykloubené, jako by dotyčný spadl ze střešních trámů nebo ho srazilo auto. „Miles tomu uvěří,“ řekl Logan. „Tohle už viděl na vlastní oči a pěkně zblízka.“

Vstal, otočil se ke Gideonovi a chtěl pokračovat ve vysvětlování, ale když si všiml Gideonova výrazu, zůstal zticha a přešel k dalšímu tělu.

Nechal Gideonovi prostor, aby vnitřně zpracoval scénu, která je obklopovala. Nebylo to tím masakrem, to Logan věděl. Gideon už viděl, a prožil, mnohem horší věci. Jenže tady bylo sedm mrtvých, Munroeová nikde, a Gideon si postupně uvědomoval, že tohle všechno má na svědomí stejná žena, jakou se před pár dny snažil vyprovokovat k rvačce.

Poznání, čemu unikl, přišlo sice trochu opožděně, ale raději pozdě než nikdy. „Co myslíš, že se tady stalo?“ zeptal se nakonec.

Logan pokrčil rameny. „Podle míry brutality se domnívám, že se jí pravděpodobně někdo dotkl. Sexuálně, chápeš.“ Přistoupil k dalšímu muži, znovu si klekl a zkontroloval pulz tak jako u prvních dvou. Těla chladla, ale studená ještě nebyla. „Obvykle se snaží vyhýbat krveprolití,“ pokračoval Logan. „Zvlášť v takovémhle rozsahu. Ale existuje pár věcí, které ji rozpálí doběla a vyvolají podobnou reakci, a pokud na ni někdo sexuálně zaútočí, skončí to s ním špatně.“

„Myslíš, že je má na svědomí všechny?“ zeptal se Gideon.

„Já nevím,“ řekl Logan. Odmlčel se, pomalu se otáčel dokola a pak ukázal na muže v tratolišti krve, zhrouceného u zdi provrtané kulkami. „Támhletoho,“ řekl a zamířil k němu. „Zdá se, že vykrvácel z ran způsobených nožem. U těch ostatních si nejsem jistý, ovšem tenhle nese jasný rukopis Michael. Nevím, kdo to byl, ale vážně ji naštval. Troufám si tvrdit, že tady tomu šéfoval.“

Ukázal na šrámy ve zdi. „Na něco nebo na někoho stříleli, ale ne na něj.“ Přejel rukou po stěně a pak si prohlédl špičky prstů. „Žádné cákance od krve,“ poznamenal. Nato prozkoumal podlahu a pátral po stříkancích mimo kaluž sražené krve. „Nemyslím, že trefili to, na co stříleli,“ řekl. „Rád bych sem přivedl toho recepčního, aby provedl identifikaci mrtvých.“

„A co Michael?“ zeptal se Gideon.

„Není tady a všech sedm chlapů nemohlo přijet tím jediným vozem, co parkuje venku. Muselo tady být další auto a to je pryč. Takže buď je Michael mrtvá někde jinde, nebo tu bylo víc lidí a někam ji odvezli.

Ale pokud je támhleten chlápek jejich šéf, pak tipuju, že Michael je na svobodě a na cestě. Jestli je to tak, míří co nejrychleji za Milesem. My bychom nejspíš měli udělat totéž.“

Logan se odmlčel, chvíli zíral na scénu na podlaze a pak vstal. Jakmile zmizí hlava místní zločinecké rodiny, dříve nebo později ji někdo začne hledat. „Jdu zkontrolovat zadní část hangáru, jen abych měl jistotu, že tam není Michael,“ řekl. „Zajdi pro toho recepčního. Chci ty chlapy identifikovat a potom odsud rychle vypadnout, než sem dorazí posily a my si to všechno vyžereme.“

Bylo ještě časně ráno, provoz ve městě zatím mírný a Munroeová jela tak pomalu, jak jen to v ulicích Buenos Aires šlo, aniž tím člověk budil pozornost. Bylo dost těžké projet městem nenápadně, když seděla v autě s kapotou promáčknutou v místě, kde narazila do zdi skladiště, s přední maskou postříkanou krví a zadním okénkem, jehož neprůstřelné sklo zdobily praskliny po několika zásazích kulkami. Ještě pár kilometrů a může se té káry zbavit.

Terénního vozu vedle skladiště si všimla až ve chvíli, kdy smykem vyjížděla na silnici. Při zpětné úvaze by možná bylo moudřejší se pro něj vrátit, ale v tuto chvíli už návrat nepřicházel v úvahu.

Během kličkování z pruhu do pruhu se Munroeová snažila uspořádat si v hlavě myšlenky a naplánovat posloupnost kroků, které teď musí udělat. Zbývaly jí nedořešené detaily, musela objednat potřebné vybavení a jako v domečku z karet každá další věc balancovala na těch, které měla pod sebou.

Munroeová potřebovala jasnou hlavu, ale zpomaloval ji prudký pokles adrenalinu a ona se nedokázala

soustředit na nic složitějšího než bezpečný převoz vozidla z bodu A do bodu B.

Měla by se najíst, zvýšit hladinu krevního cukru, a navíc toužila po spánku. Jídlo bude tou nejrychlejší a nejsnadnější alternativou. Musí to ale ještě chvilku počkat. Nejdřív zajede do hotelového pokoje a přesvědčí se, že Bradford je v bezpečí, že postupoval podle plánu. Potřebovala to vidět, musela to vědět, nejen kvůli vlastnímu klidu, ale také aby mohla rozhodnout, jaký postup zvolí. Podle situace se totiž bude muset buď co nejrychleji dostat za Bradfordem, anebo Bradforda najít a zachránit. Jedno nebo druhé.

Jestliže je Bradford naživu, jestliže se mu povedlo odvézt Hannah do bezpečí, bude Logan chtít svou dceru a Bradford to odmítne. Tak to muselo být. Bradford nebyl opatrovníkem ani zákonným zástupcem Hannah, ani nebyl právně zmocněn odvézt ji domů; byl pouze pověřen dopravit dívku k matce a bude se jí chtít zbavit, jak nejrychleji to půjde.

Jakmile se to Bradfordovi povede, bude mít nutkání vrátit se do Buenos Aires a začít pátrat po Munroeové, a tomu ona musí předejít. Musí ho zastihnout dřív než Charity, a z osobních důvodů musí dřív zastihnout i Hannah. V obou případech nezbývalo mnoho času. Charity zabere nějakou dobu, možná den, než se dostane do Montevidea, pokud už ovšem není na cestě.

Munroeová vešla do hotelu se sklopenou hlavou a rukou si přidržovala roztržené okraje trička u sebe.

Zamířila rovnou na malé toalety pro hosty v přízemí. Zahlédla už svůj obličej ve zpětném zrcátku a nebyl to hezký pohled. Rty měla oteklé, kolem obou očí monokly a tváře i čelo odřené a pohmožděné. Na druhou stranu to bylo pořád lepší než mrtvolně bledá varianta, i když možnost nenápadného splynutí s okolím byla momentálně téměř vyloučená.

Vešla do společné umývárny a zamkla za sebou dveře. Před zrcadlem si pustila vodu do umyvadla a vydrhla si od krve obličej, ruce a paže, a nakonec strčila pod kohoutek celou hlavu a spláchla všechno, co jí zůstalo na zbytcích vlasů.

S rozřezanými tričky toho moc udělat nešlo. Svlékla je, tílko otočila předkem dozadu, aby se díra ocitla na zádech, a přes něj natáhla zpátky horní vrstvu. Krev na oblečení mezitím zaschla, a celou paži, kterou muže škrtila, jí měla zbrocenou, ale s tím nic dělat nemohla. Na černém podkladu nebylo na první pohled znát, že skvrny jsou od krve, mohlo to být cokoli. Nejraději by je sice vyprala, nebo aspoň seškrábala zaschlou krev do umyvadla, ale to by vyžadovalo víc času, než měla, a už i bez toho strávila v umývárně nápadně dlouhou dobu.

Ještě jednou si opláchla obličej studenou vodou a opatrně jej osušila. Voda sice proti opuchlinám moc nepomůže, ale udělalo jí to dobře.

Z toalety Munroeová zamířila k recepci, nevšímala si zvědavých pohledů na svůj dobitý obličej a požádala o klíč od pokoje. Během práce s sebou nikdy nic nenosila, nebrala si pas, peníze ani žádné osobní věci. A ačkoli očekávala, že její pokoj už byl vyklizen, kvůli Bradfordovi doufala, že se tak stalo –, cítila povinnost se o tom přesvědčit.

Recepční jen špatně skrýval odpor nad jejím rozmláceným obličejem a už vůbec se nesnažil předstírat ochotu. Ano, pokoj je zaplacený na týden dopředu, ale jelikož Munroeová nemůže prokázat svou totožnost a on si ji rozhodně nepamatuje, nemůže pro ni nic udělat.

Munroeové ještě stále proudil v žilách nebezpečný chemický koktejl vyvolaný ranními událostmi a schopnost přátelsky komunikovat s nějakým usopleným spratkem ji opustila už před několika hodinami.

KAPITOLA 35

I ve svých nejlepších dnech neměla Munroeová velkou trpělivost hrát si na přetahovanou s hloupostí nebo arogancí, a dnes neměla nejlepší den. Nechala si šéfův nůž vklouznout do dlaně, cvaknutím ho otevřela, naklonila se nad pult a zasyčela na recepčního barvitý popis toho, co s ním udělá, až si na něj po práci počká, a on svůj postoj rychle přehodnotil.

Když s klíčem v ruce vybíhala nahoru, schody brala po dvou. Hrála proti času, proti členům ostrahy, kteří za ní brzo vyrazí, a možná i proti policii.

Otevřela dveře do prázdné místnosti. Všechno bylo uklizené. Ne hadrem a smetákem, ale ve stylu speciálních jednotek, tak, aby zde nezůstala jediná stopa, že tady ona nebo Bradford někdy byli.

Munroeová zamířila rovnou do koupelny, ignorovala svůj odraz v zrcadle a nadzvedla kryt splachovací nádržky. Spolu se vším ostatním zmizely i její peníze a doklady.

S úlevou vrátila kryt na místo. Bradford byl pryč. Postupoval podle protokolu. Bez peněz a pasu bude sice poněkud obtížnější dostat se ze země a najít ho, ale přesně takhle to Munroeová chtěla.

Hodila klíče na postel, zaklapla dveře a přikrčila se ve výklenku u schodů. Strávila v pokoji minutu a půl, o celou minutu déle, než bylo přípustné. Výtah se otevřel a kolem ní proběhla dvojice uniforem. Zastavili se přede dveřmi pokoje, vykopli je a Munroeová mezitím vklouzla na schodiště.

Seběhla dolů, prohnala se vestibulem na chodník, zabočila doleva a se sklopenou hlavou svižně kráčela ulicí. Nezastavila se, když procházela kolem ukradeného auta, jen zpomalila a zamířila k muži, který o kousek dál nastupoval do svého vozu.

Přitiskla mu nůž na žebra, nařídila, aby se posunul na místo spolujezdce, a sama vklouzla za volant.

To rozhodnutí udělala ve zlomku vteřiny a jí samotné se příčilo. Za daných podmínek by přejezd přes město neměl vyžadovat krádež auta; nebyla přece žádný gauner a využívání náhodných kolemjdoucích, kteří neměli s jejími nesnázemi nic společného, nebyl její styl.

K tomu, aby ji někdo svezl, by měla stačit pečlivá studie řeči těla, pár úsměvů a srdceryvná historka.

Jenže Frankensteina si nikdo do auta nevezme, a s obličejem, jaký teď měla, se její možnosti scvrkly na dvě: buď si odvoz vynutí, nebo se bude prohánět po ulicích jako pohyblivý terč.

Vkličkovala do provozu a řítila se pryč od hotelu, aby unikla případným pronásledovatelům. Jakmile se bezpečně dostala z kritické oblasti, zpomalila na rychlost přijatelného stupně šílenství.

