2

Přeložil Ondřej Müller

Translation © Ondřej Müller, 2009

Epilogue © Ondřej Müller, 2009

Illustrations © Luděk Bárta, 2009

www.albatros.cz

ISBN 978-80-00-02150-8

3

Slovo úvodem

Několik měsíců před smrtí - takříkajíc se stínem smrti nad sebou -

uvažoval můj manžel o vydání tří sbírek povídek a ta, kterou právě

držíte v ruce, je jednou z nich. K jeho původnímu soupisu próz

určených pro tuto knížku jsem doplnila doposud nevydanou epizodu

z Drákuly. Byla původně z románu odstraněna vzhledem k jeho roz-

sahu, a zaujme řadu čtenářů, kteří Drákulu považují za

nejvýznamnější manželovo dílo.

Ostatní povídky se již dříve objevily v anglických a amerických

periodicích. Pokud by můj manžel žil, považoval by zřejmě za nutné

zrevidovat své dílo, jež povětšinou pochází z dřívějších let jeho

náročného života. Svěřil-li mi však osud vydání těchto povídek,

považuji za vhodné a správné vydat je tak, jak je manžel zanechal.

Florence Bram Stokerová

4

5

Když jsme se připravovali na cestu, nad Mnichovem jasně

svítilo slunce a vzduch byl plný radosti z časného léta.

Těsně před odjezdem se dostavil ke kočáru sám pan Delbrück

(majitel hotelu Quatre Saisons, kde jsem bydlel), jen tak prostovlasý,

a když mi popřál příjemnou vyjížďku, nechal ruku na klice dvířek a

obrátil se ke kočímu:

„Se soumrakem ať jste zpátky! Nebe je čisté, ale severní vítr

může zčerstva přinést bouřku." Pak s úsměvem dodal: „Jsem ovšem

přesvědčený, že se neopozdíš, protože víš, jakou dnes máme noc."

Johann důrazně odpověděl: „Ja, mein Herr," dotkl se svého

klobouku a rychle vyrazil.

Sotva bylo město za námi, naznačil jsem mu, aby zastavil, a

zeptal jsem se ho: „Pověz mi, Johanne, co je to dneska za noc?"

Pokřižoval se a lakonicky odpověděl: „Valpuržina noc." Pak

vytáhl hodinky, velké staromódní německé stříbrné cibule, a mrkl na

ně, přičemž pozvedl obočí a nepatrně pokrčil rameny. Pochopil jsem,

že takhle se vší uctivostí protestuje proti zbytečnému zdržování, a tak

jsem usedl zpátky do kočáru a dal mu znamení k jízdě. Vyrazil

rychle, jako by chtěl dohnat ztracený čas. Koně tu a tam zvedli hlavu

a nedůvěřivě nasávali vzduch. Při takových příležitostech jsem se

pokaždé poplašeně rozhlédl kolem. Silnice byla dosti jednotvárná,

neboť jsme křižovali jakousi větrem ošlehanou náhorní plošinu.

Jak jsme tak ujížděli, zahlédl jsem očividně málo užívanou cestu,

vinoucí se malým údolím. Působila tak lákavě, že jsem nechal

Johanna zastavit, i když jsem se ho tím možná dotkl - a nařídil mu,

aby se vydal po nové cestě.

6

Vychrlil ze sebe všemožné výmluvy a několikrát se při tom

pokřižoval. To probudilo mou zvědavost, a začal jsem se ho

vyptávat. Odpovídal vyhýbavě a na protest se ostentativně díval na

hodinky.

„Inu, Johanne," prohlásil jsem nakonec, „já se chci vydat touhle

cestou. Nemusíš mě doprovázet, pokud nemáš chuť. Rád bych ale

věděl, proč nechceš jet se mnou - víc nežádám."

Namísto odpovědi se Johann bezmála vrhl z kozlíku, alespoň

podle toho, jak rychle stanul na zemi. Pak ke mně prosebně napřáhl

ruce a úpěnlivě mě žádal, abych tam nechodil. Jeho němčina

obsahovala právě tolik zlomků angličtiny, abych pochopil, co chce

sdělit. Zdálo se, že se mi snaží vysvětlit cosi, co jej očividně děsilo.

Pokaždé se však zarazil a pak vyhrkl: „Walpurgis Nacht! Valpuržina

noc!"

Pokoušel jsem se s ním dohodnout, ale je těžké přesvědčovat

člověka, jehož řeč neovládáte. Výhodu měl zcela jistě na své straně,

začal sice vždycky lámanou angličtinou, ale hned se rozrušil a

navrátil se znovu do své mateřštiny - a přitom se pokaždé podíval na

hodinky.

Najednou začali být koně neklidní a větřili nozdrami. Johann

náhle zbledl jako křída, ustrašeně se rozhlédl, pak popoběhl dopředu,

popadl uzdy a vedl koně o nějakých pět metrů dál. Šel jsem za ním a

ptal se, proč to dělá. Namísto odpovědi se pokřižoval, ukázal na

místo, na němž jsme ještě před okamžikem stáli, a vyjel s kočárem

na hlavní cestu. Pak pokynul na kříž u cesty a řekl nejprve německy

a pak anglicky: „Pohřbili ho - toho, co se sám zabil."

Vzpomněl jsem si na starý zvyk pohřbívat sebevrahy na

křižovatkách cest. „Aha! Teď chápu - nějaký sebevrah! To je

zajímavé!" Ale nedovedl jsem pochopit, proč byli koně tak

vyplašení.

Během našeho hovoru jsme zaslechli zvuk připomínající směs

jekotu a štěkání. Přicházel ze značné dálky; koně však velmi

zneklidněli a Johann měl co dělat, aby je uklidnil. Byl bledý a

vykoktal: „To zní jako vlk - a přitom tady teď vlci nejsou."

7

„Ne?" ujišťoval jsem se. „Kolem města se už přece dávno vlci

nepotulují, že ne?"

„Na jaře a v létě jsme už dávno žádné neviděli," odpověděl

Johann, „ale se sněhem se jich ještě před pár lety několik objevilo."

Zatímco poplácával koně po šíji a pokoušel se je uklidnit, nebe se

rychle zatáhlo temnými mračny. Jasné sluneční světlo náhle zmizelo

a my se zachvěli pod náporem studeného větru. Byl to však jen

ojedinělý závan, spíše jakési varování, neboť slunce zas opět

vykouklo z mraků.

Johann si přiložil ruku k očím, pozoroval obzor a prohlásil:

„Sněhová bouře, a přijde brzy." Pak znovu pohlédl na hodinky, a

zatímco dál pevně svíral uzdy - koně totiž bez ustání hrabali kopyty a

pohazovali hlavou -, vylezl na kozlík, jako by bylo na čase

pokračovat v jízdě.

Já zůstal poněkud tvrdohlavě stát a hned nenastoupil.

„Pověz mi něco o tom, kam vede ta cesta," ukázal jsem do údolí.

Znovu se pokřižoval, a než odpověděl, zamumlal krátkou

modlitbu: „Je to tam znesvěcené."

„Co je znesvěcené?" zeptal jsem se.

„Vesnice."

„Tam je nějaká vesnice?"

„Ne, ne. Už stovky let tam nikdo nežije."

Má zvědavost sílila. „Ale tys mluvil o vesnici..."

„Bývala tam."

„Co se s ní stalo?"

Johann se pustil do dlouhého vyprávění tak zmatenou směsicí

němčiny a angličtiny, že jsem nerozuměl dobře všemu, co říkal.

Pochopil jsem však, že tam před dlouhou dobou, před několika

staletími, lidé vymřeli a byli uloženi do hrobů; když však byly hroby

znovu otevřeny, leželi tam muži i ženy s tvářemi plnými života a s

ústy rudými od krve.

Aby si zachránili život (a taky duši! - a na tomto místě se Johann

pokřižoval), ti, co zůstali, uprchli tam, kde žijí živí, a mrtví jsou

mrtví, a ne... nemění se v něco jiného. Johann se očividně bál větu

doříct. Během vyprávění se jeho rozčilení stupňovalo. Zdálo se, že

8

jeho představivost jej zcela pohltila, a Johann skončil prudkým

záchvatem, bílý jako stěna, kapky potu se mu perlily na čele, třásl se

a rozhlížel se kolem, jako by tady na otevřené pláni pod širým nebem

čekal nějaké hrozivé zjevení.

Konečně zcela zoufalý zvolal: „Valpuržina noc!" a ukázal na

drožku, abych do ní nastoupil.

To přivedlo mou anglickou krev do varu; ustoupil jsem a

prohlásil: „Ty máš strach, Johanne - máš strach. Jeď domů, půjdu

zpátky sám. Taková procházka mi jen prospěje." Dvířka kočáru byla

otevřená. Vzal jsem ze sedadla špacírku z dubového dřeva, kterou

jsem s sebou vždy brával na výlety, zavřel dveře, ukázal holí k Mni-

chovu a řekl: „Jeď domů, Johanne - Valpuržina noc se Angličana

netýká."

Koně byli teď neklidnější než kdykoli předtím, a Johann je jen s

obtížemi udržel, zatímco mě vzrušeně nabádal, abych neudělal nic

nepředloženého.

Vlastně mi bylo toho ubohého chlapíka líto, protože to myslel

opravdu vážně, a přesto jsem se neubránil smíchu. Jeho angličtina se

zcela vytratila. Celý ustrašený zapomněl, že musí mluvit mou řečí,

abych mu porozuměl, a drmolil dál německy. To začalo být po chvíli

nudné.

Opakoval jsem rozkaz „Domů!" a obrátil se k cestě do údolí.

Johann se zoufalým gestem obrátil koně k Mnichovu. Opřel jsem

se o špacírku a hleděl za ním. Nějakou chvíli nechal koně jít krokem,

když vtom se na vrcholku kopce objevil vysoký hubený muž. Víc

jsem z dálky nedokázal rozeznat. Když se cizinec přiblížil ke koním,

náhle začali poskakovat a poděšeně ržáli. Johann nebyl s to je udržet;

vyrazili po cestě a divoce pádili pryč. Hleděl jsem za nimi, dokud

nezmizeli z dohledu, a pak pátral po neznámém muži; ten však

rovněž zmizel.

Vydal jsem se zvesela odbočkou do prohlubujícího se údolí, do

něhož Johann nechtěl vstoupit. Důvod tohoto odmítnutí nebylo nikde

daleko široko vidět, a tak jsem kráčel několik hodin, aniž bych

myslel na čas a vzdálenost, a nespatřil ani živáčka ani jakýkoli dům.

Jak se zdálo, celé údolí bylo nadobro opuštěné. To mi ale došlo až ve

9

chvíli, když jsem za zatáčkou narazil na řídký lesík; tady jsem si

poprvé uvědomil, jak opuštěně působí krajina, kterou procházím.

Posadil jsem se ke krátkému odpočinku a rozhlížel se. Všiml

jsem si, že se značně ochladilo - a kolem se rozeznělo jakési

vzdychání, za nímž vysoko nade mnou následovalo tlumené

zadunění. Zvedl jsem hlavu a zjistil, že na obloze se od severu k jihu

ženou temná mračna. Bylo to nesporně znamení blížící se bouře v

nejvyšších vrstvách atmosféry. Dala se do mě zima, a protože jsem si

myslel, že je to jen sezením po tak vydatné procházce, pokračoval

jsem v cestě.

Krajina byla stále malebnější. Nespatřil jsem nic výjimečného,

ale celkový dojem byl okouzlující. Nijak jsem nedbal na čas, a teprve

když se snesl soumrak, začal jsem uvažovat o návratu domů. Vzduch

byl studený a mraky táhnoucí po obloze stále zlověstnější. Provázel

je vzdálený těkavý zvuk, s nímž se nesl onen mysteriózní křik, který

kočí připisoval vlkům.

Na okamžik jsem zaváhal.

Řekl jsem si však, že chci vidět opuštěnou vesnici, a proto jsem

kráčel dál a o chvíli později dorazil k široké rozsedlině mezi

pahorky. Jejich úbočí bylo porostlé stromy, jež vybíhaly až na dno

údolí a shlukovaly se na svazích a v úžlabinách, které se tu a tam

objevovaly. Sledoval jsem zákruty cesty pohledem a zjistil, že se

ostře stáčí k lesní houštině a tam se ztrácí.

Náhle se mě dotkl ledový závan vzduchu a začalo sněžit.

Pomyslel jsem na značnou vzdálenost, kterou jsem urazil v osamělé

krajině, a spěchal dál, abych se ukryl v lese. Obloha ještě víc

potemněla a sníh houstl a houstl, až byla země všude kolem mě

pokryta bělostným kobercem, jehož okraje mizely v mlžné nicotě.

Cesta tu byla hodně špatná a v rovných úsecích nedobře značená; po

nějaké době jsem zjistil, že jsem z ní musel sejít, neboť jsem již

neměl pod nohama zpevněnou zemi a propadal se hlouběji do trávy a

mechu. Pak vítr zesílil a dul stále urputněji, až jsem byl nucen před

ním utíkat. Vzduch teď byl ledově studený a já se třásl zimou, i když

jsem rychle kráčel dál. Hustě padající sníh kolem mě tančil v tak

divokém víru, že jsem sotva dokázal mít oči otevřené. Tu a tam mrak

10

rozťal mohutný blesk, v jehož světle jsem před sebou rozeznával

hradbu stromů, většinou tisů a cypřišů, jejichž větve se ohýbaly pod

vrstvou sněhu.

Brzy jsem se ocitl v závětří stromů, kde bylo poměrně ticho, o to

lépe jsem však slyšel svištění větru nade mnou. Mezitím se již snesla

noc a ještě víc začernila bouřlivou oblohu. Vítr teď pozvolna

odumíral a ozýval se jen osamělými silnými nárazy. V oněch

okamžicích jako by se podivné vlčí vytí kolkolem rozléhalo ozvěnou

z mnoha hrdel.

Těkavé světlo měsíce proniklo plujícími černými mraky, ozářilo

mé okolí a ukázalo mi, že jsem na okraji houštiny tisů a cypřišů.

Protože přestalo sněžit, odvážil jsem se vyjít z úkrytu a rozhlížel se.

Všiml jsem si mnoha starých základů a doufal jsem, že nějakou

šťastnou náhodou tu najdu dostatečně zachovaný dům, v jehož

ruinách se snad budu moci přechodně ukrýt. Když jsem obcházel

okraj mlází, zjistil jsem, že je obepíná nízká zídka; vydal jsem se

podél ní a brzy došel k jakémusi otvoru. Tady tvořily cypřiše alej

vedoucí ke čtvercové budově. Sotva jsem si jí všiml, mraky opět za-

kryly měsíc, takže jsem pokračoval potmě. Vítr se musel ještě

ochladit, protože jsem se při chůzi třásl po celém těle, naděje na

úkryt mě však hnala slepě dál.

Zastavil jsem se, neboť se rozhostilo nenadálé ticho. Bouře byla

tatam; mé srdce - snad z účasti s mlčením přírody - jako by přestalo

tlouct. Ale to trvalo jen okamžik; náhle se měsíc znovu vyhoupl z

mraků a vyjevil mi, že jsem se octl na hřbitově a čtvercová budova

přede mnou je velká mramorová hrobka, jejíž kameny září bíle jako

sníh kolem. Se světlem měsíce se znovu vrátilo divoké kvílení

vichřice, která i teď ožila táhlým, hlubokým vytím smečky psů nebo

vlků. Vyděsil jsem se a cítil stále silněji rostoucí chlad, který mi

svíral srdce. A zatímco měsíc ozařoval mramorovou hrobku záplavou

světla, bouře o sobě dávala opět vědět, jako by se vracela po své

stopě. Fascinovaně jsem kráčel k hrobce, abych zjistil, co je uvnitř a

proč tu tak osaměle stojí. Obešel jsem ji a nad dórským portálem

německy četl:

11

Nad hrobkou postavenou z několika ohromných kvádrů jsem

rozeznal dlouhý železný stožár či sloup, zapuštěný do mramoru.

Když jsem přešel na opačnou stranu, našel jsem tam velkými

ruskými písmeny vyrytý nápis:

To vše bylo tak podivné a zvláštní, až se mi roztřásla kolena.

Poprvé jsem si přál, abych uposlechl Johannovy rady. Pak jsem si v

téhle téměř mysteriózní chvíli cosi uvědomil a mé zděšení ještě

vzrostlo. Dnes je Valpuržina noc!

Valpuržina noc, v níž podle přesvědčení milionů lidí obchází po

světě ďábel - hroby se otevírají a mrtví putují po zemi. Ta jediná noc

roku, kdy hýří všichni zlí duchové země, vody a povětří. A tohle bylo

místo, před nímž mě kočí tak naléhavě varoval. Tohle byla vesnice,

jejíž obyvatelé před staletími uprchli. Tady došlo k sebevraždě; toto

bylo místo, kde jsem byl sám - rozjitřený, chvějící se chladem, pod

rubášem sněhu vystaven na milost a nemilost znovu se blížící bouři!

Musel jsem pomyslet na své přesvědčení i všechnu svou víru a sebrat

veškerou svou odvahu, abych se v návalu děsu nezhroutil na zem.

A teď se teprve bouře doopravdy rozběsnila. Země se zachvěla,

jako by kolem pádily tisíce koní; a tentokrát bouře na svých ledových

letkách nepřinesla sníh, ale velké kroupy, které dopadaly s takovou

silou, jako by je metali baleárští vrhači kamenů - kroupy rozdíraly

listy i větve a ohýbaly je tak, že cypřiše neskýtaly větší úkryt než

stébla obilí. Zprvu jsem se schoval pod nejbližší strom, brzy jsem

však musel prchnout a uchýlit se k jedinému místu, které ještě

skýtalo ochranu: hlubokému mramorovému portálu hrobky. Tam

jsem se schoulil u těžkých bronzových dveří a byl do jisté míry

12

chráněný před kroupami; nyní mě trefovaly, jen když odskakovaly

od země nebo od mramorové zdi.

Jak jsem se opřel o dveře, nepatrně se pohnuly a pootevřely

dovnitř. Tváří v tvář nelítostné bouři byla pro mě i samotná hrobka

vítaným útulkem, a užuž jsem chtěl vstoupit, když široce rozvětvený

blesk ozářil široširou oblohu. V té záři jsem spatřil v temnotě hrobky

krásnou ženu s plnými tvářemi a rudými rty, zdánlivě spící na

katafalku. Jak zazněl hrom, jako by mě uchopila jakási gigantická

ruka a vyvrhla ven do bouře. Vše se odehrálo tak náhle, že kroupy do

mě začaly znovu bušit dřív, než jsem si stačil uvědomit své zděšení.

Zároveň jsem se nedovedl ubránit podivnému, vtíravému pocitu, že

tu nejsem sám. Pohlédl jsem k hrobce. V tu chvíli se znovu oslnivě

zablesklo a blesk sjel do ocelového sloupu tyčícího se nad hrobkou,

odtud přeskočil na zem a jako sršící plamen tříštil mramorové

kvádry. Mrtvá žena se na okamžik zvedla v agónii plamenů, které ji

pohlcovaly, a její pronikavý výkřik plný bolesti zanikl v dunění

hromu. Poslední, co jsem zaslechl, byla směsice děsivého kvílení, a

pak mě znovu uchopila obří ruka a strhla mě pryč, zatímco mé tělo

bičovaly kroupy a vzduch jako by vibroval vytím vlků. Na co jsem

byl schopen se ještě upamatovat, byla neurčitá, bílá, pohybující se

masa, jako by ze všech hrobů kolem vystupovali duchové mrtvých a

blížili se ke mně bělostnou mlhou běsnící bouře.

Pozvolna se mi vracelo vědomí a s ním pocit ubíjející malátnosti.

Zprvu jsem si nevzpomínal na nic, ale pak se mé smysly začaly

pozvolna probouzet. Nohy mě silně bolely a nedokázal jsem jimi

vůbec pohnout. Jako by ochrnuly. Krk a páteř byly ledově chladné, a

mé uši byly stejně jako nohy jakoby z vaty a rovněž bolely, v těle

jsem však vnímal jakési teplo, což mě naplňovalo bezmála rozkoší.

Vše ostatní bylo jako ve zlém snu - ve skutečném snu, pokud si můžu

takový výraz dovolit; jakási těžká tíha mi spočívala na hrudi, a já se

mohl jen stěží nadechnout.

Tento stav jakéhosi polovědomí trval dlouho, a když vymizel,

musel jsem usnout nebo omdlít. Pak se ve mně vzedmula vlna hnusu,

který se podobal prvnímu stadiu mořské nemoci, a divoká touha

osvobodit se od čehosi - jenže jsem nevěděl od čeho. Zahalilo mě

13

nesmírné ticho, jako by se celý svět ponořil do spánku anebo zemřel

- jen nejasně jsem slyšel tiché šelestění. Zdálo se, že poblíž se

pohybuje nějaké zvíře. Po chvíli jsem ucítil teplý škrábavý dotek na

hrdle a ke své nepopsatelné hrůze jsem poznal strašlivou pravdu.

Jakési velké, těžké zvíře leželo na mě a olizovalo mi teď hrdlo. Ztuhl

jsem, neboť mě nejasný instinkt varoval, abych se ani nepohnul; ta

bestie však ve mně vycítila nějakou změnu a zvedla hlavu.

Přivřenými víčky jsem nad sebou spatřil velké planoucí oči obřího

vlka. Jeho ostré bílé tesáky se zaleskly v otevřené rudé tlamě a já na

tváři ucítil jeho horký, ostře páchnoucí dech.

Co se dělo dál, nevím. Probralo mě až hluboké zavrčení, po němž

následovalo zavytí, jež se několikrát opakovalo. Konečně se mi

zdálo, že ze značné dálky slyším hlasy, které společně volají: „Hej!

Haló!" Naklonil jsem opatrně hlavu a pohlédl směrem, odkud zvuky

přicházely, ale hrobka mi zakrývala výhled. Vlk vyl podivně dál, a

mezi stromy se začala míhat narudlá záře, jako by sledovala vlčí vytí.

Když se hlasy přiblížily, vlk zavyl ještě hlasitěji. Neodvažoval jsem

se pohnout anebo zavolat. Narudlá záře se blížila po bílé pokrývce,

která se táhla kolem mě do tmy. Pak se náhle mezi stromy objevil

poklusem oddíl jezdců s pochodněmi. Vlk seskočil z mých prsou a

rozběhl se pryč ze hřbitova. Viděl jsem, jak jeden jezdců (soudě

podle čepic a dlouhých armádních kabátců to byli vojáci) zvedl

karabinu a zamířil. Muž vedle něj mu srazil ruku, a já slyšel, jak

koule zasvištěla nad mou hlavou. Nepochybně mě považoval za vlka.

Druhý si všiml zvířete mizejícího mezi stromy a vystřelil po něm.

Pak oddíl vyrazil dál - několik mužů se vydalo ke mně, ostatní za

vlkem mezi zasněžené cypřiše.

Když se blížili, pokoušel jsem se pohnout, byl jsem však zcela

vysílený, i když jsem viděl a slyšel vše, co se dělo kolem mě. Dva či

tři vojáci seskočili z koní a klekli si vedle mě. Jeden z nich mi zvedl

hlavu a položil mi ruku na srdce.

„Dobrá zpráva, kamarádi!" vzkřikl. „Srdce mu ještě tluče!"

Někdo mi přiložil k ústům láhev brandy; alkohol mi dodal sílu,

takže jsem mohl naplno otevřít oči a rozhlédnout se. Paprsky světla a

stíny se míhaly mezi stromy, a já zaslechl, jak muži volají jeden na

14

druhého. Sbíhali se a poděšeně vykřikovali; a pak zazářily další

pochodně - to se muži neuspořádaně hnali nazpět hřbitovem jako

zběsilí. Když někteří z nich dorazili až k nám, vojáci poblíž mě se

jich začali napjatě vyptávat:

„Tak co, našli jste ho?"

„Ne! Ne!" vykřikovali zmateně. „Pryč, rychle - rychle! Není tu

bezpečno, a zrovna tuhle noc!"

„Co jste viděli?" vyhrkli vojáci jako jeden muž.

Odpovědi byly tak neurčité, jako by se příchozí obávali vyjádřit

své myšlenky.

„To... to... on sám!" koktal jeden v náhlém pomatení smyslů.

„Vlk - ale vlk to nebyl!" zachvěl se druhý. „Takového dostaneme

jen posvěcenou kulí," prohlásil třetí klidněji.

„To se tak stává, když jsme tuhle noc venku! Ale našich tisíc

marek jsme si poctivě zasloužili!" mínil čtvrtý.

„Ty rozbité kusy mramoru jsou potřísněné krví," zamumlal kdosi

po delší přestávce, „ale za to blesk nemůže. A on... dostane se z

toho? Podívejte na jeho hrdlo! Vidíte, kamarádi, ten vlk na něm ležel

a zahříval ho."

Velitel oddílu prohlédl můj krk a prohlásil: „Je v pořádku, kůže je

nepoškozená. Ale co má to všechno znamenat? Kdyby ten vlk nevyl,

nikdy bychom ho nenašli."

15

„Co je s tím vlkem?" zeptal se muž, který mi podpíral hlavu, a jak

se zdálo, měl nejvíc ze všech pro strach uděláno, protože se mu ruce

ani jednou nezachvěly. Podle nárameníků jsem poznal, že je to

poddůstojník.

„Zmizel," odpověděl muž s protáhlým obličejem bledým

zděšením a neustále se bázlivě rozhlížel. „Je tu dost hrobů, kde se

může ukrýt. Pojďte, kamarádi - rychle pryč! Zmizme z tohohle

prokletého místa!"

Velitel mě zvedl do sedu a přitom udělil pár strohých rozkazů;

pak mě několik mužů vyzvedlo na koně. Velitel vyskočil do sedla za

mě, paží mě objal a několika slovy mi dodal odvahy. Otočili jsme se

k cypřišům zády a ve vojenském tempu rychle ujížděli pryč.

Jazyk mě stále ještě odmítal poslouchat a já dál nedobrovolně

mlčel. Musel jsem usnout, neboť se dokážu znovu upamatovat až na

okamžik, kdy mě dva vojáci zleva a zprava podepřeli, takže jsem

mohl stát. Bylo po rozbřesku a na severu se rudý pás slunečního

světla zrcadlil v pusté zasněžené krajině jako stopa krve. Velitel

právě nařizoval svým mužům, aby nemluvili o ničem z toho, co

viděli, nýbrž jen řekli, že našli Angličana, kterého hlídal velký pes.

„Pes! To nebyl žádný pes," vyhrkl muž, který se předtím tak třásl

strachy. „Vlka přece poznám na první pohled!"

„Řekl jsem pes," odpověděl mladý velitel klidně.

„Pes!" opakoval muž ironicky. Jeho odvaha zdá se rostla s

přibývajícím denním světlem, a on ukázal na mě a dodal: „Podívejte

se na jeho hrdlo. Copak je to dílo psa, pane?" Instinktivně jsem zvedl

ruku ke krku, a když jsem se ho dotkl, vykřikl jsem bolestí. Muži se

shlukli kolem mě, aby lépe viděli, někteří se daleko vyklonili ze

sedla.

Poté se znovu ozval klidný hlas mladého velitele: „Pes, jak jsem

řekl. Jestli budeme tvrdit něco jiného, vysmějí se nám."

Posadili mě teď za nějakého vojáka a tak jsme vjeli do předměstí

Mnichova. Tady jsme brzy narazili na prázdný povoz, do něhož mě

vyzvedli, a nato jsme vyrazili do hotelu Quatre Saisons. Mladý

velitel mě doprovázel, voják, který mě vezl, jel za námi na koni, a

ostatní se vraceli do kasáren.

16

Když jsme dorazili k cíli, pan Delbrück spěchal tak chvatně ze

schodů, aby mě uvítal, až bylo zřejmé, že nás musel vyhlížet. Chytil

mě oběma rukama a vedl opatrně dovnitř. Velitel zasalutoval, a když

jsem si všiml, že chce odejít, trval jsem na tom, aby mě doprovodil

do mého pokoje. Nad sklenicí vína jsem co nejsrdečněji poděkoval

jemu i jeho vojákům za záchranu. Skromně odpověděl, že je více než

potěšen a že pan Delbrück se jako první postaral, aby byli všichni,

kdo se účastnili pátrání, spokojeni. Majitel hotelu se tak

mnohoznačnému prohlášení jen pousmál, velitel prohlásil, že musí

zpět do služby, a odešel.

„Ale jak je, pane Delbrücku, možné, že mě vojáci hledali?" zeptal

jsem se po jeho odchodu.

Pokrčil rameny, jako by tím chtěl zlehčit úsilí, které musel

vynaložit, a prohlásil:

„Naštěstí mi velitel pluku, kde jsem sloužil, udělil hned povolení

sehnat nějaké dobrovolníky."

„Ale jak jste věděl, že jsem zabloudil?" podivil jsem se.

„Kočí se vrátil s troskami kočáru, který se převrátil, když se mu

splašili koně."

„Určitě byste ale neposílal někam pátrací oddíl jen kvůli

tomuhle."

„Ach ne!" odpověděl pan Delbrück. „Už před příjezdem kočího

jsem ale obdržel tento telegram od bojara, jehož jste hostem." Vytáhl

telegram z náprsní kapsy, podal mi ho a já četl:

Bistrica

Hleďte si mého hosta - záleží mi na jeho pohodlí. Přihodí-li se

mu něco, anebo ztratí-li se, nelitujte jakékoli námahy, abyste ho

našel a zajistil jeho bezpečí, je to Angličan, a proto touží po

dobrodružství. Sníh, vlci a noc v sobě často tají nebezpečí!

Neztrácejte ani okamžik, měl-li by dojít k úhoně. Vaši horlivost

odměním svým bohatstvím.

Drákula

17

Když jsem držel telegram v ruce, místnost se se mnou začala

točit. Pokud by mě pozorný majitel nepodepřel, myslím, že bych

upadl. Můj zážitek byl v mnohém ohledu tak podivuhodný, tak

hrůzný a nepředstavitelný, že jsem měl pocit, jako by můj život byl

jen hříčkou dvou protikladných sil - a jen pouhá myšlenka na to mě

ochromovala. Nepopiratelně jsem byl pod tajuplnou ochranou. Ze

vzdálené země došla v nejposlednější chvíli zpráva, která mě vytrhla

z nebezpečí umrznutí a z čelistí vlka.

18

Když se přiblížil čas zkoušky, Malcolm Malcolmson se rozhodl

odjet někam, kde by se mohl nikým nerušen věnovat studiu. Vyhnul

se lákadlu přímořských lázní, stejně tak jako naprosté odloučenosti

venkova, neboť z dřívějších návštěv již znal jejich nástrahy. Rozhodl

se tedy pro všednovšední městečko, kde jej nebude nic rozptylovat.

Přátele o radu nežádal, neboť si domyslel, že by mu navrhli jen

taková místa, která znají a kde sami měli nějakou známost. Protože

se však Malcolmson rozhodl vyvarovat jakékoli společnosti, ne-

hodlal k sobě poutat pozornost známých svých přátel, a tak pátral po

vhodném místě na vlastní pěst. Sbalil si do brašny nějaké oblečení a

všechny knihy, které potřeboval, a koupil si jízdenku do prvního

městečka, které si vynašel v jízdním řádu a jehož jméno mu bylo

zcela neznámé.

Když po tříhodinové cestě vystoupil v Benchurchi, byl

spokojený, neboť za sebou smazal stopy tak důkladně, že si mohl být

jistý naprostým klidem pro svá studia. Bez okolků zamířil k

jedinému hostinci tohoto ospalého městečka a pronajal si pokoj na

jednu noc.

Benchurch bylo městem trhů a každé tři týdny praskalo ve švech,

ovšem těch jednadvacet dní tu bylo mrtvo jako na poušti. Den po

svém příjezdu se Malcolmson poohlédl po nějakém ubytování, jež by

bylo ještě osamocenější než beztak již poklidný hostinec U dobrého

pocestného. Bylo tu jen jedno místo, které mu vyhovovalo a

odpovídalo i jeho nejsmělejším požadavkům na klid; slovo „klid"

však nebylo zcela správné - daleko výstižnějším vyjádřením tohoto

19

místa byla „naprostá opuštěnost". Jednalo se o starý pokroucený dům

z dob Jakuba I., s robustními štíty a neobvykle úzkými okny, jež byla

posazena výš, než je v takových domech obvyklé. Vysoká, pevná

cihlová zeď obepínala celou budovu. Při bližším pohledu vyhlížela

spíše jako pevnost než jako obyčejný dům. To vše se ale

Malcolmsonovi moc zamlouvalo. Přesně takovéhle místo jsem

hledal, pomyslel si. Pokud se ubytuji tady, nebude mi už nic chybět

ke štěstí. Jeho radost ještě vzrostla, protože dům byl toho času

očividně neobydlený.

Na poště získal jméno správce, jenž byl nadmíru překvapen, že si

chce někdo část starého domu pronajmout. Pan Carnford, správce a

místní právník, byl přívětivý starý džentlmen, který nepokrytě

vyjadřoval nadšení nad tím, že získá pro dům nájemníka.