Muž na sedadle vedle ní seděl s vytřeštěnýma očima. Odsunul se od ní co nejdál, až se zdálo, že se pokouší splynout s dveřmi auta, upřeně na ni zíral s hrůzou v obličeji a drmolil si pod vousy nějaké nesmysly, jako by si povídal s imaginárním přítelem.

„Neublížím vám,“ řekla, ale on pokračoval v mumlání, jako by její slova nic neznamenala.

Byl to drobný člověk něco po padesátce, se šedivými vlasy a v šedohnědém obleku, který prozrazoval spíš byrokrata než byznysmena. Podle neznalosti španělštiny zjevně nepocházel odsud. Munroeová se držela v koloně a přitom se soustředila na jeho nesrozumitelné blekotání, sem tam zachytila útržek slova, až jí to najednou došlo. Jeho slova byla zaříkadlem, které opakoval stále dokola. V ruštině. Ta zvláštnost ji vyvedla z rovnováhy a jen o vlásek se vyhnula srážce. Raději obrátila pozornost k vozovce.

„Ja ně sdělaju vam ničevo plochovo,“ řekla. V momentálním stresu bezděčně přešla z jednoho jazyka do druhého, jako by ovladačem přepnula televizní stanici nebo se po příchodu domů svlékla z kabátu.

„Potřebuju se jen přepravit z jedné části města do druhé,“ dodala, „a pak vám hned auto vrátím. Slibuju.“

Muž ještě víc vytřeštil oči, pokud to vůbec bylo možné, a spadla mu brada.

Aspoň tohle byla předvídatelná reakce: stávalo se to často, když lidé v cizí zemi zaslechli mateřský jazyk a domnívali se, že narazili na krajana. Obvykle se to nedělo za podobných okolností, ale Munroeová se teď pohybovala na známé půdě a byla by schopná mu automaticky odpovídat na případné otázky.

Jenže on žádné nepoložil.

Přestal brebentit, ruce se mu uvolnily, nesnažil se s ní prát a dál jeli v tichu. Za to byla Munroeová vděčná.

Na ulici před Loganovou ubytovnou Munroeová prudce zabrzdila u obrubníku, vyskočila z auta a práskla dveřmi. Pak se zarazila, dveře znovu otevřela, naklonila se dovnitř a omluvila se. Opět zabouchla, otočila se a poklusem zamířila na dvorek.

Procházela vnitřními prostory a nezdržovala se hledáním majitele ani žádostí o klíče. Tyhle pokoje měly tenčí zárubně, menší zámky, a stačila pořádná rána vlevo od kliky, aby se Munroeová dostala dovnitř.

Nejdřív dorazila k Heidinu pokoji.

Zaklepala. Počkala.

Zabušila. Počkala.

Pak kopla.

Zárubeň se naštípla, dveře se rozletěly a podle očekávání se ukázalo, že místnost je prázdná. Ne prázdná ve stylu speciálních jednotek jako v minulém hotelu, ale prázdná, jako když ji někdo opustil v šíleném spěchu.

Přešla po chodbě k Loganovým dveřím, kde očekávala totéž, ale potřebovala se přesvědčit na vlastní oči.

Dveře povolily a Munroeová se zastavila na prahu. Bradford vyklidil pole, Heidi byla pryč, ale pokoj Logana a Gideona stále jevil známky obývání.

Munroeová vstoupila do místnosti, zavřela za sebou dveře a chvíli si hrála se západkou, dokud nezůstala na svém místě. Obešla postele, ohmatala je a zjistila, že jsou dávno studené. Mezi věcmi, které tu nechali, byly počítače, přenosná elektronika a na Gideonově nočním stolku zůstala ležet rozečtená knížka.

Hoši byli pořád ve městě.

Munroeová zašmátrala pod Loganovou matrací po bezpečnostním opasku na peníze, nahmatala ho a vytáhla ven. Našla v něm pas a několik set dolarů, polovinu z toho v argentinských pesos.

Vzhledem k veškerému dalšímu důkaznímu materiálu existoval pouze jeden důvod, proč ti dva zmizeli.

Munroeová by se tomu zasmála, kdyby ji to zároveň tolik nerozzlobilo.

Bradford skutečně postupoval podle plánu, do jisté míry. Pak za ní vyslal Logana s Gideonem. Situace byla víc než frustrující. Lidé, které měla ráda a na kterých jí záleželo, byli roztroušeni po celém městě.

Netušila, kde jsou. Nevěděla, zda jsou v bezpečí, a netoužila po ničem jiném, než je vypátrat a chránit.

Ale podobně jako dítě, ztracené ve strašidelném zámku v lunaparku, mohla udělat jen jediné, aby celou situaci ještě nezhoršila: držet se plánu. Dostavit se na místo srazu a doufat, že ostatní udělají totéž.

Vzala část pesos a strčila si je do kapsy. Našla pero, naškrábala Loganovi vzkaz a zasunula mu ho do pasu. Všechno nastrkala zpátky pod matraci a pak se svlékla, vytáhla z Loganova kufru náhradní oblečení a natáhla je na sebe. Zakrvácené části oděvu naházela do batůžku a ten si hodila přes rameno. Celkem strávila v místnosti čtyři minuty.

V hlavní budově pak vyhledala správcovou, ignorovala její reakci i pohledy hostů a nechala Loganovi a Gideonovi vzkaz. Za předpokladu, že jsou oba ještě naživu, se odsud budou brzy stěhovat. Vzhledem k tomu, že Logan je přes svůj pohotovostní telefon pravděpodobně stále v kontaktu s Bradfordem, bude to nejrychlejší způsob, jak dát Bradfordovi vědět, že i ona je naživu.

Peníze, které si vzala od Logana, vystačí na taxík do přístavu a na jednosměrný lístek na trajekt do Montevidea, hlavního města sousední Uruguaye. Plavba sice trvá jen tři hodiny, ale peníze na jízdenku jsou jí k ničemu, když nemá cestovní doklady. Cesta bude tím pádem nejspíš mnohem delší.

Když Munroeová vyšla před ubytovnu, Rus ještě stále seděl v autě u chodníku tam, kde zaparkovala.

Mezitím si přesedl za volant, vypnul motor a zíral ven skrz čelní sklo. Od odchodu Munroeové do ubytovny sice uplynulo sotva deset minut, avšak pro člověka, který se domníval, že právě o vlásek unikl násilnému činu, představovalo deset minut deset životů. Munroeová spíš očekávala, že se bude snažit při první příležitosti co nejrychleji ujet a pak to nejspíš zapije stakanem vodky.

Nezdálo se, že by utrpěl nějaký duševní otřes, a kromě toho, že se nehnul z místa, nevypadal v šoku.

Munroeová v duchu zaklela a pomalu a opatrně se vrátila k autu. Neměla času nazbyt, jenže ten Rus se tu ocitl kvůli ní, a tak odtud nemohla jen tak utéct.

Zaťukala na okénko spolujezdce a muž se otočil, jako by na ni čekal a potěšilo ho, že se vrátila.

„Co se vám stalo?“ zeptal se. „Máte nějaké problémy?“

Takové otázky neočekávala, ale nehodlala zahodit příležitost. „Hodilo by se mi, kdybyste mě svezl,“ řekla.

Otevřel jí dvířka u spolujezdce a Munroeová rychle vklouzla dovnitř.

„My Rusové musíme držet pohromadě,“ prohlásil a Munroeová, která zvolila cestu nejmenšího odporu, se jen zazubila. Její neverbální odpověď neznamenala souhlas ani odmítnutí, a on z jejího výrazu vyčte to, co bude chtít. Nejednoznačnost byla mnohem snazší než pravda a nekonečné vysvětlování, že v Rusku nikdy nebyla, že má nadání na jazyky a že jediný důvod, proč ji omylem pokládá za krajana, je ten, že v druhém ročníku na vysoké škole chodila čtvrt roku s klukem z Petrohradu.

Lepší bylo se pouze usmívat.

Muž otočil klíčem v zapalování a Munroeová se ho zeptala na terminál Buquebus na dolním konci přístavu, jižně od komerční nákladní přepravy, odkud vyjížděly trajekty do Uruguaye. Zdálo se, že zná místo i trasu. Zařadil se do provozu, nežádal o pomoc s navigací a prvních pár minut jeli v tichu.

„Jestli máte problémy, třeba vám můžu pomoct,“ nabídl se po chvíli. „Tak daleko od domova si musíme pomáhat.“

„Dopoledne se mi moc nevydařilo, to je všechno,“ řekla. „Mám se teď setkat s přáteli, a jakmile je najdu, bude všechno v pořádku.“

„Určitě?“ ujišťoval se muž.

Munroeová přikývla a nic víc nedodala.

Přístav sousedil se širokými rušnými bulváry Puerto Madero, jako by se město rozhodlo se vším skoncovat a vrhnout se do čokoládově zbarvené vody, ale na poslední chvíli si to rozmyslelo a raději tam vlezlo po špičkách, a těsně před koncem přidalo pár dalších budov.

Terminál Buquebus se svým moderním skleněným designem a možností nastupovat do lodí z různých pater připomínal spíš letiště než nástupiště trajektu.

Munroeová Rusa požádala, aby projel kolem parkoviště s policisty a ostrahou a pokračoval dál po boční silnici. Minuli terminál a prodej jízdenek a Rus nakonec zastavil u zrezivělého plotu, který dělil doky od městského provozu.

Munroeová nabídla, že mu za svezení zaplatí, a on odmítl.

Při loučení visela ve vzduchu spousta nevyřčených otázek. Munroeová Rusovi chlácholivě stiskla ruku a auto se odlepilo od obrubníku. Zůstala stát jako přikovaná a sledovala, jak se vůz zmenšuje, ztrácí se v moři aut a nakonec úplně mizí v dáli.

Pak se obrátila od silnice k plotu a zamířila ještě dál dozadu, ke zchátralému konci přístavní hráze se starými budovami, laxními hlídači a menší frekvencí pěších. Tam objevila místo s rozbitým plotem, kudy mohla proniknout do prostor, kde se shromažďovali zaměstnanci: tady si mohla sednout a pozorovat okolí, aniž si jí někdo všímal, zatímco vedle se řadila auta a nosiči zavazadel se svými vozíky a ještěrkami se chystali na odjezd dalšího trajektu.

Loď do Montevidea měla vyplout za hodinu a ona se na ni prostě dostane. Problém nespočíval v pořízení jízdenky jako takové, ale v sehnání průkazu totožnosti k jejímu zakoupení, a pak úspěšném průchodu příslušnou imigrační kontrolou –, jako kdyby její obličej v tomto zuboženém stavu už tak nepůsobil zbytečné komplikace.

Nahoře viděla skrz sklo stíny cestujících, kteří se shromažďovali a připravovali se k nástupu na loď, o ni se však nikdo nezajímal. Pasy měly jen takovou hodnotu jako jejich původní majitel, a mohly tudíž svému držiteli způsobit nepředvídané problémy. V ideálním případě někde šlohne místní průkaz totožnosti; ten Argentinci stačí, aby se dostal do Uruguaye. Žádné otázky. Žádná podezření. Prostě jen otevřené dveře do země za hranicí.

S nevzrušenou vypočítavostí studovala lidi pohybující se v docích, posuzovala kvalitu každého z nich a postupně je všechny zavrhla. Ocitla se v nebezpečném bodě, kde dravost šelmy vítězila nad empatií, kde, jako v případě Rusa s autem, touha uspokojit potřebu rozmazala hranice mezi dobrem a zlem a nezúčastněné osoby trpěly namísto viníků.

Munroeová vstala a proklouzla blíž k pracovním prostorám, pozorovala, čekala, pátrala po příležitosti uprostřed shonu a spěchu. Kolem se hemžili zásobovatelé, přístavní dělníci a občasní členové posádky a Munroeová je sledovala s nevzrušenou pozorností.

Trvalo dvacet minut, než spatřila objekt zájmu. Patřil k posádce trajektu, bylo mu maximálně třicet a jeho řeč těla a podřadné práce, které mu přidělovali, naznačovaly jeho nízké postavení na žebříčku hierarchie.

Na rozdíl od ostatních členů posádky ho nikdo nebude příliš postrádat, když se náhodou neobjeví při naloďování, a co víc, jeho postavení zaměstnance Buquebusu by vyřešilo nejen problém s doklady, ale navíc by odpadly potíže s jízdenkou a většinou imigračních a celních formalit, které s cestou souvisely.

Probíhaly už poslední fáze příprav trajektu na odjezd, proud pasažérů, který se během posledních deseti minut valil na loď, začínal pomalu řídnout a objekt zájmu už provedl několik cest přes nástupní můstek, když nosil na palubu různé krabice a bedny.

Munroeová se potloukala kolem, čekala, až přenese většinu nákladu, stopovala čas každé cesty na palubu, dokud venku nezůstala poslední bedna a muž nezmizel v útrobách lodi.

Z chůze člověka, jeho tělesné konstituce a vnímavosti k okolí se dala odhadnout spousta věcí, ale vzhled byl často zavádějící. I ta nejhodnější babička mohla člověku bez váhání vrazit kudlu do zad, a pustit se do křížku s neznámým protivníkem, bez ohledu na to, jak podřídivě nebo poraženecky působí, v sobě vždy neslo prvek nebezpečí.

Když se muž vrátil a chystal se zvednout poslední bednu, Munroeová k němu nenuceně zamířila. Blížila se k němu zezadu, šikmo přes dok, uprostřed zmatku a ruchu, jako by tam plným právem patřila. Na periferii vědomí jí jako memento zůstávalo všudypřítomné varování, že nemá smysl potírat zlo, pokud ho nakonec bude sama šířit.

Přitiskla muži nůž k tělu v oblasti kříže, špičkou vzhůru, a zajela jím dost hluboko přes oděv, aby ucítil bodnutí. „Nechci vám ublížit,“ zašeptala, „a nechci vám nic ukrást.“

Ztuhnul, pustil bednu a napřímil se. Rytmus jeho dýchání se změnil, ale nebyl to dech zrychlený strachy.

Měl pomalé a rozvážné pohyby muže, který už podobnou situaci zažil, muže, který chápal, jaké manévrovací schopnosti má v tomto přeplněném prostoru.

Munroeová ho volnou rukou uchopila kolem pasu a směrovala ho zpátky stejnou cestou, kudy přišla, pod horním patrem terminálu směrem ke vchodu pro zaměstnance, podél zdi budovy, kde se prodávaly jízdenky. Chtěla ho co nejrychleji odvést z přístavní hráze do soukromí.

„Pojďte se mnou a vyslechněte si mou nabídku,“ řekla.

Muž ji poslechl a chvíli vedle ní kráčel, podvolil se, zřejmě aby ji zbavil ostražitosti, protože po pár krocích jí vrazil loktem do boku tak prudce, až jí vyletěl nůž z ruky.

KAPITOLA 36

Zachránila ji rychlost, vždycky ji zachránila rychlost. Munroeová ho praštila pěstí do ledviny a podkopla mu koleno. Zavrávoral a ona šla k zemi s ním. Shrábla nůž a vytáhla muže nahoru, všechno tak rychle, že se zdálo, jako by jen zakopl a opět získal rovnováhu.

Ostatní dělníci, kteří se poflakovali po docích, si ničeho nevšimli.

Promluvil a ona odpověděla, a její sdělení bylo silnější. Přinutila se ke klidu a potlačila zlost. Nebyl důvod mu zazlívat, že se zkusil bránit; ona by reagovala stejně. Nemohl za to, že byl v nesprávnou dobu na správném místě.

„Přísahám, že vám nechci ublížit,“ řekla. „Ale když mě k tomu přinutíte, nebudu mít na vybranou, rozumíte mi?“

Přikývl a po jejím dloubnutí pokračovali v chůzi ke konci budovy a k nenápadným dveřím, kterými zaměstnanci vcházeli a posledních třicet minut hlavně vycházeli.

Uvnitř byla jen úzká chodba se dvěma místnostmi po stranách. Po zemi se válely pomačkané papíry a z otevřených dveří se linul pach zvětralé kávy a jídla. Chodba vedla k zavřeným dveřím, za nimiž mohlo být jedině sociální zařízení nebo kumbál uklízečky, a odtud prudce zahýbala doprava do další části budovy.

Munroeová muže vedla ke dveřím na konci chodby.

„Otevřete,“ nařídila a pak se těsně za ním vmáčkla do kabinky pro jednu osobu. Zamkla za sebou a pokynula k záchodové míse. Neměla poklop ani sedátko a aby muž nesklouzl do vody, musel se na ni posadit obkročmo.

„Potřebuju vaši bundu a průkaz totožnosti,“ řekla. „Buď si je vezmu násilím, což bude pro vás bolestivé a pro mě zbytečně komplikované, nebo mi je můžete dát dobrovolně, výměnou za všechny peníze, co mám u sebe, není to moc, ale pořád víc, než zaplatíte za nový průkaz. V obou případech vás svážu a nechám tady. Pokud se budete bránit, udělám to proto, že mi nic jiného nezbyde. Jestli mi dáte, co chci, pak vám tím poskytnu alibi, až vás najdou, vaše historka, ať už se rozhodnete tvrdit cokoli, bude věrohodná.“

Muž na ni zíral a čelist se mu pohybovala dopředu a dozadu zlostí anebo v hlubokém zamyšlení, nebo nejspíš obojím.

„Kolik peněz?“ zeptal se nakonec.

S nožem v pravé ruce bedlivě sledovala každý jeho pohyb, zatímco levačkou sáhla do kapsy a oddělila dvě třetiny bankovek od Logana. Dala mu je do ruky a muž hmátl do zadní kapsy.

„Počkat,“ vyštěkla.

Zvedl obě ruce. „Mám tam peněženku,“ řekl a ona přikývla.

Muž vytáhl průkaz totožnosti a podával jí ho.

„Hoďte to na zem,“ řekla. Poslechl ji, pak si přetáhl přes hlavu tenkou bundu a teatrálně ji pohodil na legitimaci. Zvedl obočí, jako by se ptal: „A co teď?“

Chtěla jeho tričko, tak si ho sundal a odhalil svalnatý hrudník. Munroeová se mu opřela botou o rozkrok, nebezpečně přitlačila a natáhla se po triku.

„Ani hnout,“ varovala ho.

Nožem rozřezala látku na pruhy a pak muži nařídila, aby strčil hlavu mezi kolena. Botou mu přišlápla krk, svázala mu zápěstí za zády a nakonec mu ucpala ústa roubíkem. S jistotou, že se jen tak snadno nevysvobodí, mu poručila, aby vstal.

Rozepnula mu přezku pásku. Obličejem mu bleskl výraz hrůzy a v záchvatu slepé paniky začal couvat v pokusu o útěk z místa, odkud nebylo úniku.

Munroeová se musela zasmát a zavrtěla hlavou. „Klid,“ řekla. „Jenom se vás snažím pořádně zajistit.“ Ani

se neobtěžovala s vysvětlováním, že je žena.

Oči měl vytřeštěné, ale přestal se vzpouzet. Munroeová ho uchopila za ramena a posadila ho zpátky s kalhotami spuštěnými u kotníků. Pruhy látky z trika mu svázala nohy a pak mu ještě připoutala kotníky k záchodové míse. Po jejím odchodu se bude snažit vyprostit, ale pouta vydrží přinejmenším do odjezdu trajektu, což jí úplně stačilo.

Natáhla na sebe jeho pracovní bundu. Zvedla ze země legitimaci. Vyklouzla z toalety a zavřela za sebou dveře.

Pak vyšla zpátky do doků, zamířila k lodi, naložila si na rameno poslední bednu, která ještě stále ležela na zemi, a odnesla ji do trajektu. Celé jí to zabralo pět minut.

Až když se ocitla na palubě, potmě a v klidu, uvědomila si, jak se celá třese. Po přílivu adrenalinu následoval pokles a poté jí hladina adrenalinu stoupla ještě dvakrát za sebou, takže teď byla úplně vyčerpaná. Potřebovala se najíst. Potřebovala místo, kde by se mohla natáhnout a v horizontální poloze přečkat celou cestu.

Byla ve spodním podlaží trajektu, kde parkovala vozidla a kde vzduch páchl výfukovými plyny a benzinem.

Poslední vozíky na zavazadla se už vrátily do doku, řidiči přivážející auta na palubu odešli nahoru a dole zůstalo jen pár členů posádky.

Munroeová vklouzla mezi auta. Na římse vedle záchranných vest ležela plastová krabička, zřejmě svačinový box, který si tam někdo na chvíli odložil, a Munroeová ho cestou bez zaváhání sebrala, aniž se zastavila nebo odložila svůj náklad. Pokračovala dál mezi řadami vozidel a mířila k plným neproskleným dveřím.

Místnůstka byla tmavá a malá, prázdný sklad.

Vklouzla dovnitř, pustila krabici na podlahu a posadila se na ni. Naházela do sebe jídlo z plastového boxu rychleji, než stihla kousat, cpala se, jako by umírala hlady, dychtila po bílkovinách, ale pokrm obsahoval pouze zeleninu, brambory a příchuť masa, ačkoli tam žádné nebylo.

Jídlo sice zpomalilo nepříjemný třes, ale skoro vůbec ji nezasytilo. Munroeová rozřízla krabici a zjistila, že je plná balených zákusků. Věděla, že když teď dodá cukr organismu, který potřebuje živiny, později za to draze zaplatí, ale přesto neodolala a několik dezertů rozbalila a snědla.

Jakmile zahnala hlad, dolehlo na ni plnou vahou vyčerpání a Munroeová se v temném a teplém útočišti ze všech sil snažila zůstat vzhůru a neusnout. Teď nepotřebovala žádnou noční můru, úplně jí stačily ty denní, a navíc by mohla únavou usnout tak tvrdě, že by neslyšela, jak na druhé straně dveří vyvolávají název přístavu.

Dunění motorů tvořilo rytmické pozadí k pravidelnému pohupování lodi, a i když si to Munroeová v duchu zakazovala, její tělo, malátné, slabé a domáhající se uspokojení svých potřeb, se nechalo ukolébat a úplně vypnulo.

Noc byla temná, nebe bez hvězd a zpoza písečné pláže se ozývalo rytmické narážení vln na pobřeží.

Kolem nebylo ani živáčka, poklid nenarušovala světla civilizace ani lidé. Munroeová byla sama, obklopená jen pachem ryb, soli, slabou vůní jasmínu a teplým mořským vánkem, který ji laskal na kůži, a pohupovala se v síti.

Nezáleželo na tom, že nic nevidí ani že dunivý rytmus příboje přehlušuje všechny ostatní zvuky, protože mohla cítit. V tomto prostoru dokonalé temnoty nebylo nic než klid. Bylo to útočiště ničeho, a to nic pokračovalo dál a dál a dál…

Rytmický zvuk se změnil v tlumené burácení, Munroeová zamrkala a zhluboka se nadechla, jako by se jí nedostávalo vzduchu. Stále ji obklopovala tma, ale klid zmizel. Dezorientovaně se snažila někam si ten temný prostor zařadit, až si konečně vzpomněla, kde je, a uvědomila si, že tu změnu vyvolal zpětný chod lodních motorů.

Trajekt zajížděl do přístavu. Munroeová netušila, jak dlouho spala, a neměla ponětí, v kterém přístavu

jsou.