„Abych vám řekl pravdu," prohlásil, „velmi rád bych - a to i se

souhlasem nájemníků - v domě ubytoval někoho dokonce i zdarma,

jen abych zdejším lidem ukázal, že je možné tam bydlet. Stojí již

takovou dobu prázdný, až se o něm roznesly absurdní pověry, a ty se

nejlépe rozptýlí, pokud se do domu někdo nastěhuje - například

student jako vy," dodal se zkoumavým pohledem upřeným na

Malcolmsona, „který si chce nějaký čas užívat klidu."

Malcolmson nepovažoval za nutné vyptávat se správce na

„absurdní pověry". Věděl, že od místních by na toto téma získal

kdykoli více podrobností, pokud by si to přál. Zaplatil nájem za tři

měsíce, dostal stvrzenku a jméno staré paní, která mu bude

pravděpodobně poklízet, a odešel s domovním klíčem v kapse. Vydal

se za hostinskou, veselou a dobrosrdečnou osobou, a pozeptal se, kde

si může obstarat potřebné zásoby. Když jí sdělil, kde se chystá

ubytovat, zděšením spráskla ruce.

„Snad ne do Soudcova domu!" vykřikla a při těch slovech

zbledla. Malcolmson jí popsal přesnou polohu domu, protože tohle

označení neznal.

„Ano, jistě - to je on! To je určitě Soudcův dům!"

Malcolmson ji požádal, aby mu o domě něco pověděla -jak získal

tohle jméno a co proti němu má. Žena mu vysvětlila, že dům k

tomuhle označení přišel proto, že před mnoha lety byl domem jistého

20

soudce - ale před kolika lety, to nevěděla, protože pochází odjinud,

myslí si ale, že to muselo být před sto a možná i více lety. Toho

soudce se v celém hrabství obávali pro jeho přísné rozsudky a krutost

vůči obžalovaným. Co však lze vytknout domu samotnému, to

nedokázala říct. Ptala se na to často, ale nic bližšího jí nikdo neřekl;

všeobecně se prý věřilo, že tam cosi není v pořádku, a ona sama za

sebe by v tom domě nestrávila ani jedinou hodinu, i kdyby jí za to

platili.

Náhle se však za svou zmatenou řeč Malcolmsonovi omluvila:

„Jsem vážně nemožná, pane, když vám něco vykládám o místě, kde

chcete sám bydlet. Ale kdybyste byl můj syn - omluvte mě, pane, ale

vy jste ještě moc mladý pán -, nenechala bych vás tam spát ani

jedinou noc, i kdybych tam měla jít sama a zazvonit na ten velký

poplašný zvon!"

Ta dobrá žena to myslela víc než vážně, a i když se tím

Malcolmson bavil, její opravdovost jím pohnula. Vlídně jí sdělil, jak

si váží její starostlivosti, a dodal: „Milá paní Withamová, opravdu se

o mě nemusíte strachovat! Člověk, který se učí na zkoušku z

matematiky, má v hlavě jiné starosti, než aby se znepokojoval čímsi

tajuplným. Má práce je natolik exaktní a prozaická, že v mé hlavě

nezbývá jediné místečko na záhady jakéhokoli druhu. Harmonické

řady, permutace a kombinace a eliptické funkce jsou pro mě už

beztak velkou hádankou!"

Paní Withamová s úsměvem oznámila, že se mu postará o

nákupy, a student odešel vyhledat starší paní, která mu byla

doporučena pro domácnost. Když s ní o několik hodin později

dorazil k Soudcovu domu, čekala tam již paní Withamová s několika

muži, kteří nesli balíky se zásobami. Byl tu i chlapík od čalouníka s

postelí na káře, neboť paní Withamová tvrdila, že budou-li stoly a

židle v domě v pořádku, pak taková postel, kterou už bezmála

padesát let nikdo nevětral, není přiměřeným místem odpočinku pro

studentovy mladé kosti. Očividně toužila nahlédnout dovnitř, a i

když se čehosi tolik obávala, že i při sebemenším zvuku objala

Malcolmsonovu paži a neodloučila se od něj ani na vteřinu, přece jen

si obhlédla celý dům.

21

Po této prohlídce se Malcolmson rozhodl rozbít svůj tábor ve

velké jídelně, jež plně vyhovovala jeho požadavkům, a paní

Withamová se s pomocí uklízečky paní Dempsterové pustila do

místnosti, aby ji dala do pořádku. Když byly přineseny a vybaleny

koše, Malcolmson viděl, že paní Withamová v dobré předtuše poslala

z vlastní kuchyně dostatek proviantu pro další dny.

Dříve než odešla, zasypala ho ještě přáními všeho dobrého, a ve

dveřích se ještě naposledy otočila a řekla: „A možná, pane, protože

váš pokoj je tak velký a nevlídný, bylo by dobré na noc postavit

kolem vaší postele zástěnu - i když, abych vám řekla pravdu, já bych

umřela strachy, kdybych tu byla takhle zavřená se všemi těmi...

tvory, co vykukují zpoza rohu, anebo na mě zírají ze stropu!" Obraz,

který jí vytanul na mysli, příliš napjal její nervy, a tak se dala na

rychlý ústup.

Paní Dempsterová nakrčila pohrdlivě nos nad zmizením

hostinské a poznamenala, že ona za sebe se pražádných strašidel

nebojí.

„Něco vám řeknu, pane," prohlásila, „strašidla mohou být

všechno možné - jen žádná strašidla! Krysy a myši a brouci, vrzající

dveře a uvolněné tašky na střeše, rozbitá okna a zásuvky, které se

vzpříčí, když je chcete otevřít - a pak vypadnou uprostřed noci.

Koukněte se jen na to táflování v tomhle pokoji! Je staré - několik

stovek let! Věříte snad, že tam nejsou žádné krysy a brouci? A mys-

líte si, pane, že je neuvidíte? Krysy jsou strašáci, to vám říkám, a

strašáci jsou krysy. Nenechejte si nic jiného namluvit!"

„Paní Dempsterová," odpověděl Malcolmson slavnostně a dvorně

se před ní uklonil, „vy toho víte víc než premiant z Cambridge! A na

znamení toho, jak si cením vašeho nepochybného rozumu a citu, rád

bych vás tu nechal poslední dva měsíce mé nájemní smlouvy bydlet,

protože pro svou práci potřebuji jen čtyři týdny."

„Srdečný dík, pane," odpověděla, „ale nemohu z domu ani na

jedinou noc. Žiji v Greenhowově chudobinci, a když bych strávila

jedinou noc mimo dům, ztratila bych všechno, co mám. Předpisy

jsou velmi přísné, a příliš mnoho lidí má políčeno na volný pokojík,

abych se něčeho takového odvážila. Nebýt toho, pane, hned bych se

22

sem k vám nastěhovala a starala se o vás po celou dobu vašeho

pobytu."

„Drahá paní," řekl Malcolmson rychle, „přijel jsem sem, abych tu

našel samotu. Věřte mi, jsem zesnulému Greenhowovi vděčný, že

své obdivuhodné chudobince tak zařídil, takže bych si chtě nechtě

nedovolil podlehnout takovému pokušení! Sám svatý Antonín by v

tomto bodu nemohl být přísnější!"

Stará paní se trpce zasmála. „Ach, vy mladíci," řekla, „vy se

nebojíte opravdu ničeho. Inu, však vy tu samotu už najdete." Pustila

se do uklízení, a když se Malcolmson vrátil večer z procházky s

jednou z učebnic v podpaží, byl pokoj zametený a uklizený, ve

starém krbu hořel oheň, lampa byla zapálená a stůl prostřený

výtečnými jídly paní Withamové.

„Tak tohle si dám líbit," řekl si pro sebe a zamnul si ruce.

Když povečeřel a odsunul podnos na opačnou stranu velkého

dubového stolu, otevřel učebnice, položil do krbu čerstvé dřevo,

upravil knot lampy a usedl, aby soustředěně pracoval. Do jedenácti

se učil bez přestávky, pak se znovu postaral o oheň a lampu a uvařil

si šálek čaje. Vždy byl náruživým milovníkem čaje, a během studií

pracoval dlouho do noci a přitom popíjel čaj. Vychutnával přestávku

v práci s požitkářskou rozkoší. Oživlé plameny tančily a jiskřily a

vrhaly mnohoznačné stíny na stěny velké starodávné místnosti.

Zatímco usrkával horký čaj, vychutnával svou samotu. Teprve teď si

poprvé uvědomil, jaký hluk krysy dělají.

Snad nemohly takhle řádit po celou dobu, co jsem četl, pomyslel

si. Toho bych si přece musel všimnout!

Když zvuky krátce nato zesílily, byl přesvědčený, že zvířata

začala hlomozit teprve teď. Očividně přítomnost někoho cizího,

světlo lampy a ohně krysy zpočátku poděsily, teď však získaly

ztracenou odvahu a vydaly se znovu po svých.

Ty ale vyvádějí! A jak zvláštní zvuky vydávají! Pobíhaly nahoru

a dolů, sem a tam za starým táflováním zdí, nad stropem a pod

podlahou, smýčily a hryzaly a škrábaly! Malcolmson se musel usmát,

když si vzpomněl na slova paní Dempsterové: „Krysy jsou strašáci, a

strašáci jsou krysy!"

23

Čaj znovu povzbudil jeho nervy i ducha, takže se těšil, že v noci

ještě zvládne kupu práce, a s jistotou tohoto pocitu si dovolil

pečlivou prohlídku pokoje. Vzal lampu do ruky, procházel se a divil

se, že tak romantický a krásný starý dům zůstal po tak dlouhou dobu

neobydlený. Řezby v táflování z dubového dřeva byly velmi pěkné, a

kolem oken a dveří byly přímo nádherné a neobyčejně zdobené. Na

stěnách viselo několik starých obrazů, ale špína a prach je pokryly

tak silnou vrstvou, že nemohl rozeznat detaily, i když lampu vyzvedl

co nejvýše nad hlavu. Při pochůzce tu a tam zahlédl v trhlině nebo

díře krysí hlavu, jejíž očka se ve světle lampy jasně leskla, ale o

vteřinu později opět zmizela a on zaslechl kvičení a škrábání.

Nejsilnější dojem na něj však učinil provaz velkého poplašného

zvonu na střeše, který visel od stropu v rohu po pravé straně krbu.

Přisunul židli z vyřezávaného dubového dřeva s vysokou opěrkou ke

krbu a posadil se, aby vypil poslední šálek čaje. Když byl hotov,

přiložil na oheň a pustil se znovu do práce. Seděl u stolu a krb měl po

levé straně. Nějaký čas ho rušilo nepřetržité pobíhání krys, ale zvykl

si na něj, jako si člověk zvykne na tikání hodin anebo na šumění

tekoucí vody. Zahloubal se natolik do studia, že na vše kolem za-

pomněl - kromě úlohy, kterou se pokoušel vyřešit.

Náhle však vzhlédl, i když řešení úlohy ještě nenalezl. Ve

vzduchu byla podivná nálada oněch posledních hodin před

východem slunce, jehož se všechna prapodivná stvoření tolik

obávají. Hlomoz krys utichl. Musel právě ustat, a to náhlé ticho jej

zřejmě vyrušilo. Oheň pohasl, stále ještě však rudě žhnul. Když

pohlédl ke krbu, i přes svou nebojácnost sebou pořádně trhl.

Na velké dubové židli s vysokým opěradlem po pravé straně krbu

seděla obří krysa, která jej zlověstným pohledem vytrvale sledovala.

Máchl rukou, aby ji zahnal, ale ani se nepohnula. Pak naznačil, že po

ní něco hodil. Opět se nepohnula, vycenila však velké bílé zuby a její

hrozivé oči ve světle lampy ještě vztekleji zajiskřily.

Malcolmson se podivil, sáhl po pohrabáči z krbu a rozběhl se ke

zvířeti, aby ho zabil. Dříve než však mohl udeřit, krysa se

zapištěním, v němž jako by zazněla čirá nenávist, seskočila na

podlahu a vyběhla vzhůru po provaze poplašného zvonu. Zmizela

24

nahoře ve tmě, kam nedosáhlo světlo lampy. Bylo zvláštní, že v tu

chvíli znovu propuklo hlasité šramocení krys v táflování stěn.

Malcolmson se již na matematickou úlohu nedokázal soustředit, a

když se venku s úsvitem ozvalo pronikavé kohoutí zakokrhání, šel si

lehnout a hned usnul.

Spal tak tvrdě, že se ani neprobudil, když paní Dempsterová vešla

do pokoje, aby poklidila. Probudil se, teprve když byla s úklidem

hotová, připravila mu snídani a prstem zaťukala na zástěnu kolem

jeho postele. Po usilovném nočním studiu byl ještě trochu vysílený,

ale šálek silného čaje ho rázem osvěžil. Vzal si na procházku knihu a

několik obložených chlebů, pro případ, že by se do domu nevrátil

přesně k jídlu. Stranou města objevil poklidnou cestu mezi vysokými

jilmy a strávil tam většinu dne studiem Laplacea.

Při návratu se stavil u paní Withamové, aby jí ještě jednou

poděkoval za její laskavost. Když ho kosočtvercovým arkýřovým

oknem svého domu viděla přicházet, vyběhla před dveře a zvala jej

dál. Pozorně si jej prohlížela a pak zavrtěla hlavou: „Neměl byste se

přepínat, pane. Jste dnes bledší než obvykle. Ponocování a přílišné

učení nikomu neprospěje! Ale řekněte mi, pane, jak jste strávil noc?

Doufám, že dobře? Abych řekla pravdu, jak já byla ráda, když mi

dnes ráno paní Dempsterová oznámila, že když přišla, pokojně a

tvrdě jste spal."

„Ach, mně se vede dobře," odpověděl s úsměvem, „to cosi mě

nijak nezneklidňovalo. Jen krysy, ty nadělají cirkus, to vám říkám,

po celém domě. Obzvlášť odporná stará čertice se dokonce posadila

na židli u krbu; ta bestie se nedala zahnat, dokud jsem na ni nevzal

pohrabáč. A potom vyběhla po provaze od poplašného zvonu a

zmizela kdesi ve stěně nebo ve stropě - neviděl jsem kde, protože

byla tma."

„Bože, rač chránit," vydechla paní Withamová, „stará čertice na

židli u krbu! Dávejte na sebe pozor, pane, dávejte pozor! Přečasto se

žertem poví svatá pravda!"

„Jak to myslíte? Nerozumím."

„Stará čertice! Možná to taky byl sám ďábel."

Malcolmson propukl v srdečný smích.

25

„Tomu se nesmějte, pane. Vy mladí se tak snadno smějete věcem,

kterých se my staří bojíme. Ale ať už je tomu jakkoli, pane, modlím

se k Bohu, abyste se mohl pořád tak smát. To vám přeji z celého

srdce!" A ta dobrá žena se teď sama usmívala nad jeho rozverností a

její strach na okamžik pominul.

„Prosím, odpusťte mi!" dodal Malcolmson rychle. „Nemyslete si,

že jsem nezdvořilý, ale tahle představa byla tak legrační - že by sám

ďábel v noci seděl na té židli!" Při těch slovech mu znovu

poškubávalo v koutcích úst. Pak se vydal domů, aby povečeřel.

Ten večer začalo škrábání krys dřív; vlastně začaly již před jeho

příchodem a přestaly jen na dobu, než si zvykly na jeho přítomnost.

Po večeři Malcolmson chvíli poseděl u krbu a kouřil, pak sklidil ze

stolu a vrátil se ke své práci. Dnes večer jej krysy rušily víc než

předcházející noc. Jak jenom pořád pobíhaly sem a tam! Jak kvičely

a škrábaly a hlodaly! A byly stále odvážnější, stále častěji

vystrkovaly hlavy z děr a škvír a trhlin v táflování, až jejich očka v

záři z krbu rudě žhnula jako malé lampičky. Ale on už si na ně také

trochu zvykl a ani jejich oči mu již nepřipadaly tak zlobné. Byla mu

však nápadná jejich drzost - ty nejodvážnější z nich si troufly na

procházku po podlaze anebo po lištách táflování. Když ho rušily

přespříliš, zahnal je bouchnutím do stolu, anebo hlasitě vykřikl „kšá,

kšá", takže hned utekly do svých děr.

Tak uběhla první polovina noci, a i přes podivné zvuky se

Malcolmson stále více nořil do studia.

Najednou rázně vyskočil, neboť jej - stejně jako předešlé noci -

obklopilo náhlé ticho. Nebylo slyšet ani to nejtišší ohlodávání,

škrábání nebo pištění. Nastalo ticho jako v hrobě. Vzpomněl si na

podivnou událost minulé noci a instinktivně pohlédl na židli u krbu.

Strnul, když objevil velice podivnou věc.

U krbu na velké dubové židli s vysokým opěradlem znovu seděla

obrovská krysa a neochvějně na něj hleděla zlobnýma očima.

Bez uvažování sáhl po nejbližším předmětu, knize logaritmů, a

hodil ji po zvířeti. Mířil však špatně, a krysa se nehnula z místa.

Opakoval se tedy výstup s pohrabáčem, a krysa před ranou znovu

utekla po provaze zvonu. Po jejím zmizení se opět podivně obnovilo

26

hlomození celého krysího společenstva. Stejně jako předešlou noc

Malcolmson nerozeznal, kam krysa zmizela - zelené stínidlo lampy

ponechávalo horní část místnosti v temnotě, a oheň právě dohořel.

Malcolmson pohlédl na hodinky; bylo krátce po půlnoci. Nebyl

tím vyrušením nijak nadšený, přiložil na oheň a uvařil si svou

celonoční konvici čaje. Protože se studiem značně postoupil,

pomyslel si, že by si zasloužil cigaretu. Posadil se tedy na velkou

dubovou židli k ohni a pokuřoval. Přemýšlel, kam jenom ta krysa

mohla zmizet: zaobíral se totiž představou, že by tam hned zítra

položil past na krysy. Zažehl druhou lampu a postavil ji tak, aby

vrhala světlo do rohu po pravé straně krbu. Pak si připravil všechny

své knihy, aby je mohl hodit po případném rušiteli. Nakonec vzal

provaz poplašného zvonu, položil jeho konec na stůl a zatížil

lampou. Přitom si nemohl nevšimnout jeho ohebnosti, což bylo u tak

silného, nepoužívaného provazu víc než podivné. „Na tom by mohli

ještě někoho oběsit," zamumlal si pro sebe.

Když podnikl tato opatření, rozhlédl se a samolibě prohlásil: „A

teď myslím, kamaráde, že tentokrát tě poznáme lépe!"

Znovu se pustil do práce, a i když jej stejně jako prve zpočátku

rušil hluk krys, brzy se ponořil do matematických pouček a úkolů.

A znovu jej nejbližší okolí vytrhlo z práce. Tentokrát to ale

nebylo jen náhlé ticho, které upoutalo jeho pozornost; provaz se

slabě zachvěl a lampa se pohnula. Chladně pohlédl na sloupeček

knih, který měl nadosah, a pohledem klouzal po provaze. Viděl, jak

velká krysa seskočila z provazu dolů na dubovou židli, tam se usadila

a zahleděla se na něj.

Vzal do pravé ruky knihu, pečlivě zamířil a hodil ji po kryse. Ta

rychle uskočila stranou a před ránou uhnula. Vzal druhou, třetí knihu,

házel je po kryse, ale vždy bezúspěšně. Když však vstal s dalším

svazkem v ruce a chtěl jej hodit, krysa zapištěla a najednou jako by

se bála. To Malcolmsona ještě víc pobídlo, mrštil knihou, a ta krysu s

žuchnutím trefila. Zvíře hrozivě zaječelo, upřelo na útočníka zlostný

pohled, pak po opěradle vyběhlo vzhůru a vyskočilo na provaz

zvonu, po němž jako blesk vyšplhalo ke stropu. Tím náhlým

27

pohybem se lampa zakymácela, ale protože měla těžký podstavec,

nepřekotila se.

Malcolmson krysu sledoval a díky světlu druhé lampy viděl, jak

zvíře skočilo na lištu v táflování a zmizelo děrou v jednom z velkých

obrazů, jež byly nerozeznatelné pod vrstvou špíny a prachu.

„Zítra ráno se na doupě mého kamaráda podívám podrobněji,"

mručel si student pro sebe, když sbíral knihy. „Třetí obraz od krbu, to

si budu pamatovat."

Zvedal knihy jednu po druhé a přitom je komentoval.

„Kuželosečky jí nic neudělaly, ani Cyklické oscilace, ani Principia,

Čtveřice ani Termodynamika. A, tady je ta kniha, která ji srazila!"

Malcolmson ji vzal, pohlédl na ni - a zděšením sebou cukl.

Rázem zbledl jako stěna. Starostlivě se rozhlédl a nepatrně se

zachvěl, když si mumlal pro sebe: „Bible od matky! Jak prapodivná

náhoda!"

Znovu usedl k práci a krysy v ostění se znovu pustily do tance.

Nerušilo ho to; jako by mu jakýmsi podivným způsobem dělaly

společnost. Už se však nedokázal na učení soustředit, a když se

zoufale pokoušel vyřešit jednu úlohu, vzdal to a ulehl do postele.

Oknem vedoucím na východ právě pronikali první poslové ranního

šírání.

Spal tvrdě, ale neklidně, a neustále se mu něco zdálo. Když jej

paní Dempsterová na sklonku dopoledne budila, nebylo mu dobře, a

v první chvíli vůbec nevěděl, kde je.

Jeho první prosba byla pro posluhovačku vskutku překvapivá.

„Až půjdu dnes ven, paní Dempsterová, byl bych rád, kdybyste

vzala žebřík a setřela nebo oprášila tyhle obrazy - obzvlášť ten třetí

od krbu. Rád bych viděl, co na těch obrazech je."

Až do pozdního odpoledne se Malcolmson procházel alejí a

studoval z učebnic. Během dne se mu dokonce vrátila jeho dobrá

nálada z předešlého dne, neboť s prací pěkně pokročil. Všechny

úlohy, které byly pro něj doposud hádankou, dovedl k uspokojivému

řešení, a když zašel na návštěvu za paní Withamovou k Dobrému

pocestnému, bezmála zářil.

28

V útulném pokoji paní hostinské seděl cizí člověk, který mu byl

představen jako dr. Thornhill. Jak se zdálo, hostinská nebyla ve své

kůži, a dohromady s přívalem otázek, kterými jej doktor zavalil,

dospěl Malcolmson k závěru, že Thornhill tu není náhodou. Bez

okolků tedy prohlásil: „Doktore Thornhille, rád zodpovím jakoukoli

vaši otázku, pokud mi nejprve zodpovíte jednu jedinou."

Doktor se zatvářil překvapeně, pousmál se však a rychle

odpověděl: „Rád! Co byste chtěl vědět?"

„Nepožádala vás snad paní Withamová, abyste sem přijel a

prohlédl mě?"

Doktor Thornhill se na okamžik zarazil, a paní Withamová

zčervenala a odvrátila se. Doktor byl ovšem otevřený a pohotový

muž a hned odpověděl: „Požádala, ale nechtěla, abyste to věděl.

Pravděpodobně jste pro můj neohrabaný chvat pojal podezření. Řekla

mi, že se jí pranic nezamlouvá představa, že budete v tom domě

bydlet zcela sám. A domnívá se, že pijete příliš silný čaj. Prosila mě,

abych vám poradil pokud možno na čaj rezignovat a neponocovat.

Svého času jsem byl také horlivý student, proto se domnívám, že si

mohu toto gesto dovolit a jako akademik a nikoli jako cizí člověk

vám bez urážky poradit."

Malcolmson mu s úsměvem potřásl rukou.

29

„Takhle to dělají v Americe. Musím vám i paní Withamové podě-

kovat za vaši dobrotu, a vaše dobrota si zasluhuje mou vstřícnost.

Slibuji, že už nebudu pít silný čaj - vůbec už nebudu pít čaj, pokud

na tom trváte -, a dnes půjdu na kutě nejpozději v jednu hodinu. Stačí

to?"

„Naprosto," odpověděl doktor. „A teď nám prosím povězte, co

vás ve starém domě zaujalo."

A tak jim Malcolmson vyprávěl do všech podrobností, co se mu

přihodilo během posledních dvou nocí.

Tu a tam byl rušen povzdechy paní Withamové, a když líčil

epizodu s biblí, paní hostinská projevila své nahromaděné pocity

dlouhým výkřikem. Teprve když jí podali sklenici pálenky s vodou,

začala se jí vracet ztracená sebevláda.

Doktor Thornhill naslouchal Malcolmsonovi s rostoucí vážností,

a když svůj projev skončil a paní Withamová se znovu uklidnila,

doktor se zeptal: „A ta krysa pokaždé vylezla po provazu poplašného

zvonu?"

„Pokaždé."

„Předpokládám, že víte," zeptal se doktor po nějaké chvíli, „co je

to za provaz?"

„Ne!"

„To je," začal doktor pomalu, „provaz, který kat věšel na krk

obětem soudcovy zloby!"

Byl přerušen novým výkřikem paní Withamové a musel se o ni

znovu postarat.

Malcolmson pohlédl na hodinky. Protože bylo načase povečeřet,

odebral se domů ještě dříve, než se paní Withamová úplně

vzpamatovala.

Když však paní hostinská znovu nabrala sil, bezmála zaútočila na

doktora hněvivými otázkami, co ho to jen napadlo tomu nebohému

mladému muži vykládat takové hrozné věci.

„Už beztak je toho tam dost, co ho může vyděsit," dodala.

30

„Milá paní Withamová," odpověděl doktor Thornhill, „sledoval

jsem tím určitý cíl! Chtěl jsem jeho pozornost obrátit k tomu

provazu. Možná je poněkud přepracovaný a přehání to se studiem,

ale mně připadá, že je to docela rozumný a zdravý mladý muž, a to

jak tělesně, tak duševně. Ale ta věc s krysami - a pak tahle povídačka

o ďáblovi..." Doktor zavrtěl hlavou a pokračoval: „Nabídl bych mu,

že strávím tuto noc u něj v domě, ale jistě by mi to měl za zlé. Možná

ho dnes v noci přepadne podivný strach anebo mámení smyslů, a

pokud tomu tak bude, ať zatáhne za provaz. Protože je zcela sám,

bude to pro nás varovný signál, a my k němu dorazíme dostatečně

včas, abychom mu pomohli. Zůstanu dnes dlouho vzhůru a budu

špicovat uši. Nedivte se, pokud v Benchurchi před rozedněním

vypukne nějaký rozruch."

„Och, pane doktore, co tím myslíte? Co to má znamenat?"

„Myslím jen, že dnes v noci možná - ne, dokonce pravděpodobně

- uslyšíme zvon na střeše Soudcova domu." A tak se doktor rozloučil

tím nejefektnějším způsobem, jaký si lze představit.

Malcolmson dorazil domů o něco později než předešlého dne.

Paní Dempsterová již odešla - předpisy Greenhowova chudobince

nebylo radno přestupovat. Měl radost z toho, jak je pokoj úhledný a

světlý; oheň v krbu vesele plápolal a knoty lamp byly správně

zastřižené. Dnešní večer byl chladnější, než je v dubnu obvyklé, a

venku foukal studený vítr s rostoucí silou, která ohlašovala noční

bouřku.

Po vstupu do pokoje krysy na několik minut se svým šramocením

přestaly, jakmile si však zvykly na jeho přítomnost, začaly znovu.

Byl rád, protože mu svým šmejděním alespoň dělaly společnost, a

vzpomněl si na zvláštní skutečnost, že se svým tancem přestávaly jen

tehdy, když se objevila velká krysa se zlověstným pohledem. Lampa

na čtení svítila a její zelené stínidlo ponechávalo horní část místnosti

a strop v temnotě, měkká zář z krbu se příjemně odrážela na podlaze

a na bílém ubruse prostřeném na konci stolu.

Malcolmson se posadil a s velkou chutí a v dobré náladě pojedl.

Po večeři a cigaretě se odhodlaně pustil do práce, od níž se nechtěl

31

nechat ničím vyrušovat - vzpomněl si na slib, který dal doktorovi, a

byl rozhodnut ze zbývajícího času vytěžit co nejvíce.

Pracoval soustředěně asi hodinu, když tu jeho myšlenky začaly

stále znovu odbíhat od knih. Okolí, které jako by se úporně

dovolávalo jeho pozornosti, a jeho nervové vypětí se již nedaly déle

ignorovat. V tu dobu se vítr změnil ve vichřici a vichřice v bouřku.

Starý dům byl sice pevně stavěný, ale přesto jako by se otřásal v

základech. Bouře ječela a řádila v mnoha komínech a zvláštních

starých vikýřích a v prázdných místnostech a chodbách vyluzovala

podivné, nepozemské tóny. Dokonce i velký poplašný zvon na střeše

pocítil sílu větru; provaz se mírně zvedal, jako by se zvon čas od

času lehce zakomíhal, a pak jeho ohebný konec s rázným, dutým

žuchnutím dopadl zpět na dubovou podlahu.

Když Malcolmson zaslechl tento zvuk, bezděčně si připomněl

doktorova slova: „To je provaz, který kat věšel na krk obětem

soudcovy zloby!"

Přešel do rohu vedle krbu, vzal provaz do ruky a mlčky si jej

prohlížel. Jako by v něm vzbuzoval morbidní zájem, neboť student se

na okamžik ponořil do úvah, kdo asi byly ty oběti a z jakého důvodu

chtěl mít soudce tuto pochmurnou památku stále před očima.

Zatímco tam Malcolmson stál, cukal zvon na střeše provazem

sem a tam, až byl náhle přerušen něčím jiným - provaz se začal

chvět, jako by se cosi po něm pohybovalo.

Malcolmson instinktivně zvedl oči vzhůru a uviděl velkou krysu,

která pomalu lezla k němu a upřeně na něj zírala. Pustil provaz a se

zaklením uskočil; krysa se otočila, vyběhla nahoru po provaze a

zmizela. Ve stejnou chvíli si Malcolmson uvědomil, že hlomození

krys, které na chvíli ustalo, začalo znovu.

Zamyslel se nad tím a uvědomil si, že nepátral po krysím doupěti

a neprozkoumal podrobněji obrazy, jak měl v úmyslu. Zapálil druhou

lampu bez stínidla a přistoupil s ní ke třetímu obrazu napravo od

krbu, kde viděl mizet krysu předešlou noc.

Když na obraz pohlédl, vyděsil se natolik, až málem lampu

upustil. Všechna krev mu zmizela z tváří. Hrozilo, že se pod ním

podlomí nohy, kapky potu mu vyrazily na čele, roztřásl se jako osika.

32

Byl však mladý a odvážný a brzy se vzpamatoval. Po několika

vteřinách znovu postoupil kupředu, zvedl lampu a zkoumal obraz,

který zbavený prachu a špíny byl nyní dobře vidět.

Byl to portrét soudce v šarlatových šatech lemovaných

hermelínem. Tvář byla přísná a nelítostná, zlá, lstivá a pomstychtivá,

se smyslnými rty a zarudlým zahnutým nosem, který připomínal

dravčí zobák. Jinak měla tvář mrtvolně bledou barvu. Oči podivně

zářily a měly odporně zlomyslný výraz.

Když se do nich Malcolmson podíval, přeběhl mu mráz po

zádech, neboť v nich spatřil stejný výraz jako v očích velké krysy.

Lampa mu bezmála vypadla z rukou - zahlédl krysu se záštiplnýma

očima, jak vyhlíží dírou v rohu obrazu a všiml si, jak ostatní krysy se

svým hlučením ustaly. Vzpamatoval se však a pokračoval ve

zkoumání obrazu.

Soudce seděl napravo od krbu na velké dubové vyřezávané židli s

opěradlem. V rohu visel ze stropu provaz, jehož konec ležel stočený

na podlaze. Malcolmson s hrůzou poznal pokoj, v němž se právě

nacházel. Ustrašeně se rozhlédl, jako by očekával, že za zády objeví

cosi podivného. Pak pohlédl do rohu vedle krbu – a s hlasitým

výkřikem lampu upustil.

Na soudcově židli, za níž visel provaz, seděla krysa. Zírala na něj

zlobným pohledem soudce, teď plným ďábelské nenávisti. Vyjma

ječící bouře venku zavládlo v domě ticho.

Lampa, která spadla na zem, Malcolmsona probrala. Naštěstí byla

z kovu, takže se olej nevylil. Přesto ji musel zvednout, a to jej

vytrhlo z nervového strnutí.

Když zhasil lampu, otřel si rukou čelo a na okamžik zůstal

zamyšleně stát. „Tak to nejde," řekl si pro sebe. „Jestli se takhle budu

chovat dál, ještě se zblázním. To musí skončit! Slíbil jsem doktorovi,

že nebudu pít čaj. Proboha, vždyť on má úplnou pravdu! Musím mít

nervy v hrozném stavu. Je zvláštní, že jsem si toho nevšiml. Přitom

mi nikdy nebylo líp. Teď už je to ale v pořádku a já už se nehodlám

chovat jako hlupák."