Chvíli šmátrala ve tmě a s úlevou zjistila, že cesta proběhla bez mimořádných událostí. Nůž zůstal zasunutý v kapse, plastový box stále ležel na krabici tak, jak ho tam nechala. Nikde se nepovalovaly cáry oblečení ani úlomky rozbitých věcí. Ležela sice nepohodlně, s ramenem opřeným o zeď namísto polštáře, ale spala tvrdě a poprvé za tři měsíce se jí nezdálo o násilí.

Zpoza dveří k ní doléhaly kroky a hlasy a zvuk startujících aut naznačoval, že cestující už začali vystupovat. Munroeová vstala, uhladila si pomačkané oblečení, prsty si přejela po hlavě a pootevřela dveře na štěrbinu.

Počkala na vhodnou příležitost, pak dveře rázně otevřela a vmísila se mezi ostatní, jako by sem plným právem patřila. Kráčela bez ohlédnutí, ignorovala občasný překvapený pohled a mířila ven k přístavnímu můstku.

Montevideo.

Panorama města vykukovalo nad přepravními kontejnery, naskládanými po třech až čtyřech nad sebou, a Munroeová se v chladu pozdního odpoledne zastavila, aby nasála atmosféru místa. Montevideo bylo mnohem menší než jeho sesterské hlavní město tři hodiny na západ, ale i tak zde žily téměř dva miliony obyvatel; kdyby Munroeová neměla aspoň matnou představu, kde začít po Bradfordovi pátrat, čekalo by ji hledání další jehly přímo ve stohu sena.

Terminál Buquebus v Montevideu se nacházel ve společné budově s komerční nákladní přepravou, i když cestující vystupovali v prvním patře stejně jako v Buenos Aires. Munroeová se vyhnula imigrační a celní kontrole tím, že přímo z doku zamířila mezi přepravní kontejnery a pokračovala dál, až nakonec pěšky minula stanoviště bezpečnostní kontroly a zanořila se do ulic staré čtvrti, jejíž historické budovy byly pravidelně uspořádané do pravoúhlých ulic na jakémsi poloostrově.

Munroeová zamávala na černožlutý taxík, podobný čmelákovi stejně jako v Buenos Aires, a za skoro poslední peníze se nechala odvézt na hlavní poštu. Bylo to jen něco přes kilometr, krátká procházka z přístaviště do centra starého města, ale chyběla jí energie i čas a chtěla to už mít za sebou. Přestože nešla pěšky, nakonec dorazila na místo nebezpečně těsně před zavírací dobou.

Hlavní pošta v Montevideu byla ve srovnání s majestátní budovou, v níž sídlila, malá, jen jedna velká místnost se stěnami zaplněnými starobylými schránkami. Uprostřed stály přepážky, které tvořily menší čtverec. Za nimi seděly tři úřednice a něco vyřizovaly.

Munroeová si u nejbližší ženy vyžádala zásilku poste restante a úřednice ji poslala stranou a požádala ji, aby počkala.

Sem přicházely dopisy lidem, kteří neměli adresu, a zůstávaly tu uložené po dobu jednoho měsíce.

Zásilka, kterou si Munroeová chtěla vyzvednout, však mohla být doručena nejdřív dnes, a to osobně.

Munroeová se dlaněmi opírala o pult a čekala, až ji někdo obslouží. Nervy měla ještě rozjitřené, ale jídlo a tři hodiny spánku udělaly divy. Teď musela být trpělivá, aby získala, co potřebuje.

Nemohla se už dočkat, přinutila však tělo ke klidu a nasadila na obličej masku vyrovnané lhostejnosti.

Úřednice, kyprá žena kolem pětačtyřiceti, se beze spěchu přišourala zezadu. Munroeová požádala o poštu na své jméno a žena prohledala několik krabic s dopisy seřazenými podle abecedy. Nakonec vytáhla jednu osamocenou obálku.

Při pohledu na ten bílý obdélník Munroeové spadla z ramenou tíha posledních čtyřiadvaceti hodin se všemi jejich neznámými.

Žena si vyžádala průkaz totožnosti a Munroeová žádný neměla.

Bradford přece nebyl hlupák; vzal jí pas, ačkoli věděl, že ho bude potřebovat k vyzvednutí případných vzkazů. Musel to nějak navléknout. Munroeová zapojila chabé zbytky šarmu a zdvořilosti a uctivě ženu požádala, aby jí obálku nejdříve ukázala. Úřednice otráveně zvedla obočí, sevřela obálku pevně v prstech a otočila k ní přední stranu s adresou.

Munroeová na ni chvíli hleděla a pak si sklíčeně povzdechla. „To není pro mě,“ prohlásila. Nechala zmatenou ženu stát na místě, otočila se a odkráčela pryč.

Před poštou mávla na další taxík a dala řidiči adresu, která byla na obálce uvedená jako zpáteční.

Hotel Palladium.

Bradforda s Hannah najde v jedenáctém patře, v prezidentském apartmá.

Podobně jako střed Buenos Aires bylo Montevideo městem širokých bulvárů lemovaných stromy a evropské architektury; představovalo menší, klidnější a čistější verzi svého západnějšího sourozence a navzdory své rozloze a autobusům, které rámusily a chrlily kouř v jinak tichých ulicích, si doposud zachovávalo ospalou starosvětskou atmosféru.

Taxík zamířil na východ, ven ze starého města a do novějších částí. Hotel Palladium stál několik bloků od pobřeží; prosklená moderní stavba s oblými elegantními liniemi, jeden z několika luxusnějších hotelů, které město nabízelo. Munroeová vyjela výtahem nahoru a po chodbě s kobercem a nástěnnými svícny zamířila za Bradfordem.

S jasnozřivostí, jakou vždy projevoval v její přítomnosti, otevřel dveře těsně předtím, než k nim Munroeová dorazila. Ve tváři měl úlevu a radost a pod tenkou vrstvou přirozené ostražitosti se skrývalo ještě něco dalšího.

Munroeová se zastavila na prahu a Bradford se po ní natáhl, přivinul ji k sobě a pevně ji sevřel v náruči.

Chápala tu beznaděj, nahnala mu pořádný strach, ale v tu chvíli jí neřekl jediné slovo výčitky. Bral ji takovou, jaká je, v plném rozsahu, včetně osobního rizika a sklonů k ublížení na zdraví, a v tom byla úleva.

Munroeová se k němu přitulila a opřela si mu hlavu o rameno.

Z Bradforda vyzařovala radost, spokojenost a sounáležitost, a všechno napětí, zloba a zuřivost posledních dnů se rozptýlily.

Pustil ji, ustoupil o krok a přiložil jí dlaně k obličeji. „Co vám to sakra provedli?“ zeptal se.

„Měl byste vidět ty ostatní,“ opáčila.

Přitáhl ji k sobě a políbil ji na čelo. „Logan už mi o těch ostatních řekl.“

S hlavou pořád na jeho rameně, ještě stále na prahu dveří, se Munroeová zeptala: „Logan se dostal až do skladiště? Je v pořádku?“

Bradford přikývl a jeho šepot jí konejšivě rezonoval na kůži. „Před několika hodinami dorazili společně s Gideonem do města,“ řekl.

To, že je za ní poslal Bradford, zůstalo viset ve vzduchu jako nevyřčená samozřejmost.

„Vystopovali vás z hotelu až do skladiště a podle stavu věcí usoudili, že jste naživu a míříte tímhle směrem.“ Jednou rukou ji chytil zezadu kolem krku, druhou ji stále objímal a tváří se jí zboku přitiskl k vlasům.

Pak ji uchopil pod koleny, zvedl do náruče, odnesl ji dovnitř a nohou za sebou zaklapl dveře.

Zasmála se, chytila se ho kolem krku kvůli rovnováze a zeptala se: „Co to děláte?“

„Jdu vás naložit do vany,“ řekl. „Potřebujete to.“ A zamířil s ní dál po chodbě.

Apartmá mělo dva pokoje oddělené pevnou zdí a několika dveřmi, které rozdělovaly prostor a poskytovaly pocit soukromí. Bradford to tak chtěl kvůli sobě i kvůli Hannah, která pod vlivem sedativ spala v ložnici, stále ve stejné noční košili, jakou měla na sobě, když ji našli v pokoji ve druhém patře. Byl dospělý muž a u sebe měl unesenou a zdrogovanou třináctiletou dívku, kterou tu držel bez jakéhokoli úředního

oprávnění; určitě to pro něj nebyla příjemná situace.

Munroeová v Bradfordově náruči se snažila nakouknout za roh. „Vzbudila se už vůbec?“ zeptala se.

„Jo,“ odpověděl. „Napusťte si vodu. Přinesu vám čisté oblečení.“ Odmlčel se. „A jestli vám to nevadí, budu vám všechno vyprávět, zatímco se budete koupat.“

KAPITOLA 37

Munroeová se zase usmívala širokým blaženým úsměvem od ucha k uchu, který Bradford mohl jenom oplatit stejným. Ten úsměv, i v kombinaci s jejím pomláceným obličejem, ho přiváděl téměř do euforie, a skutečnost, že ji má u sebe, že je po tolika hodinách mučivé nejistoty zase v bezpečí, ho naplňovala tak závratnou úlevou, že překryla dokonce i hněv, který se ho zmocnil krátce poté, co se dozvěděl, že je živá a zdravá.

Toužil ji políbit, toužil ji sevřít v náručí, ale hned potom s ní pořádně zatřást a zeptat se jí, co to sakra mělo znamenat, vykřičet svou úzkost a hněv, aby pochopila tu nesnesitelnou bolest, jakou celou dobu cítil.

Ale neudělal to.

Ani neudělá.

Jak sama jednou řekla, někdy je láska odměnou sama o sobě a snaha udělat z ní něco víc znamená pomalu ji zabíjet. Nesmírně mu vadilo, že si Munroeová tak lehkomyslně zahrává s nebezpečím a život na hraně pokládá za samozřejmost, ale smířil se s tím, že už to jinak nebude. Nemohl jí bránit, nikdy by se nepokoušel ji měnit, a pokud je tolerance cenou za to, že smí zůstat v její blízkosti, pak ji rád zaplatí.

Bradford spustil Munroeové nohy na podlahu v koupelně, pomohl jí si stoupnout a pak vyklidil pole.

Počkal za dveřmi, dokud si nenapustí vanu a nevleze do vody, a pak s lehkým zaťukáním na dveře vstoupil dovnitř. Přinesl jí své jediné náhradní oblečení a položil je na kraj umyvadla. Kromě věcí, které měl uložené v kufru auta, zůstalo všechno ostatní v Buenos Aires.

Podle původního plánu měli hned po únosu odjet společně s Munroeovou na letiště a pak, jakmile budou Munroeová s Hannah bezpečně usazené v pronajatém letadle, Bradford se měl vrátit do hotelu a všechno vyklidit.

Takový byl plán.

Nakonec mu nezbylo než improvizovat: nakopnout Logana do zadku, vytáhnout Heidi z postele a poslat ji pryč a pak požádat své místní kontakty o poslední půlnoční laskavost. Podle jeho nejlepšího odhadu byl hotelový pokoj vydrhnutý dočista právě ve chvíli, kdy on připoutal Hannah do sedadla v Gulfstreamu, který je měl dopravit do Uruguaye.

Všechny věci vyklizené z pokoje zatím zůstávaly v Buenos Aires; oblečení, technické vybavení, data, peníze i průkazy totožnosti, vše bylo zabezpečeno a čekalo na vyzvednutí. Budou se tam muset vrátit, raději dříve než později; když už kvůli ničemu jinému, tak vyzvednout doklady a informace, které Munroeová použila jako trumf při vyjednávání s Gideonem.