Vypil sklenku pálenky s vodou a odhodlaně usedl k práci.

33

Uběhla bezmála hodina, když vyrušený náhlým tichem vzhlédl

od knihy. Venku kvílel a zuřil vítr hlasitěji než obvykle a provazy

deště bušily jako kroupy do oken. V pokoji však nebylo slyšet nic

než ozvěnu vichru ve velkém krbu a syčení ojedinělých kapek deště,

které dopadly do komína. Oheň právě dohořel a skomíral, i když

ještě rudě žhnul.

Malcolmson s napětím naslouchal, protože zaslechl velice tichý,

skřípavý zvuk. Vycházel z rohu pokoje, kde visel provaz, a student si

byl jist, že ten zvuk způsobuje právě provaz, který se komíháním

zvonu posunuje po zemi sem a tam.

Když však vzhlédl, rozeznal v kalném světle velkou krysu, která

se držela provazu a ohlodávala ho. Provaz byl skoro přehryzaný -

rozeznával světlejší barvu v místech, kde byly odhalené jednotlivé

prameny. Jak přihlížel, dílo bylo dokonáno, a oddělený konec

provazu dopadl s hlasitým plesknutím na dřevěnou podlahu. Velká

krysa zůstala na okamžik viset na pohupujícím se provaze,

připomínajíc uzel nebo střapec.

Na pouhý okamžik Malcolmson znovu pocítil záchvěv strachu,

protože si uvědomil, že ztratil možnost zavolat kohokoli o pomoc,

ale pak strach vystřídal náhlý hněv. Sáhl po knize, kterou právě četl a

mrštil jí po kryse. Mířil sice dobře, krysa však skočila dřív, než ji

střela zasáhla, a s měkkým žuchnutím přistála na podlaze.

Malcolmson se k ní hned rozběhl, ale krysa rychle jako blesk

odběhla pryč a zmizela v temných stínech pokoje.

Bylo mu jasné, že jeho práce je pro dnešní noc definitivně u

konce, a rozhodl se zpestřit večer lovem na krysu. Sňal zelené

stínidlo ze stolní lampy, aby mu skýtala větší jas. Světlo teď dosáhlo

až do horních částí místnosti, a v téhle nové záplavě světla, o tolik

jasnější ve srovnání s předešlou temnotou, znenadání vystoupily

obrazy visící na zdi. V místě, kde Malcolmson stál, viděl přímo před

sebou třetí obraz po pravé straně krbu. Udiveně si promnul oči, a pak

jej sevřel úzkostný strach.

Uprostřed obrazu byla velká nepravidelná skvrna hnědého plátna,

tak čerstvá, jako by plátno právě někdo napnul do rámu. Pozadí bylo

34

beze změny, židle, krb a provaz tam stále byly, ale postava soudce

zmizela.

Malcolmson ochromený mrazivým děsem se pomalu otočil. Začal

se třást jako člověk stižený třesavkou. Veškeré síly jej opustily a on

nemohl nic udělat, ani se pohnout - stěží dokázal soustředit

myšlenky. Zmohl se jen na to, aby se díval a poslouchal.

Na velké židli z vyřezávaného dubového dřeva seděl soudce v

šarlatovém plášti lemovaném hermelínem.

35

Ze zlobných očí sršela touha po pomstě, a triumfální úsměv

rozvlnil rozhodné, kruté rty, když v rukou pozvedl černou kápi.

Malcolmsonovi se málem zastavilo srdce, okamžik úzkosti se

protahoval. V uších mu bušila krev. Venku slyšel jek a kvílení bouře,

a bouří k němu zněly neseny větrem velké zvony z náměstí - odbíjela

půlnoc.

Po nějakou dobu, která mu připadala jako věčnost, stál bez dechu

a nehybně jako socha s očima vytřeštěnýma hrůzou. S každým

úderem zvonů se prohluboval triumfální úsměv na soudcově tváři,

při posledním úderu si nasadil na hlavu černou kápi.

Pomalu a zamyšleně se soudce zvedl ze židle a ze země vzal kus

provazu. Natáhl jej v rukou, jako by vychutnával jeho dotek, a pak

pečlivě uvázal na jednom konci uzel a vytvořil smyčku. Napjal ji,

vyzkoušel ji nohou a silně za ni zatáhl, dokud nebyl spokojen. Pak ji

otočil jako oprátku a zvedl do výše. Na opačné straně stolu přešel

kolem Malcolmsona, přičemž ho nespouštěl z očí, a rychle stanul v

otevřených dveřích.

Malcolmsonovi bylo jasné, že je v pasti. Co si jen počne?

Soudcovy oči, které se na něj stále upíraly, měly v sobě cosi

fascinujícího, takže byl nucen jejich pohled opětovat. Soudce se k

němu blížil - stále ještě mu zahrazoval cestu ke dveřím -, zvedl

smyčku nad hlavu a hodil ji, jako by chtěl Malcolmsona do ní chytit.

S urputným vypětím skočil Malcolmson rychle ke straně, a katovský

provaz dopadl s prásknutím vedle něj na podlahu.

Soudce zvedl smyčku a znovu se pokusil jej chytit. Ani na vteřinu

od něj neodchýlil zlověstný pohled. Studentovi se pokaždé s

obrovským vypětím podařilo před smyčkou utéct. To se opakovalo

mnohokrát, a jak se zdálo, soudce jeho selhání nijak neodradilo ani

nevyvedlo z míry a hrál si s Malcolmsonem jako kočka s myší.

Ve chvíli nejvyššího zoufalství se Malcolmson chvatně rozhlédl

po pokoji. Lampa svítila jasněji než předtím a vydávala dostatečné

světlo. V mnoha děrách a spárách a škvírách v obložení stěn viděl

36

krysí oči - ten pohled mu dodal jiskřičku naděje. Vzhlédl a spatřil, že

provaz poplašného zvonu je plný krys. Zakrývaly každičkou jeho píď

a stále víc se jich valilo z malé kruhové díry ve stropě, odkud provaz

visel. S rostoucí vahou krys se zvon začal komíhat.

Teď! Srdce se dotklo stěny zvonu. Byl to jen tichý zvuk, ale zvon

se teprve začal kývat, a bude se kývat víc a víc.

Při tom zvuku soudce stočil oči, které dosud upíral jen na

Malcolmsona, ke stropu. Ďábelský vztek mu zkřivil tvář. Oči

zažhnuly jako uhlíky, a soudce dupl nohou tak silně, až se zdálo, že

se dům zachvěl.

Děsivý rachot hromu jim zazněl nad hlavou, když soudce znovu

zvedl smyčku, zatímco krysy lezly po laně nahoru a dolů, jako by

bojovaly s časem. Tentokrát soudce oprátku nehodil, nýbrž se blížil

ke své oběti a smyčku držel rozevřenou. Pouhá jeho přítomnost jako

by Malcolmsona paralyzovala, takže jen strnule stál jako mrtvola.

Cítil ledově chladné prsty na svém hrdle, když mu soudce nasadil

oprátku. Smyčka se utahovala a utahovala. Soudce zvedl studentovu

strnulou postavu, přenesl ji místností a postavil na dubovou židli.

Pak se postavil vedle něj na židli, zvedl ruku a zachytil konec

kymácejícího se provazu. Při pohledu na jeho ruce se krysy s

pištěním rozutekly a zmizely dírou ve stropě. Soudce svázal provaz s

koncem oprátky utažené kolem Malcolmsonova krku, pak sestoupil a

odsunul židli.

Při zaznění poplašného zvonu na Soudcově domě se venku brzy

shromáždil dav lidí. Zapálili lampy a pochodně a mlčky spěchali k

domu. Hlasitě zaklepali, ale nikdo neotvíral. Vyrazili tedy dveře a s

doktorem v čele se nahrnuli do velké jídelny.

Na provaze velkého poplašného zvonu viselo tělo studenta, a ze

soudcovy tváře na obraze zářil zlomyslný úsměv.

37

Norimberk nebyl kdysi tak navštěvovaný jako dnes. Irving ještě

nehrál Fausta a valné většině cestování chtivého publika bylo

starobylé město stěží známé podle jména. Protože jsme s ženou byli

už druhý týden na svatební cestě, pochopitelně nám záleželo na tom,

abychom cestovali v dobré společnosti. A když se na frankfurtském

nádraží objevil jakýsi neznámý šprýmař - jak se později ukázalo, byl

to pan Elias P. Hutcheson z Isthmianu z Nebrasky -, a mimochodem

poznamenal, že by rád navštívil nejbláznivější staré hnízdo celé

Evropy, jenže dospěl k přesvědčení, že dlouhé cesty bez doprovodu

jsou dobré akorát tak k tomu, aby i inteligentní a činorodé občany

dohnaly k léčbě trudnomyslnosti v blázinci, zareagovali jsme na toto

poměrně jasné gesto a navrhli mu, aby se k nám připojil. Amélie a já

jsme se později domluvili, že jsme oba měli v úmyslu rezervovaně, a

dokonce poněkud váhavě odpovědět, abychom nepůsobili přespříliš

horlivě, což by nebyl zrovna kompliment pro naše mladé manželství.

Kýžený efekt však byl zcela zmařen, když jsme oba vyhrkli

najednou, ve stejný okamžik se zarazili, a pak začali oba mluvit

znovu. Ať už tomu bylo jakkoli, dohodli jsme se a pan Elias P.

Hutcheson se k nám připojil.

Amélie a já jsme pak na celé věci shledali hned jednu navýsost

příjemnou přednost: namísto abychom se přeli, jak jsme činívali

dosud, jsme zjistili, že střízlivý vliv třetí osoby ponejprv způsobil, že

jsme využívali každičké příležitosti, abychom se k sobě mohli v

odlehlých koutech přitisknout. Na Amélii tato zkušenost tak

38

zapůsobila, že od té doby každému spřátelenému mladému manžel-

skému páru radí vzít s sebou na svatební cestu nějakého známého.

Inu, pustili jsme se do Norimberku společně a upřímně se bavili

komickými poznámkami našeho zaoceánského přítele, který mohl

zrovna tak dobře vyskočit z nějakého románu, vezmeme-li v potaz

jeho podivné vyjadřování a jeho báječné dobrodružné historky. Jako

poslední pamětihodnost města jsme si ponechali hrad, a ráno toho

dne, který jsme k tomuto účelu určili, jsme se vydali na východ podél

městských hradeb.

Hrad se zvedá na skále vysoko nad městem a jeho severní stranu

chrání neuvěřitelně hluboký příkop. Norimberk měl to štěstí, že

nebyl nikdy vypleněn; kdyby k tomu bylo došlo, stěží by město bylo

jak ze škatulky, tak jak je tomu dnes. Městský příkop stojí po staletí

nepoužíván a jsou v něm všemožné zahrádky a sady, jejichž stromy

zčásti dosahují značné výšky. Kráčeli jsme po městských hradbách, a

nijak jsme v horkém červencovém slunci nepospíchali, často jsme

zastavovali, abychom obdivovali výhled, a obzvláště rovinu s městy

a vesničkami vroubenou modrou linkou hor jako na krajinkách

Claudea Lorraina. Když jsme se dost vynadívali, s neutuchajícím

nadšením jsme hleděli na město samotné s jeho nesčetnými

roztodivnými starými štíty a velkými prejzovými střechami

posázenými arkýři v řadách nad sebou. Po naší pravici se zvedaly

věže hradu, a ještě blíže strměla pochmurná věž mučírny, která pat-

řila k nejzajímavějším pamětihodnostem města. Po staletí se traduje

pověst o Železné panně norimberské jako příklad toho, jakých

hrůzností je člověk schopen. Dávno jsme si předsevzali, že ji

navštívíme, a tady konečně byl její domov.

Když jsme se znovu zastavili, naklonili jsme se přes zeď hradního

příkopu a shlédli dolů. Zahrada byla nějakých patnáct, dvacet metrů

pod námi a sluneční žár se v ní tetelil jako v peci. Po stranách se

táhla šedivá ponurá zeď, bezmála nekonečně vysoká, a nalevo i

napravo mizela za záhybem hradební bašty a vnějšího náspu. Stromy

a keře zeď korunovaly a nad nimi se pyšně zvedaly věky vyšňořené

staré domy. Slunce pálilo a my nikam nespěchali; postávali jsme a

opírali se o balustrádu. Přímo pod námi se otvíral malebný výhled -

39

velká černá kočka se vyhřívala na sluníčku a kolem ní se motalo

hezounké černé koťátko. Matka mrskala ocasem, aby si s ním ko-

ťátko mohlo hrát, anebo se zvedla a mírně je odsunula stranou, aby

ho vybídla k novým hrám. Kočky si hrály těsně u zdi a Elias P.

Hutcheson si usmyslel, že jejich hru podpoří, a sehnul se pro středně

velký kámen.

„Koukejte!" řekl přitom. „Hodím ho poblíž kotěte. To se budou

divit, odkud ten kámen spadl."

„Och, buďte opatrný!" zvolala má žena. „Můžete to roztomilé

zvířátko trefit!"

„Kdepak já, madam," odpověděl Elias. „Jsem jemný jako třešně u

nás v Maine. Bůh suď, to malé ubohé zvířátko bych trefil asi tak

stejně, jako bych skalpoval nějaké dítě. A na to můžete vsadit ty své

pestré punčochy! Podívejte se sama, hodím ho o pořádný kus dál, jen

abych je netrefil!" S těmi slovy natáhl ruku a hodil kámen dolů.

Možná existuje nějaká přitažlivá síla, kterou větší předměty

přitahují k sobě ty menší. Anebo - což zní pravděpodobněji - hradba

nebyla v tomto místě zcela kolmá, čehož jsme si shora sotva mohli

všimnout; každopádně kámen dopadl s hrozivým žuchnutím, jež se k

nám doneslo nahoru horkým vzduchem, na hlavu kotěte a rozdrtilo ji

na místě, až malý mozek vyhřezl ven. Černá kočka vrhla rychlý

pohled nahoru, a my na vteřinu spatřili její ohnivě zelené oči upřené

na Eliase P. Hutchesona; pak celou svou pozornost znovu věnovala

kotěti, jehož drobné údy se jen nepatrně chvěly, zatímco ze zející

rány vytékal tenký rudý pramínek. S přidušeným výkřikem, jaký by

snad ze sebe vypravil jen člověk, se shrbila nad kotětem, olizovala

jeho ránu a tiše přitom naříkala.

Náhle jako by však pochopila, že její mládě je mrtvé, a znovu

pohlédla k nám nahoru. Nikdy na tento pohled nezapomenu, neboť

kočka vypadala jako vtělení nenávisti. Její zelené oči zažhnuly

hrozivým plamenem a ostré bílé zuby se zaleskly mezi rudými rty;

zaskřípala jimi a ukázala drápy na všech tlapkách. Pak vyskočila na

stěnu, jako by doufala, že se k nám dostane, ale nevyskočila

dostatečně vysoko, spadla zpět a vypadala ještě děsivěji, neboť

dopadla na kotě a zamazala si černou srst mozkem a krví. Amélii se

40

udělalo mdlo a musel jsem ji odvést od balustrády. Poblíž byla

lavička pod platanem a tam jsem ji usadil, než se jakžtakž

vzpamatovala. Poté jsem se vrátil k Hutchesonovi, který nehybně stál

u zdi a sledoval zuřivou kočku pod sebou.

Když jsem k němu došel, prohlásil:

„Nu, troufám si tvrdit, že to je nejdivočejší tvor, jakého jsem kdy

viděl - až na jednu apačskou ženu, která měla políčeno na míšence

jménem Splinters, protože zle zatočil s její ratolestí, kterou unesl, jen

aby jí oplatil, jak jeho matku mučili ohněm. Ta squaw měla v tváři

tentýž divoký výraz. Pronásledovala Splinterse víc než tři roky, až ho

indiánští válečníci konečně dopadli a vydali jí ho. Říká se, že žádný

muž, ať už běloch nebo rudoch, nikdy tak pomalu neumíral mučen

Apači. Viděl jsem ji jen jednou se usmát - když jsem ji odbouchl.

Dorazil jsem tehdy do tábora právě ve chvíli, kdy Splinters umíral,

ale ten už byl se vším smířen. Tvrdý chlapík, a třebaže jsem se s ním

po tom únosu dítěte už nikdy nesmířil, byl to běloch, alespoň tak

vypadal a já viděl, že za všechno tvrdě zaplatil. Ať mě vezme čert,

ale já si vzal kus kůže z jeho skalpu a nechal si z něj udělat

peněženku. Přesně tuhle!" Při těch slovech se plácl do náprsní kapsy

saka.

Během jeho vyprávění kočka pokračovala v zoufalé snaze zdolat

zeď. S rozběhem se vrhala proti ní, přičemž se jí občas podařilo

vyskočit do neuvěřitelné výšky. Nic si nedělala z nebezpečného

pádu, který nevyhnutelně následoval, nýbrž podnikala každý pokus s

novým úsilím. Její vzhled byl po každém pádu hrozivější. Hutcheson

byl dobrosrdečný muž - s ženou jsme měli příležitost ho sledovat při

setkání s lidmi i se zvířaty - a starostlivě hleděl na neuvěřitelný hněv,

který kočkou cloumal.

„Joj, joj! To ubohé zvíře je skrznaskrz zoufalé," vrtěl hlavou.

„Dost! Dost! Ty ubožačko, to celé byla jen nehoda - ale to ti

samozřejmě tvoje mládě nevrátí. Poslyš! Záměrně bych to neudělal

ani za nic! Jen to dokazuje, jaké nemehlo dokáže člověk být, když si

chce hrát! Jsem zjevně natolik nešikovný, že si nemůžu hrát ani s

kočkou. Poslyšte, plukovníku..." - ve své velkorysosti vskutku štědře

41

užíval nejrůznějších titulů -, „doufám, že vaše choť se na mě pro tu

nešťastnou příhodu nezlobí? Věřte, že to jistojistě nebyl záměr!"

Přešel k Amélii, rozvláčně se omlouval, a ona jej ve své

dobrosrdečnosti spěchala ujistit, že vše samozřejmě považuje za

politováníhodnou nehodu. Pak jsme se všichni vrátili k balustrádě a

shlédli dolů.

Když kočka ztratila Hutchesona z očí, přešla k protější straně

příkopu a tam seděla, jakoby připravená ke skoku. Když jej spatřila,

vskutku vyskočila ve slepém hněvu, což působilo bezmála groteskně,

kdyby to nebylo tak hrůzně skutečné. Kočka se nepokoušela vylézt

po zdi, nýbrž prostě skočila směrem k Hutchesonovi, jako by jí

nenávist a zuřivost mohly propůjčit křídla, na nichž by překonala

vzdálenost mezi nimi. Amélie jako správná žena projevila své obavy

a varovným hlasem se obrátila k Eliášovi:

„Och, musíte být velmi opatrný! Ta kočka by se vás pokusila

zabít, kdyby tu byla. Z očí jí čiší vražedná nenávist."

Elias se žoviálně zasmál. „Odpusťte, madam," řekl pak, „ale

musím se prostě smát. Představte si jen, že muž, který bojoval s

medvědy grizzly a s rudokožci, by se měl mít na pozoru, aby jej

nezamordovala kočka!"

Když jej kočka slyšela zasmát, její chování se nápadně změnilo.

Odpoutala se od zdi, posadila se znovu vedle mrtvého mláděte a

začala je olizovat, jako by ještě žilo.

„Vidíte!" řekl jsem. „Vliv opravdu silného muže. I takové zvíře

ve svém vzteku pozná hlas pána a poslechne!"

„Jako ta indiánská squaw!" dodal ještě Elias P. Hutcheson, když

jsme kráčeli dál podél městských hradeb. Čas od času jsme pohlédli

dolů do příkopu a přitom jsme pod námi vždy znovu zahlédli tu

kočku. Zprvu se ještě vracela k mrtvému kotěti, ale jak se vzdálenost

zvětšovala, uchopila je za srst na šíji a vlekla s sebou. Po nějaké době

jsme ji uviděli znovu samotnou; patrně mrtvolku někde ukryla. Tohle

tvrdohlavé pronásledování Amélii znervóznilo, takže více než jednou

zopakovala své varování. Američan se však jen pobaveně zasmál, ale

když nakonec viděl, že si opravdu dělá starosti, domlouval jí:

42

„Poslyšte, madam, nesmíte se nechat vyděsit nějakou kočkou.

Nejsem bezbranný, to mi věřte!" Přitom poklepal na pouzdro pistole

na bedrech. „Než abych dopustil, abyste se dál strachovala, na místě

to zvíře zastřelím a radši dovolím, aby policie ztrpčila život

americkému občanovi, protože oproti předpisům nosí u sebe zbraň."

S těmito slovy pohlédl přes balustrádu, ale kočka se s prskáním

stáhla do záhonu vysokých květin a skryla se před námi. Hutcheson

pokračoval: „Vidíte, to zvíře ví opravdu líp než leckterý křesťan, jak

se zachovat při zdraví. Tuším, že jsme tu kočku viděli naposledy!

Můžete se vsadit, že se teď vrátí k mrtvému mláděti a ve vší tichosti

ho sama pohřbí!"

Amélie už raději nic neříkala, aby Hutcheson ze špatně

pochopené laskavosti svou hrozbu neuskutečnil a kočku nezastřelil.

A tak jsme kráčeli mlčky dál a dorazili k úzkému dřevěnému mostku,

který vedl k průchodu, odkud se zvedala příkrá cesta mezi hradem a

pětibokou věží s mučírnou. Když jsme přecházeli přes most, znovu

jsme pod sebou uviděli kočku, kterak se s obnovenou zběsilostí

pokouší vyšplhat po zdi. Hutcheson na ni se smíchem pohlédl a

zavolal na ni:

„Sbohem, starucho! Je mi líto, že jsem zranil tvé city, ale tak to

na světě chodí! Adieu!" A pak jsme širokým pochmurným obloukem

brány vešli do hradu.

Po prohlídce téhle krásné starobylé stavby, která neutrpěla ani

dobře míněnou snahou restaurátorů gotiky -i když místa

zrestaurovaná před čtyřiceti lety stále ještě zářila bělostí -, jsme na

nepříjemnou příhodu z dnešního rána téměř zapomněli. Stará lípa,

jejíž zvrásněný kmen byl formován devíti staletími, hluboká studna s

okovem, kterou vytesali vězni do skály, a malebný výhled z hradeb,

kde jsme bezmála čtvrthodinu naslouchali městským zvonům - to vše

přispělo k tomu, že jsme na onu nešťastnou událost se zabitým

kotětem už ani nepomysleli.

Toho dopoledne jsme byli jediní návštěvníci věžní mučírny - tak

to aspoň tvrdil starý hlídač -, a protože jsme se nemuseli na nikoho

ohlížet, mohli jsme si zařízení prohlížet dle libosti. Hlídač v nás viděl

jediný zdroj příjmů toho dne, a byl proto ochoten splnit veškerá naše

43

přání. Mučírna ve věži je vskutku podivné místo, třebaže ji mezitím

svou přítomností oživily tisíce návštěvníků. Všude kolem se tu usadil

staletý prach; temnota a hrůza zdejších vzpomínek jako by tu ožily

způsobem, který by plně vyhovoval panteistické duši Filónově a

Spinozově.

Dolní komnata, kudy jsme vešli do věže, byla ztělesněním

pochmurnosti. Dokonce i paprsek světla, který sem dopadal

otevřenými dveřmi, jako by byl pohlcen tlustými zdmi, a osvětloval

nám jen neomítnuté zdivo, pokryté tlustou vrstvou prachu a tu a tam

potřísněné i velkými tmavými skvrnami, jež by mohly svědčit o

bolesti a utrpení. Docela rádi jsme vystoupali po zaprášených

schodech a hlídač nechal vnější dveře otevřené, protože jediná svíčka

v držáku na zdi skýtala našim zrakům jen nedostatečné osvětlení.

Když jsme v rohu horní komnaty prolezli padacími dveřmi, přitiskla

se Amélie tak těsně ke mně, až jsem jasně zaslechl tlukot jejího

srdce. Musím ovšem přiznat, že mě její strach nepřekvapil, neboť

tato místnost byla ještě hrůzostrašnější než spodní.

Bylo tu víc světla, jež však sloužilo jen k tomu, aby jasněji

ozářilo hrůzné vybavení. Stavitelé věže očividně zamýšleli, aby jen

ti, kdo se dostanou do nejhořejšího patra, směli vychutnat radost ze

světla a z výhledu ven. Zvenku jsme viděli, že se tu nachází řada

oken - i když velikostí obvyklých ve středověku -, ale pod nimi bylo

ve zdi jen několik úzkých škvír, jak je tomu často v pevnostech.

Některé ze střílen, k nimž bylo možné dostat se jen po žebříku,

osvětlovaly prostor, aniž by z kteréhokoli místa bylo možné

zahlédnout nebe.

Na policích a u stěn neuspořádaně ležely a stály popravčí meče,

velké dvouruční s širokou čepelí a ostrým břitem. Vedle trůnilo

několik katovských špalků, na něž odsouzenci kladli hlavu; tu a tam

bylo na jejich povrchu vidět hluboké záseky, kam katovská ocel

zajela až do dřeva. Všude v místnosti se kupily nejrůznější mučicí

nástroje, při jejichž spatření člověku skočilo srdce až do hrdla: židle

plné železných hrotů, jež okamžitě působily nezměrnou bolest; židle

a lůžka s kulatými knoflíky, jež jako by připravovala menší muka, i

když po delším mučení musela být stejně hrůzná a účinná, zástěry,

44

holínky, rukavice a límce, jež se daly všechny libovolně stahovat a

zmenšovat; ocelové koše, v nichž se hlava oběti dala pomalu

rozmačkat na kaši, pokud to bylo nutné; háky strážců s dlouhým

držadlem a ostrou čepelí, která řezala, jen když jste jí kladli odpor -

mimochodem specialita norimberského policejního systému; a

mnoho, mnoho dalších mechanismů, s nimiž jedni lidé mučili druhé.

Amélii se při tomto pohledu udělalo opravdu nevolno, neupadla

však naštěstí do bezvědomí, nýbrž se jen usadila na jakousi mučicí

stolici, z níž však hned znovu s výkřikem hrůzy vyskočila. Oba jsme

dělali, že je jen vyděšená, protože se obávala, že si umaže šaty,

anebo dokonce se zachytí o ostny, a pan Hutcheson toto vysvětlení s

laskavým úsměvem přijal.

Ale nejdůležitějším objektem v tomto kabinetu hrůzy byla

takzvaná Železná panna, stojící téměř ve středu komnaty. Jednalo se

o předmět s přibližnými obrysy ženské postavy; cosi ve tvaru zvonu,

anebo pro lepší přirovnání, ve tvaru Noemovy ženy v dětském

modelu archy, ale bez těch zaoblených boků, jaké charakterizují

celou Noemovu rodinku.

45

Sotva byste však rozeznali lidskou postavu, pokud by si odlévač

nedal tu práci a nepropůjčil jí v náznacích ženskou tvář. Soustrojí

bylo zcela pokryto rzí a vrstvou prachu; v místech, kde by se

nacházely boky, byl na čelní straně postavy připevněn kruh, z něhož

se táhlo lano ke kladkostroji na stropě.

Hlídač zatáhl za lano a předvedl nám, jak je čelní strana Železné

panny zavěšena na pantech jako dveře; přitom jsme zjistili, že uvnitř

je sotva místo pro dospělého muže, protože stěny byly značně silné. I

dveře byly obdobně mohutné a těžké, takže hlídač musel napřít

všechny síly, aby je otevřel, třebaže mu kladka ulehčovala práci.

Bylo zřejmé, že dveře jsou záměrně zavěšeny tak, aby se svou vahou

skláněly a zavíraly, jakmile tah na lano ustal. Vnitřní stěny pokrývala

rez - ne, muselo to být cosi víc, protože pouhá rez by se nezažrala tak

hluboko do železných stěn!

Teprve když jsme spatřili vnitřní stěnu dveří, pochopili jsme celý

ten ďábelský účel tohoto zařízení. Bylo tu množství dlouhých

železných trnů - silných, čtvercového tvaru, dole širokých, ale

zužujících se do špičky -, umístěných tak, aby horní probodly oči, a

spodní srdce a vnitřnosti oběti, jakmile se dveře zavřou. Tento

pohled byl pro ubohou Amélii příliš. Tentokrát se skácela v mdlo-

bách a já ji musel snést dolů po schodech a usadit venku na lavičku,

dokud se znovu nevzpamatovala. O tom, že ten pohled ji zasáhl až do

morku kostí, svědčí fakt, že náš nejstarší syn má dodnes na hrudi

nehezké mateřské znaménko, podle všeobecného názoru rodiny ve

tvaru Železné panny z Norimberku.

Když jsme se vrátili do mučírny, stál Hutcheson pořád ještě před

Železnou pannou; očividně o ní přemýšlel a výsledek svých úvah

nám sdělil v jakémsi úvodním monologu:

„Inu, domnívám se, že jsem se - zatímco byla madam v

bezvědomí - něčemu přiučil. Tak se mi pozdává, že na naší straně

velké louže jsme poněkud zaostali. Venku na prérii jsme byli

přesvědčeni, že rudé tváře mají nad námi převahu, pokud šlo o to

znepříjemnit člověku život, ale myslím, že vaše lidičky, co se ve

46

středověku starali o právo a zákon, byli přece jen o krapítek lepší.

Splinters byl v zastrašování té staré squaw dost dobrý, ale tady ta

mladá dáma má přece jen navrch. Špice trnů jsou pořád ještě

sdostatek ostré, i když rohy jsou rozežrané tím, co na nich kdysi

ulpělo. Možná by vůbec nebyl špatný nápadíček několik hraček

tohoto druhu poslat domů a vzít s sebou do rezervací a rudokožcům a

jejich squaw prakticky předvést, jakou převahu má nad nimi

civilizace Starého světa. Nejlepší bude, když si sám na minutku

vlezu do té skříně, abych viděl, jak je tam člověku ouzko!"

„Ach ne, ne!" zaprosila Amélie. „To je příliš hrůzné!"

„Hádám, madam, že pro koumavý rozum neexistuje nic příliš

hrůzného. Už jsem byl za život na několika dost podivných místech.

Strávil jsem noc v mrtvém koni, zatímco se nade mnou hnal

Montanou prérijní požár - a jindy zas jsem spal v mrtvém buvolovi,

když byli Komančové na válečné stezce a já neměl zrovna chuť

skončit v jejich náruči. Dva dny jsem prožil v zavalené štole ve

zlatokopeckém dole v Billy Broncho v Novém Mexiku, a byl jsem

jedním ze čtyř mužů, kteří bezmála celý den vězeli v potápěčském

zvonu, když se utrhl při stavbě základů Buffalova mostu. Ještě nikdy

jsem nevynechal příležitost k podivným zážitkům a nevynechám ji

ani tentokrát!"

Viděli jsme, že jej nijak neodvrátíme od jeho pokusu, a proto

jsem řekl: „Dobře tedy, tak si pospěšte, starouši, ať už to máte za

sebou!"

„Ujednáno, generále," odpověděl, „ale odhaduji, že ještě musíme

provést nějakou tu přípravu. Mí páni předchůdci, kteří tam v té

plechové kastli museli tvrdnout, se nepřihlásili dobrovolně - to mi

věřte! A hádám, že byli přepečlivě posvazováni, než práskli dveřmi.

Rád bych všecko zažil jako ve skutečnosti, proto se musím nechat

řádně spoutat. Doufám, že ten starý brach tady najde někde kus

starého motouzu a vzorově mě sešněruje."

S těmito slovy se Hutcheson obrátil na starého hlídače, který

zhruba porozuměl, co cizinec říkal - ovšem zřejmě jen v hrubých

obrysech, aniž by mohl obdivovat americký přízvuk a nápadité fráze

-, a teď zavrtěl hlavou. Jeho protest nepůsobil nijak přesvědčivě a dal

47

se očividně snadno překonat. Američan mu vtiskl zlaťák do dlaně se

slovy: „Jen berte, parťáku! Malý příspěveček, a nemějte strach.

Tohle není žádný lynč, abyste u toho musel vypomáhat!"

Hlídač odněkud vytáhl tenký roztřepený provaz a začal jím

našeho společníka s náležitou přísností svazovat. Když byla celá

horní polovina těla znehybněná, Američan prohlásil: „Okamžíček,

soudce! Hádám, že jsem moc těžký na to, abyste mě dokázal dovléct

do té plechovky. Dovolte, ať tam dojdu, a pak mi zaopatřete i nohy!"

Během řeči vstoupil pozpátku do otvoru, kam se taktak vešel.

Nebylo pochyb, to zařízení bylo pro něj jako dělané. Amélie na to s

hrůzou hleděla, zjevně však nechtěla nic říct. A hlídač dokončil své

dílo, když svázal Američanovi nohy, takže teď byl absolutně

bezmocný a neschopný pohybu nucen setrvat ve svém dobrovolném

vězení. Jak se zdálo, byl nadmíru spokojený, a skrytý úsměv, který

mu stále pohrával na rtech, se objevil znovu, když nahlas uvažoval:

„Hádám, že tahle Eva byla udělaná z žebra nějakého skřítka!

Vzrostlý občan Spojených států tu vskutku moc místa nemá. Tehdy v

Idahu jsme dokonce i rakve dělali větší. Tak, soudce, teď začněte

dveře pomalinku přivírat. Chci vědět, jak se člověk cítí, když se trny

zvolna blíží k očím!"

„Ach ne, ne ne!" vykřikla Amélie hystericky. „To je tak strašné!

Nesnesu takový pohled...! Nesnesu! Ne!"

Američan byl však neústupný.

„Poslyšte, kolonele," oslovil mě, „proč si neuděláte s dámou

krátkou procházečku? Za žádnou cenu nechci zranit její city, ale

když už jsem jednou tady a urazil jsem osm tisíc mil, bylo by přece

příliš tvrdé vzdát se zážitku, po němž jsem tolik toužil. Přece jen se

člověku nenaskytne tak často příležitost připadat si jako zavařenina!

Já a tady soudce budeme hnedle hotovi, a pak se vraťte a všichni se

tomu společně zasmějeme!"

I tentokrát triumfovala rozhodnost pramenící ze zvědavosti a

Amélie zůstala stát vedle mě, chytila mě za ruku a celá se chvěla,

zatímco hlídač píď po pídi povoloval lano držící železné dveře.

Hutcheson doslova zářil, když očima sledoval pohyb trnů.

48

„Ohó!" protáhl. „Hádám, že co jsem odjel z New Yorku, jsem se

tak báječně nebavil. Nehledě na rvačku s francouzským námořníkem

ve Wappingu, což taky nebyla zrovna hračka, jsem na tomhle

nudném kontinentě moc zábavy nezažil. Vždyť tu nejsou ani bary ani

indiáni, a sotva tu natrefíte na ozbrojeného muže! Pomalu, pane

soudce! Nikam nespěchejte! Chci si za své peníze něco užít - to jo!"

Hlídač musel mít v krvi něco ze svých předchůdců z téhle

strašlivé věže, neboť posouval dveřmi se záměrně mučivou

zádumčivostí, kterou Amélie po pěti minutách, kdy se dveře stěží

pohnuly o pár palců, již nesnesla. Viděl jsem, jak zbledla, a cítil, jak

její stisk povoluje. Rozhlížel jsem se po místě, kam bych ji v

nejnutnějším případě položil, a když jsem se znovu k ní otočil, zjistil

jsem, že zírá na místo vedle Železné panny. Sledoval jsem její pohled

a objevil tam schoulenou černou kočku. Její zelené oči v přítmí

svítily jako varovné lucerny a jejich barva ještě ztmavla krví, kterou

měla potřísněný čumák a srst.

„Kočka! Pozor, kočka!" vykřikl jsem hlasitě, neboť v tom

okamžiku skočila před stroj. Teď vypadala jako triumfující démon.

Její oči se zuřivě zaleskly, srst se naježila, takže vypadala málem

dvakrát tak velká, a její ocas sebou netrpělivě cukal, jak to dělává

tygr, když má před sebou kořist. Když ji Elias P. Hutcheson spatřil,

pobaveně se usmál, šelmovsky zamrkal a obrátil se ke mně:

„Ať mě vezme čert, jestli ta squaw nemá válečné pomalování!

Zažeňte ji, pokud by měla políčeno na mě, neboť zdejší šéf mě tak

báječně svázal, že nemůžu hnout ani prstem! Jen pomalu. Hej,

soudce! Nepouštějte ten provaz, jinak jsem vyřízený!"

V tu chvíli Amélie omdlela a já ji musel obejmout v pase, protože

jinak by se svezla k zemi. Když jsem se jí věnoval, zahlédl jsem, jak

se černá kočka nahrbila ke skoku, a rychle jsem vyrazil, abych ji

zahnal.

Kočka však náhle s ďábelským zavřísknutím vyskočila - ale

nikoli na Hutchesona, jak jsme očekávali, nýbrž přímo do tváře

starého hlídače. Drápy začala drásat a trhat tak divoce, jak to bývá k

vidění na čínských kresbách zuřivých draků, a zatímco jsem ji

sledoval jako přimražený, jedním drápem zachytila oko ubohého

49

muže, rozetnula je i s polovinou tváře a zanechala tam širokou rudou

stopu, odkud začala prýštit krev jako z tepny.

S hrozivým výkřikem, který byl rychlejší než propukající bolest,

muž odskočil a z rukou mu vypadlo lano, které přidržovalo železné

dveře. Vrhl jsem se k nim, ale pozdě, protože lano prolétlo jako blesk

kladkou, a těžká masa dveří sklesla svou vlastní vahou.

Když se dveře zavíraly, vrhl jsem poslední pohled do tváře

našeho nešťastného společníka. Jako by strnul hrůzou. Oči rozšířené

zděšením zíraly omámeně před sebe a ze rtů se neozvala jediná

hláska.

A pak trny dokončily svou práci. Konec byl naštěstí rychlý,

neboť když jsem trhl dveřmi, abych je otevřel, trny byly zapadlé tak

hluboko, že pevně vězely v kostech lebky, kterou rozdrtily. Když

jsme muže vytáhli ze železného vězení, svázaného, tak jak byl, s

hrozivým žuchnutím se skácel k zemi s tváří obrácenou vzhůru.

Spěchal jsem ke své ženě, vzal ji do náruče a vynesl ji ven, neboť

jsem se obával o její rozum, procitne-li z bezvědomí a naskytne se jí

takovýto pohled. Položil jsem ji na lavičku venku a běžel zpět

dovnitř.

Hlídač se opíral o dřevěný sloup, sténal bolestí a tiskl si k očím

kapesník, potřísněný červenými skvrnami.

A na hlavě nešťastného Američana dřepěla kočka a hlasitě předla,

zatímco olizovala krev, stékající z probodnutých očních důlků.

Nikdo mi nemůže vyčítat bezcitnost, když jsem popadl jeden ze

starých katovských mečů a kočku na místě rozetnul vedví.

50

Když se Margaret Delandreová přestěhovala do Brent‘s Rocku,

veškeré sousedstvo procitlo s příjemným pocitem, že zažijí

venkoncem nový skandál. Skandály v souvislosti s rodem Delandreů

či Brentů z Brent‘s Rocku nebyly nijak výjimečné, a pokud by někdo

sepsal tajnou historii hrabství, obě jména by byla hojně zastoupena.

Pravdou však je, že charakter obou rodů byl tak odlišný, jako by

pocházeli přinejmenším z různých světadílů - anebo dokonce z

odlišných světů -, neboť jejich cesty se doposud neprotnuly.

Brentové v tomto koutu země získali jedinečný společenský vliv a

vždy převyšovali zemanstvo, k němuž patřila Margaret Delandreová,

stejně jako španělský hidalgo modré krve ční nad svými sedláky.

Delandreové měli za sebou dlouhou historii a byli na ni svým

způsobem stejně hrdí jako Brentovi na tu svou. Rodina se však nikdy

nevyšvihla nad svobodné zemany, a i když byli za dobrých starých

časů zahraničních výbojů a obchodního protekcionismu dokonce

movití, jejich šťastná hvězda pobledla v záři zapadajícího slunce

volného obchodu a „jásavého času míru". Zůstali, jak zdůrazňovali

starší rodinní příslušníci, „věrní půdě", což vedlo k tomu, že v ní

zakořenili tělem i duší. A vskutku prospívali stejně jako vegetace -

kvetli a rozrůstali se v dobrých ročních obdobích a trpěli v těch

nepříhodných. Danders Croft, jejich sídlo, bylo vyprahlé, a jak se

zdálo typické pro rodinu, která je obývala. Delandreovi klesali gene-

raci za generací hlouběji a tu a tam vyrašili neužitečnou odnoží

neukojené energie v podobě vojáka či námořníka, který zdolal

51

nejspodnější stupně, ale pak nestoupal výš, protože neměl nižádnou

příležitost vyznamenat se obzvláštní statečností, anebo protože

narazil na největší překážku všech mužů bez náležité výchovy a

vzdělání - poznání, že není s to dostát vládě nad ostatními.

Takto rodina Delandreových pozvolna stále klesala - muži byli

podmračení, nespokojení a upíjeli se k smrti, ženy se trápily doma či

se provdaly za někoho pod jejich úroveň... anebo skončily ještě hůř.

V průběhu času mizeli jeden za druhým až na dvě osoby, které teď

obývaly Dander's Croft: Wykham Delandre a jeho sestra Margaret.

Tento muž a žena podle všeho zdědili v mužské a ženské podobě

veškerou špatnost svého rodu. V principu stejní, ale v projevu různí,

projevovali oba temnou žádostivost, vášnivost a bezohlednost.

Historie rodiny Brentů se odvíjela obdobně, projevovala však

příčiny své dekadence v aristokratické, a nikoli plebejské podobě. I

Brentové vysílali své výrůstky do válek, ale ti sloužili na jiných

postech a často končili s poctami - bez výjimky byli totiž stateční a

vykonávali hrdinské činy, dříve než je egoismus, který v nich dřímal,

zbavil sil.

Současnou hlavu rodu - pokud jej ještě můžeme označit za rod,

protože sestával pouze z jediného přímého potomka - představoval

Geoffrey Brent. Byl to téměř prototyp vyžilé rasy, neboť v mnoha

ohledech reprezentoval její nejlepší vlastnosti a zároveň její naprostý

úpadek. Bylo by jej možné přirovnat k jednomu z těch pradávných

italských šlechticů s veškerou jejich odvahou, bezohledností a

rafinovaným chtíčem a krutostí - prostopášník s ďábelským talentem.

Geoffrey Brent byl bezpochyby dobře vyhlížející muž oné snědé,

orlí, panovačné krásy, jež ženám všeobecně imponuje. V jednání s

muži byl nepřístupný a chladný; ženskému pohlaví to však nevadilo.

Nevyzpytatelný zákon přírody to zařídil tak, že dokonce ani nesmělá

žena se prudkého a nadutého muže nebojí. A proto stěží existovalo v

dohledu Brent‘s Rocku ženské stvoření, které by šviháckého ničemu

tajně neobdivovalo. A takových ženských tu nebylo zrovna málo,

neboť Brent‘s Rock se vysokými starými věžemi a příkrými

střechami strmě zvedal z širé roviny s lesy, vískami a roztroušenými

osamělými sídly a zařezával se do obzoru do vzdálenosti sta mil.

52

Pokud se Geoffrey Brent věnoval zábavě v Londýně, Paříži a

Vídni - všude z dohledu a doslechu své vlasti - nikdo se k tomu

nevyjadřoval. Je snadné bez pohnutí vnímat vzdálené ozvuky a

můžeme jim naslouchat nevěřícně, nedůvěřivě, přezíravě anebo s

chladem, podle toho, co je nám právě vhod. Ale když dojde ke

skandálu v nejbližším okolí, je tomu jinak; cit pro nezávislost a

integritu, který je vlastní každé nezkažené obci, se projeví a žádá

všeobecné odsouzení. Přesto všichni ještě váhali, a tak se k nastalé

situaci nevyjadřovali více, než bylo nezbytně třeba. Margaret

Delandreová vystupovala veskrze otevřeně a neohroženě - brala své

postavení právoplatné přítelkyně Geoffreyho Brenta tak přirozeně, až

lidé dospěli k přesvědčení, že j e s ním taj ně oddána, a považovali za

rozumnější držet jazyk za zuby, aby si z ní neučinili svou

nepřítelkyni, pokud by se mělo později zjistit, že nikdy nebyla v

neprávu.

Jediný muž, který by byl mohl svým zásahem odstranit veškeré

pochybnosti, byl okolnostmi z něčeho takového vyloučen. Wykham

Delandre byl se svou sestrou ve sporu - anebo snad ona s ním -, a

mezi oběma vládla nejen ozbrojená neutralita, nýbrž i trpká nenávist.

Spor propukl před tím, než se Margaret přestěhovala do Brent‘s

Rocku. Mezi ní a Wykhamem došlo bezmála k násilnostem, a

Wykham v návalu vzteku své sestře poručil, aby opustila dům.

Margaret ihned vstala a odešla, aniž by se postarala o sbalení svých

osobních věcí. Na prahu se na okamžik zastavila a vmetla

Wykhamovi do tváře, že bude tohoto okamžiku až do své nejdelší

smrti trpce litovat.

Uběhlo několik týdnů a sousedé se spokojili s tím, že Margaret

odjela do Londýna, když tu se náhle objevila po boku Geoffreyho

Brenta, a celé sousedstvo ještě tentýž den vědělo, že nyní žije

v Brent‘s Rocku. Nebylo žádným překvapením, že Brent se

zčistajasna vrátil, neboť to odpovídalo jeho zvyklostem. Dokonce ani

sloužící nikdy nevěděli, kdy jej mají očekávat, protože Brent

využíval soukromý vchod, od něhož měl klíč jen on, a mohl tak do

domu vstoupit nepozorován. Takhle se objevoval většinou po delší

nepřítomnosti.

53

Wykham Delandre byl z téhle noviny vzteky bez sebe. Přísahal

pomstu - a aby se udržel v náladě, nahlédl hlouběji do sklenice než

kdy dřív. Podnikl několik pokusů promluvit se sestrou, ta se mu však

opovržlivě vyhýbala. Chtěl mluvit s Brentem, ale ten jej rovněž

odmítal. Pak se jej pokusil zastavit na cestě, nebyl však úspěšný, ne-

boť Geoffrey nebyl muž, který by se nechal zadržet proti své vůli. Ti

dva se střetli několikrát, často si vyhrožovali a ještě častěji se sobě

vyhýbali. Wykham Delandre se nakonec ve chmurné a mstivé náladě

rozhodl se vším smířit.

Margaret ani Geoffrey nebyli zrovna holubičí povahy, a tak

netrvalo dlouho a došlo mezi nimi k hádkám. A od hádek není daleko

k alkoholu, a tak víno teklo v Brent‘s Rocku proudem. Sem tam

nabýval střet na zarputilosti, a naslouchající sluhové se téměř hrozili

nekompromisních výrazů, jež při hádkách padaly. Ale tyto názorové

rozmíšky končily obvykle tak, jak domácí spory končívají -

smířením a vzájemným uznáním bojových kvalit úměrně k jejich

projevu. Bojovat za své přesvědčení je pro určitou skupinu osob, a to

platí všeobecně, nade vše zajímavé, a není důvod se domnívat, že

domácí prostředí obdobné projevy mírní.

Geoffrey a Margaret čas od času Brent‘s Rock opouštěli a tehdy

mizel i Wykham Delandre. Protože se však většinou dozvěděl o

plánované nepřítomnosti příliš pozdě, stěží mohl něco podniknout, a

vracel se pokaždé ještě zapšklejší a nespokojenější než dosud.

Jednou se však stalo, že nepřítomnost Brentů trvala déle než

obvykle. Jen několik dní předtím došlo k hádce, urputnější než

kdykoli předtím, ale i ta skončila usmířením, a před služebnictvem

padla zmínka o cestě na kontinent. O několik dnů později odcestoval

i Wykham

Delandre a vrátil se až za několik týdnů. Bylo patrné, že byl

naplněn jakýmsi novým pocitem důležitosti, uspokojení, radosti -

lidé to sotva dokázali pojmenovat. Zamířil rovnou do Brent‘s Rocku,

aby vyzval Geoffreyho Brenta k rozhovoru. Když slyšel, že se

Geoffrey ještě nevrátil, s pochmurnou rozhodností, které si

služebnictvo nemohlo nepovšimnout, prohlásil: „Přijdu zas. Má

zpráva je vážná - může počkat!" A s těmito slovy odešel.

54

Ubíhal týden za týdnem, měsíc za měsícem. A pak se začalo

šeptat a opožděně se potvrdilo, že u Zermattu došlo k nehodě. Při

zdolávání nebezpečného pasu se zřítil do propasti kočár s anglickou

lady a s kočím, zatímco džentlmen v doprovodu, Mr. Geoffrey Brent,

se zachránil jen proto, že kráčel do kopce za drožkou pěšky, aby

ulehčil koním. Zpravil o tom úřady a začalo pátrání. Roztříštěné

zábradlí, zbrázděná cesta, místo, kde koně zoufale hledali oporu, než

se prese všechno zřítili do horského potoka - to vše bylo svědkem

smutné historie.

Bylo vlhké roční období, a v zimě napadlo hodně sněhu, takže

řeka se rozvodnila víc než v jiných letech, a ve vířícím proudu

plavala spousta ledu. Po delším hledání byly v zákrutech řeky

konečně nalezeny vrak kočáru a mrtvola koně. Později bylo objeveno

i tělo nešťastného kočího, vyplavené na písečném břehu nedaleko

vesničky Täsch, ale anglická lady a mrtvola druhého koně - ať už z

nich zbylo cokoliv - nadobro zmizely s proudem Rhony v

Ženevském jezeře.

Wykham Delandre se vyptával všude možně, ale žádnou stopu po

pohřešované ženě nenalezl. Našel však v soupisech hostů různých

hotelů záznam „Pan Geoffrey Brent s chotí". A v Zermattu nechal

zřídit pro vzpomínku pomník se jménem své provdané sestry a

pamětní tabulku v kostele v Brettenu, k jehož farnosti patřil jak

Brent‘s Rock, tak Dander‘s Croft.

Uběhl skoro rok, rozruch způsobený touto událostí dávno utichl a

sousedstvo se znovu vrátilo ke svému obvyklému životu. Brent se

stále ještě domů nevrátil a Delandre býval opilejší, nevrlejší a

mstivější než kdy dřív.

Pak nastal nový rozruch. Brent‘s Rock se připravoval na příjezd

nové paní. Sám Geoffrey faráři dopisem sdělil, že se před několika

měsíci oženil s italskou dámou a právě se s ní vrací do vlasti. Nato

dům oblehla malá armáda řemeslníků: rozezněly se kladiva a hoblíky

a všude bylo cítit lepidlo a barva. Jižní křídlo staré budovy se z grun-

tu proměnilo.

Poté většina řemeslníků odešla, ale ještě předtím naskládali na

hromadu materiál, který bude potřeba pro renovaci starého sálu,

55

neboť Geoffrey výslovně nařídil, aby tyto práce byly započaty jen

pod jeho vedením.

Přivezl přesné nákresy sálu v domě otce své nevěsty, neboť chtěl

tuto místnost, na niž byla zvyklá, zcela napodobit. Protože bylo nutné

stěny nově omítnout, k zadní stěně velkého sálu se uskladnila prkna a

tyče pro lešení a také obří dřevěná káď na míchání vápna, jež leželo

v pytlích stranou.

Když nová paní Brent‘s Rocku dorazila, rozezněly se kostelní

zvony i všeobecný jásot. Byla to kráska s křehkostí, ohněm i vášní

Jihu. Těch několik anglických slov, která se mezitím naučila,

pronesla s takovou roztomilostí, že si získala srdce lidí nejen něžnou

krásou tmavých očí, ale i zpěvností svého hlasu.

Geoffrey Brent působil šťastněji než kdy dřív. V jeho tváři se

však zračil pochmurný, starostlivý výraz, jenž připadal podivný

56

především těm, kteří ho znali z dřívějška, a čas od času sebou trhl,

jako by zaslechl nějaký zvuk, který druhým unikl.

Tak uběhlo několik měsíců, až se konečně rozšířila zpráva, že

Brent‘s Rock se přece jen dočká dědice. Goeffrey se něžně staral o

svou ženu, a toto nové pouto mezi nimi jako by jej obměkčilo. Více

než kdy dřív se zajímal o zájmy svých poddaných a jejich potřeby a

on i jeho milá mladá paní prokazovali dobrodiní všem, kdo je po-

třebovali. Geoffrey upnul veškeré své naděje k očekávanému dítěti a

při pohledu do budoucna pozvolna mizel temný stín, který dosud

spočíval na jeho tváři.

Po celou tu dobu se Wykham Delandre zaobíral myšlenkou na

pomstu. Hluboko v jeho srdci klíčily záštiplné myšlenky, které

potřebovaly jen a jen vhodnou příležitost, aby dozrály a získaly

definitivní podobu. Jeho mlhavé představy kroužily okolo Brentovy

ženy, neboť věděl, že by svého nepřítele nejbolestivěji zasáhl

prostřednictvím jeho milované a nadcházející čas mu určitě poskytne

vytouženou příležitost.

Jednou večer seděl sám v obývacím pokoji svého domu. Dříve to

byla pěkná místnost, ale čas a zanedbávání způsobily, že nevyhlížela

lépe než ruina, ovšem bez vážnosti či malebnosti takových míst.

Wykham už několik hodin nemírně pil a byl napůl opilý. Vtom se mu

zazdálo, že u dveří slyší nějaký zvuk, a vzhlédl. Navztekaně vykřikl

„Dále!", nedostal však žádnou odpověď. Přidušeně zaklel a znovu si

lokl. Za chvíli na vše zapomněl, ponořil se do jakési dřímoty, z níž se

však náhle probral, a spatřil před sebou bytost, která mu připomínala

znetvořenou a pitvornou kopii jeho sestry. Na několik vteřin se mu

srdce sevřelo nevysvětlitelným strachem.

Žena se znetvořenými rysy a blýskajícíma se očima nepůsobila

vůbec lidsky, a to jediné, co mu opravdu připomínalo jeho sestru,

byly její dlouhé zlaté vlasy, mezi něž se nyní vmísily šedivé

prameny. Vrhla na bratra dlouhý chladný pohled; a když ten

pozvolna pochopil, kdo před ním stojí, znovu se v něm probudila

stará nenávist. Potlačovaný vztek uplynulého roku jako by se promítl

do otázky, kterou jí položil:

„Proč jsi tady? Jsi mrtvá a pohřbená."

57

„Nejsem tu kvůli tobě, Wykhame Delandre, nýbrž proto, že

někoho nenávidím dokonce víc než tebe!" Její oči vášnivě zaplály.

„Jeho?" zašeptal natolik hněvivě, až i žena na okamžik zaváhala,

než pokračovala.

„Ano, jeho!" odpověděla. „Ale nedělej si předčasné naděje -

pomstím se sama, a ty mi jen pomůžeš."

Wykham se náhle zeptal: „Oženil se s tebou?"

Znetvořená tvář se roztáhla v hrůzném pokusu o úsměv. Byl to

odporný škleb, zvýrazněný zhyzděnými rysy, sotva znatelnými

jizvami a podivnými barvami. Prapodivné bílé linky se objevily ve

chvíli, kdy napjaté svaly zatlačily na staré jizvy.

„Takže to bys chtěl vědět! Ukojilo by tvou hrdost, kdyby sis mohl

říct, že tvá sestra se doopravdy provdala! Nikdy se to nedovíš. Tím

jsem se ti pomstila a nemám nejmenší chuť na tom cokoli měnit.

Přišla jsem dnes večer jen proto, abych ti ukázala, že jsem naživu, a

aby se našel svědek, pokud bych přece jen utrpěla škodu cestou tam,

kam mám namířeno."

„Kam chceš jít?" podivil se bratr.

„To je moje věc! A nemám ani náhodou v úmyslu ti cokoli

prozradit!" Wykham se kymácivě zvedl, jako by ji chtěl zadržet, ale

vypil toho příliš, zakolísal a upadl. Ze země sestru zapřísahal, aby

mohl jít s ní. Se zlým úsměškem křičel, že chce jít temnotou jen za

září jejích vlasů a její krásou. Ještě jednou se k němu otočila a

prohlásila, že jsou i jiní, kdo budou rovněž litovat jejích vlasů a krá-

sy. „Stejně jako on," zasyčela. „Neboť vlasy zůstanou, i když krása

odejde. Když vytáhl čep z kola a nechal nás, abychom se zřítili ze

srázu dolů do dravé bystřiny, nebral ohledy na mou krásu. Možná by

jeho kráska byla rovněž plná jizev, kdyby se zmítala jako já mezi

kameny kolem Vispu a mrzla na kře ledu v proudu řeky. Ale ať se

má na pozoru! Jeho čas nastal!" Se zuřivým máchnutím rozrazila

dveře a vyšla do noci.

O několik hodin později paní Brentová náhle procitla, a třebaže

již předtím byla v polospánku, obrátila se k manželovi: „Geoffrey,

jako by pod naším oknem někdo právě otočil klíčem v zámku!"

58

Ale Geoffrey - i když měla pocit, že rovněž procitl -zřejmě tvrdě

spal a pravidelně oddechoval. Paní Brentová se znovu ponořila do

neklidné dřímoty. Když procitla znovu, zjistila, že její manžel vstal a

právě se obléká. Byl smrtelně bledý, a když vzal lampu a její světlo

mu dopadlo na tvář, zhrozila se jeho pohledu.

„Co se stalo, Geoffrey? Co chceš dělat?" vyhrkla.

„Tiše, miláčku," zašeptal podivně chrčivě. „Spi dál. Nemůžu spát,

a tak dodělám nějakou nutnou práci."

„Vezmi si ji sem, drahý," zaprosila. „Cítím se osamělá a mám

strach, když nejsi se mnou."

Namísto odpovědi ji jen políbil, vyšel ven a zavřel za sebou

dveře. Zůstala nějakou chvíli vzhůru, ale pak ji zmohla únava a ona

usnula.

Najednou procitla, protože se jí zdálo, že kdesi nedaleko

zaslechla přidušený výkřik. Vyskočila z postele, běžela ke dveřím a

naslouchala, nic se však neozvalo. Začala se strachovat o svého

manžela a hlasitě vykřikla: „Geoffrey! Geoffrey!"

Hned nato se otevřely dveře velkého sálu a Geoffrey stál na

prahu, ovšem bez lampy.

„Tiše!" zašeptal přísně a ostře. „Mlč! Běž si lehnout! Pracuji a

nechci, aby mě někdo rušil. Běž spát, nebo ještě zburcuješ celý

dům!"

S úzkostí v srdci, protože manžel s ní ještě nikdy takhle nemluvil,

se znovu vrátila k posteli, lehla si a celá se chvěla, měla však příliš

velký strach, aby plakala, zato naslouchala každičkému zašramocení.

Zprvu vládl všude dlouho klid, pak jako by kovový nástroj několikrát

tlumeně udeřil o zem! Hned nato zadunělo několik těžkých kamenů o

zem, následováno tichou kletbou. Někdo cosi táhl nebo vlekl, a

nakonec jako by několikrát dopadl kámen na kámen. Ležela jako

ochromená hrůzou, a srdce jí bilo jako o závod. Slyšela podivné

škrábání, a pak zavládl opět klid. O chvíli později se opatrně otevřely

dveře a objevil se Geoffrey. Žena dělala, že spí, sledovala však

přivřenými víčky, jak si smývá z rukou cosi bílého, co vypadalo jako

vápno. Ráno se o událostech včerejší noci nezmínil jediným slovem,

a ona se bála položit jakoukoli otázku.

59

Od toho dne jako by Geoffreyho Brenta zakrýval stín. Nejedl a

nespal jako obvykle a dle bývalého zvyku se často náhle otočil, jako

by jej zezadu kdosi oslovil. Zdálo se, že ho fascinuje starý sál.

Vícekrát za den tam vstoupil, rozhněval se však, když tam vešel

kdokoli jiný - i kdyby to byla jeho žena.

Když se objevil stavitelův polír, aby se vyptal na další postup

prací, byl Geoffrey pryč; muž vešel do sálu, a jakmile se pán domu

vrátil, sluha mu oznámil, kde se návštěva zdržuje. Geoffrey

sloužícího se strašlivou kletbou odstrčil a spěchal do starého sálu.

Polír mu vyšel naproti ke dveřím, a jak Geoffrey vpadl do místnosti,

srazili se.

„Prosím za prominutí, pane, ale chtěl jsem právě vyjít ven, abych

si něco ověřil.

Nařídil jsem, aby sem dovezli dvanáct pytlů vápna, ale tady jich

vidím jen deset."

„Deset pytlů ať vezme čert - a dvanáct teprve!" zněla mrzutá a

nesrozumitelná odpověď.

Polír překvapeně vzhlédl a pokusil se změnit téma.

„Všiml jsem si tu, pane, takové maličkosti, což asi způsobili naši

lidé, ale správce to samozřejmě opraví na své náklady."

„A co to mám být?"

„Tady krbový kachel, pane. Nějaký pitomec na něj musel postavit

tyč z lešení a rozlomil ho vejpůl, i když by si jeden myslel, že je dost

silný, aby něco vydržel."

Geoffrey téměř minutu mlčel, a pak s jistým sebeovládáním a

daleko mírněji řekl: „Vyřiďte svým lidem, že tady v sále nechci v

tuhle chvíli s prací pokračovat. Zůstane teď nějakou chvíli takový,

jaký je."

„Rozumím, pane. Pošlu pár chlapů, aby odnesli tohle lešení a

pytle s vápnem a trochu to tu poklidili."

„Ne! Ne!" vrtěl Geoffrey hlavou. „Nechte vše tak, jak je. Dám

vám vědět, až bude třeba v práci pokračovat."

Polír tedy odjel a svému šéfovi oznámil: „Na vašem místě bych

tam poslal účet za provedené práce, pane. Podle mě na tom nejsou s

penězi zrovna nejlíp."

60

Delandre se vícekrát pokoušel Brenta zadržet na cestě, a když se

mu to nepodařilo, jel nakonec za jeho kočárem a hlasitě vykřikoval:

„Co se stalo s mou sestrou, vaší ženou?"

Geoffrey popohnal koně do cvalu, a druhý muž, který poznal, že

dosáhl svého - Brent totiž zbledl a jeho žena málem omdlela -,

ujížděl pryč se smíchem a podmračenou tváří.

Když Geoffrey vstoupil tentýž večer do sálu, zamířil k velkému

krbu, ale vtom s přidušeným výkřikem uskočil. Pak se vší silou

vzpamatoval, vyšel ze sálu a vrátil se s lucernou. Sehnul se nad

rozlomeným krbovým kachlem a díval se, zda ho světlo měsíce

dopadající sem vysokým oknem nějak nezmátlo. Hned nato s

trýznivým zasténáním klesl na kolena.

Ze spáry v rozlomeném kachli ven vyčníval - o tom nebylo

pochyb - proud zlatých, místy šedých vlasů!

Poděsil ho zvuk ode dveří, a když se ohlédl, spatřil svou ženu

stojící na prahu. V tomhle zoufalém okamžiku chtěl především

zabránit, aby nic neviděla; zapálil tedy od lampy sirku, sehnul se a

sežehl vlasy, které se draly z rozbitého kachle. Pak se co možná

nejklidněji zvedl a předstíral překvapení, když uviděl ženu stát vedle

sebe.

Následující týden prožil v bezedném zoufalství, protože se mu

nepodařilo - ať už náhodou nebo záměrně -zůstat v sále delší dobu o

samotě. Při každé návštěvě vlasy znovu prorostly prasklinou, a on je

musel stále pozorně sledovat, aby jeho hrozivé tajemství nebylo

odhaleno. Pokoušel se najít pro tělo zavražděné ženy úkryt někde

mimo dům, ale pokaždé jej někdo vyrušil; jednou, když využil svůj

soukromý vchod, narazil na svou ženu a ta se jej začala vyptávat a

divila se, že si nikdy předtím nepovšimla klíče, který jí teď jen

neochotně ukázal. Geoffrey miloval svou ženu tak vroucně a vášnivě,

že jej zděsila jen pouhá představa, že by mohla objevit jeho hrůzypl-

né tajemství, anebo o něm jen zapochybovat. Když však uplynulo

několik dní, musel konstatovat, že přinejmenším pojala jakési

podezření.

Tentýž večer přišla po vyjížďce do sálu a zastihla jej, jak

zamyšleně sedí u prázdného krbu.

61

„Geoffrey," oslovila jej zpříma, „mluvila jsem s tím chlapem,

Delandrem, a ten mi říkal hrozivé věci. Tvrdil, že jeho sestra se před

týdnem vrátila domů, pouhá troska a ruina, jen její zlaté vlasy byly

jako dřív, a vyslovila jakousi záhadnou hrozbu. Ptal se mě po ní...

och, Geoffrey, ona je mrtvá, je mrtvá! Jak se mohla tedy vrátit? Och!

Mám takový strach a nevím, co mám dělat!"

Namísto odpovědi spustil Geoffrey proud kleteb, při němž jí

běhal mráz po zádech. Proklel Delandrea a jeho sestru a celý rod, a

obzvlášť proklínal její zlaté vlasy.

„Ach, mlč, mlč!" zaprosila a pak se sama odmlčela, neboť jí muž

v tak strašlivé náladě naháněl strach.

Geoffrey hněvivě vyskočil a odstoupil od krbu; náhle se však

zarazil, když spatřil v očích své ženy výraz nového zděšení. Sledoval

její pohled a pak sebou rovněž trhl -na rozbitém krbovém kachli ležel

proužek zlata v místě, kde konce vlasů pronikaly puklinou.

„Podívej! Podívej!" zaječela. „Duch mrtvé! Pojď pryč... Pryč!"