Po všech horečných přípravách před únosem Hannah a po hrůze z toho, že dostali Munroeovou, byl odvoz Hannah z Buenos Aires hračkou, bezchybně provedenou záležitostí, konečným výsledkem pečlivých příprav. Pronajaté letadlo mělo plnou nádrž a čekalo na ně dle domluvy, a i když měl Bradford s sebou platný pas pro Hannah, který bude Charity potřebovat, aby s dívkou mohla odjet z Uruguaye –, ani on ani Munroeová si nepřáli, aby o jejich cestě zůstaly nějaké úřední záznamy, a proto bylo vše zařízeno tak, aby se vyhnuli oficiálním hraničním přechodům.

Hannah se probudila cestou na letiště, a ačkoli trvalo sotva minutu zase ji uspat, byla to perná minuta.

Dívka byla vyděšená. Usnula v posteli, ve známém prostředí, a najednou se probudila v autě s cizím mužem. Její bezvědomí bylo nejen nezbytnou součástí přepravy, ale také aktem milosrdenství. Jakmile dorazili do Montevidea, Bradford nastavil kapačku na pomalou rychlost, aby se zabránilo dehydrataci organismu, a od té doby ji drželi v umělém spánku.

Jenže dříve či později ji budou muset probudit, a co pak?

Z druhé strany sprchového závěsu šplouchala voda. V tom prostém zvuku byla radost a další vlna radosti ho naplňovala v následném tichu, zatímco čekal, až bude moct Munroeové podat zprávu. Neignorovala ho, věděla, že tam je, a pravděpodobně také věděla, že jeho trpělivé čekání je ve skutečnosti jen zástěrka pro pravdu, kterou by nikdy nevyslovil nahlas: chtěl být poblíž, nechtěl ji nikdy spustit z očí, a trvalo to už velmi, velmi dlouho. A ačkoli jeho přání nebude nikdy vyslyšeno, pro tuto chvíli se mu povedlo zahnat ji do kouta, a to mu prozatím stačilo.

Bradford se se zkříženýma rukama opíral o zeď naproti vaně a po několika dalších minutách, kdy si jen užíval prostý fakt, že tu je, nakonec promluvil. „Já vím, že jsme se zachovali správně, když jsme Hannah odvedli od Vyvolených,“ řekl. „Ale na to, kolik času jsme strávili diskuzemi o strategii únosu, jsme se skoro vůbec nebavili o tom, co s ní, až ji budeme mít u sebe. Ta chudinka z toho bude mít trauma, uvědomujete si to? V jednu chvíli spí ve vlastní posteli s někým, koho zná, a vzápětí se vzbudí mezi lidmi, o kterých si celý život myslela, že jsou ztělesněním ďábla. I kdybychom čekali do poslední minuty a probudili ji až těsně před příchodem mámy, nic se tím nevyřeší.“

„Jak dlouho byla vzhůru?“ zeptala se Munroeová.

„Dlouho ne, možná minutu, ale kdybyste viděla ten výraz v jejím obličeji! Drásalo mi to srdce.“

„Počítala jsem, že se to bude takhle nějak vyvíjet,“ řekla Munroeová. „Je už Charity ve městě?“

„Až zítra odpoledne,“ odpověděl Bradford. „Ale Logan na mě neustále tlačí, abych mu Hannah vydal.

Musel jsem vypnout telefon.“

„Dokážu si představit, jak je to pro něj těžké,“ řekla Munroeová. Logan čekal na svou dceru osm let a teď, když ji má přímo pod nosem, za ní ani nemůže přijít a držet ji za ruku, než do města dorazí její matka. Jenže takhle to být muselo. Únos dítěte a jeho převoz přes hranice byl závažný trestný čin.

Skutečnost, že to dělali se souhlasem jeho zákonného zástupce, zákon nezohledňoval, a aby byli z obliga, museli počkat na Charity.

„Nedá se nic dělat,“ prohlásila Munroeová. „Ale možná je to tak nejlepší, protože já si potřebuju s Hannah promluvit dřív, než se setká s někým dalším. Nevím, jestli to půjde líp než s vámi, ale já už pro ni nejsem úplně cizí člověk a vím, co by měla slyšet.“

Munroeová vypustila vodu z vany, vstala a pustila sprchu. Její tělo za závěsem bylo jen nejasnou siluetou a Bradford s bezostyšným obdivem sledoval, jak natahuje krk a nechává si bušit proud vody do zátylku.

Pak vodu zastavila a řekla: „Ráno Hannah probudíme. Získám tak aspoň pár hodin, než dorazí její máma.“

Potom vystrčila ruku zpoza závěsu a netrpělivě zatřepala prsty. Bradford se zazubil a podával jí ručník na ruce. Zasmála se a hodila mu ho zpátky. „Dejte to sem,“ pobídla ho a on jí konečně podal osušku.

„Dneska ráno jsem dostal další zprávy z New Yorku,“ řekl. „Aktuální informace o vyšetřování, které tam právě probíhá.“

Munroeová vylezla z vany, celá zrůžovělá horkem a omotaná v osušce. „Vážně?“ zeptala se.

„Jo,“ odpověděl s úsměvem a nic víc už nedodal.

Pleskla ho hřbetem ruky do paže, ušklíbla se a řekla: „Já se vás nebudu doprošovat o podrobnosti, Milesi, i kdybyste stokrát chtěl.“

„Uvidíme,“ odpověděl, ale hlas mu zakolísal a ztratil veškerou suverénnost. Stála přímo před ním, rozehřátá a mokrá, a i když se to mohlo zdát nevhodné, nedokázal odvrátit zrak. Ta hrůza, že ji navždy

ztratil, i nečekaná úleva, když ji náhle jako zázrakem dostal zpátky, změnily jeho představy o slušném chování a zbavily ho veškerých zábran a sebeovládání, které mu doposud bránily o ni usilovat.

Natáhl ruku, objal ji kolem krku, přitáhl si ji blíž a políbil ji.

Mohla ho odstrčit, zpražit ledovým pohledem nebo přizabít a on by nesl následky bez reptání, už jen proto, že mohl okusit tu chuť. Jenže ona uchopila jeho obličej do dlaní, nechala ručník sklouznout na zem a jeho polibek opětovala.

Prudce ji sevřel v náruči, chtivé prsty a hladová ústa, a její ruce si našly cestu pod jeho tričko a začaly ho sundávat.

Začali v koupelně a skončili na gauči v obýváku. Munroeová netušila, kolik je hodin, měla jen mlhavou představu o tom, kolik času uplynulo, a viděla, že venku už je tma. Místnost osvětlovala pouze slabá záře z oken a úzký proužek, pronikající pod dveřmi koupelny.

Bradford ležel na zádech na gauči, ona vedle něj na boku a s hlavou na jeho hrudi naslouchala rytmu jeho dýchání. Usnul, a i když ji lákala myšlenka, že by se k němu připojila v říši snů, že by s ním zůstala déle, musela se pustit do práce.

I když už měli tak blízko k předání Hannah rodičům a k dokončení toho, kvůli čemu sem přijeli, stále ještě zbývalo pár restů a nejasností. Dilema, které Munroeová řešila v komunitě na ranči, neskončilo prostě tím, že ji okolnosti přinutily odtud uprostřed noci zmizet. Eliáš jí sice sešel z očí, ale nesešlo jí z mysli, jak se choval k Hannah, ani komplikovaný způsob vzájemného propojení Vyvolených, v němž každý vztah plynule přecházel do dalšího jako v nekonečné smyčce.

Munroeová se pokusila přes Bradforda přelézt, aniž by ho probudila, a přesto ji potěšilo, když otevřel oči.

„Kam jdeš?“ zašeptal.

„Potřebuju si promluvit s Heidi,“ řekla. „A pak musím najít Gideona a Logana. Ale nejdřív se nutně potřebuju najíst.“

Bradford mlčel a ona věděla, jaký svádí vnitřní boj. Nechtěl, aby odešla bez něj, ale nemohli tu nechat Hannah bez dozoru, i když byla stále v bezvědomí.

Munroeová vstala, odešla do koupelny a přinesla si oblečení, které na sebe předtím vůbec nestihla navléct. Vklouzla do kalhot, které byly sice trochu velké, ale aspoň jí nepadaly až ke kolenům, a nechala přes ně volně plandat široké triko.

Bradford zůstal ležet na gauči, sledoval ji očima, dokud se úplně neoblékla a neobula, a pak vstal. Zamířil ke stolku s televizí a jeho nahé tělo vytvořilo v měsíčním světle nádhernou siluetu. Vzal mobilní telefon a hodil jí ho.

„Když už tu musím zůstat, byl bych mnohem klidnější, kdyby sis s nimi dala sraz v restauraci v přízemí,“

prohlásil.

Přikývla. „Klidně,“ řekla, ačkoli by mohli pojmout podezření, že Hannah je v hotelu, a Logan se svou sveřepou tvrdošíjností by mohl začít dělat problémy. „Je ten pokoj napsaný na jméno některého z nás?“

zeptala se.

Zavrtěl hlavou a zvedl prázdné ruce. „Žádný průkaz totožnosti ani kreditka. Zařizoval jsem to dávno před odletem a jenom jsem potřeboval vědět, kde najdu kartu na odemykání dveří.“

Munroeová se usmála. Tohle byla jedna z mnoha věcí, která se jí na Bradfordovi líbila, že jeho mozek pracoval tolik podobně jako její, že dokázal plánovat a zpracovávat informace ve více směrech najednou a myslet několik tahů napřed.

„Tenhle telefon je na Logana, že?“

Bradford přikývl.

„Jak se můžu spojit s Heidi?“

„Je v hotelu Balmoral Plaza,“ řekl a Munroeové se v hlavě vyrojil tucet osobních otázek, které raději nechala nevyřčené.

Sehnat telefon do hotelu a následně i číslo Heidina pokoje bylo snadné a Munroeová vzápětí vyřídila dva telefonáty. První byl Heidi a druhý Loganovi, s oběma si domluvila schůzku v hotelové restauraci, s Heidi však na jinou hodinu. Munroeová ji tam chtěla mít jako první, chtěla s ní mluvit o samotě, bez přítomnosti ostatních; bude s ní totiž rozebírat detaily, které netoužila sdělovat dál; nutné zlo, jemuž by se vyhnula, kdyby to jen šlo.

Přehrávala si ty scénáře stále dokola. Přijela do Argentiny, splnila zadaný úkol a tyhle nedořešené věci nebyly podstatné, nebyla to její starost. Jenže ona by nedokázala s klidným svědomím jen tak odejít.

Viděla to a věděla o tom, a kdyby teď odmítla jednat, kdyby se k tomu otočila zády a ignorovala to, co jí leželo přímo před očima, stala by se spoluviníkem stejně, jako byl spoluviníkem každý člen Vyvolených.

Munroeová viděla pouze jednu cestu, jak se zprostit odpovědnosti, po jaké nikdy netoužila, a tohle bylo její součástí. Heidi se to musí dozvědět. A žádné dítě, nehledě na to, jak dospělé nebo jak dlouho bylo odloučené od rodičů, nebude chtít uvěřit zprávě, že otec, kterého miluje a s nímž se touží znovu setkat, má možná na svědomí zneužívání dětí.

Heidiny vlastní zkušenosti z dětství jí budou napovídat, že Munroeová má pravdu, její lidská podstata ji však přinutí to popřít. Nebude se s tím moct smířit, nebude chtít, a ten emocionální konflikt se časem vystupňuje. Bude lepší, když se Heidi ty zvěsti dozví hned a projde si prvním kolem nedůvěry a popírání s Munroeovou, než aby se o tom doslechla později od Logana nebo Charity, až nakonec vyjde pravda na povrch.