Chytila manžela za ruku, přimkla se k němu jako šílená a táhla ho

ven.

Tu noc strávila v horečkách. Místní lékař se jí hned ujal a

telegrafoval dokonce o pomoc do Londýna. Geoffrey byl zoufalý a

ze strachu o svou mladou ženu na vlastní zločin a jeho následky

téměř zapomněl. Večer musel lékař odjet, aby se postaral o další

pacienty, a přenechal péči o nemocnou Geoffreymu.

„Myslete na to, aby byla neustále v dobré náladě," nabádal ho,

„dokud zítra ráno nepřijedu, anebo dokud léčbu nepřevezme jiný

lékař. Další záchvat takového druhu by byl obzvlášť nebezpečný.

Dbejte, aby byla stále v teple. Víc nemůžeme udělat."

Pozdě večer, kdy služebnictvo už dávno spalo, se Geoffreyho

žena zvedla na posteli a zavolala na svého manžela.

„Pojď!" volala. „Pojď do starého sálu! Vím, odkud se to zlato

bere! Chci ho vidět růst!"

Geoffrey by jí byl v tom nejraději zabránil, obával se však o její

život i zdravý rozum a měl strach, že by mohla v záchvatu

vykřikovat své hrůzostrašné podezření. Když viděl, že nemá smysl jí

62

odporovat, přehodil jí přes záda teplý pléd a kráčel s ní do starého

sálu. Jakmile tam vstoupili, obrátila se, zavřela dveře a zamkla je.

„Dnes večer tu my tři nechceme nikoho cizího!" zašeptala s

nepatrným pousmáním.

„My tři? Jsme tu jen dva!" namítl Geoffrey poděšeně. Bál se

cokoli dalšího dodat.

„Posaď se," řekla žena a zhasla lampu. „Seď tady u krbu a dívej

se, jak roste zlato. Stříbrné světlo měsíce bude žárlit! Podívej, jak se

posouvá po zemi ke zlatu - k našemu zlatu!" Geoffrey s rostoucím

zděšením pohlédl na zem a uviděl, jak zlaté vlasy v uplynulých

hodinách pronikly dál ven ze spáry. Pokoušel se je zakrýt a položil

nohu na rozlomený kachel. Jeho žena si však přisunula židli těsně k

jeho, nahnula se k němu a položila mu hlavu na rameno.

„Nehýbej se, drahý," řekla. „Budeme tiše sedět a dívat se.

Objevíme tajemství rostoucího zlata!"

Objal ji rukou a zůstal potichu. A zatímco se paprsek měsíce

plazil po podlaze, žena usnula.

Bál se ji vzbudit, a tak seděl tichý, zoufalý a hodiny ubíhaly.

Před jeho zděšeným zrakem zlaté vlasy vyrůstaly z rozlomeného

kachle, a jak jich přibývalo, jeho srdce bylo studenější a studenější,

až se již vůbec nedokázal pohnout a očima plnýma děsu sledoval

svou zkázu.

Když nazítří přijel doktor z Londýna, nemohl Geoffreyho ani

jeho ženu nikde najít. Prohledali všechny místnosti, ale bezúspěšně.

Nakonec nezbývalo než rozrazit velké dveře starého sálu, a tam se

těm, kdo vstoupili, naskytl hrůzostrašný a politováníhodný pohled.

U prázdného krbu tam seděli Geoffrey Brent a jeho mladá žena,

studení jako led, bledí a mrtví. Tvář ženy byla pokojná a její oči ve

spánku zavřené. Při pohledu na tvář muže se však všichni zděsili,

neboť měla výraz nepopsatelné hrůzy. Oči byly doširoka otevřené a

skelně zíraly na nohy, kolem nichž se obtáčely kadeře zlatých vlasů

prokvetlé šedí, jež rašily z praskliny v krbovém kachli.

63

„Vskutku si myslím," začal doktor, „že by tam měl někdo z nás

zajít a přesvědčit se, zda to není podvod."

„Dobrá!" kývl Considine. „Po obědě si dáme doutník a projdeme

se do tábora."

A tak když bylo po obědě a dezertní La Tour dopito, Joshua

Considine a jeho přítel doktor Burleigh vyrazili k východní straně

slatiny, kde se rozkládalo cikánské ležení. Když odcházeli, Mary

Considineová vyšla až na konec zahrady, ústící na venkovskou cestu,

a volala za svým manželem: „Nezapomeň, Joshuo, dej jim šanci, ale

nic jim nenapověz - ne abys koukal po některé z těch cikánských

dívek - a dávej pozor na Geralda, aby se do něčeho nezapletl."

Namísto odpovědi Considine zvedl ruku, jako by chtěl přísahat, a

zapískal nápěv staré písničky o cikánské baronce. Gerald se připojil,

pak oba propukli v rozpustilý smích a zamířili po cestě k obecnímu.

Několikrát se otočili a zamávali Mary, která se opírala o branku a

hleděla za nimi v nastupujícím soumraku.

Byl nádherný letní večer; všude panoval klid a pohoda, jako by se

tu zpřítomnily mír a radost z domova mladých manželů. Considineův

život nebyl nijak rušný. Rušivé období zažil Considine snad jen

tenkrát, když se ucházel o Mary Winstonovou, a její ctižádostiví

rodiče byli proti, neboť očekávali pro svou jedinou dceru velkolepou

partii. Když pán a paní Winstonovi narazili na oddanost mladého

64

advokáta, pokoušeli se mladé lidi rozdělit a poslali dceru pryč na

dlouhou cestu po návštěvách, když předtím získali její slib, že si

během své nepřítomnosti nebude s milencem dopisovat. Láska však

takovou zkoušku přestála. Ani odloučenost ani opomíjení zřejmě

nezchladily nadšení mladého muže, a žárlivost byla - jak se zdálo -

jeho veselé povaze cizí. A tak po dlouhé době čekání rodiče

souhlasili a mladí se vzali.

Žili v domě několik měsíců, a právě se tam začali cítit jako doma.

Gerald Burleigh, Joshuův starý kamarád ze školy a sám kdysi oběť

Mariiny krásy, se vrátil před týdnem, aby s nimi pobyl tak dlouho,

kolik mu jen dovolí jeho práce v Londýně.

Jakmile manžel zmizel Marii z očí, zašla do domu, usedla k piánu

a věnovala hodinku Mendelssohnovi.

Oba muži nemuseli jít po obecním dlouho, a když mělo dojít na

další doutník, dorazili k cikánskému táboru. To místo bylo pitoreskní

stejně jako celý tábor - pokud se cikánům v obci i v obchodu daří.

Kolem ohně postával hlouček těch, kteří si zaplatili za proroctví, a

větší počet chudších či skoupějších. Ti stáli o kus dál, ale dost blízko

na to, aby viděli vše, co se tu šustne.

Když se přiblížili oba džentlmeni, vesničané, kteří Joshuu znali,

poodstoupili stranou a hezká cikánka s uhrančivýma očima

přicupitala a zeptala se, zda nechtějí vyložit osud. Joshua napřáhl

ruku, ale dívka jako by si toho nevšimla a více než podivně se na něj

zahleděla.

„Musíš jí dát do ruky stříbrňák," šťouchl do něj Gerald. „To je

nejdůležitější z celé záhady."

Joshua vytáhl z kapsy dvaapůlšilink a podal jí ho, ale ona, aniž by

na něj pohlédla, odpověděla: „Do cikánské ruky musíš vtisknout

zlato."

Gerald se zasmál. „Tak ty to máš s příplatkem."

Joshua byl z těch mužů - vesměs dosti četných -, jimž nevadí,

když se na ně zahledí krásná dívka. Proto po krátkém rozmýšlení

odpověděl: „Dobře, tady máš, krasavice, ale musíš mi za to

předpovědět víc než dobrý osud." A podal jí zlaťák.

65

„Předpovědět dobrý nebo špatný osud, to nezáleží na mně," řekla,

když si brala minci. „Mohu jen přečíst, co je psáno ve hvězdách."

Uchopila jeho pravou ruku a otočila ji dlaní nahoru. V okamžiku,

kdy na ní ulpěla očima, ji pustila, jako by dlaň žhnula, a poděšeně

utíkala pryč.

Zvedla závěs velkého stanu, který zabíral prostředek tábora, a

zmizela uvnitř.

„Tak abys platil znova!" poznamenal cynicky Gerald. Joshua stál

poněkud zmatený a tvářil se nespokojeně. Oba hleděli na velký stan.

Po nějaké chvíli se ve vchodu objevila nikoli mladá dívka, ale statná

žena středního věku a velitelských rysů.

Jakmile se objevila, celý tábor jako by se zastavil. Křik hlasů,

smích a pracovní ruch na vteřinu či dvě utichly, a všichni muži i

ženy, ať už seděli, dřepěli či leželi, vstali a hleděli na majestátně

vyhlížející cikánku.

„Královna, no ovšem," zamumlal Gerald. „Dneska máme štěstí."

Cikánská královna se pátravě rozhlédla po táboře a pak bez

zaváhání vyrazila přímo k Joshuovi a zastavila se před ním.

„Natáhni ruku," pronesla velitelsky.

„Takhle se mnou nikdo nemluvil od školních let," zamumlal

znovu Gerald polohlasně.

„Dej si do dlaně zlato."

„Tentokrát je to tutovka," zašeptal Gerald, když Joshua položil na

svou napřaženou dlaň další zlaťák.

Cikánka se s podmračeným obočím zadívala na ruku. Pak

Joshuovi náhle pohlédla do tváře a zeptala se: „Máš pevnou vůli -

čisté srdce, které se zastane toho, koho miluje?"

„V to doufám. Ale obávám se, že nejsem natolik domýšlivý,

abych řekl ano."

„Odpovím tedy za tebe. Vyčetla jsem v tvé tváři rozhodnost - je-li

třeba, rozhodnost urputnou a odhodlanou. Máš ženu, kterou

miluješ?"

„Jistě," pronesl důrazně.

66

„Tak ji ihned opusť - abys už nikdy neviděl její tvář. Odejdi od ní

teď, neboť láska je ještě čerstvá a tvé srdce je prosto nekalých

úmyslů. Odejdi rychle - odejdi daleko, abys ji už nikdy nespatřil!"

Joshua rychle odtáhl svou ruku. „Díky!" prohlásil zaraženě, ale

sarkasticky na rozloučenou.

„No tohle!" vyhrkl Gerald. „Takhle nemůžeš odejít, kamaráde.

Netřeba se rozčilovat z hvězd ani z jejich proroctví - a navíc, co tvoje

zlaťáky? Koneckonců, vyslechni si to celé."

„Ticho, sprosťáku!" zavelela Královna. „Nevíš, co děláš. Nech ho

jít, omezence, jako by ho nikdo nevaroval."

Joshua se okamžitě otočil. „U všech všudy, tak to dokončeme.

Teď jste mi dala ponaučení, madam, ale já zaplatil za osud."

„Buď opatrný!" prohlásila cikánka. „Hvězdy dlouho mlčely.

Nechť je tajemství halí dál."

„Drahá paní, nepřicházím do styku se záhadami každý den a

raději bych se za své peníze něco dozvěděl a neodešel s prázdnou.

Kdybych chtěl to druhé, nemusel bych platit."

Gerald měl stejný názor. „Co se mě týče, mám po ruce dlouhou a

neprodejnou hůl."

Cikánská královna na oba muže vážně pohlédla a pak pronesla:

„Jak si přejete. Rozhodli jste se sami, a na varování odpověděli

posměchem a na žádost lehkomyslností. Na vaše hlavy padne

zhouba!"

„Amen!" dodal Gerald.

Královna pánovitým gestem znovu uchopila Joshuovu ruku a

začala z ní číst. „Vidím tu proud krve. Poteče dlouho, stéká do mého

pohledu. Teče rozlomeným prstenem."

„A dál?!" ušklíbl se Joshua. Gerald mlčel.

„Mám být určitější?"

„Jistě, my obyčejní smrtelníci chceme něco určitého. Hvězdy jsou

pěkně daleko a jejich slova poněkud nejasná."

Cikánka se zachvěla a pak působivě pokračovala: „Toto je ruka

vraha - vraha vlastní ženy!" Pustila ruku a odvrátila se.

Joshua se rozesmál. „Víš co," spustil, „myslím, že kdybych byl

jako ty, zaprorokoval bych si s právní vědou. Kupříkladu tys řekla,

67

že ,toto je ruka vraha'. Dobrá, bude-li jí potenciálně jednou v

budoucnu, v současnosti není. Měla bys ve svém proroctví říct ,ruka,

která se stane rukou vraha', anebo ,ruka toho, kdo bude vrahem své

ženy'. V odborných otázkách nejsou na tom hvězdy zrovna nejlíp."

Cikánka se neměla k odpovědi, jen svěsila hlavu a se sklíčeným

výrazem se šourala ke stanu, odhrnula závěs a zmizela uvnitř.

Oba muži se mlčky vydali k domovu a kráčeli podél slatiny. Po

chvíli Gerald s nepatrným zaváháním začal: „Jistě, kamaráde, to celé

je žert - hrozný, ale pořád jen žert. Nebylo by však lepší, abychom si

jej nechali pro sebe?"

„Jak to myslíš?"

„Prostě o tom neříkejme tvé ženě. Poplašilo by ji to."

„Poplašilo, a ji! Milý Geralde, co si o ní myslíš? Nepoplašil bych

ji ani nevylekal, i kdyby všichni cikáni, kteří kdy přišli z Čech,

tvrdili, že jsem její vrah, anebo o ní nepěkně smýšlím, a nevěřila by

tomu ani vteřinu."

„Starý brachu, ženy jsou pověrčivé - a mnohem víc než my

muži," zaprotestoval Gerald. „A jsou také obdařeny - anebo proklety

- nervovou soustavou, která je nám zcela cizí. Příliš často to vidím

při své práci, aniž bych si to uvědomoval. Dej na mě a nic jí neříkej,

nebo ji poděsíš."

Joshuovy rty se podvědomě napjaly, když odpověděl: „Drahý

kamaráde, nemám před svou ženou žádné tajemství. To by byl

začátek pěkných pořádků mezi námi dvěma. Nic před sebou

neskrýváme. Pokud si myslíš, že tomu tak není, pak bys měl začít

pátrat po něčem podivném v našem vztahu."

„A přesto," namítl Gerald, „se opovážím nevítaného vměšování a

znovu říkám, že jsem tě varoval včas."

„To jsou přesně cikánčina slova," prohlásil Joshua. „Zdá se, že

jste oba stejně naladěni. Pověz mi, kamaráde, nedomluvili jste si

tohle předem? Pověděls mi o cikánském táboře - a všechno to sjednal

s Jejím Veličenstvem?" zeptal se napůl vážně.

Gerald ho ujistil, že o táboře slyšel až dnes ráno; smál se však

všemu, co přítel řekl, a tak během vtipkování došli až k domu.

68

Mary seděla u piána, ale nehrála. Tlumené příšeří v ní probudilo

něžné city a její oči se zalily slzami. Když muži vstoupili, přistoupila

ke svému manželovi a políbila ho. Joshua zaujal truchlivý postoj.

„Marry," prohlásil hlubokým hlasem, „dříve než se mnou

promluvíš, slyš Slova osudu. Hvězdy promluvily a osud je zpečetěn."

„Copak se stalo, drahý? Pověz mi, jaký tě čeká osud, ale neděs

mě."

„To nechci ani v nejmenším, drahá, ale je tu něco, co bys měla

raději vědět. Nuže, je nutné vše pro tebe zařídit předem, aby se to, co

přijde, odehrálo decentně a po pořádku."

„No tak, drahý! Poslouchám."

„Marie Considineová, tvoji figurínu bude odteď možné vidět v

salonu madam Tussaudové. Právně nezpůsobilé hvězdy oznámily

nedobrou novinu, že tato ruka je rudá od krve - tvé krve... Marie!

Marie, proboha!" Vyskočil, ale příliš pozdě, než aby ji zachytil, když

se v mdlobách svezla k zemi.

69

„Já ti to říkal," prohlásil Gerald. „Neznáš ženy tak dobře jako já."

Po chvilce se Marie probrala, ale propukla v hysterický záchvat,

smála se a plakala, fantazírovala a křičela: „Chraňte mě před ním -

chraňte mě před Joshuou, před mým manželem," a stále o cosi

prosila a neustále hořekovala.

Joshua Considine si připadal jako v agónii, a když Mary nakonec

utichla, klekl si k ní a líbal ji na nohy a ruce a vlasy a oslovoval ji

všemi těmi sladkými jmény a říkal všechny ty něžnosti, které dovedl

vyslovit. Celou noc proseděl vedle ní a držel ji za ruku. Celou noc až

do brzkého rána se probouzela a propukala v pláč, jako by se čehosi

obávala, dokud ji neutěšilo vědomí, že manžel je stále u ní.

Druhého dne se snídaně opozdila, ale během ní dostal Joshua

telegram s prosbou, aby odjel do Witheringu nějakých dvacet mil

odtud. Jel jen neochotně, Mary však nechtěla ani slyšet o nějakém

otálení, a tak před polednem vyrazil ve dvoukolce sám.

Když odjel, Mary se odebrala k odpočinku do svého pokoje. U

oběda se neobjevila, ale když se servíroval odpolední čaj na trávníku

pod velkou smuteční vrbou, připojila se ke svému hostu. Vypadala,

že se již ze záchvatu z včerejšího večera vzpamatovala. Po několika

neurčitých poznámkách se otočila k Geraldovi: „Ovšemže, minulou

noc to byla naprostá bláhovost, ale já si nemohla pomoct a hrozně se

bála. Jistě bych se uklidnila, kdybych o tom popřemýšlela. Jenže

tihle cikáni si dokážou ledacos představit, a tak udělám zkoušku,

která jistojistě ukáže, že je ta předpověď chybná... pokud chybná je,"

dodala smutně.

„Co máš v plánu?" zeptal se Gerald.

„Vydám se sama do cikánského tábora a nechám si předpovědět

osud od samotné Královny."

„Úžasný nápad! Nemám jít s tebou?"

70

„Ach ne! Tím by se to pokazilo. Třeba tě pozná a domyslí si, kdo

jsem, a podle toho uzpůsobí svou řeč. Půjdu sama dnes odpoledne."

Pozdě odpoledne se Mary Considineová vydala k cikánskému

ležení. Gerald šel s ní až k okraji obecního a pak se vrátil.

Uběhlo víc než půl hodiny, než se Mary objevila v přijímacím

salonu, kde Gerald ležel na pohovce a četl. Byla mrtvolně bledá a

nanejvýš rozrušená. Sotva přešla práh, svezla se v mdlobách na

koberec. Gerald k ní přiskočil, ale ona se vzchopila a naznačila mu,

aby byl potichu. Vyčkával, a jeho dvornost, když uposlechl jejího

přání, se zdála být pro ni tím nejlepším lékem, protože se po několika

minutách trochu vzpamatovala a byla schopná mu říct, co se stalo.

„Když jsem přišla do tábora, jako by tam nebylo živé duše.

Zamířila jsem ke středu a zastavila se. Náhle přede mnou stála

vysoká žena. ,Něco mi říká, že mě potřebujete,' řekla. Natáhla jsem

ruku a položila na ni kousek stříbra. Sňala z krku malou zlatou

ozdobu a položila ji též na mou dlaň. A pak stříbro i zlato sebrala a

hodila do potoka, který teče kolem. Nato vzala mou ruku do svých a

prohlásila: ,Nic než krev v tomhle provinilém hnízdě,' a odcházela

pryč. Chytila jsem ji a prosila, aby mi řekla víc. Po chvilce váhání

prohlásila: ,Běda! Běda! Vidím vás ležet u nohou vašeho manžela a

jeho ruce jsou rudé krví.'"

Geraldovi začalo být úzko a pokoušel se tomu vysmát.

„Jistě, ta ženská se z těch všech vrahů pomátla."

„Nesměj se," okřikla ho Mary. „To nesnesu." A pak jakoby na

náhlý popud odešla z pokoje.

Nedlouho potom se vrátil Joshua, veselý, rozradostněný a po

dlouhé cestě hladový jako vlk. Jeho přítomnost povzbudila i Mary,

která vypadala už mnohem lépe, ale ani slovem se nezmínila o

návštěvě v cikánském táboře a Gerald také ne. Ačkoli se předem

nedomluvili, nikdo celý večer nic nenaznačil. Mary se však v tváři

usadil podivně vyrovnaný výraz, na který Gerald jen bezradně hleděl.

Ráno Joshua přišel na snídani později než obvykle. Mary již

vstala a pobíhala po domě od brzkého rána, jak však čas ubíhal,

vypadala poněkud nervózně a tu a tam se úzkostně rozhlížela kolem

sebe.

71

Gerald si nemohl nevšimnout, že u snídaně nikdo nemá

opravdovou chuť na jídlo. Více než ztuhlost v tvářích si však

uvědomoval, že všechny nože jsou neuvěřitelně tupé. Jako host na

sobě pochopitelně nedával nic znát; vzápětí však spatřil Joshuu, jak

bezděčně přejíždí palcem po ostří svého nože. Mary přitom zbledla a

málem omdlela.

Po snídani vyšli společně ven na trávník. Mary natrhala květiny a

pak se obrátila k manželovi: „Utrhni mi několik těch čajových růží,

drahý."

Joshua k sobě stáhl trs rostoucí u domu. Stonek se ohnul, ale

neulomil. Joshua sáhl do kapsy, aby vytáhl nožík. Nenašel ho však.

„Půjč mi svůj nůž, Geralde," požádal. Gerald u sebe žádný neměl, a

proto vešel do jídelny a vzal jeden ze stolu se snídaní.

Když vycházel ven, zkusil jeho ostří a zamračil se.

„Co se pro všechno na světě s těmi noži stalo! Jako by byly

všechny ztupené?!"

Mary se spěšně otočila a vešla do domu.

Joshua se pokusil odříznout stonek tupým nožem, stejně jako

když vesnický kuchař zařezává slepici, anebo když kluci řežou tlustý

motouz. S trochou námahy se mu to podařilo. Trs růží byl krásně

košatý, a tak se rozhodl z něj uvázat velkou kytici.

72

Nedokázal však v příborníku najít jediný ostrý nůž, zavolal proto

Mary, aby se jí na to vyptal. Vypadala tak rozrušeně a nešťastně, že

se nemohl nedovtípit pravého stavu věcí, a tak se bezmála ohromeně

a smutně zeptal: „Nechceš snad říct, žes to udělala ty?"

„Ach, Joshuo," rozplakala se, „měla jsem takový strach."

Zarazil se a tváří se mu mihl napjatý, vyděšený výraz.

„Mary! Takhle mi tedy důvěřuješ? To bych si nikdy nepomyslel!"

„Och, Joshuo! Joshuo! Odpusť mi," vykřikla naléhavě a dala se

do hořkého pláče.

Joshua se na okamžik zamyslel.

„Vím, jak to je. Bude lepší, když s tím skoncujeme, nebo ještě

všichni zešílíme."

Rychle odešel do přijímacího salonu.

„Kam jdeš?" téměř vykřikla Mary.

Gerald pochopil, co zamýšlí - nechtěl být odkázaný jen na tupé

nože kvůli nějaké pověře, takže nebyl překvapen, když ho viděl

vycházet ven prosklenými dveřmi s dlouhým ghurkským nožem,

který mu bratr poslal ze severní Indie a který obvykle ležel na stolku

uprostřed. Byl to jeden z těch velkých loveckých nožů, který při po-

vstáních rozséval v rukou ghurků smrt mezi cizinci.

Byl pořádně těžký, ale v ruce skvěle vyvážený a hbitý jako

paprsek světla, s ostřím jako břitva. Tímhle nožem dokázal nepálský

ghurka naráz přeseknout ovci vejpůl.

Když Mary uviděla Joshuu vycházet z místnosti se zbraní v ruce,

zaječela hrůzou a znovu propukla v hysterický záchvat z včerejší

noci.

Joshua se k ní rozběhl, a když viděl, jak podklesává v kolenou,

upustil nůž a pokusil se ji zachytit.

O vteřinu se však opozdil a oba muži zděšeně vykřikli, neboť

spatřili, jak Mary padá na holé ostří.

73

Gerald hned přiskočil a zjistil, že při pádu levou rukou zavadila o

ostří nože, jež leželo částečně zvednuté v trávě. Ostří přeťalo

některou z menších žilek a krev prýštila z rány. Když ji Gerald

obvazoval, ukázal Joshuovi, jak ostří meče rozlomilo snubní prsten.

Přenesli Mary v bezvědomí do domu. Když se po chvíli probrala

s rukou převázanou šátkem, rázem se uklidnila a usmála se.

„Ta cikánka byla tak neuvěřitelně blízko pravdě," otočila se k

Joshuovi. „Příliš blízko, než aby se to teď doopravdy mohlo stát,

drahý."

Joshua se jen naklonil a políbil ji na zraněnou ruku.

74

Když se počátkem dubna slunce po dlouhé, kruté zimě konečně

vrátilo, malý cornwallský přístav v Pencastlu přímo zářil. Černé

skály se výrazně zvedaly na pozadí nejrůznějších tónů modři z míst,

kde obloha přecházela v daleký mlžný obzor. Moře získalo zabarvení

typické pro pobřeží Cornwallu - od safírové modři až k smaragdové

zeleni nad bezednou hlubinou před útesy, kde tulení jeskyně

otevíraly svůj příšerný chřtán. Tráva na svazích byla seschlá a hnědá.

Ostny kručinek popelavě šedé, ale jejich zlatožluté květy zaplavily

svahy, uhýbaly čnějícím skalám, pozvolna řídly a úplně mizely tam,

kde vítr z moře svištěl nad útesy a švihal vegetaci nepolevujícími

větrnými biči.

Malý přístav se otvíral od moře mezi vysokými skalisky a za

osamělou skálou s množstvím děr a průduchů, které moře za bouří

rozeznívalo svým mocným hlasem, provázeným stříkající fontánou.

Odtud se vinula příjezdová cesta na západ, jež byla na začátku

vlastního přístavu zprava i zleva lemována dvěma krátkými

přístavními hrázemi. Ty byly tvořeny tmavými břidlicovými deskami

podélně naskládanými na sobě, obloženy trámy a zajištěny silnými

železnými pásy.

75

Z toho místa pronikala mořská voda vzhůru po skalnatém dnu

řeky, jejíž jarní záplavy vyhloubily mezi pahorky hlubokou brázdu.

Proud zde byl zprvu hluboký, ale při odlivu se tu a tam objevovaly

kamenné lysiny a v nich díry, kde bylo možné najít kraby a humry.

Mezi skalami trčely mohutné uvazovací sloupy, u nichž se kolébaly

malé pobřežní loďky, které v Pencastlu kotvily. Výš po proudu řeka

zůstávala dál hluboká, neboť příliv zabíhal daleko do pevniny - ale

vždy klidná, protože síla každého mořského proudu byla již předtím

zlomena. O čtvrt míle dál ve vnitrozemí se hladina při vzedmutém

moři zvedala, ale i při nízkém přílivu se po stranách objevovaly

skalní výčnělky jako níž po proudu, jejichž spárami se dral proud

řeky a zurčel a ševelil si pro sebe, když příliv opadl. I tady čněly z

vody sloupy, u nichž kotvily rybářské čluny. Po obou stranách řeky

stály domky tak těsně u břehu, že k nim říční proud při silném přílivu

téměř dosahoval. Byly to úhledné domky, pevné a účelně stavěné, s

malými předzahrádkami, plné staromódních rostlin, rybízu,

různobarevných petrklíčů, fialek a rozchodníku. Po průčelí mnoha z

nich se plazil plamének a vistárie. Okenní rámy i veřeje dveří všech

stavení byly sněhově bílé, a úzká cestička, vinoucí se zahrádkou,

dlážděná světlými kameny. Některé vchody byly chráněny stříškou,

vedle ostatních stály vesnické sedačky z kmenů či ze starých sudů;

téměř všude pod okny visely květinové truhlíky a květináče.

V domcích, které se usadily na protilehlých březích řeky, žili dva

muži. Dva muži, oba mladí, oba urostlí, oba movití, a oba od

nejútlejšího mládí druzi i rivalové. Abel Behenna byl tmavý a snědý

jako cikán, jako by byl potomkem dávných Féničanů, kteří sem kdysi

zabloudili; Erik Šanson, jehož jméno - jak prohlásil jeden místní

antikvář - mohlo být zkomoleninou jména Sagamanson, byl

světlovlasý s brunátnou tváří a k jeho předkům jistě patřili divocí

Seveřané. Oba dva jako by byli od mládí předurčeni k tomu, aby

spolu pracovali, svářili se a stejně tak si i navzájem při každé

příležitosti pomáhali. Nyní sklenuli svůj Chrám jednoty tím, že se

zamilovali do téže dívky.

Sarah Trefusisová byla bezpochyby nejkrásnější dívkou v

Pencastlu, a bylo dostatek mladých mužů, kteří by s ní byli rádi

76

zkusili štěstí - ale vyděsili se při myšlence na ony dva, nejsilnější a

nejrozhodnější muže v přístavu. Průměrný mladý muž to považoval

za nespravedlivé, a proto o téhle důležité trojici nesmýšlel nijak

dobře; průměrná mladá žena, která se do jisté míry z donucení

smířila s reptáním svého milence a přitom jasně cítila, že slouží jen

jako náhražka, nepohlížela ze stejného důvodu na Sarah nijak vlídně.

A tak se během necelého roku - neboť vesnické námluvy se odvíjejí

pomaleji -, začalo o obou mužích a mladé dívce hovořit stále častěji.

Nikomu z těch tří to nijak nevadilo a Sarah, která byla ješitná a po-

někud frivolní, se tak potichu mstila ostatním mužům i ženám. Pokud

lze mladé dámě „při promenádě" nabídnout jen nespokojeného

mladíka, není to pro ni nijak obzvláštní zábavou, když zažívá, jak její

kavalír může oči nechat na hezčí dívce, a navíc ve společnosti dvou

oddaných ctitelů.

Konečně nastal čas, jehož se Sarah obávala a pokoušela se oddálit

- chvíle, kdy se bude muset mezi oběma muži rozhodnout. Měla je

ráda oba, a každý z nich by vystačil představám ženy s vyššími

nároky. Ale Sarah myslela víc na to, co ztratí, namísto aby

přemýšlela, co získá. Domnívala-li se však, že se již rozhodla, hned

začala o moudrosti svého rozhodnutí pochybovat. Poražený měl v

jejích očích vždy náhle víc dobrých vlastností, než kolik si jich kdy

na něm všimla.

Oběma slíbila, že se rozhodne o svých narozeninách, a tento den,

11. duben, právě nadešel. Slib dala dvakrát a tajně mezi čtyřma

očima, ale vždy muži, který by na něj sotva zapomněl. A Sarah

vskutku našla oba muže brzy ráno přede dveřmi. Nikdo z nich se

tomu druhému nesvěřil a oba chtěli znát odpověď co možná nejdřív,

a pokud to bude nutné urychlit námluvy. Damón s sebou zpravidla

nebrává Pýthia, chce-li někomu nabídnout sňatek, a v srdci obou

mužů byla tato záležitost důležitější než potřeba přátelství.

A tak se Abel a Erik nespouštěli z očí. Tato situace byla pro

mladou ženu bezpochyby poněkud trapná, i když její ješitnosti

lichotilo být takhle zbožňována; byly však chvíle, kdy oba muže pro

jejich houževnatost proklínala. Utěšovala se jen vědomím, že jiné

77

dívky očividně žárlí, projdou-li kolem jejích dveří a vidí, že tam oba

muži stojí jako na stráži.

Matka mladé Sarah byla mnohem prostší a jednodušší a měla

jediný záměr, který své dceři zcela jasně sdělila, totiž aby z obou

mužů vyzískala co nejvíc. V tomto ohledu se dosud uvážlivě držela

stranou a mlčky vše sledovala. Sarah zprvu proti jejímu špinavému

záměru protestovala; její slabá povaha však nebyla proti matčinu

naléhání dost odolná, a tak nakonec přestala odporovat. Nebyla proto

překvapená, když jí teď matka na dvorku za domem pošeptala: „Běž

se trochu projít na kopec. Chci s těmi dvěma promluvit. Jsou po tobě

celí diví a je třeba kout železo, dokud je žhavé!"

Sarah začala chabě odporovat, ale matka ji rázně přerušila:

„Říkám ti, holka, že jsem pevně rozhodnutá! Oba tě chtějí, jen jeden

tě může mít, ale než se rozhodneš, postarám se, abys dostala

všechno, co mají oba! Neodmlouvej, dítě! Projdi se do stráně, a až se

vrátíš, bude všechno dohodnuto - vím, jak na to!"

Sarah tedy odešla tedy úzkou pěšinou mezi kvetoucími

kručinkami vzhůru do stráně a paní Trefusisová pozvala oba muže do

domku.

Zaútočila se zoufalou odvahou, kterou mají všechny matky, když

myslí na své děti - i kdyby tyhle myšlenky byly sebehroznější.

„Oba dva jste zamilovaní do Sarah!"

Jejich rozpačité mlčení stvrdilo její slova.

Paní Trefusisová proto pokračovala: „Ani jeden z vás bohatstvím

neoplývá!"

Poznovu se mlčky podvolili jemné výtce.

„Pochybuju, že kterýkoli z vás by uživil ženu!"

I když nikdo z nich nepromluvil, jejich pohledy i postoj

vyjadřovaly nesouhlas.

„Ale kdybyste dali svůj majetek dohromady," pronesla paní

Trefusisová, „mohl by jeden z vás bezstarostně žít - i se Sarah!"

Při řeči sledovala oba muže zpod přivřených víček, spokojená s

tím, že její nápad přijali, a rychle pokračovala, dříve než by mohli

zaprotestovat.

78

„Dívka vás má ráda oba a asi je pro ni těžké se rozhodnout. Proč

si jednoduše nehodíte mincí? Nejdřív dejte dohromady peníze - oba

jste něco naspořili, to vím. Ten šťastnější všechno vezme, trochu s

tím zahospodaří a vrátí se domů, aby si Sarah vzal. Snad se nebojíte?

A žádný z vás nemůže říct, že by to neudělal pro dívku, kterou přece

oba milujete!"

Abel prolomil jejich mlčení: „Nepřipadá mi správné o dívku

losovat! Určitě by jí to nebylo po chuti a já to nepovažuju.... vůči ní

za uctivé..."

Erik ho přerušil. Bylo mu jasné, že má menší naději než jeho

přítel, pokud by se Sarah přece jen rozhodla a sama mezi nimi volila.

„Bojíš se náhody?"

„Já ne!" odpověděl Abel důrazně.

Paní Trefusisová si všimla, že její nápad zabral a ona začíná mít

převahu.

„Shodli jsme se tedy na tom, že dáte peníze dohromady, abyste jí

vytvořili nový domov, ať už si hodíte mincí, nebo necháte

rozhodnout ji?"

„Ano," řekl Erik rychle a Abel bez rozmýšlení přikývl.

Malá bodavá očka paní Trefusisové zamrkala. Zaslechla Sarah na

dvorku a dodala: „Tak, už přichází, a já rozhodnutí přenechám na

ní." A vyšla ven.

Během krátké procházky do stráně se Sarah pokoušela

rozhodnout. Byla na oba muže téměř rozzlobená, že ji dostali do tak

obtížné situace, a když vešla do pokoje, řekla jen: „Chci s vámi

mluvit - pojďte se mnou ke stožáru, tam budeme sami." Vzala si

klobouk, vyšla z domku a vydala se nahoru ke srázné skále, kterou

zdobil vysoký stožár s vlajkou, kde kdysi visíval koš s hořícím

ohněm pro lodi v nesnázích. Skála tvořila severní mys malého

přístavu.

Stezka byla tak úzká, že po ní mohli jít jen dva lidé vedle sebe, a

bylo příznačné, že Sarah šla sama vpředu, zatímco oba muži ji bok

po boku následovali. Teď však Abel i Erik již hořeli žárlivostí.

Když dosáhli vrcholku skaliska, Sarah se opřela o stožár a oba

muži se postavili proti ní. Záměrně zvolila toto místo, neboť tady si

79

nemohl nikdo stoupnout vedle ní. Zprvu všichni mlčeli, pak se Sarah

rozesmála a prohlásila: „Oběma jsem vám dnes slíbila odpověď.

Přemýšlela jsem a přemýšlela a přemýšlela, až jsem se na vás rozzlo-

bila, protože na mě tak naléháte. Obávám se však, že ani teď jsem se

ještě nerozhodla."

„Tak si o tebe hodíme mincí, děvče!" vyhrkl náhle Erik.

Sarah tenhle návrh nijak nerozhořčil; po matčině našeptávání

něco takového očekávala, a její vrtkavá povaha jí usnadňovala při

každé těžkosti volit tu nejjednodušší cestu. Stála se sklopenýma

očima, mačkala si rukáv, a jak se zdálo, mlčky s tímhle návrhem

souhlasila.

Oba muži to instinktivně vycítili, vytáhli minci z kapsy, hodili ji

do vzduchu a znovu chytili.

Na několik vteřin zavládlo mlčení, pak promluvil Abel,

přemýšlivější z obou mužů: „Sarah! Je to tak dobře?" Když to říkal,

svěsil ruku a minci zastrčil zpátky do kapsy.

„Dobře, nebo špatně," rozzlobila se Sarah, „mně to vyhovuje!

Přidej se, anebo běž, jak je ti libo."

„Kdepak, děvče!" namítl rychle. „Co se tebe týče, spokojím se se

vším. Myslel jsem jen na tebe, abys později nezažila bolest nebo

zklamání. Miluješ-li Erika víc než mě, řekni to pro Boha živého teď,

já myslím, že jsem dostatečně silný na to, abych ustoupil. Jsem-li ale

já ten šťastlivec, nemusíš z nás obou udělat na celý život ne-

šťastníky!"

Tváří v tvář téhle těžkosti se projevila dívčina křehká povaha.

Zakryla si oběma rukama obličej a plačtivě utrousila: „To moje

matka. Donutila mě k tomu!"

Nastalo ticho, které ukončil Erik, když se hněvivě obrátil k

Ábelovi: „Nemůžeš tu holku nechat na pokoji? Je to její věc, když

chce volit takhle. Mně to docela vyhovuje - a tobě taky! Teď to řekla

a musí se toho držet!"

Sarah se k němu obrátila v náhlém návalu vzteku a vykřikla:

„Buď zticha! Co je ti vůbec do toho?" A pak se znovu rozplakala.

Erik byl tak zmatený, že se nezmohl ani na slovo, nýbrž jen stál jako

hlupák s otevřenou pusou a nataženýma rukama, v nichž stále držel

80

minci. Všichni mlčeli, dokud Sarah nesňala ruce z obličeje, pak se

křečovitě zasmála a řekla: „Protože se vy dva nemůžete rozhodnout,

jdu domů!" A otočila se k odchodu.

„Stůj!" přikázal Abel. „Eriku, ty podrž minci, a já ti řeknu, kdy

hodit. Ale dřív než to takhle vyřešíme, musíme se dohodnout na

podmínkách: vítěz bere naše peníze, nalodí se s nimi v Bristolu a

vyrazí za obchodem. Pak se vrátí a vezme si Sarah a nechají si vše,

co z obchodu vzejde. Dohodnuto?"

„Dohodnuto," kývl Erik.

„Vezmu si vítěze o svých příštích narozeninách," řekla Sarah.

Pak jako by si sama uvědomila, jak nesnesitelně hamižně jednala, s

ruměncem v tváři se odvrátila.

Oči obou mužů zajiskřily. „Tak do roka!" zvolal Erik. „Ten, kdo

zvítězí, má rok času."

„Hoď!" vykřikl Abel a mince se zatočila ve vzduchu.

Erik ji chytil a znovu podržel v natažených rukou.

„Panna!" řekl Abel a zbledl jako stěna. Když se nahnul, Sarah se

také naklonila dopředu a jejich hlavy se téměř dotkly. Ucítil její

vlasy na své tváři a jako by mu tělem projel oheň.

Erik rozevřel dlaň. Mince ležela pannou navrch.

Abel postoupil o krok a vzal Sarah do náruče.

Erik mrštil mincí se zaklením daleko do moře. Pak se s rukama v

kapsách opřel o stožár a zachmuřeně oba pozoroval.

Abel cosi Sarah nadšeně a vášnivě šeptal do ucha, a jak mu

naslouchala, začínala věřit, že náhoda správně odhadla nejtajnější

přání v jejím srdci, protože Abela opravdu milovala víc.

Po chvíli Abel vzhlédl a spatřil Erikovu tvář v posledních

paprscích zapadajícího slunce. Zarudlé světlo zvýraznilo jeho

červený obličej, takže to vypadalo, jako by se jeho rysy zalily krví.

Abela zamračená tvář nepoděsila, protože od chvíle, co jeho srdce

nalezlo klid, ho znovu ovládl opravdový soucit s přítelem. Přistoupil

k němu, protože ho chtěl utěšit, dotkl se ho a řekl: „To je má šance,

brachu. Nezáviď mi ji. Budu se snažit, aby Sarah byla šťastná, a ty

nám oběma buď bratrem."

81

„Bratra vem čert!" vyhrkl Erik, odvrátil se a odcházel. Po

několika krocích po skalnaté stezce se však vrátil a zastavil se před

Abelem a Sarah, kteří se objímali. Pak pomalu pronesl: „Máš jeden

rok. Dobře ho využij! A hleď, ať se vrátíš včas a požádáš svou dívku

o ruku! Vrať se brzy, abys mohl mít včas ohlášky a jedenáctého

dubna svatbu. Neuděláš-li to, spolehni se, že ohlášky budu mít já - a

ty možná přijdeš pozdě."

„Co to má znamenat, Eriku? Zešílels?!"

„O nic víc než ty, Abeli Behenno. Jdi, to je tvoje šance! Já

zůstanu, to je má šance! Nemám v úmyslu tu stát navěky. Před pěti

minutami si Sarah z tebe nedělala víc než ze mě, a stejný názor

možná bude mít, jen co budeš pět minut pryč! Získals jen jediný bod

- ale hra se může změnit."

„Hra se nezmění!" podotkl Abel. „Sarah, zůstaneš mi věrná?

Neprovdáš se před mým návratem?"

„Jediný rok!" vyhrkl Erik. „Tak je to domluveno."

„Rok slib dodržím," odpověděla Sarah.

Abelův obličej potemněl, chtěl cosi říct, ovládl se však a usmál

se. „Nesmím být dnes večer ani příliš tvrdý, ani rozezlený! Pojď,

Eriku! Společně jsme hráli a bojovali. Čestně jsem vyhrál. V

ucházení o Sarah jsem byl dosud poctivý! Víš to stejně dobře jako já.

A protože teď odjedu, věřím, že mi můj starý a věrný přítel během

mé nepřítomnosti bude oporou!"

„Nebude," odpověděl Erik, „a Bůh mi v tom pomáhej!"

„Ale Bůh pomohl mně," řekl prostě Abel.

„Pak ať ti pomáhá dál," křikl Erik vztekle. „Mně postačí ďábel!"

Bez dalších slov seběhl dolů po příkré stezce a zmizel mezi skalami.

Když ho ztratili z očí, doufal Abel v několik něžných slov, ale už

první poznámka Sarah jej poděsila.

„Jak je tu bez Erika smutno!"

Ta slova mu zněla v uších celou cestu k dívčinu domu - i potom.

Nazítří brzy ráno zaslechl Abel u dveří nějaký šramot, a když

vyšel ven, uviděl Erika, jak rychle odchází. Na prahu ležel malý

82

plátěný váček plný zlatých a stříbrných mincí. Na lístku připevněném

k němu stálo:

Vezmi peníze a jdi. Já zůstanu. Bůh s tebou! Se mnou ďábel!

Pamatuj, 11. dubna.

ERIK SANSON

Tentýž den odpoledne odjel Abel do Bristolu, a týden nato už plul

na palubě Hvězdy moře do Pahangu. Kapitál - včetně Erikova podílu

- se nacházel ve formě levných hraček v podpalubí. Poradil mu to

ostřílený starý námořník, kterého Abel znal z Bristolu; dobře znal

83

zvyky Malajců a Abela ujistil, že každou investovanou penny

dostane zpátky - a ještě šilink navrch.

Jak rok ubíhal, Sarah byla stále nejistější. Erik jí byl stále

nablízku, aby jí mohl tvrdošíjně prokazovat svou náklonnost, a ona

proti tomu nemohla nic namítat. Od Abela přišel jen jediný dopis, v

němž psal, že jeho obchod dopadl úspěšně, poukázal do banky v

Bristolu dvě stě liber, zbylých padesát investoval do zboží do Číny,

kam má teď Hvězda moře zamířeno, a odtamtud se vrátí do Bristolu.

Dále navrhoval, že Erikovi vrátí jeho příspěvek a přenechá mu podíl

na zisku. Ten návrh Erik vztekle, ale podle dívčiny matky dětinsky

odmítl.

Od té doby uplynulo víc než šest měsíců, a Erikovy naděje, které

rozmetal dopis z Pahangu, opět vzrostly. Za Sarah neustále přicházel

s nějakým „kdyby". Vzala by si ho, kdyby se Abel nevrátil? Opustila

by Abela, kdyby se 11. dubna neobjevil? Vzala by si jeho, Erika,

kdyby se Abel v cizině oženil s jinou dívkou, když tam vydělal

jmění? A tak dál v nesčetných variacích.

Pozvolna se začalo projevovat působení silné vůle a neochvějné

rozhodnosti, jemuž slabší ženská povaha nedokázala odolat. Sarah

začala o Abelovi pochybovat a na Erika pohlížela jako na možného

manžela - a muž přicházející v úvahu jako manžel se v očích ženy

odlišuje od všech ostatních. V srdci jí vyklíčila nová náklonnost a

každodenní důvěrnosti možných námluv ji jen podpořily. Postupem

času viděla už Abela jako překážku ve svém životě, a pokud by ji její

matka neustále neupomínala na pěkný majetek, který již leží v bance

v Bristolu, jistě by se pokusila na Abela zapomenout úplně.

11. dubna byla sobota. Měla-li se svatba konat tento den, musely

by být ohlášky oznámeny v neděli 22. března. Od počátku měsíce se

Erik stále zmiňoval o Abelově nepřítomnosti a o svém názoru, že

Abel je buď mrtvý, anebo ženatý, o čemž začínala Sarah uvažovat

jako o skutečnosti.

Když uběhla první polovina měsíce, Erik téměř zajásal, a po mši

patnáctého vyzval Sarah k procházce ke stožáru. Tam bez okolků

spustil o svých úmyslech: „Řekl jsem Ábelovi - i tobě -, že pokud se

84

včas nevrátí, aby zařídil ohlášky na 11. dubna, ohlásím já své na

dvanáctého. To teď udělám, protože nedodržel slovo a..."

„Ještě ho neporušil!" přerušila jej Sarah a přemohla tak svou

váhavost a nerozhodnost.

Erik zaskřípěl vztekle zuby: „No dobře, když ho chceš hájit. Já se

držím naší dohody. V neděli podám ohlášky, a ty si v kostele stěžuj,

jestli chceš. Pokud se Abel objeví v Pencastlu do jedenáctého dubna,

může moje ohlášky zrušit a podat svoje. Ale prozatím udělám, co

jsem si předsevzal, a běda tomu, kdo se mi postaví do cesty!"

Po těchto slovech odspěchal dolů po skalní pěšině, a když kráčel

podél útesů, Sarah nemohla než obdivovat jeho vikingského ducha.

Ani tento týden nepřišla od Abela žádná zpráva, a tak v sobotu

podal Erik ohlášky sám za sebe a Sarah Trefusisovou. Kněz mu

domlouval, neboť bylo všeobecně známo, že Abel se po svém

návratu se Sarah ožení, i když nebyli oficiálně zasnoubeni.

Erik o tom nechtěl ani slyšet.

„To je bolestivá otázka, pane," prohlásil s rozhodností, která na

mladičkého faráře udělala dojem. „Proti mně, ani proti Sarah určitě

nikdo nic nemá. Proč teda z toho dělat tajemství?"

Farář na to nic neřekl a druhý den přečetl ohlášky v kostele za

udiveného šepotu celé obce. Sarah byla v kostele, i když se na

bohoslužby toho dne nechystala. Celá sice zrudla, ale vychutnala si

triumf nad ostatními vdavekchtivými dívkami. Následující týden

hned začala s šitím svatebních šatů. Erik ji často navštěvoval a sledo-

val ji při práci, a takový pohled jej nadmíru uspokojoval. Přitom jí

všemožně lichotil, a oba si užívali těch zamilovaných chvil.

Ohlášky byly 29. března přečteny podruhé, a Erikovy naděje stále

rostly, ačkoli občas zapochyboval, když si uvědomil, že mu pohár

štěstí může být v posledním okamžiku odtrhnut od úst. Při takovém

pomyšlení se vždy rozzuřil - zoufale a nelítostně - a skřípal zuby a

svíral ruce v pěst, jako by v jeho žilách stále ještě kolovala divošská

zběsilost.

Ve čtvrtek toho týdne navštívil Sarah a našel ji, jak sedí na

sluníčku a došívá poslední stehy na svatebních šatech. Srdce se mu

radostně rozbušilo a pohled na ženu, která mu brzy bude patřit, jej

85

naplnil nevýslovnou radostí a kolena se mu roztřásla. Naklonil se nad

Sarah, políbil ji na ústa a pošeptal jí do zrůžovělého ouška: „Tvoje

svatební šaty! Ach, Sarah! A pro mě!"

Když ustoupil, aby ji obdivoval, šelmovsky vzhlédla a

odpověděla: „Možná ne pro tebe! Abel má ještě víc jak týden čas!"

Vzápětí bázlivě vykřikla, neboť Erik vyběhl s divokým máváním

rukou a kletbami z domu a práskl za sebou dveřmi. Tato příhoda

vyvedla Sarah z míry daleko víc, než by očekávala, a její strach a

pochyby i nerozhodnost znovu ožily. Rozplakala se, odložila šití a

šla se projít až ke stožáru, aby se uklidnila. Když tam vystoupala,

uviděla skupinku mužů, jak se horečně a ustaraně dohadují o počasí.

Moře bylo klidné a slunce jasně svítilo, ale nad obzorem se táhly

podivné tmavé i světlé pásy a pobřežní skaliska byla zmáčená pěnou

a vodní tříští. Vítr se otočil a vanul teď v silných, studených

poryvech. Průduch mezi útesy na pobřeží a přístavem, který se

rozvíral pod skálou se stožárem, vydával čas od času temný hvizd, a

rackové bezustání kroužili a skřehotali u vjezdu do přístavu.

„Tohle nevěstí nic dobrého," zaslechla starého rybáře mezi muži

z pobřežní hlídky. „Takhle jsem viděl moře jen jednou - krátce

předtím, než se východoindický Coromandel roztříštil v Dizzardově

zálivu!"

Sarah už nechtěla dál nic slyšet. Při jakémkoli nebezpečí se

roztřásla a historky o ztroskotaných lodích a jiných katastrofách

nedokázala poslouchat. Vrátila se domů, zasedla k šití a rozhodla se,

že se při nejbližší příležitosti Erikovi omluví - a co možná nejdřív po

svatbě mu to vynahradí.

Předpověď starého rybáře se vyplnila. K večeru se rozpoutala

divoká bouře. Moře se vzedmulo, zalilo západní pobřeží od Skye až

po Scilly a všude natropilo škody. Námořníci a rybáři z Pencastlu se

shromáždili na skalách a útesech a bedlivě vše sledovali. V záři

blesku zahlédli keč, který plul jen s kosatkou asi půl míle před

vjezdem do přístavu. Všechny oči a dalekohledy se na něj upřely, a

když se znovu zablesklo, ukázalo se, že je to Lovely Alice, plující

mezi Bristolem a Penzance a spojující všechny malé přístavy mezi

nimi.

86

„Bůh jim pomáhej!" prohlásil přístavní kapitán. „Když jsou mezi

Budem a Tintagelem a vítr vane k pevnině, nic na tomhle světě už je

nezachrání."

Pobřežní hlídka nezůstala nečinně stát a s pomocí mnoha

ochotných rukou se jí podařilo dopravit na nejvyšší bod skaliska se

stožárem raketnici. Pak odpálili modré světlice, aby posádka mohla

rozeznat vjezd do přístavu, pokud by vůbec měla možnost k němu

připlout.

Na palubě dělali všechno možné, ale ani s šikovností a silou nic

nezmohli. O několik minut později se Lovely Alice roztříštila o velké

skalisko před vjezdem do přístavu. Přes hukot bouře zaslechli křik

posádky, když se muži vrhali do vody, aby se ještě pokusili

zachránit. Modré světlice hořely dál a muži dychtivými zraky pátrali,

zda se snad na hladině neobjeví lidské hlavy, a záchranná lana měli

připravená. Neukázala se však ani jediná tvář a paže ochotné pomoci

zůstaly nečinně svěšené.

Erik se přidružil k ostatním. V tuto hrozivou chvíli se naplno

vyjevil jeho vikingský původ. Popadl lano a zakřičel do ucha

přístavnímu kapitánovi: „Slezu přes skály dolů k tulení jeskyni.

Příliv ji zaleje a možná někoho strhne s sebou!"

„Zůstaň tady, chlape!" zaburácel muž. „Zbláznil ses? Jediný

chybný krok a jsi ztracený. A v noci a při bouřce se tam nikdo

neudrží!"

„Nezůstanu ani zanic," odsekl Erik. „Sám víš, jak mě Abel

Behenna v takovéhle noci zachránil, když se můj člun rozbil o Racčí

skálu. Vytáhl mě z tůně u tulení jeskyně, a teď se tam možná taky

někdo objeví." A po těch slovech zmizel v temnotě.

Skalní převis zakrýval oheň na skále se stožárem, ale Erik znal

cestu příliš dobře na to, aby se zmýlil. Zakrátko stanul neohroženě a

s jistotou na velké kruhové skále, kterou pod ním ohlodávaly vlny a

kde bylo ústí tulení jeskyně, před níž se rozvírala bezedná vodní

hlubina.

Tady byl jakžtakž v bezpečí, protože i když se zdálo, že moře vře,

pod sebou měl téměř klidnou hladinu. Také skála jako by tlumila řev

bouře a Erik mohl o to bedlivěji naslouchat. S lanem připraveným k

87

hodu sledoval vlny, když tu docela blízko jako by zaslechl slabé

volání o pomoc. Odpověděl hlasitým výkřikem, který se rozlehl nocí.

Pak počkal, až se zableskne, a konečně hodil lano do míst, kde v

pěnícím víru objevil lidskou tvář.

Lano dopadlo k cíli, protože ucítil trhnutí, a znovu hlasitě vykřikl:

„Uvaž se, a pak tě vytáhnu nahoru!"

Když ucítil, že se lano napjalo, popošel po skále na vzdálenější

stranu tulení jeskyně, kde byla voda klidnější a kde měl lepší oporu

pro nohy, aby muže vytáhl přes skalní převis. Pak začal lano

přitahovat a zakrátko už podle délky přitaženého lana odhadl, že

ztroskotanec se co nevidět musí objevit na skalní hraně. Na okamžik

se zastavil a zhluboka se nadechl, aby naposledy napnul síly, když tu

blesk ozářil oba muže - zachránce i zachráněného.

Erik Sanson a Abel Behenna si stanuli tváří v tvář - a kromě nich

věděl o tomto setkání jen Bůh.

V tu chvíli se Erikovo srdce vášnivě rozbušilo. Všechny jeho

naděje byly ty tam a oči mu zažhnuly nenávistí, kterou pocítil už

Kain. Uviděl radost v Abelově tváři, když k němu natahoval ruku, a

jeho nenávist neznala mezí. Vztekle ustoupil dozadu a lano se mu

vysmeklo z rukou. Po vteřině plné nenávisti se ozvalo jeho lepší já,

ale bylo již pozdě.

Než se vzpamatoval, Abel, jemuž teď záchranné lano bránilo v

pohybu, spadl se zoufalým výkřikem zpátky do temnoty nenasytného

moře.

Erik v sobě pocítil zběsilost i Kainovo prokletí, když teď spěchal

po skalách zpět, aniž by dbal na nebezpečí, a prahl jen po jediném -

být znovu mezi lidmi, jejichž hlasy by přehlušily onen poslední

výkřik, jenž mu stále ještě zněl v uších.

Jakmile dorazil ke stožáru, muži ho obklopili, a i přes jekot bouře

zaslechl slova přístavního kapitána: „Když jsme uslyšeli ten výkřik,

už jsme se báli, že je s tebou amen. Jsi bílý jako stěna! Kde máš

lano? Dostal se někdo na pevninu?"

„Nikdo!" vyhrkl jen Erik, neboť cítil, že by nikdy nedokázal

vysvětlit, proč nechal svého starého kamaráda spadnout do moře - na

stejném místě a za stejných podmínek, za jakých mu kamarád jednou

88

zachránil život. Doufal, že sprostou lží tuto věc jednou provždy

vyřídí. Nebylo žádných svědků, a i když jemu do smrti zůstane před

očima mrtvolná tvář a v paměti zoufalý výkřik, nemusí se o tom

nikdo jiný dovědět.

„Nikdo!" vykřikl ještě hlasitěji. „Sklouzl jsem po skále a přitom

ztratil lano!" Po těch slovech se rozběhl dolů po pěšině, dorazil ke

svému domku a zamkl se uvnitř.

Zbytek noci proležel oblečený a bez hnutí na posteli a zíral do

stropu, kde v temnotě jako by rozeznával bledou vlhkou tvář, v níž se

výraz radostného poznání měnil v čiré zoufalství, a slyšel výkřik,

který mu provždy bude znít v duši.

Nazítří ráno bouře utichla a příroda jako by se znovu usmívala,

ačkoli na moři se stále ještě objevovaly čepice bílé pěny. Do přístavu

voda zanesla velké kusy vraku a kolem skalního ostrohu jich stále

přibývalo. Objevily se tu i dvě mrtvoly - kapitána ztroskotaného keče

a cizího námořníka, kterého nikdo neznal.

U Sarah se Erik zastavil až večer, ale zdržel se jen minutu.

Nevešel ani do domu, pouze prostrčil hlavu otevřeným oknem.

„Tak co, Sarah," zvolal s rozverností, která jí nezněla nijak

věrohodně, „máš už svatební šaty hotové? Příští neděli, nezapomeň!

Příští neděli!"

Sarah byla ráda, že smíření proběhlo tak jednoduše; jako pravá

žena však zaútočila hned znovu, když viděla, že je po bouřce a její

obavy byly zbytečné.

„Ano, v neděli," odpověděla, aniž zvedla hlavu, „pokud se Abel

do neděle nevrátí!" Pak vyzývavě vzhlédla, třebaže se obávala

dalšího návalu vzteku svého vášnivého milence.

Ale okno bylo prázdné. Erik odešel a Sarah se s ušklíbnutím

znovu pustila do práce. Potom Erika uviděla až v neděli odpoledne,

po třetích ohláškách, kdy se k ní přede všemi blížil s majetnickým

výrazem v tváři, jenž ji přitahoval i odpuzoval.

„Ještě ne, pane!" řekla a odstrčila ho, až se ostatní dívky začaly

hihňat. „Počkejme raději do příští neděle - den po sobotě!" dodala s

úšklebkem.

89

Dívky se znovu zahihňaly a mladíci se smíchy neudrželi.

Namlouvali si, že kvůli odmítnutí Erik zbledl jako stěna a beze slova

odkráčel. Ale Sarah, která věděla víc než ostatní, se smála, protože

zahlédla v jeho tváři - třeba v tuto chvíli bolestně zkřivené - triumf.

Týden uběhl bez jakýchkoli událostí. Čím blíž byla osudná

sobota, tím častěji Sarah přepadaly všemožné obavy, a Erik obcházel

v noci kolem jako posedlý. Ve společnosti se ovládal, často však

zacházel ke skalám a jeskyním a tam hlasitě křičel. Tím se mu jako

by trochu ulehčilo a po nějaký čas se pak cítil lépe. Celou sobotu

však strávil ve svém domku, aniž by jedinkrát vyšel ven.

Protože se měl nazítří ženit, považovali to sousedé za přirozené a

nechali ho na pokoji. Jen jednou byl vyrušen, to když ho vyhledal

vrchní lodník, posadil se u něj a po delší odmlce spustil: „Eriku, byl

jsem včera v Bristolu. Zašel jsem k jednomu provazníkovi, abych

nahradil lano, které jsi ztratil tu noc v bouři. Byl tam Michael

Heavens z Pencastlu, co je obchodníkem na Hvězdě moře, a ten viděl

peníze uložené v bance na jméno Sarah Behennová. Abel Behenna

Michaelovi vyprávěl, že se předminulý týden vrátil s Hvězdou moře

z Kantonu a chce se s Lovely Alice vrátit do Pencastlu. - Neber si to

tak, chlapče!" dodal pak, neboť Erik zasténal, svezl se na kolena a

rukama si zakryl obličej.

„Vím, že to byl tvůj dobrý kamarád, ale pomoct jsi mu nemohl.

Musel té bouřlivé noci utonout spolu s ostatními. Chtěl jsem ti to jen

povědět, dřív než se to rozkřikne, možná tak můžeš Sarah

Trefusisovou uchránit před šokem. Oba jste s Abelem byli kdysi

dobrými přáteli, a ženy si takové věci berou víc k srdci. Nesmí se

stát, aby v den své svatby kvůli tomuhle trpěla!" S těmito slovy se

zvedl a odešel, zatímco Erik stále ještě klečel a schovával obličej v

dlaních.

„Chudák!" mumlal si lodník pro sebe. „Opravdu ho to vzalo. Nu,

vždyť je to správné! Byli dřív dobří kamarádi a Abel mu zachránil

život!"

Když děti téhož dne odpoledne měly po škole, hrály si jako

obvykle o takových odpolednách u přístavní hráze a na pěšinách

mezi útesy. Po krátké době přiběhly některé z nich pořádně rozrušené

90

zpět do přístavu, kde několik mužů vykládalo loď s uhlím, zatímco

valná většina jen přihlížela.

„U vjezdu do přístavu plave delfín!" křičelo jedno dítě. „Viděly

jsme ho proplouvat větrnou dírou! Měl dlouhý ocas a byl hluboko

pod vodou."

„To nebyl žádný delfín, ale tuleň - ale s dlouhým ocasem!"

namítlo druhé dítě. „Vyplul z tulení jeskyně!" Ostatní děti tvrdily

zase něco jiného, ale ve dvou bodech se zjevně všechny shodovaly -

tajuplný tvor se vynořil z průduchu ve skále pod vodou a měl dlouhý

tenký ocas, jehož konec nebylo možné dohlédnout. Muži si z dětí

nejprve pořádně utahovali, když však bylo jisté, že cosi opravdu

zpozorovaly, vydala se početná skupinka mládeže i dospělých po

stezkách kolem přístavu vzhůru podívat se na nejnovější přírůstek

mořské fauny: dlouhoocasého delfína nebo tuleně.

Nastával příliv. Lehká bríza čeřila vodu, takže do hloubky bylo

možné nahlédnout jen na několik málo okamžiků. Po několika

minutách vykřikla jedna z žen, že v hloubce přímo pod sebou

zahlédla nějaký pohyb. Ostatní přispěchali k ní, ale mezitím se zvedl

vítr, takže pod vodou nebylo nic vidět. Žena odpovídala na otázky

-ale tak nesouvisle, že vše bylo odbyto jako pouhý klam; pokud by si

děti nevšimly čehosi podobného, pravděpodobně by ji ignorovali.

Její téměř hysterické tvrzení, že viděla něco, co vypadalo jako „prase

s vyhřezlými vnitřnostmi", zapůsobilo jen na starého hlídače z pří-

stavu, který vrtěl hlavou, nijak se k tomu ale nevyjádřil. Až do

setmění bylo toho muže vidět na břehu, jak zírá do vody, v tváři se

mu však stále zračil zklamaný výraz.

Erik vstal druhého dne brzy ráno - celou noc oka nezamhouřil, a

bylo pro něj ulehčením, když se mohl za rozednění protáhnout.

Oholil se, aniž by se mu přitom chvěla ruka, a oblékl si svatební šaty.

Vypadal pohuble, jako by v posledních dnech zestárl o celá léta.

Přesto divoce a triumfálně blýskal očima a pořád si mumlal pro sebe:

„To je můj svatební den! Abel na něj teď nemá nárok - ani živý,

ani mrtvý! - ani živý, ani mrtvý! Ani živý, ani mrtvý!" Seděl v křesle

a čekal s neobvyklým klidem na začátek nedělní mše. Když se ozval

zvon, zvedl se, vyšel z domu a zamkl za sebou. Pohlédl na řeku a

91

všiml si, že začíná odliv. V kostele seděl mezi Sarah a její matkou a

po celou dobu držel Sarah za ruku, jako by se obával, že ji ztratí. Po

bohoslužbě společně vstali a byli oddáni před celou obcí, neboť

nikdo z kostela neodešel. Oba odpovídali na otázky kněze hlasitě a

zřetelně - Erik dokonce trochu vzdorovitě. Po sňatku se Sarah chytila

manžela v podpaždí a vyšli z kostela, zatímco rodiče podrželi

přítomné děti, aby se do průvodu zapojily důstojně a nevyběhly hned

za nimi, což by jistě udělaly ze všeho nejraději.

Cesta z kostela zvolna klesala k zadní zdi Erikova domku; mezi

jeho a sousedovým obydlím vedla úzká stezka. Když tudy mladý pár

procházel, ozval se z nevěstiných úst dlouhý, pronikavý výkřik a

poděsil obyvatele obce, kteří novomanžele v jisté vzdálenosti

nenápadně následovali. Sousedé přispěchali a našli Sarah, jak s vy-

děšenou tváří ukazuje na dno řeky před domkem Erika Sansona.