A ona vyjde, tím si Munroeová byla jistá. I kdyby Hannah neřekla rodičům, co se dělo, Munroeová to rozhodně udělá. Na rozdíl od poskvrněné historie Vyvolených a jejich starších dětí v tomto případě ještě neuplynula promlčecí doba, neexistuje možnost skrývání a ochrany pachatele, a pokud by snad byl problém se soudní příslušností, Munroeová Eliáše osobně přitáhne do Spojených států a posadí ho na schody před soudní budovou, bude-li to potřeba. Snad bude tentokrát právní systém fungovat a chránit ty, které chránit má, a ušetří Munroeovou toho, aby byla nucena vzít věci do vlastních rukou.

Odešla z hotelového pokoje a našla v restauraci volný stůl. Objednala si vydatné jídlo, protože její organismus ještě stále prahnul po živinách, a už pomalu dojídala, když se objevila Heidi.

Od jejich posledního setkání v baru ve čtvrti San Telmo uplynulo sotva osmačtyřicet hodin, a přesto se to zdálo jako celá věčnost. Heidi podle svého zvyku Munroeovou objala na uvítanou a pak se s nelíčeným znepokojením začala vyptávat na její pohmožděniny.

„Málem jsem vás nepoznala,“ řekla. „V tom oblečení a účesu a s takovýmhle obličejem.“ Odmlčela se.

„Přesně jak jste to říkala.“ Aniž počkala na odpověď, podala Munroeové malou igelitovou tašku s oblečením. „Tohle jsou ty nejmenší věci, co jsem s sebou měla.“

„Určitě budou dobré,“ řekla Munroeová. „Chci jenom, aby měla něco k dispozici, kdyby se chtěla převléct, a nemusela se před cizími lidmi promenádovat v noční košili.“

Heidi přikývla a rozhlédla se po restauraci. „Kde jsou chlapi?“

„Přijdou hned, jak jim to vyjde,“ odpověděla Munroeová. Byla to pravda, i když ne úplná.

Vyzvala Heidi, aby se posadila, a pak si vyměnily pár nezávazných frází, načež Munroeová přešla rovnou a bez okolků k událostem minulého týdne, aby Heidi ukolébala a zbavila ji ostražitosti před tím, co mělo přijít. Nejdřív jí popsala průběh únosu Hannah a jejího odvozu ze země, pak jí vyprávěla, jak odhalili jednotlivé komunity a jak si zajistili přístup dovnitř, když už věděli, kde se Hannah nachází. Pro Heidi to všechno bylo nové, a tak seděla s doširoka otevřenýma očima, plná otázek a téměř hmatatelné energie, která ještě vzrostla, když se Munroeová rozpovídala o Heidiných sourozencích.

„Předpokládám, že se nám Morningstar nakonec ozve,“ řekla Munroeová. „Až si bude prohlížet obsah

kufříku, který jsem jí nechala, najde tam dokumenty, o nichž je přesvědčená, že neexistují, a také předplacený telefon a moje číslo.“ Heidin výraz byl plný radosti a očekávání, jak předpokládala, Munroeová však pokračovala zprávou, kterou neměla nejmenší chuť sdělovat. „Na druhou stranu se dříve nebo později pravděpodobně doslechnete nějaké věci o tátovi.“

Odmlčela se, okamžik počkala a pak dodala: „Nechci, aby to pro vás byl šok, až se je dozvíte.“

„Jaké věci?“ zeptala se Heidi. Munroeová neodpověděla, a když se ticho stalo hmatatelným, Heidi konečně pochopila to, co viselo ve vzduchu.

„Nebudu zacházet do podrobností,“ řekla Munroeová, „protože je neznám. Ale musíte se připravit na to, že jednoho dne všechno praskne.“

Heidi přikývla, a když přijeli ostatní, ještě stále mlčky seděla a přemýšlela. Logan i Gideon se zarazili, když se k nim Munroeová otočila obličejem, ačkoli Gideonova reakce byla mnohem mírnější než Loganova.

Munroeová pouze poznamenala: „No jo, ale viděli jste, jak dopadli ti ostatní.“

Posadili se a Munroeová jim zopakovala většinu toho, co předtím sdělila Heidi, aby jí poskytla čas a klid na přemýšlení. Muži pak jeden po druhém předložili svou verzi událostí, a když všichni dohnali informační resty, Munroeová jim poděkovala, že sem za ní přišli, a obrátila se k Loganovi s otázkou: „Ozvala se ti už Charity, že?“

Přikývl. „Budu na ni čekat na letišti a odtud zamíříme rovnou za vámi, ať už je to kde chce.“

„Miles vás bude informovat,“ oznámila Munroeová a pak dodala: „Podívej, Logane, já vím, jak neuvěřitelně těžké je pro tebe tohle čekání, ale až Charity přijede, bude asi nejlepší, aby se s Hannah nejdřív setkala o samotě, ještě před vámi ostatními, souhlasíš?“

„Budu tam jenom já a Charity.“

„Ty patříš mezi ‚vás ostatní‘,“ zdůraznila Munroeová, a když Logan začal protestovat, zavrtěla hlavou.

Nemělo smysl vést tuto diskusi před Gideonem nebo Heidi, o některých věcech by Logan před nimi mluvit nechtěl –, a i když bylo frustrující muset znovu čekat, Logan to nakonec pochopí a třeba jí za to jednou ještě poděkuje.

Munroeová se obrátila ke Gideonovi. „Potřebuju si s vámi promluvit,“ řekla.

„O samotě?“

Pokrčila rameny. „Jak chcete.“

Logan s Heidi zůstali sedět, každý ponořený do svého soukromého ticha, a Gideon vstal a vyšel s Munroeovou z restaurace do haly před výtahem.

„Dohoda je dohoda,“ řekla Munroeová. „Dám vám všechno, co jsem slíbila. Háček je v tom, že to všechno zůstalo v Buenos Aires. Jakmile posadíme Charity a Hannah do letadla domů, odletíme s Milesem zpátky.

Můžete se k nám přidat, jestli budete chtít, anebo vám to můžu všechno dopravit do Států.“

Gideon mlčel, jako by důkladně zvažoval obě možnosti.

„Nepotřebuju, abyste mi odpovídal okamžitě,“ dodala, „jenom jsem vás chtěla informovat, jak se věci mají.“ Odmlčela se, pak se napřímila a přistoupila blíž. Pohybovala se lehce a opatrně; neměla v úmyslu ho zastrašovat, jen dodat svým slovům důraz.

„Nebudu se z vás snažit vymáčknout, co máte za lubem,“ řekla. „Nebylo to součástí dohody, ale mám právo to vědět. Tím, že vám poskytnu všechny ty informace, se podílím na všem, co máte v úmyslu s nimi udělat.“ Odmlčela se. „O co vlastně usilujete, Gideone?“

Zamyšleně se opřel zády o zeď. „Někoho hledám,“ řekl nakonec.

„Koho?“

„Jednu ženu.“

Nepřekvapila ji jeho vyhýbavost, ale vzhledem k tomu, co jí Logan vykládal o Gideonově minulosti, ho překvapil ten ženský rod.

„Koho?“ zeptala se Munroeová znovu.

„To je vlastně jedno,“ řekl Gideon, „a tím, že o tom budu mluvit, se nic nezmění.“

„Vím toho mnohem víc, než si myslíte,“ řekla Munroeová. „Mluvením se může změnit všechno.“

Gideon dlouho mlčel a Munroeová na něj netlačila. Stála vedle něj, zády opřená o zeď, a sladila s ním svůj dech. Když nakonec promluvil, hlas měl tichý a klidný. „Během puberty jsem žil v Argentině,“ řekl, „a byly to dost těžké časy. Přihodila se spousta věcí. Četla jste přece ty materiály, takže víte, že pro nikoho to nebyla procházka růžovou zahradou, ale to, co se dělo mně, mi nechtějí věřit ani ti nejostřílenější drsňáci z našich řad.“

Znovu se odmlčel; možná zvažoval, jak daleko má ve vysvětlování zajít, a Munroeová tiše čekala.

„Prostě,“ řekl nakonec, „když se tohle všechno odehrávalo, žila v komunitě jedna žena a ta o tom věděla.

Byla zapletená do –“ Přerušil tok myšlenek, jako by si nebyl jistý, jaká slova by měl zvolit. „Do procesu vyobcování,“ pokračoval, „proti jednomu z lidí, co mi ubližovali. Víte, co pro Vyvolené znamená vyobcování, že?“

Munroeová přikývla.

„Takže ona o tom všem věděla. O mnoho let později, když řada dětí sekty dospěla a odcházela a spousta hrůz našeho života pronikla na veřejnost, promluvil jsem o některých věcech, co se mi staly. Není snadné o tom mluvit na veřejnosti, víte? Ale několik z nás se k tomu uvolilo. Mysleli jsme, že se tím něco změní –

že s tím třeba někdo něco udělá, policie nebo někdo –, nebo se aspoň lidé dozvědí, co jsou Vyvolení zač a co provádějí, a přestanou jim strkat peníze. Bylo to hrozné, víte, dělat ze sebe na veřejnosti šaška, ale já jsem doufal, že to třeba něčemu pomůže. Ale ta samá žena, která u toho byla, která to viděla, která věděla, co se mi stalo…“ Gideonovi se zlomil hlas. Odkašlal si. „Ta žena v celoplošné televizi celému světu oznámila, že jsem si to všechno vymyslel, a pak o mně ještě navykládala spoustu výmyslů, o věcech, které jsem nikdy neudělal, nebo překroutila věci, co se doopravdy staly. Jenže ona znala pravdu, byla u toho, a přitom lhala tomu redaktorovi do obličeje a nehnula ani brvou!“

Munroeová chvíli mlčela a nakonec se hlasem podobně tichým jako ten jeho zeptala: „Vy myslíte, že je v Buenos Aires?“

„Já to vím. Nevím přesně proč, ale je tady.“

„A co uděláte, až ji najdete?“

„To nevím,“ zašeptal. „Chci, aby trpěla. Chci, aby se mi dívala přímo do očí, až jí budu ubližovat, a ještě jednou mi zopakovala, že lžu. Upřímně řečeno, nejradši bych ji viděl mrtvou, ale i když bych si to nevýslovně přál, nevím, jestli bych ji dokázal zabít.“ Gideon střelil pohledem k Munroeové a v očích se mu zračila nepokrytá hrůza, protože si uvědomil, že toho řekl příliš mnoho.

Munroeová mu položila ruku na rameno a natočila ho tak, aby si hleděli z očí do očí. „Já rozumím bolesti a znám vztek,“ řekla. „Jenom nezapomínejte, že některé věci už nejde odčinit a že si to břímě ponesete až do hrobu, protože každá žena je něčí dcera nebo sestra nebo matka.“

„Tahle není ničí matka,“ řekl Gideon a při jeho slovech projel Munroeovou ledový záchvěv poznání.

Bezdětná žena byla mezi Vyvolenými raritou. Kolik jich mohlo být ve stejnou dobu v Buenos Aires?

„Popište mi ji,“ požádala ho.

Gideon pokrčil rameny. „Vlasy špinavě blond, křivé zuby, horní předkus nebo něco takového, kalné hnědé oči, asi metr šedesát. Dost nehezká.“

Munroeová zavrtěla hlavou ve směsici pobavení a zlosti. Gideon přesně popsal bezejmennou společnici Hannah, ženu, která jako dozor či garde nebo kdovíco ještě doprovázela dívku do Cárcanova hotelu; další souvislost se tak sama uzavřela.

KAPITOLA 38

Když měla Munroeová nepříjemné večerní povinnosti za sebou, vydala se nahoru pěšky po schodech.

Pomalý výstup do desátého patra jí pomohl vyčistit hlavu od všeho, co jí v ní zůstalo po dvouhodinovém sezení v restauraci. Ze čtveřice, která se shromáždila kolem stolu, byla Munroeová nepochybně jediná, kdo odcházel s lehčím břemenem.

Jak se dalo očekávat, Bradford otevřel dveře dřív, než k nim dorazila. Mezitím už na sebe natáhl džíny, ale zbytek těla měl stále nahý. Na prahu uchopil Munroeovou za ruku, vtáhl ji dovnitř a pak ji strhl dolů na gauč.

Dveře se zabouchly. Zasmála se a on, s bloudícíma rukama a ústy přitisknutými k jejím, zamumlal:

„Chyběla jsi mi.“

Ta tři slova, tak prostá ve své jednoduchosti, vyjadřovala mnohem víc, než by kterýkoli z nich připustil. Na okamžik se zdálo, jako by řeč nikdy nemohla stačit k tomu, co sdělovaly doteky. Bradfordovy ruce se toulaly a její to oplácely podobnou mincí, a Munroeová ho líbala se stejnou prudkostí, s jakou ji k sobě tiskl.

Jeho kůže ji hřála na pokožce, když ze sebe shodili oblečení a jejich těla se znovu propletla na gauči, a každý okamžik se zdál nekonečný, dokud se neunavili až k vyčerpání a nezůstali ležet jeden druhému v náručí.

Munroeová si opírala hlavu o Bradfordovo rameno, tiskla se k němu tělem a on jí špičkami prstů brázdil zbytky vlasů. Dlouhé ticho nakonec přerušil Bradford. „Ten chlap se jmenoval Patrick,“ řekl.

Munroeová se pootočila a opřela si bradu o ruku na jeho hrudi, aby mu viděla přímo do očí. „Ten chlápek, co jsem ho hodila do smeťáku?“

Bradford přikývl. „Devin Patrick. Nosil odznak, ale policajt nebyl.“

„A co teda?“

„Imitátor,“ řekl Bradford. „Používal ten odznak jako zbraň a provozoval to už několik let. Čím víc se v tom policejní oddělení šťourá, tím zajímavější věci vycházejí najevo a tím míň se jim to líbí, takže jsi jim svým způsobem prokázala laskavost.“

„Chtějí to pohřbít?“ zeptala se.

„Tak bych se to říct neodvážil. Spíš strčit do šuplíku. Ale pokud jim někdo nepředhodí důkazy, pochybuju, že mají v plánu usilovně pátrat.“

Munroeová si o něj opět pohodlně opřela hlavu. „To je dobrá zpráva,“ řekla. „Nemyslím jen to, že už nepátrají, ale taky že můj čin byl možná odůvodněný.“

„Vždyť už přece víš, že byl odůvodněný,“ řekl Bradford, „ale potvrzení přijde určitě vhod.“

Munroeová se nechala pohltit tichem. Bradford měl pravdu, potvrzení přišlo vhod. Víc než vhod.

„Budeš spát?“ zeptal se.

„Ne,“ zašeptala, „dneska ne.“ Ale nebylo to tím, že by se bála usnout, že by měla strach ze snů nebo nočních můr. Byla si téměř jistá, že se ty sny už nevrátí, ale nebyla si jistá natolik, aby dnes v noci pokoušela osud. Zvlášť když Hannah spí ve vedlejší místnosti a oni jsou tak blízko ke konci úkolu.

Noční můry vyklidily prostor a zůstal po nich nádherný pocit beztíže. Možná ta změna přišla proto, že se opět vrátila k práci, nebo tolik zabitých způsobilo uvolnění přetlaku, ale Munroeová věděla své. Snad poprvé v životě si dovolila cítit jedinou věc, po níž tak zoufale toužila u svých nejbližších, ale sama si ji nikdy nedopřála: přijetí.

Měla dar a nyní mu dovolila, aby jí sloužil, aniž by proti tomu bojovala, aniž by kvůli tomu nenáviděla svou vlastní povahu. Bradfordův náhled, jeho slova, něco znamenal, a i když Munroeová nikdy nebyla ani nebude z těch, kdo potřebují cizí souhlas nebo schválení, aby se cítili kompletní, v tom jednom okamžiku slabosti, kdy byla tak zoufale sama, jí to pomohlo.

Zabíjení není vždycky špatné.

Na spánek bude čas později. Prozatím ten dar zachránil dítě, a navíc díky němu přežila i ona sama.

Jestliže všechny dílky zapadnou na své místo, jak Munroeová plánovala, tak bude zítra celá skládačka úplná.

Bradfordova hruď se zvedala v rytmu, který symbolizoval klid a mír, a Munroeová sklouzla z gauče. Když odcházela, stiskla mu konejšivě ruku.

Přetáhla si přes hlavu tričko, našla přikrývku, přehodila ji přes Bradforda a odešla do vedlejší místnosti.

Posadila se na kraj postele, dívala se, jak Hannah spí, a mysl se jí postupně vyprazdňovala, zatímco hodinové ručičky obíhaly kolem ciferníku a blížilo se svítání.

V šest hodin Munroeová vstala, vytáhla Hannah z paže kapačku, vzala stojan na infuzi i s veškerým příslušenstvím a odvezla ho do obýváku. Telefonát na pokojovou službu přiměl Bradforda otevřít oči, i když předpokládala, že je vzhůru od chvíle, co se začala pohybovat po apartmá. Za pár minut za ní přišel k posteli Hannah.

„Klidně se jdi umýt,“ řekl. „Chvíli potrvá, než se začne probouzet. Já na ni dohlídnu.“

Munroeová přikývla, zamířila do sprchy a po dlouhých horkých deseti minutách se vrátila.

„Už to dlouho nepotrvá,“ řekl Bradford a oba se otočili ke dveřím, na které někdo prudce zaklepal.

Hannah zaškubala víčka.

„Já to vyřídím,“ řekla Munroeová. „Jdi se osprchovat, dokud to jde, protože jakmile se Hannah úplně probudí, chci, abys i s veškerým nádobíčkem zmizel z dohledu, dokud nepřijde její máma.“

Bradford přikývl a obrátil se k odchodu. Munroeová za ním kráčela ke dveřím, vzala od pokojské tác a vrátila se k dívce. Zbývaly poslední tři hodiny, než kompletně splní svou povinnost vůči Loganovi, vůči Charity, vůči Heidi a Gideonovi i všem dětem Vyvolených.

Dveře koupelny se otevřely a krátce nato se ozvalo klapnutí vstupních dveří, když Bradford odcházel z apartmá. Při tom posledním zvuku Hannah pomalu otevřela oči. Víčka se jí chvěla, jak střídavě otevírala a zavírala oči v malátném polospánku, načež se pomalu otočila k Munroeové.

V místnosti bylo ještě stále šero a Munroeová ze zkušenosti věděla, že mysl se Hannah bude vyjasňovat pomalu. Ještě několikrát usne a zase se vzbudí, než bude plně při vědomí. Munroeová ji chytila za ruku a stiskla jí dlaň.

Prvním instinktem Hannah bude se ptát, ale nakonec dostanou přednost fyzické potřeby jejího těla, což Munroeová obrátí ve svůj prospěch.

„Jak ti je?“ zeptala se.

Hannah se otočila za zvukem hlasu. „Musím na záchod,“ řekla. „Strašně nutně.“

„Pomůžu ti vstát,“ řekla Munroeová. „Půjdeme pomalu, ano? Jsi ještě slabá a omámená, a když si nedáš pozor, mohla bys zakopnout.“

Hannah přikývla a olízla si rty. Vlivem chemických látek v krvi měla vyprahlá ústa a povlak na jazyku.

Namáhavě se snažila posadit a Munroeová jí podepřela rukou záda, pomohla jí vstát a udržovat rovnováhu. V koupelně jí přidržela pootevřené dveře kvůli světlu a zářivky vůbec nerozsvěcovala, nejen aby Hannah chránila před ostrým světlem, ale také proto, aby dívka nezahlédla její obličej a zbytečně se nevyděsila.

Mise byla úspěšně splněna a cestou zpět už dívka nešla tak nejistě a roztřeseně. Lehla si do postele a se zavřenýma očima se zeptala: „Kde to jsem?“

„V Montevideu,“ řekla Munroeová. „Nemáš hlad?“

„Hrozný,“ zašeptala.

Munroeová přinesla podnos k posteli a položila ho tak, aby na něj Hannah dobře viděla i dosáhla.

Hannah se otočila k Munroeové a zeptala se: „Kdo vlastně jste?“, ale naléhavost té otázky se rychle rozplynula, když si dívka všimla facturas na talíři.

„Jmenuju se Miki,“ řekla Munroeová. „Strávily jsme spolu jeden den v kuchyni, vzpomínáš si?“

Nebyl důvod říkat, kolik času od té doby uplynulo. Být v umělém spánku není jako probudit se ze spaní.

Hannah nebude o ztracených hodinách vůbec vědět a bude přesvědčená, že je druhý den ráno.

Hannah při povědomém jménu přikývla, a když se jí začalo vyjasňovat v hlavě, objevily se jí ve tváři ustarané vrásky. Panice však nepropadla. To byla výhoda únosu dítěte, které celý život přesunovali z místa na místo a které putovalo z jedněch cizích rukou do druhých.

„Vypadáte jinak,“ řekla Hannah. „Co se vám stalo s obličejem?“

„Dostala jsem se do pořádné rvačky,“ řekla Munroeová a uculila se. „Ten druhý chlapík měl tři metry, takže jsem si musela vylézt na židli, abych na něj dosáhla, ale stejně jsem ho přeprala.“

Hannah se usmála. „Spíš na žebřík,“ řekla a pustila se do jídla. Jednotlivá sousta prokládala otázkami.

„Kde to jsme? Proč jsme tady? Kde je Sunshine?“

Sunshine? Aha, Sunshine, jméno ženy, po které pátrá Gideon.

„Ona s námi nejela,“ řekla Munroeová diplomaticky; vlídnější a jemnější verze věty ona na tebe nemá žádné právo.

Hannah si ukousla další sousto, pak další a další, oči upírala na postel, zpracovávala informace a přemýšlela. „Proč jsem tady?“ zeptala se. „Neměla bych tu být, nemám povolení. Kde je Eliáš, kde je Morningstar? Kde je moje máma?“

„Existují lidé, kteří tě mají moc rádi a chtějí se s tebou setkat.“

Hannah zase mlčela. Spořádala už daleko víc jídla, než má dítě její velikosti právo zkonzumovat, ale na druhou stranu se takovéhle pokrmy v komunitě příliš často nepodávaly. Na to Munroeová spoléhala, když je objednávala.

Snadný úplatek.

„To kvůli vám mě poslali pryč z komunity? To vy jste mě odvedla od Sunshine?“

„Ano,“ řekla Munroeová. „Já.“ Měla měkký hlas. Laskavý. Vyprovokovat to, co mělo přijít, nebylo snadné, ale musela to udělat.

Hannah zrudla a do očí se jí nahrnuly slzy. „Proč? Proč jste to udělala? Musím se tam vrátit.“

„Pověz mi něco o svém tátovi,“ vybídla ji Munroeová.

Hannah zesílila hlas a slzy vystřídal hněv. „Jestli se snažíte zjistit, kde žije, tak ode mě se to nikdy nedozvíte. Já nevím, kde je, ale i kdybych to věděla, tak bych vám to stejně neřekla. Nikdy. To by bylo –“

Hlas jí přeskočil, jako by marně pátrala po správném slovu. „To by byla zrada vůči Bohu i Prorokovi.“

„Dobře,“ řekla Munroeová. „Povídej mi o mámě.“

„O které?“

„O té pravé.“

Tady Hannah zmlkla. Už to nebylo to sebejisté dítě z kuchyně ani to rozzlobené jako před několika vteřinami. „Moje máma mě nechtěla,“ řekla nakonec.

„Pamatuješ si na ni?“

Hannah se znovu rozeštkala. Velké slzy jí vytvářely cestičky od očí na bradu a pak stékaly dolů po krku.