Opadající voda tam zanechala na rozeklaných útesech mrtvé tělo

Abela Behenny. Lano, které měl obtočené kolem vrchní poloviny

těla, se v proudu zadrhlo za jeden uvazovací kůl a zadrželo jej,

zatímco odliv hnal vodu pryč. Pravé rameno leželo v prohlubni mezi

skalami, jako by ruka byla natažená směrem k Sarah - s dlaní ro-

zevřenou vzhůru, snad aby do ní vložila svou ruku, a bledé prsty byly

nepatrně sevřené, jako by právě opětoval její stisk.

Co se dělo pak, se Sarah Sansonová nikdy přesně nedozvěděla.

Jakmile se na to pokoušela upamatovat, začalo jí hučet v uších, před

očima se jí zatmělo a myšlenky se jí zcela poplašily. Jediné, nač si

vůbec vzpomněla - a nikdy nezapomene -, byl Erik. Těžce lapal po

dechu, jeho tvář byla bledší než tvář mrtvého a pro sebe si ohromeně

mumlal:

„Ďáblova pomoc! Ďáblovo slovo! Ďáblova odměna!"

92

Vydáme-li se z Paříže cestou na Orleans, mineme staré městské

hradby, a obrátíme-li se napravo, i ocitneme se v poněkud divoké a

ne zrovna vábně vonící čtvrti. Napravo i nalevo, vpředu i vzadu, na

všech stranách se zvedají velké kupy odpadků, které se tu během let

nahromadily.

Paříž žije ve dne v noci a návštěvník, který vejde pozdě večer do

hotelu v Rue de Rivoli nebo Rue St. Honoré anebo z něj brzy ráno

odejde, možná nedaleko Montrouge uhádne - pokud to už nepochopil

předtím -, jaký účel mají velké vozy připomínající sudy na kolech,

které vidí všude zastavovat.

Každé město má své vlastní instituce, které odpovídají jeho

potřebám, a jednou z nejpozoruhodnějších institucí Paříže je živel

hadrníků. Časně ráno - a v Paříži začíná den velmi brzy - uvidíte ve

většině ulic před každým dvorem, v každé uličce a u každého vjezdu

mezi domy stát velké bedny, které ostatně zahlédnete i v několika

amerických městech, dokonce i v některých částech New Yorku. Do

těchto beden sypou domácí či nájemníci odpadky z minulého dne.

Okolo beden se hned poté s hladovým výrazem shromažďují

93

chudáci, muži i ženy, vybaveni košíkem nebo obyčejným pytlem

přes rameno a malými hráběmi, jimiž obsah nádob na odpadky pře-

pečlivě prohrabávají a zkoumají. Najdou-li něco, uchopí to hráběmi,

s nimiž zacházejí stejně zručně jako Číňan s hůlkami, a uloží do

svých košů.

Paříž je městem, kde se vše soustřeďuje i třídí - a centralizace a

klasifikace jdou spolu ruku v ruce. Však také jisté vytřídění zpočátku

nutně předcházelo centralizaci. Stejné či obdobné věci se seskupují a

ze skupin se skládá celek a rodí se pomyslný střed. Náhle se nám

zjeví dlouhá chapadla s nesčetnými přísavkami a ve středu olbřímí

hlava s obsáhlým rozumem a ostrýma očima a citlivýma ušima, jež

sledují a naslouchají – a s gigantickým hrdlem, které vše polyká.

Jiná města se podobají ptákům anebo savcům a rybám, jejichž

chuť a trávení jsou normální. Jen Paříž připomíná chobotnici. Je to

výsledek centralizace dovedené ad absurdum, a podobnost s tímto

ďábelským tvorem a jeho zcela stejně fungujícím trávicím ústrojím

není náhodná.

Světaznalý turista, který Paříž „udělá" za tři dny, poté co se

odevzdá do rukou průvodců pánů Cooka či Gaze, se nejednou zeptá,

proč večeře, která by v Londýně byla k mání za šest šilinků, stojí v

Paříži v kavárně v Palais Royal tři franky. Nemusel by si však tuhle

otázku klást, kdyby se jen trochu namáhal a pomyslel na přísné uspo-

řádání, jež je specialitou pařížského života, a přijal by tak skutečnost,

z níž povstala vrstva chudáků a hadrářů.

Paříž roku 1850 nevypadala jako dnes, a kdo dnes vidí Paříž

Napoleonovu a Paříž barona Haussmanna, sotva si dokáže představit,

jaké poměry tu panovaly před pětačtyřiceti lety.

K věcem, které se však nezměnily, patří čtvrti, kam se vyvážejí

odpadky. Odpad je za všech dob a ve všech zemích stejný, a

podobnost takových hromad odpadků je přímo zarážející. Proto se

může cestovatel, který navštíví okolí Montrouge, bez potíží v mysli

vrátit do roku 1850.

V tomto roce jsem pobýval v Paříži delší dobu. Osudově jsem se

zamiloval do mladé dámy, jež mou vášeň sice opětovala, podvolila

se však přání svých rodičů a slíbila, že mě jeden celý rok neuvidí a

94

nebude si se mnou dopisovat. Já musel tyto podmínky s mlhavou

nadějí na pozdější souhlas rodičů akceptovat. Během zkušební doby

jsem se měl zdržovat v zahraničí a nesměl své milované psát.

Přirozeně se zdálo, že čas se vleče nekonečně pomalu. Ani mí

příbuzní ani známí nebyli s to mi o Alici cokoli sdělit, a já musím

bohužel říct, že ani její příbuzní se neodhodlali k velkorysému gestu,

aby mi občas napsali, zda se jí vede dobře a zda se těší dobrému

zdraví. Cestoval jsem půl roku po Evropě, ale protože mě cestování

nijak netěšilo, rozhodl jsem se, že zůstanu v Paříži, kde jsem byl

přinejmenším rychle k zastižení, pokud bych byl nějakou šťastnou

náhodou povolán do Londýna dříve, než jsem očekával. Fakt, že

„dlouhým čekáním zemdlívá srdce", se nejlépe projevil v mém

případě, neboť nejenže jsem toužil po milované tváři, nýbrž jsem se i

neustále obával, zda by mi nějaká nehoda mohla zabránit, abych

Alici ve správný čas dokázal, že jsem jí zůstal po dvanáct měsíců

věrný a vždy milující. Proto jsem každé dobrodružství prožíval víc

než kdy jindy, mohlo totiž mít pro mě osudové následky.

Jako všichni turisté jsem navštívil významné pamětihodnosti

během prvního měsíce, a musel jsem se proto druhý měsíc

poohlédnout po jiném rozptýlení. Po několika výletech na známá

předměstí mě napadlo, že sociální divočina mezi těmito atraktivními

místy byla v mém průvodci cosi jako terra incognita, neboť tam o ní

nebylo ani zmínky. Právě proto jsem pokračoval ve svých

objevitelských cestách systematicky a každý den začal přesně tam,

kde jsem den předtím skončil.

Postupně jsem se propracoval až do okolí Montrouge a zjistil, že

právě tam leží nejzazší hranice sociálního výzkumu - je to země,

která je známá tak málo jako pramen Bílého Nilu. A proto jsem se

rozhodl hadráře přehrabujícího se v odpadcích bezmála filozoficky

prozkoumat - jeho obydlí, život i jeho zájmy.

Tento úkol byl nepříliš vábný, obtížně proveditelný a s mizivou

vyhlídkou nějaké odměny. Zůstal jsem i přes tyto rozumové

argumenty tvrdohlavý a pustil se do práce energičtěji než kdy dřív.

Jednoho krásného pozdního odpoledne koncem září jsem vstoupil

do svatyně všech svatyní ve městě odpadků. Tady patrně našla

95

útočiště skupinka hadrářů, neboť hromady odpadků u silnice

prozrazovaly jisté uspořádání. Kráčel jsem mezi těmito hromadami,

které jako vojáci v pozoru držely stráž, aby doprovodily odpad k jeho

poslednímu místu určení.

Jak jsem postupoval dál, všiml jsem si mezi hromadami odpadků

několika postav, které s očividným zájmem sledovaly příchod

cizince. Okolí připomínalo miniaturu Švýcarska, a čím hlouběji jsem

do něj pronikal, tím rychleji se mi ztrácela stezička vinoucí se mezi

pahorky.

Pak jsem dorazil do jakési malé osady či komunity hadrářů. Tady

stálo několik chatrčí či bud, jaké jsou k vidění v odlehlých částech

Allanských slatin - primitivní obydlí s proutěnými stěnami slepenými

blátem a slaměnými střechami z došků - chatky, do nichž by nikdo

svobodně nevstoupil ani za nic a které by se na nějakém akvarelu

vyjímaly malebně, jen pokud by se štětec nedržel tak docela pravdy.

Uprostřed těchto chatrčí stála jedna z nejpodivnějších staveb, jakou

jsem kdy viděl. Obří stará šatní skříň, kolosální pozůstatek

kdovíjakého budoáru z dob Karla VIL či Jindřicha II., byla zařízena

jako dům. Dveře byly otevřené, takže bylo možné přehlédnout celou

ménage. Polovina šatní skříně tvořila společný obývací pokoj zhruba

čtyřikrát šest stop. Tady sedělo ne méně než šest starých vojáků

První republiky v roztrhaných a špinavých uniformách kolem koše s

dřevěným uhlím a pokuřovalo z fajfky. Očividně to byli pěkní

ptáčkové; oči podlité krví a napuchlé obličeje nasvědčovaly, že bez

výjimky bývali častými milovníky absintu. V jejich očích dřímala

divokost, způsobená povětšinou nemístným požíváním alkoholu.

Druhá polovina šatní skříně zůstala zachována i s policemi, jež

však byly vpůli přepaženy, takže teď z nich bylo šest postelí, s hadry

a slámou. Půltuctu veteránů, kteří tu byli jako doma, mě se zájmem

sledovalo, a když jsem se po chvíli otočil, viděl jsem, jak sklánějí

hlavy a o čemsi rokují. To se mi nijak nezamlouvalo, neboť tohle

místo bylo víc než osamělé, a muži vypadali jako čistokrevní

darebáci. Namlouval jsem si však, že ke strachu není žádný důvod, a

postupoval dál do nevlídné Sahary.

96

Stezka se vinula mezi kopci a já po několika opakovaných

zákrutách úplně ztratil orientaci.

Když jsem popošel o kus dál, narazil jsem za jednou zpola

nasypanou hromadou sutě na starého vojáka v ošuntělém kabátci,

dřepícího na otepi slámy.

„No nazdar!" řekl jsem si pro sebe. „První republika je tu

zastoupena vojenskou silou."

Když jsem procházel kolem starocha, ani nevzhlédl, a s tupou

tvrdohlavostí zíral na zem.

„Tak takhle končí drsný vojenský život," mumlal jsem si dál pro

sebe. „Toho starouše už pranic nezajímá."

Po pár krocích jsem se rychle otočil a zjistil, že jeho zvědavost

přece jen ještě zcela neodumřela. Veterán měl hlavu zvednutou a

sledoval mě s podivným výrazem, který mi připomněl těch šest

chlapíků v šatní skříni. Když se střetl s mým pohledem, sklopil

hlavu; nijak jsem se jím nezabýval, šel dál a divil se jen oné podivné

podobnosti starých vojáků.

O chvíli později jsem znovu narazil na veterána a ten si mě

rovněž sotva povšiml.

Odpoledne se nachýlilo a já začal pomýšlet na návrat. Když jsem

se však chtěl vrátit ve vlastních stopách, objevil jsem různé otisky

nohou mizící kdesi mezi hromadami, takže jsem nevěděl, po kterých

se vydat. Byl jsem tak zmatený, že jsem se musel poohlédnout po

někom, kdo by mi ukázal cestu, neviděl jsem však živou duši.

Rozhodl jsem se jít ještě kousek dál a vyhledat nějakého zdejšího

obyvatele, ne ovšem vojenského vysloužilce.

A opravdu, po několika málo minutách jsem narazil na osamělou

chatrč, která však na rozdíl od těch předešlých sestávala pouze ze tří

stěn a stříšky. Dle nejbližšího okolí bylo zřejmé, že chatka slouží ke

třídění odpadu. V ní jsem uviděl stařenu, jejíž vrásky a ohnutá záda

svědčily o značném věku, a vyrazil k ní, abych se jí zeptal na cestu.

Jakmile jsem přišel blíž, vstala, a já ji požádal, aby mi ukázala

cestu. Hned se dala se mnou do řeči a mě napadlo, že tady uprostřed

Království odpadků je to nejlepší místo, jak se dozvědět podrobnosti

o pařížských sběratelích odpadků - obzvlášť když jsem se mohl

97

vyptat stařeny, která podle vzhledu zřejmě patřila k nejstarším

zdejším obyvatelům.

Položil jsem jí několik otázek a stařena mi nanejvýš zajímavě

odpovídala - byla jednou z jakobínek, které denně vysedávaly u

gilotiny, a patřila k dívkám, jež se během revoluce vyznačovaly

obzvláštní krutostí.

Během hovoru náhle řekla: „Ale monsieur je z toho postávání

jistě unavený," a otřela starou rozvrzanou židli, abych se mohl

posadit. Z nejrůznějších důvodů jsem k tomu neměl valnou chuť, ale

ta ubohá střena byla tak uctivá, že jsem ji nechtěl svým zdráháním

urazit, a rozhovor s očitou svědkyní dobytí Bastily byl tak zajímavý,

že jsem se posadil a pokračoval v hovoru.

Během řeči se kdesi zpoza chatrče přišoural stařec -starší a

sehnutější a vrásčitější než žena.

„To je Pierre," vysvětlila mi. „Monsieur si teď může vy-

poslechnout nějakou tu historku, jestli chce, neboť Pierre zažil

všechno od Bastilly až po Waterloo."

Na mé přání si stařec přitáhl židli a vrhli jsme se do víru

vzpomínek na revoluci. Tenhle chlapík se velice podobal oněm šesti

veteránům, i když byl oblečený jako strašák.

Seděl jsem tedy v nízké chatrči a zprava i zleva dřepěli stařec se

stařenou. Všude se povalovaly podivné nálezy a několik věcí, o nichž

bych raději ani nemluvil. V jednom rohu ležela hromada hadrů, a

mně se zdálo, že se čas od času pohnula - tolik v ní bylo všemožné

havěti -, a hned vedle ležely kosti, jejichž zápach mi skoro vyrazil

dech. Tu a tam jsem ve tmě zahlédl zablýsknout očka krys, které tu

tropily neplechu. To bylo samo o sobě dost odporné, ale ještě horší

mi připadala stará řeznická sekera, která byla s krví potřísněným

ostřím opřená o zeď vpravo. Přesto jsem se nijak zvlášť o tyhle věci

nestaral. Vzpomínky obou starochů byly tak fascinující, že jsem

zůstal sedět až do večera, kdy se temné stíny snesly na údolíčko mezi

hromadami odpadků.

Po nějaké době mi začalo být úzko. Neměl jsem pro to nějaký

důvod, ale cosi mne znepokojovalo. Tenhle nepokoj byl jakýmsi

instinktem a varováním. Psychické schopnosti jsou často strážci

98

intelektu, a když bijí na poplach, začíná pracovat i rozum - možná

podvědomě.

Tak tomu bylo i teď. Uvažoval jsem, kde jsem se to ocitl a co mě

obklopuje; přemýšlel jsem, jak se zachovám, budu-li napaden. A pak

jsem si náhle uvědomil, že jsem v nebezpečí, i když tomu zdánlivě

nic nenasvědčovalo. Rozum mi našeptával: Mlč a nedávej na sobě

nic znát. Proto jsem mlčel a choval se jakoby nic, protože jsem věděl,

že mě pozorují dva páry pozorných očí. Čtyři oči - ne-li víc. Můj

bože, jak hrozivá myšlenka! Celá chatrč mohla být ze tří stran

obklopená darebáky! Snad jsem se nacházel uprostřed bandy lupičů,

které stvořilo půlstoletí revolucí.

S vědomím nebezpečí pracovaly rozum i můj pozorovací talent

lépe a já byl pozornější než obvykle. Všiml jsem si, že stařena se

upřeně dívá na mé ruce. Podíval jsem se a objevil příčinu - moje

prsteny. Na levé ruce jsem měl těžký pečetní prsten, na pravé hezký

diamant.

Pokud se nacházím v takovém nebezpečí, musím především

odvrátit jakékoli podezření. Proto jsem teď svedl hovor na sbírání

starých hadrů, na věci, jaké lze najít v odpadních nádobách, a

konečně na šperky. Když jsme se dostali k tomuto bodu, využil jsem

vhodné příležitosti, abych se stařeny zeptal, zda takovým věcem

trochu rozumí. Odpověděla, že trochu ano. Natáhl jsem tedy pravou

ruku, ukázal jí diamant a chtěl vědět, co si o něm myslí. Prohlásila,

že má špatné oči, a nahnula se nad mou rukou.

„Promiňte, ale takhle uvidíte líp!" pronesl jsem co možná

bezstarostným tónem, sňal prsten z ruky a podal jí ho. Když se

šperku dotkla, podivně jí zazářil obličej a vrhla na mě pronikavý

pohled.

Stařena se chvíli hrbila nad prstenem, jako by si ho chtěla pečlivě

prohlédnout, přičemž měla odvrácenou tvář. Staroch zíral ven,

přitom lovil cosi po kapsách a nakonec vytáhl tabák a fajfku; pak

začal fajfku nacpávat. Využil jsem přestávky, kdy mě výjimečně

nesledovaly pronikavé oči a pozorně zkoumal nejbližší okolí, které

teď ve večerním šeru působilo cize a pochmurně. Všude se kupily

páchnoucí a hnijící hromady a já i přes padající šero zahlédl zlovolné

99

zablýsknutí v krysích očích. Uviděl jsem je dokonce těsně nad zemí

ve škvírách zadní stěny z prken. Ale jak to? Tyhle oči byly

neobvykle velké a zle se blyštěly!

Srdce se mi na okamžik zastavilo, a já se ocitl v jakémsi stavu

duševního vyšinutí, jakési duševní opilosti, při níž tělo nevypoví

poslušnost jen proto, že se vzpamatovalo dřív, než by se mohlo

cokoli hrozného stát. V příští vteřině jsem byl již zcela klidný -

ledově chladný, zmobilizoval jsem všechny své síly, vyburcoval své

smysly a plně se ovládal.

Teď jsem znal celý rozsah nebezpečí, v kterém jsem se ocitl: byl

jsem obklíčen a v zorném poli skutečných darebáků! Nedokázal jsem

odhadnout, kolik jich venku za prkennou stěnou číhá na zemi a čeká

na signál k útoku. Věděl jsem, že jsem velký a silný, a to oni věděli

také. Byli si stejně jako já vědomi, že jako Angličan prodám svou

kůži co možná nejdráž, a proto jsme vyčkávali. Byl jsem

přesvědčený, že jsem v poslední vteřině získal výhodu, neboť jsem

znal nebezpečí a pochopil, v jaké situaci se nacházím. Teď byla má

odvaha vystavena zkoušce a tady rozhodne větší výdrž - k vlastnímu

měření sil dojde pravděpodobně později!

Stařena zvedla pomalu hlavu a spokojeně prohlásila: „Vskutku

drahocenný prsten - nádherný kousek. Och, dřív jsem mívala taky

takové prsteny, dokonce kupu, a náramky a náhrdelníky! Jo, za těch

báječných dnů jsem ve městě udávala tón já! Ale teď na mě

zapomněli! Oni zapomněli! Oni? Ach ne, tihle o mně nikdy

neslyšeli! Možná by si na mě vzpomněli jejich dědové - alespoň

někteří!" Přitom se skřehotavě rozesmála a vzápětí mě překvapila

tím, že mi podala prsten zpět s jistou staromódní grácií, která

nepostrádala půvabu.

Staroch na ni hněvivě pohlédl, napůl vstal a najednou mi

chraplavě řekl: „Chci ho vidět!"

Užuž jsem mu chtěl prsten podat, když stařena namítla: „Ne! Ne,

Pierrovi ho nedávejte! Pierre je roztěkaný. Ztratí všechno - a ten

prsten je tak hezoučký!"

„Mrcho!" zasyčel staroch vztekle.

100

Náhle stařena prohlásila hlasitěji, než bylo třeba: „Počkej! Musím

ti o jednom prstenu povědět."

Tón jejího hlasu mě zneklidnil a vzrostlo ve mně určité

podezření. Snad tím byla vinna jen má přecitlivělost, způsobená mou

nervozitou - každopádně jsem však měl dojem, že stařena nemluvila

ani ke mně, ani k Pierrovi. Když jsem se opatrně rozhlédl, objevil

jsem blýskající se oči krys v hromadě kostí, ale ty další u zadní stěny

chatrče chyběly. Hleděl jsem na tohle místo dál a o chvíli později je

uviděl znovu zablýsknout. Krátký povel stařeny vůdci darebáků tam

venku mi nakrátko vyrazil dech, ale muži už opět zaujali svou polohu

u země.

„Jednou jsem ztratila prsten," začala stařena vyprávět, „nádherný

briliant, který patřil jedné královně a který mi dal jeden správce daní,

co si později prořízl hrdlo, protože jsem ho odmítla. Namlouvala

jsem si, že mi ho ukradli, a ptala se proto sloužících, aniž bych však

objevila nějakou stopu. Přišla policie a prohlásila, že prsten se mohl

nedopatřením dostat s odpadky do kanálu. Sestoupili jsme tam - já ve

svých elegantních šatech, protože pokud šlo o krásný prsten, nevěřila

jsem jim! Od toho dne toho vím o stokách víc - i o krysách! - ale

přesto nikdy nezapomenu, jaká hrůza mě tam sevřela, když jsem vi-

děla ty jiskřivé korálky těsně za dosahem naší pochodně. Nu, dostali

jsme se až pod můj dům. Prohledali jsme odtok, našli tam ve špíně a

bahně můj drahocenný prsten a vydali se nazpět.

Ale cestou jsme našli ještě něco jiného! Když jsme se blížili k

východu, střetli jsme se s tlupou krys - tentokrát však lidských.

Vyprávěli policii, že jeden z nich zmizel ve stoce a ještě se nevrátil.

Vyrazil teprve krátce před námi, a pokud zabloudil, nemohl být

daleko. Prosili nás, abychom jim pomohli s hledáním, a proto jsme se

otočili nazpět. Policisté mě chtěli poslat pryč, já ale trvala na tom, že

zůstanu. Byl to nový, vzrušující zážitek, a nezískala jsem snad takhle

znovu svůj prsten?

Nedošli jsme daleko, když tu jsme na něco narazili. Ve stoce bylo

jen málo vody a její dno bylo pokryté všemožným haraburdím a

odpadky. Bránil se, jak mohl, i když mu zhasla pochodeň. Ale bylo

jich na něj příliš! Dlouho neváhaly! Jeho kosti byly ještě teplé, ale

101

dočista ohlodané. Žerou i své vlastní mrtvé, neboť vedle jeho kostí

jsme našli i kostry krys. Ti krysí lidé nebyli nijak otřesení, když našli

ze svého kamaráda jen kosti, a žertovali dokonce na jeho účet, i když

by mu jistě pomohli, kdyby byl ještě naživu. Cha! Jaký je v tom

rozdíl - život nebo smrt?"

„A vy jste neměla strach?" zeptal jsem se jí.

„Strach!" opakovala stařena se smíchem. „Měla jsem mít strach?

Zeptejte se Pierra! Tehdy jsem ale byla ještě mladá, a když jsme

procházeli kolem těch hladově se blyštících očí, které se neustále

zdržovaly z okruhu pochodně, bylo mi přece jen trochu úzko. Přesto

jsem šla před těmi muži jako první! Taková jsem já! Nikdy jsem

mužům nedovolila jít přede mnou. Chci mít šanci a jakýkoli

prostředek, jak dosáhnout cíle! A sežraly ho a nechaly jen holé kosti

- ale nikdo se o tom nedozvěděl, protože ani jedinkrát nevykřikl!"

Vtom se začala nezvladatelně a hrozivě hihňat, a něco takového jsem

věru nikdy neslyšel ani neviděl. Jedna velká básnířka napsala o své

hrdince: „Ó, vidět a slyšet ji zpívat! Stěží je něco božštějšího!"

Cosi podobného by také šlo říct o téhle staré babizně, i když

slovo „božštější" by bylo nutné nahradit slovem „ďábelštější", a já

nebyl s to hned říct, co bylo hrozivější - hrubý, zlobný, spokojený,

strašlivý smích, anebo lstivý úšklebek či doširoka rozevřená ústa,

jako tomu bývá u divadelních masek, ovšem jen s několika

zažloutlými zuby trčícími z beztvarých dásní. Ten smích, úšklebky a

spokojené hihňání byly pro mě více než zřetelným znamením, že mé

zavraždění je hotová věc a vrazi čekají jen na správný okamžik, aby

završili své dílo. Vyprávění stařeny obsahovalo zřetelně několik

povelů pro její druhy. Vyčkejte ještě, jako by říkala, vyčkejte na

správný okamžik. Já udeřím první. Obstarejte mi zbraň, a dočkáte se!

Nám neunikne! Nechte ho v klidu, a nikdo se nic nedoví. Zemře

potichu, a krysy dokončí svou práci.

Venku byla stále větší tma; noc se nezadržitelně blížila. Rozhlédl

jsem se po chatrči - vše bylo jako dřív! Zakrvácená sekera v rohu,

spousta špíny, oči nad hromadou kostí a vzadu ve škvírách v prkenné

stěně.

102

Pierre mezitím nápadně pomalu napěchoval svou fajfku; teď si ji

zapálil a začal potahovat.

„Proboha," obrátila se k němu stařena, „taková tma! Pierre, buď

té dobroty a zažni lampu!"

Pierre vstal, škrtl sirkou a přidržel ji u knotu lampy, která visela

vedle vchodu, takže její záře pronikla až do nejodlehlejšího rohu

chatrče. Očividně šlo o lampu, kterou si svítili při nočním

prohrabávání odpadků.

„Tu ne, hlupáku! Tu ne! Lucernu!" křikla na něj stařena.

Okamžitě ji zhasil a přitom zamručel: „No dobře, máti, hned ji

najdu." Pak se odšoural do levého rohu, zatímco stařena pokračovala:

„Lucernu! Lucernu! Ach, to je světlo, které je nám chudákům

nejvíc k užitku. Lucerna byla přítelkyní revoluce! Je přítelkyní

hadrníků! Pomáhá nám, když vše ostatní selže."

Sotva to vyslovila, celá chatrč zapraskala ve švech a pak se cosi

pomalu posouvalo po střeše.

I tentokrát jsem vycítil pravý smysl slov a věděl, co způsobila

zmínka o lucerně: Jeden z vás vyleze s provazem na střechu a

připraví se, aby ho svázal, jakmile vyjde ven, pokud by náš plán tady

uvnitř selhal.

Když jsem vyhlédl ven, jasně jsem rozeznal temnou smyčku

provazu na pozadí zlověstného soumraku. Teď jsem byl opravdu v

pasti!

Pierrovi netrvalo dlouho, než našel lucernu. Sledoval jsem

stařenu ve tmě dál. Pierre znovu škrtl sirkou a já v záblesku světla

zahlédl, jak stařena rychle zvedla jakýsi dlouhý, ostrý nůž či dýku

vedle sebe ze země, kde se zbraň zázračným způsobem objevila, a

ukryla ji v záhybech šatů.

Lucerna zazářila.

„Přines ji sem, Pierre," řekla stařena. „Pověs ji u vchodu,

abychom ji viděli. Moc pěkný! Chrání nás před tmou, tak jak to má

být!"

Tak jak to má být pro její záměry! Veškerá zář dopadala na mou

tvář a obličeje Pierra i stařeny, kteří seděli z obou stran, zůstávaly v

pološeru.

103

Měl jsem pocit, že brzy musím začít jednat, věděl jsem však, že

znamení k útoku dá stařena, a proto jsem sledoval ji. Byl jsem

neozbrojen, ale už jsem si rozvážil, co udělám. Při prvním

nepřátelském pohybu popadnu řeznickou sekeru opřenou u pravé

stěny a prosekám si cestu na svobodu. Aspoň nezemřu, aniž bych

pobil několik útočníků. Pozorně jsem se rozhlédl, protože jsem si

musel přesně vštípit do paměti místo, abych v nouzi šel na jistotu,

neboť v tuto chvíli záleželo víc než kdy jindy na tom neztratit ani

vteřinu a nesáhnout vedle.

Dobrý bože! Sekera zmizela! Teď jsem plně pochopil svou

hrozivou situaci; nanejvýš mě však děsilo vědomí, že pokud se mi

nepodaří obrátit ji ve svůj prospěch, nejvíc tím utrpí Alice. Bude mě

buď považovat za nevěrného - a každý zamilovaný, nebo každý, kdo

někdy zamilovaný byl, si dovede představit, jak trpká pro mě tahle

myšlenka byla - anebo mě bude milovat ještě dlouho potom, co budu

pro tento svět dávno ztracený, a její život bude chmurný a

jednotvárný, poté co jej zničilo zklamání a zoufalství. Jen tato pouhá

trýzeň mi dodala zoufalou odvahu a sílu, abych vydržel zlověstně

zkoumavé pohledy spiklenců.

Nemyslím, že jsem se prozradil. Stařena mě sledovala jako kočka

myš; pravou ruku měla skrytou v záhybech šatů a tam svírala - jak

jsem teď již dobře věděl! - dlouhou, hrůzostrašně vyhlížející dýku.

Jakmile by na mé tváři objevila jakoukoli pochybnost, poznala by, že

nastal správný okamžik, a vrhla by se na mě jako šelma, aniž bych

byl schopen odporu.

104

Vyhlédl jsem ven do noci a uviděl tam nové nebezpečí. Před

chatrčí a vedle ní se objevily stíny postav; nehýbaly se, ale já věděl,

že všechny jsou připravené a ve střehu. Neměl jsem jedinou šanci,

abych tudy unikl.

Znovu jsem nenápadně obhlédl své okolí. V okamžicích

nejvyššího rozrušení či velkého nebezpečí, které jitřilo mé nervy,

pracuje mozek velmi rychle a lidské schopnosti se náhle umocňují.

Cítil jsem to, neboť jsem ve zlomku vteřiny odhadl své postavení.

Pochopil jsem, že kdosi vytáhl sekeru dírou ve zpráchnivělých

prknech. Jak asi musela být prkna stará, když to šlo provést bez

nejmenšího zapraštění!

Chatrč byla vskutku vražedná past střežená ze všech stran. Na

střeše číhal škrtič se smyčkou, aby mě svázal, pokud se mi podaří

uniknout dýce té staré čarodějnice. Cesta vpřed byla zahrazena

neurčitým počtem stěží rozeznatelných strážců. A za chatrčí leželi

ničemové připravení ke skoku - jejich oči jsem viděl škvírou ve

stěně, když jsem se tam naposledy podíval -, a čekali jen na znamení.

Takže teď, nebo nikdy!

105

Co možná nejnenápadněji jsem se pootočil na stoličce a pravou

nohu skrčil pod sebe. Pak jsem zničehonic vyskočil, sehnul hlavu,

chránil si ji pažemi, a se jménem dámy svého srdce na rtech po vzoru

dávných rytířů jsem se rozběhl proti zadní stěně chatrče.

Třebaže ze mě Pierre ani stařena nespouštěli oči, ten náhlý pohyb

je zmátl. Když jsem prorazil zpuchřelá prkna, koutkem oka jsem

zahlédl, jak stařena vyskočila jako tygřice, a zároveň zaslechl její

potlačovaný výkřik vzteku. Pod nohama se mi cosi pohnulo, a když

jsem seskočil na zem, uvědomil jsem si, že jsem dopadl na záda

jednoho z mužů, kteří leželi za chatrčí na číhané. Poškrábal jsem se o

hřebíky a třísky, ale jinak zůstal nezraněn. Bez dechu jsem pádil

vzhůru po hromadě odpadků a za sebou slyšel, jak se chatrč s

rachotem zřítila.

Ten výstup byl jako zlý sen.

Kopec nebyl nijak vysoký, ale značně příkrý, a suť a popel pod

mýma nohama při každém kroku povolovaly a klouzaly se mnou

dolů. Zvedal se prach a jeho odporný zápach mě dusil a bral dech;

věděl jsem však, že mi jde o život a pachtil se dál. Vteřiny jako by se

měnily v hodiny. Můj nepatrný náskok a má fyzická převaha však

byly rozhodující předností, a třebaže za mnou nahoru lezlo několik

temných postav, jejichž mrtvolné mlčení bylo hrozivější než jakýkoli

zvuk, dosáhl jsem nejvyššího bodu daleko před nimi. Když jsem

později slézal špičku Vesuvu a musel zdolávat poslední svah

odpudivě páchnoucích sirných výparů, zjevil se mi před očima tak

jasný obraz oné hrůzné noci u Montrouge, že jsem bezmála omdlel.