Ve skutečnosti byla Hannah jen opuštěná malá holka, která touží, aby o ni někdo stál, aby pro někoho něco znamenala. Munroeová se natáhla, přivinula si dívku na rameno a pevně ji držela, dokud se nevyplakala. Pak zašeptala: „Co kdybych ti řekla, že tě tvoje máma chtěla? Že tě chtěla strašně moc?“

Hannah se narovnala a vzdorovitě si otřela rukou obličej. „To je stejně jedno,“ řekla. „Ona je z Nicoty.“

„Nicota je děsivé místo, že?“ zeptala se Munroeová.

„V Nicotě vás Bůh nemůže ochránit,“ řekla Hannah, „a ještě horší je, že když jste mimo komunitu Vyvolených, může se vás zmocnit ďábel.“

„Jako tvojí mámy?“

Hannah přikývla s očima upřenýma na postel.

Nemělo smysl zpochybňovat její strach nebo víru; cokoli teď Munroeová řekne, způsobí jen vnitřní nesoulad a bude šmahem zavrženo. Hannah sama postupem času a na základě vlastních zkušeností zjistí, které strachy byly opodstatněné a které ne, a jedině tak to musí být. To dítě teď hlavně potřebovalo, aby ho někdo vyslechl, ještě předtím, než se znovu setká se svou matkou.

„To je hrozné pomyšlení, že by se ti to mohlo stát taky, že?“ zeptala se Munroeová.

Hannah přikývla.

„Ale i když je z Nicoty,“ pokračovala Munroeová, „není i tak příjemné vědět, že tě chce?“

„Sice se tím nic nezmění, ale je to příjemnější.“

„Tvůj táta tě taky chtěl,“ prohlásila Munroeová.

Hannah popotáhla a utřela si nos do rukávu. „Já vím. Ale služba Pánu je přednější.“

„Myslela jsem tvého skutečného otce.“

„On je můj skutečný otec,“ řekla Hannah. Odmlčela se, pohlédla na Munroeovou, jako by si nebyla úplně jistá, a dodala: „Nebo není?“

V jejím hlase zněla naděje, jako když opuštěné dítě zavrhne všechno, čemu věřilo, i za cenu, že nebude spaseno, v naději, že možná někde existují rodiče, kteří by ho doopravdy chtěli. Tohle byla nebezpečná půda, po níž musela Munroeová našlapovat opatrně.

„Neznám všechny odpovědi,“ řekla Munroeová, „ale znám tvoji mámu i tátu, tvého skutečného tátu, už velice dlouho. Tvůj pravý otec je vlastně mým nejlepším kamarádem.“

„To oni vás poslali, abyste mě odtud odvedla?“

„Ano,“ řekla Munroeová. „Hledají tě už dlouho.“

Hannah se znovu rozplakala. Tentokrát jí stékaly na přikrývku pomalé a tiché potoky slz, a Munroeová chápala její mučivý vnitřní konflikt. V pomyšlení, že ji někdo chce, byla úleva, tu však přebíjela hrůza z Nicoty a z toho, že ji vytáhli ven z bezpečného útočiště Vyvolených. Munroeová jí položila dlaň na ruku a dívka zvedla zrak. Oči měla celé zarudlé a opuchlé.

„Já neznám celý tvůj život, Hannah,“ řekla Munroeová. „Neznám všechna místa, kde jsi byla, ani lidi, se kterými ses setkala, s kým jsi žila a s kým ne, ale můžu ti říct to, co vím, věci, které se staly dřív a které si pravděpodobně nepamatuješ. Můžu ti říct, že Magdalene je tvoje teta, sestra tvojí mámy –, že tě David unesl tvým vlastním rodičům a že v té době byl jenom máminým přítelem.“

Hannah zastřela oči nedůvěra a dívka opět zaměřila pozornost na postel. „My s tátou vypadáme stejně, máme stejné příjmení, a Magdalene může být moje teta, ale je to Američanka, kdežto my s tátou jsme z Venezuely.“

„Já mám pasy tří států,“ řekla Munroeová, „ale nemám pas země, kde jsem se narodila a vyrostla. Co potom vlastně jsem?“

Hannah mlčela s očima stále upřenýma na postel. Munroeová se zeptala: „Nepřišlo ti někdy divné, proč se pořád stěhuješ z jednoho místa na druhé?“

„Všichni se stěhujeme.“

„Ale ty ses stěhovala častěji, není to tak? Věděla jsi, že Davida hledá policie nebo že kdysi míval americký pas, ale nemohl si ho nechat prodloužit, protože by ho zavřeli? Vědělas, že i ty jsi měla americký pas?“

Hannah zvedla zrak a vyčítavě na ni pohlédla. „Opravdu?“

„Ano, opravdu. Důkaz sice nemám u sebe, ale dá se snadno najít, když je člověk ochotný hledat.“

Hannah trucovitě mlčela.

„Budu ti vyprávět jeden příběh,“ řekla Munroeová. „Jestli se pak budeš chtít na něco zeptat, ráda ti odpovím na jakékoli otázky. A pokud se potom budeš chtít umýt, mám tu pro tebe čisté oblečení, protože asi za“, Munroeová se odmlčela a natáhla se po hodinkách, „počítám, že asi tak za hodinu vejde těmihle dveřmi tvoje máma, tvoje skutečná máma, ta, která tě nikdy nechtěla opustit, ta máma, která si všechnu svou lásku střádala jen a jen pro tebe.“

Hannah se opět snažila potlačit slzy a podařilo se jí nasadit hrdinskou masku. Zkřížila ruce na prsou. „A ten člověk, o kterém tvrdíte, že je můj táta?“

„Ten přijde brzy nato.“

„A co potom?“

„Co by sis přála ty, aby se pak stalo?“

Hannah pohlédla k oknu. „Měla bych se vrátit do komunity,“ řekla.

Měla bych.

Munroeová se zeptala: „A ty se tam opravdu chceš vrátit?“

To byla otázka, na kterou Hannah nemohla odpovědět, aniž by zradila Proroka a Vyvolené.

Tím, že Munroeová dala Hannah možnost setkat se s rodiči, kteří ji milovali a chtěli, nabídla jí to největší jablko, jaké si tato malá Eva mohla přát. Jenže to jablko bylo v Nicotě, zakázané ovoce, velká neznámá: zlo a strach. A pro dítě vychované mezi Vyvolenými bylo mnohem lepší vrátit se k ďáblu, kterého zná, než čelit ďáblu, jehož nezná. Hannah neznala pojem svobodné volby, nedokázala pochopit, že je přípustné chtít to, po čem touží její srdce, a tak Munroeová pokračovala.

Vyprávěla jí o Davidu Lawovi a krocích, které podnikl, aby Hannah ukradl Charity a Loganovi. Pověděla jí o událostech, které následovaly, a pokračovala popisem Charity až do nejmenších detailů její povahy. Pak přešla k historkám o Loganovi, o jeho kouscích a vylomeninách, jaké ocení hlavně dítě, až se Hannah začala přirozeně usmívat a občas se i zasmála. Když si Munroeová byla jistá, že dívka už není tak zarputilá, že se vytvořilo nějaké pouto a že Hannah už není tolik nesvá z toho, co ji čeká, posbírala náhradní oblečení od Heidi a poslala dívku do koupelny.

Seděly právě se zkříženýma nohama na posteli a vybíraly nejlepší kousky z druhé várky jídla, které Munroeová objednala, když zazvonil telefon. Hannah vytřeštila oči a v obličeji se jí opět objevily ustarané vrásky. Munroeová se natáhla po sluchátku na nočním stolku a Bradfordovi na druhé straně odpověděla pouze: „Jo, dobře.“

Pak se obrátila k Hannah. „Za chviličku se otevřou dveře a vejde tvoje máma. Jakmile se tu objeví, tak já odejdu za roh, abyste měly soukromí, souhlasíš? Ale zůstanu nablízku, a jestli mě budeš potřebovat, stačí zavolat.“

Dívka přikývla, ale tvářila se přitom vyděšeně. Munroeová jí z náhlého popudu prohrábla vlasy. Hannah ucukla a rychle si přejela rukou po hlavě, aby si rozcuchanou kštici uhladila.

Munroeová se zasmála. „Přesně jako tvůj táta,“ řekla.

KAPITOLA 39

Odletová hala byla plná cestujících, čekajících na přímý let do New Yorku. Dav tvořila pestrá směska výrostků, baťůžkářů v ošuntělém oblečení, zazobanců i pasažérů z turistické třídy. Všichni byli namačkaní do stísněného prostoru, který ve skutečnosti nebyl o mnoho větší než dobytčák.

Munroeová s Bradfordem stáli u odletové přepážky a sledovali, jak Logan, Charity a Hannah mizí v tubusu vedoucím do letadla. Být nalezeným uneseným dítětem nepřinášelo mnoho výhod, ale patřil k nim alespoň přednostní nástup do letadla.

A najednou byli pryč.

Úkol byl u konce.

Tlak ustal a následné vakuum připomínalo stadion plný řvoucích lidí, který náhle ztichne.

Munroeová si opřela hlavu o Bradfordovo rameno. Chvíli tam stáli a zírali na to prázdné místo, načež se Munroeová obrátila k Heidi a Gideonovi, kteří postávali opodál. Objala Heidi a Gideonovi podala ruku.

„Mizíme odsud,“ řekla a po očekávané vzájemné výměně zdvořilostí se obrátila ke Gideonovi. „Poslední šance jít s námi.“

Zavrtěl hlavou. „Já jsem v pohodě,“ řekl.

Munroeová se zavěsila do Bradforda a společně kráčeli k východu.

Gideon za ní zavolal: „Hej, Michael!“

Otočila se.

„Díky,“ řekl. „Nejen za záchranu Hannah, ale taky za všechno ostatní.“

Přikývla. „Dohoda je dohoda,“ řekla. „Víte, kde mě najdete, kdybyste si to rozmyslel.“

Gideon se dotkl ukazovákem čela a zasalutoval jí.

Vždycky existovala šance, že ji vyhledá, ale Munroeová věřila, že Gideon najde klid díky návratu Hannah domů a změnám, které to přinese.

Mezinárodní únos dítěte nebyl žádný malý zločin a existoval dostatek důkazů, že Sunshine, nebo jak se ta ženská vlastně jmenovala, byla přímo zapletená do událostí kolem Hannah. Gideon měl poprvé za téměř deset let naději, a až budou Charity s Loganem připraveni jednat, mohou se všichni konečně dočkat spravedlnosti.

Opětovné setkání Hannah s rodiči bylo dramatické a plné slz, nejdřív s Charity a o dvacet minut později následovala téměř identická repríza s Loganem. Munroeová by jen stěží dokázala najít rodiče, kteří by se lépe hodili k řešení problémů, s nimiž se jejich dcera potýká. Charity a Logan Vyvolené důvěrně znali, z vlastní zkušenosti chápali jejich způsob uvažování i proces, jakým dítě prochází, když se zbavuje následků výchovy v sektě. Budou vědět, jak si s tím poradit. Potrvá to dlouho, ale Hannah se vyléčí; nakonec bude v pořádku.

Zevnitř helmy svět připomínal jen tlumené pozadí, které zvýrazňovalo průzračnou ostrost adrenalinu. Bílé pruhy jí v rychlém sledu pulzovaly pod koly, až téměř splývaly do souvislé čáry, a ručička na tachometru stoupala. Byla ta nejčasnější jitřní hodina, kdy slunce ještě nevystoupilo nad obzor, a ona k němu letěla po otevřené prázdné silnici. Pod sebou měla motorku, která ji nesla vpřed, ačkoli ji vůbec necítila. Cítila jen opojnou radost ze svobody, síly a létání.

Když Munroeová otevřela oči, Bradford ležel vedle ní, opíral se o loket a se zvědavým úsměvem si ji prohlížel.

„Tobě se něco zdálo,“ řekl.

Věnovala mu malátný, spokojený úsměv, jaký pramení z hlubokého a klidného spánku.

„Ano,“ zašeptala a znovu se usmála. „Zdálo.“