Hromada patřila k nejvyšším na celé skládce, a když jsem s

přerývaným dechem a srdcem bušícím jako kladivo do kovadliny

dosáhl vrcholu, uviděl jsem nalevo od sebe na obloze narudlou záři a

ještě o něco blíž poblikávající světla. Díky bohu! Teď jsem věděl,

kde jsem a kudy vede silnice do Paříže!

Na dvě tři vteřinky jsem se zastavil a ohlédl se. Mí pro-

následovatelé byli ještě daleko za mnou, zarputile a neslyšně se však

drali vzhůru. Vzadu ležela rozpadlá chatrč - změť prken a zmítajících

se postav. Rozeznával jsem všechny detaily, neboť teď odtamtud

vyšlehly dokonce plameny: hadry a sláma se nepochybně vzňaly od

106

plamene lucerny. A stále to ticho! Neozval se jediný hlásek! Tihle

staří ničemové aspoň věděli, jak důstojně zemřít.

Měl jsem sotva čas na letmý pohled, neboť když jsem na druhé

straně vrcholu shlédl dolů a chtěl začíst sestupovat, objevil jsem hned

několik temných postav, které se zprava i zleva sbíhaly, aby mi

odřízly cestu.

Teď to byl běh o život.

Chtěli mi odříznout cestu na Paříž, a já se instinktivně rozhodl

uhnout doprava. Na poslední chvíli - doslova, neboť přestože jsem

měl už po několika krocích znovu pevnou půdu pod nohama,

vychytralí starci, kteří mě sledovali, se už také vrátili, a když jsem se

dostal do mezery mezi dvěma pahorky, jeden z nich mě bezmála

zasáhl onou hrozivou řeznickou sekerou. Žádná taková druhá zbraň

tu jistě nebyla!

Pak začal vskutku děsivý hon. Běžel jsem mnohem rychleji než

tihle starci, a třebaže se k pronásledovatelům přidalo několik

mladších mužů a hrstka žen, měl jsem nad nimi snadnou převahu.

Neznal jsem však cestu a nemohl jsem se řídit ani září na obloze,

neboť jsem se od ní každým krokem vzdaloval. Kdysi jsem četl, že

pronásledovaní se při útěku bezděky stáčejí doleva, a to jsem

opravdu dělal; mí pronásledovatelé, kteří byli víc zvěří než lidmi,

jako by tuhle skutečnost instinktivně či ze zkušenosti znali, a tak

když jsem prudce zrychlil, abych se mohl na vteřinku zastavit a

nabrat dech, objevil jsem náhle před sebou dvě nebo tři postavy,

které se rychle mihly za hromadou odpadků napravo ode mě.

Teď jsem doopravdy uvízl v pavoučí síti! Ale s vědomím nového

nebezpečí se mi také vrátila duchapřítomnost lovné zvěře a já

proběhl další proláklinou doprava. Po několika stech metrech jsem

znovu vyrazil doleva a byl přesvědčený, že jsem přinejmenším unikl

hrozícímu obklíčení.

Nikoli však pronásledování, protože smečka se mě držela -

vytrvale, zarputile, nelítostně a se stále pochmurným mlčením.

V houstnoucí tmě nevypadaly pahorky tak vysoké jako v okolí

chatrče. A protože jsem teď měl dostatečný náskok, vylezl jsem na

nejbližší kopec.

107

Jaká radost! Byl jsem už značně daleko z kruhu pekla stvořeného

z hromad odpadků. Za mnou se na obloze odrážela zarudlá záře

světel Paříže a já rozeznal i vrcholek Montmartru - mlhavou záři, tu a

tam probodnutou blyštivými body, které připomínaly hvězdy.

Znovu se mi vrátily síly, přeběhl jsem přes poslední nízké

hromady suti a konečně zas stanul na rovné zemi. Přesto mé šance

nebyly zrovna valné. Přede mnou bylo pusto a prázdno, neboť jsem

se zřejmě nacházel v jednom z těch zahnívajících, nízko položených

mokřadů, které bývají všude v okolí větších měst. Opuštěná a ne

zrovna lákavá místa, kde lze jen stěží cokoli stavět a kde půda je tak

špatná, že ani ten nejchudší rolník by neměl přání se tam usadit.

Protože mé oči již mezitím přivykly temnotě a nemátly je podivné

stíny mezi hromadami, rozeznával jsem všechno jasněji a zřetelněji.

Je ovšem též možné, že obloha zrcadlila světla Paříže, třebaže město

leželo několik mil odtud. Každopádně jsem viděl dost na to, abych se

mohl do jisté míry orientovat.

Přede mnou ležela jednotvárná, rovná pustina bez jakýchkoli

vyvýšenin, jen s občasnými matnými záblesky stojaté vody. Daleko

vpravo přede mnou se zvedal temný masiv Fort Montrouge, a kdesi

vlevo v dálce, zdůrazněné září několika oken, se musel krčit Bicétre.

Po krátké úvaze jsem se rozhodl vydat napravo a pokusit se dostat do

Montrouge. Tam najdu aspoň jakés takés bezpečí a dlouho předtím

se snad dostanu na křižovatku cest, které znám. Kdesi tam vpředu se

musí táhnout důležitá silnice, spojující vnější pevnosti města.

Pak jsem se ohlédl. Na kopcích se na pařížském horizontu v

protisvětle jasně rýsovalo několik postav; o něco dál vpravo jsem

rozeznal další, jak se sunou mezi mě a můj cíl. Jistojistě mi měly

odříznout cestu, a já tak neměl na vybranou. Buď jít přímo rovně,

anebo uhnout nalevo. Sehnul jsem se, abych se zorientoval podle

obzoru, a pozorně hleděl doleva, aniž bych objevil nějakého pro-

následovatele. Uvědomil jsem si, že pokud tenhle směr nehlídají a

ani se o to nepokusili, je pro mě očividně nebezpečný. Rozhodl jsem

se proto vyrazit přímo před sebe.

Okolí nebylo zrovna lákavé, a čím víc jsem pronikal kupředu, tím

bylo ohyzdnější. Země byla měkká a blátivá a tu a tam se pode mnou

108

propadala. Podle všeho jsem sestupoval po mírném svahu, neboť

jsem zjistil, že několik bodů v mém okolí se zvolna posouvá vzhůru -

a to v místě, které mi předtím připadalo dokonale rovné! Rozhlížel

jsem se, ale své pronásledovatele jsem nikde neviděl. To bylo

zvláštní, protože tyhle noční můry mě sledovaly temnotou stejně jako

za nejjasnějšího dne. Zlobil jsem se na sebe, že jsem sem jako pravý

turista přišel ve světlém tvídovém obleku.

Mlčení a pocit, že mě stále kdosi pozoruje, zatímco já nevidím

nikoho, mě skoro zmohly, a tak jsem v naději, že mě možná uslyší

někdo mimo okruh té strašidelné smečky, několikrát hlasitě zavolal o

pomoc. Nepřišla však žádná odpověď; má námaha nebyla odměněna

ani ozvěnou. Na několik vteřin jsem zůstal nehnutě stát a zíral na

určité místo. Zdálo se mi, že na jedné z vyvýšenin vidím jakousi

postavu, pak ještě druhou a třetí, jež se všechny pohybovaly doleva,

aby mi tam odřízly cestu.

Byl jsem přesvědčený, že jako dobrý běžec jsem s to svým

nepřátelům i v téhle hře uniknout, a běžel jsem proto dál ze všech sil.

Prásk!

Nohy mi na kluzkém povrchu ujely a já se jak široký tak dlouhý

skácel do páchnoucí mělké louže. Voda a bahno, do něhož jsem se

propadl až po lokty, byly neuvěřitelně mazlavé a odporné, a protože

jsem spadl tak náhle, doopravdy jsem se toho odporného svinstva

nalokal a málem se jím zalkl. Zalapal jsem po dechu. Nikdy nezapo-

menu na vteřiny, kdy jsem tam nehybně stál a úporně se soustředil,

abych neomdlel ze zápachu, který mě bílou mlhou obepínal jako

duchové. Horší bylo, že jsem v těchto okamžicích pociťoval

odzbrojující zoufalství štvaného zvířete, jež těsně za sebou vidí

smečku, neboť jak jsem tak bezmocně stál, objevil jsem nezřetelné

postavy svých pronásledovatelů, kteří mě rychle obkličovali.

Je zvláštní, jak se lidská mysl zabývá zcela vedlejšími věcmi

právě tehdy, když má řešit naléhavý a důležitý problém. Šlo mi o

život: mé bezpečí záleželo na tom, co udělám a jakou cestu v

rozhodujícím okamžiku zvolím - a přesto jsem bezděčně myslel na tu

nezvykle urputnou tvrdohlavost oněch starců. Jejich němá

rozhodnost, jejich utkvělá představa vyvolávala dokonce i v tomto

109

případě nejen strach, nýbrž i jistý respekt. Jací museli být v plném

rozpuku mládí! Teď už jsem chápal bleskurychlé přepadení mostu v

Arcole, pohrdlivý pokřik Staré gardy u Waterloo! Proud myšlenek v

podvědomí není ani v takových chvílích bez jisté přitažlivosti,

naštěstí však nezbraňuje úvahám, které přecházejí v činy.

Rázem mi bylo jasné, že mí nepřátelé dosáhli částečného

úspěchu, protože mě odvedli od mého původního cíle. Na třech

stranách mi odřízli cestu a byli zjevně rozhodnutí hnát mě doleva,

kde mi hrozilo jakési nebezpečí, neboť tenhle směr byl nehlídaný.

Smířil jsem se s tím - koneckonců mi nic jiného nezbývalo - a prchal

dál. Musel jsem běžet sehnutý, neboť mí pronásledovatelé se

pohybovali po okolních vyvýšeninách. I když mě bláto a nerovnosti

terénu zraňovaly, mládí a trénink mi umožňovaly udržet si menší

náskok, a dokonce jej nepatrně zvýšit. To mi vlilo do žil novou

odvahu a čerstvé síly, a protože jsem byl tehdy v dobré kondici,

neměl jsem o svou tělesnou zdatnost žádné obavy.

Terén přede mnou se pozvolna zvedal. Vyběhl jsem na jakousi

vyvýšeninu a před sebou uviděl široširou bahnitou plochu, jejíž

vzdálená strana byla ohraničená nějakou hrází, která z mého pohledu

vypadala jako černá čára. Bylo mi jasné, že dosáhnu-li nezraněn

téhle hráze, budu s pevnou půdou pod nohama a jakousi stezkou před

sebou schopen najít poměrně snadné východisko ze svých obtíží.

Když jsem se pohledem doprava i doleva přesvědčil, že žádný z

mých pronásledovatelů není v bezprostřední blízkosti, soustředil

jsem se v dalších minutách zcela na to, abych se dostal přes bažinu.

To nebylo vůbec jednoduché, i když zdaleka ne tak nebezpečné jako

namáhavé, a já zanedlouho dorazil ke hrázi. Když jsem však radostně

vylezl křovím vzhůru a stanul na hrázi, čekal mě nový šok. Z obou

stran vyskočily přikrčené postavy. Zleva i zprava se hnaly ke mně.

Každá skupinka držela v rukou provaz.

Byl jsem téměř úplně odříznut. Ani po jedné straně jsem nemohl

uniknout, a jak se zdálo, konec byl nedaleko.

Byla tu jen jediná šance, a já jí využil. Přeběhl jsem po vrcholu

hráze a roztaženým spárům svých nepřátel unikl tím, že jsem se vrhl

do proudu řeky.

110

Kdykoli jindy bych vodu považoval za kalnou a špinavou, ale teď

mi byla vítaná, stejně jako je nejprůzračnější potok posilou pro

unaveného poutníka. Byla to jediná možná záchrana!

Mí pronásledovatelé mi však zůstávali v patách. Kdyby provaz

držel jen jeden z nich, byl by se mnou konec, neboť by mě do něj

zamotal dřív, než bych stačil udělat první tempo; jakmile ho však

drželo víc rukou, navzájem si překážely, a když lano konečně plesklo

na vodu, bylo to už daleko za mnou. Po několika minutách značného

vypětí jsem se dostal přes řeku. Studená koupel mě probrala a

zdařený útěk mi dodal nových sil, takže jsem s lepší náladou vylezl

na hráz.

Odtud jsem se rozhlédl. I přes temnotu jsem rozeznal své

pronásledovatele, kteří se na protilehlé hrázi rozdělovali. Lov

očividně ještě neskončil, musel jsem tedy znovu volit další cestu.

Podél hráze se táhla do dálky bažina, připomínající tu, kterou jsem

právě zdolal. Byl jsem rozhodnutý se tímhle směrem nevydat, a ještě

jsem uvažoval, zda mám vyrazit nahoru či dolů po hrázi, když jsem

zaslechl jakýsi zvuk - tiché pleskání několika vesel. Chvíli jsem

naslouchal a pak jsem vykřikl.

Nikdo mi neodpověděl, ale zvuk utichl. Mí nepřátelé

pravděpodobně měli loďku. Protože jsem je zaslechl proti proudu

řeky, obrátil jsem se opačným směrem a pádil po proudu. Když jsem

vyrazil, zaslechl jsem v místě, kde jsem skočil do vody,

několikanásobné tiché plesknutí, jako by se tam velká vodní krysa

ponořila do svého živlu, a když jsem se ohlédl, uviděl jsem na temné

hladině pět nebo šest hlav. Několik mých pronásledovatelů rovněž

přeplavalo řeku.

Teď ticho přerušilo skřípění vesel za mými zády; lov pokračoval

s neztenčenou silou. Zatnul jsem zuby a běžel dál. O několik minut

později jsem se ohlédl a v záři měsíce, který vyhlédl dírou v mracích,

jsem rozeznal, jak několik temných postav šplhá vzhůru po hrázi.

Právě se zvedl vítr a voda dorážela v mírných vlnkách na břeh.

Musel jsem hlavně dávat pozor na zem před sebou, abych nezakopl,

neboť takové klopýtnutí pro mě mohlo znamenat smrt. Za dalších

několik minut jsem se ještě jednou ohlédl. Na hrázi zbylo jen pár

111

temných postav, daleko víc se jich snažilo dostat přes pustou,

bažinatou pláň. Nevěděl jsem, jaké nové nebezpečí to pro mě zna-

mená - o tom jsem se mohl jen dohadovat. Když jsem se rozběhl dál,

měl jsem dojem, že stezka pozvolně uhýbá doprava. Zíral jsem před

sebe a uvědomil si, že řeka je tu širší než dřív a že hráz, po které teď

běžím, se rychle zmenšuje - a na druhé straně je též říční proud a na

jeho břehu zase několik temných postav, které se mezitím již dostaly

přes bažinu. Ocitl jsem se na ostrově.

Moje situace byla teď opravdu děsivá, protože pronásledovatelé

mě obklíčili ze všech stran. Za mnou skřípěla vesla rychleji, jako by

lovci chtěli celý hon co nejrychleji ukončit. Na všechny strany se

rozkládala bezútěšná pustina; kam až jsem dohlédl, neviděl jsem ani

domy ani jakékoli světlo. Daleko vpravo se zvedala velká tmavá

masa, jenže já nevěděl, co to je. Na pouhý okamžik jsem se zastavil a

zoufale uvažoval, neboť mí pronásledovatelé se rychle blížili. A pak

jsem se rozhodl.

Sklouzl jsem dolů mezi keři a ponořil se do vody. Pak jsem

silnými tempy doplaval doprostřed řeky, abych dosáhl proudu, který

musel plynout kolem ostrova. Tam jsem počkal, až černý mrak

zakryje měsíc a vše zahalí temnotou. Pak jsem sundal z hlavy

klobouk a nechal ho zvolna plynout po proudu, zatímco sám jsem se

ponořil a vší silou plaval pod vodou směrem doprava. Musel jsem

být pod hladinou kolem půl minuty, a pak jsem se co nejtišeji vynořil

a rozhlédl se.

Můj světle hnědý klobouk vesele poskakoval po vlnách. Hned za

ním plul prohnilý starý člun, zuřivě hnaný čtveřicí vesel. Měsíc byl

stále ještě zčásti zakrytý plujícími mraky, ale já i v pološeru jasně

viděl muže stojícího na přídi s hrozivou sekerou připravenou k úderu,

jíž jsem už jednou unikl. Loďka připlouvala blíž a blíž a muž sekerou

divoce švihl. Klobouk zmizel. Muž ztratil rovnováhu a málem vypadl

z loďky. Jeho druzi ho zachytili - ovšem už ne sekeru -, a když jsem

se ze všech sil blížil ke vzdálenému břehu, zaslechl jsem vícehlasé

sakrování, jež doprovázelo zklamání zmatených lovců.

To byl první lidský zvuk, který jsem během celého toho

ďábelského lovu zaslechl, a přestože zněl hrozivě a vztekle, uvítal

112

jsem ho, neboť prolomil nesnesitelné mlčení, které mě svíralo a

děsilo. Pro mě byl tenhle zvuk konečně důkazem, že mí protivníci

jsou lidé, a ne duchové, a v tom případě jsem měl přinejmenším

jistou šanci, i když jsem bojoval o svůj život se značnou přesilou.

Jakmile bylo mlčení jednou přerušeno, následovalo množství

dalších zvuků. Mezi loďkou a břehem létaly sem tam rychlé otázky a

odpovědi, pronášené horečnatým šepotem. Ohlédl jsem se a to byla

rozhodující chyba, neboť v tu chvíli kdosi zahlédl mou tvář,

odrážející se od temné vodní hladiny, a vykřikl. Čísi ruce na mě

ukázaly, a za vteřinu se loďka dala znovu do pohybu a vyrazila za

mnou.

Neměl jsem ke břehu daleko, loďka se však přibližovala stále víc.

Už jen několik temp, a dosáhl bych záchranného břehu, ale zaslechl

jsem ji za sebou a měl pocit, že každým okamžikem mi nad hlavou

zasviští pádlo či jiná zbraň. Kdybych na vlastní oči neviděl tu

hrozivou sekeru zmizet ve vodě, asi bych se na břeh nedostal. Slyšel

jsem za sebou polohlasné kletby těch, co neveslovali, ale i přerývaný

dech veslařů. S neuvěřitelným vypětím a vědomím, že mi jde

doslova o vše, jsem dosáhl břehu a rychle vylezl z vody.

Sotva o vteřinu dřív, neboť těsně za mnou přirazil ke břehu člun a

několik temných postav pokračovalo v pronásledování. Dorazil jsem

na vrchol hráze, otočil se nalevo a pádil pryč. Člun se znovu odrazil

od břehu a po proudu mě sledoval. Obával jsem se nějakého nového

nebezpečí, číhajícího v tomto směru, a proto se otočil, seběhl z hráze

na druhou stranu, s cákáním proběhl úzkým bahnitým pásem a

konečně se ocitl v divoké, otevřené krajině a spěchal dál.

Mí nelítostní pronásledovatelé mi však byli stále v patách.

Opodál jsem po straně uviděl stejnou temnou masu - tentokrát však

bližší a vyšší. Srdce mi radostně poskočilo, neboť jsem věděl, že to

nemůže být nic jiného než pevnost Bicétre, a s novou odvahou jsem

běžel dál. Slyšel jsem, že mezi pevnůstkami kolem Paříže se táhnou

strategické cesty, zapuštěné pod úrovní terénu, aby pochodující

vojáci tu byli chráněni před nepřítelem. Tušil jsem, že jakmile se

dostanu na tuhle silnici, jsem zachráněn, nikde jsem ji však v té tmě

neviděl, a proto pádil dál ve slepé víře, že na ni musím někde narazit.

113

O chvíli později jsem se dostal k hlubokému zářezu a zjistil, že

pode mnou ubíhá silnice, která je po obou stranách lemována vodním

příkopem a po jedné straně chráněna rovnou, vysokou zídkou.

Přepadla mě slabost, běžel jsem však dál; země pod nohama byla

kamenitá a nerovná, ale já běžel, klopýtal, padal, znovu se zvedal a

potácel se v slepém zoufalství pronásledované oběti. Jen myšlenka

na Alici mi dodávala sil. Nezemřu, abych jí nezničil život; vydržím

až do hořkého konce. Z posledních sil jsem dosáhl vrcholku zdi.

Když jsem se na něj sápal jako šelma, vskutku jsem na noze ucítil

dotek ruky. Byl jsem teď na jakémsi náspu a před sebou uviděl slabé

světlo. Jako omámený jsem spěchal k němu, klopýtal, ztrácel půdu

pod nohama a znovu se zvedal pokrytý prachem a krví. „Stát!"

Připadalo mi, že slyším nebeský hlas. Jasný paprsek světla mi

padl na tvář a já vyrazil radostný výkřik.

„Qui va la?" Zařinčely zbraně a přímo přede mnou se zaleskla

ocel. Instinktivně jsem zůstal stát, i když mí pronásledovatelé mi byli

těsně v patách.

Další krátký povel, a když pak stráž vyběhla ven, jako by se z

brány vyvalila červená a modrá záplava. Všude jsem viděl světla a

blýskat ocel, slyšel řinčení zbraní a hlasité, břitké rozkazy. Když

jsem zcela vysílen sklesl k zemi, jeden z vojáků mě zachytil. Bázlivě

jsem se ohlédl a viděl postavy mizející v temné noci. Poté jsem

musel omdlít.

Probral jsem se až ve strážnici. Dali mi hlt brandy a já mohl po

chvíli vypovědět, co se mi přihodilo. Tu se objevil i policejní

komisař - zničehonic, jak bývá u pařížských policejních úředníků

zvykem. Pozorně mě vyslechl a krátce nato promluvil s velícím

důstojníkem. Oba se očividně dohodli, neboť se mě zeptali, zda jsem

ochoten je teď doprovodit.

„Kam?" zeptal jsem se a vstal.

„Zpátky na skládku. Možná je ještě dostihneme!"

„Zkusím to!" kývl jsem.

Komisař na mě zkoumavě pohlédl a najednou se zeptal:

„Nechcete si ještě chvíli odpočinout, anebo počkat do zítřka, mladý

Angličane?"

114

Ta slova mě zasáhla přímo u srdce, což byl zřejmě jeho úmysl, a

já se zcela zvedl. „Pojďme teď!" prohlásil jsem. „Teď! Hned!

Angličan je vždy připraven splnit svou povinnost!"

Komisař byl nejen důvtipný, ale i dobrosrdečný.

„Statečný chlapík!" poklepal mi přátelsky na rameno. „Odpusťte

mi, ale já věděl, co vám nejvíc pomůže. Vojáci jsou připraveni.

Pojďte!"

Vyrazili jsme ze strážnice, prošli dlouhou chodbou a ocitli se

venku ve tmě. Několik vojáků před námi neslo velké lucerny. Když

jsme prošli několika branami a po svažující se rampě, došli jsme na

nakloněnou cestu, kterou jsem viděl už při svém útěku. Vojáci se dali

do klusu, ale já zvládl i tohle rychlé tempo, neboť jsem kupodivu

nabyl ztracených sil - takový je rozdíl mezi lovcem a lovnou zvěří.

Po krátkém pochodu jsme dorazili k nízkému pontonovému

mostku, který přetínal řeku jen nedaleko od místa, kde jsem k ní prve

dorazil. Kdosi se pokusil, aby se přes řeku nebylo možné dostat,

protože všechna lana byla přeřezaná a jeden z řetězů rozlomený.

„Tak tak jsme to stihli!" zaslechl jsem, jak se důstojník obrátil na

komisaře. „Ještě několik minut, a most by byl zničený. Vpřed,

rychleji!" Spěchali jsme dál a o něco později dorazili k druhému

plovoucímu mostu, který vedl přes jedno z vedlejších ramen řeky;

když jsme se k němu blížili, zaslechli jsme duté údery pontonů

narážejících na sebe a věděli, že kdosi se znovu pokusil zničit i tento

most. Důstojník cosi krátce zavelel a vojáci v prvním oddíle zvedli

zbraně.

„Pal!" Třeskla salva. Zazněl potlačovaný výkřik, a temné postavy

zmizely. Škodám však již nebylo možné zabránit, protože jsme

viděli, jak druhý konec mostu žene proud pryč. Téměř hodinu nás

zdrželo, než byl most opraven do té míry, abychom ho mohli bez

nebezpečí přejít.

Pokračovali jsme dál v pronásledování. Stále hlouběji jsme

pronikali mezi hromady odpadků.

Konečně jsme se dostali k místu, na něž jsem si jasně pamatoval.

Tam jsme narazili na zbytky ohně - několik kouřících kusů dřeva

ještě rudě žhnulo, ale většina popela byla již chladná. Poznal jsem

115

místo, kde stávala chatrč, a viděl i vršek, kam jsem nejdřív vyšplhal.

Kolem nás se ve světle luceren leskly krysí oči. Komisař se otočil k

důstojníkovi a ten zavelel:

„Stát!"

Vojáci dostali rozkaz, aby se rozptýlili kolem a hlídali, zatímco

my se dali do zkoumání trosek. I sám komisař odkopával stranou

zuhelnatělá prkna a odpadky. Zanedlouho se zarazil, sehnul se nad

něčím a pak na mě mávl. „Podívejte!"

Byl to hrůzný pohled. Ležela tam kostra tváří dolů - podle stavby

kostí žena, podle jejich struktury stařena. Mezi žebry jí trčela dlouhá

dýka zhotovená z řeznického nože, se špicí zatnutou do páteře.

„Jak vidíte," otočil se komisař ke mně a k důstojníkovi, zatímco

vytahoval poznámkový blok z kapsy, „ta žena očividně na dýku

upadla. Tady je spousta krys - podívejte se jen, jak jim svítí oči

tamhle v té hromadě kostí - a my můžeme konstatovat," - když se

komisař dotkl kostry, trhl sebou - „že neztrácely čas, protože kosti

nejsou ještě zdaleka studené!"

V bezprostřední blízkosti nebylo vidět žádné známky života,

proto se vojáci přesunuli o kus dál. Zanedlouho jsme dorazili k

chatrči zbudované ze staré šatní skříně. Opatrně jsme se k ní

přiblížili. V pěti z šesti příček spali starci - tak tvrdě, že je nevzbudilo

ani jasné světlo našich luceren. S vychrtlými, vrásčitými a opálenými

tvářemi a bílými vousy vypadali víc než staře a ponuře.

Důstojník vykřikl krátký povel a o vteřinu později bylo všech pět

na nohou a v pozoru.

„Co tady děláte?"

„Spíme," zněla odpověď.

„Kde jsou ostatní tuláci?" vyptával se komisař.

„Pryč, pracují."

„A vy?"

„My jsme na stráži!"

„Hlupáci!" ušklíbl se důstojník, pohlédl každému z mužů do tváře

a záměrně výhružně dodal: „Usnout na stráži! Taková je tedy Stará

garda? Není divu, že jste to u Waterloo vzdali!"

116

Ve světle luceren jsem viděl, jak chmurné zestárlé obličeje

zbledly, a téměř jsem se zděsil při pohledu do očí starců, když se

vojáci smáli potupné poznámce jejich velitele.

V tu chvíli jsem měl pocit, že jsem do jisté míry pomstěn.

Veteráni měli sto chutí se výsměchu postavit, ale pak zvítězila

jejich vžitá disciplína a zůstali tiše stát.

„Je vás jen pět," pokračoval komisař. „Kde je šestý?"

Odpověď provázel krutý úšklebek: „Tady dole!" Mluvčí ukázal

do nejspodnější příčky skříně. „Dneska v noci umřel. Ale moc toho z

něj nenajdete. Krysí pohřeb netrvá dlouho!"

Komisař se sehnul a pohlédl do spodní příčky. Pak se obrátil k

důstojníkovi a klidně prohlásil: „Nejlepší bude, když se vrátíme.

Tady už nic nenajdeme. Nikdo nedokáže, že to je ten muž, kterého

vaši vojáci zranili! Možná ho zavraždili, aby smazali stopy.

Podívejte!" Znovu se sehnul a položil ruku na kostru. „Je tady

spousta krys a pracují rychle. Kosti jsou ještě teplé!"

Trhl jsem sebou. I mnoha vojákům kolem nebylo zrovna do řeči.

„Pozor!" zavelel důstojník a tak jsme pochodovým krokem a v

sevřeném šiku opustili skládku a vraceli se do pevnosti Bicétre:

vojáci s lucernami vpředu, spoutaní veteráni uprostřed, komisař a já

na konci oddílu.

Můj zkušební rok je již dávno za mnou a Alice se stala mou

ženou. Když si však vzpomenu na oněch dvanáct truchlivých měsíců,

mé nejživější vzpomínky jsou přece jen spojeny s návštěvou Města

odpadků.

117

První názor, jaký jsem slyšel na Jakoba Settlea, bylo prosté,

jednoduché konstatování: „Je to nešťastný chlapík." Brzy jsem si

však uvědomil, že ta slova vyjadřují myšlenky a názory všech jeho

spolupracovníků. Jistá shovívavost v téhle větě a absence jakéhokoli

pozitivního pocitu, aniž by se mluvčí namáhal vytvořit si nějaký úpl-

nější názor - to vše docela přesně vymezovalo místo, jaké Settle

zaujímal v hodnocení svých bližních. Jeho vystupování však tomu

nijak neodpovídalo, a tento fakt zaměstnával mé podvědomí natolik,

že když jsem blíž poznal místo i dělníky, začal jsem se o něj zajímat

mnohem víc.

Zjistil jsem, že svým bližním neustále prokazuje kdejakou službu;

ne penězi, neboť jeho skrovné prostředky by se brzy vyčerpaly, ale

118

rozličnými projevy prozíravosti, shovívavosti a sebeobětováním, jež

v životě náležejí k opravdovým blahodárným skutkům. Ženy a děti

mu slepě důvěřovaly, i když on se jim kupodivu za obvyklých

okolností vyhýbal, vyjma případu, kdy byly nemocné; to se pak

objevoval, aby jim, třebaže snad nesměle a neobratně, ale přece jen s

vervou pomohl. Vedl velmi osamělý život, bydlel sám daleko na

okraji rašeliniště v malém domku, ba spíše chatrči s jedinou

místností. Jeho život mi připadal tak smutný a sirý, že jsem jej chtěl

rozveselit, a proto jsem využil příležitosti, když jsme oba seděli u

lůžka dítěte, jež jsem nešťastnou náhodou zranil, a zeptal jsem se ho,

zda mu mohu zapůjčit nějaké knihy. S díky nabídku přijal, a když

jsme se za ranního šírání loučili, nabyl jsem přesvědčení, že naše

známost se rozvinula v jistý důvěrný vztah.

Knihy byly vždy pečlivě a navýsost včas vráceny, a během doby

jsme se Jakob Settle a já opravdu spřátelili. Při nedělních výletech

rašeliništěm jsem jej dvakrát či třikrát navštívil; jelikož však při

těchto příležitostech působil nesměle a rozpačitě, váhal jsem, zda ho

ještě vůbec vyhledávat. Jeho samotného jsem nikdy k návštěvě u mě

doma nepřiměl.

Když jsem se jednoho nedělního odpoledne vracel z dlouhé

výpravy do rašeliniště a procházel kolem Settleovy chatrče, zastavil

jsem se u dveří, abych s ním vyměnil pár slov. Protože byly dveře

zavřené, předpokládal jsem, že není doma, a jen pro formu či ze

zvyku jsem zaklepal, aniž bych doopravdy čekal nějakou odpověď.

K svému překvapení jsem zevnitř uslyšel slabý hlas, nerozuměl jsem

však, co říká.

Hned jsem vešel do chatrče a našel Jakoba ležet napůl oblečeného

na posteli. Byl bílý jako stěna a na obličeji se mu perlily velké kapky

potu. Rukama instinktivně objímal pokrývku, jako se tonoucí chytá

všeho, co by jej mohlo zachránit. Jak jsem se k němu blížil, zvedl se

s pohledem štvance, a jeho oči na mě zíraly, jako bych jej k smrti

vyděsil; když mě však poznal, svezl se s ulehčeným povzdechem

zpět a zavřel oči. Zůstal jsem několik minut stát u jeho postele,

zatímco Jakob chrčivě lapal po dechu.

119

Pak otevřel oči a pohlédl na mě - ale s tak zoufalým, sklíčeným

výrazem, že bych, jak je Bůh nade mnou, raději viděl v jeho očích

bezednou hrůzu. Přisedl jsem si k němu a zeptal se, co se mu stalo.

Zprvu se vymlouval, že není nemocný; když se však na mě

zkoumavě zahleděl, zvedl se na lokti a prohlásil: „Z celého srdce

vám děkuji, pane, a řeknu vám pravdu. Podle lidských měřítek

nemocný nejsem, ale Bůh ví, že jsou horší nemoci, které žádný

doktor nevyléčí. Chtěl bych vám to vysvětlit, protože jste ke mně tak

vlídný, a já se spoléhám, že to nikomu nepovíte, neboť to by mi

přineslo ještě víc utrpení. Měl jsem ošklivý sen."

„Ošklivý sen!" opakoval jsem v naději, že jej trochu rozveselím.

„Ale sny přece zmizí s rozedněním - anebo už s probuzením." Zarazil

jsem se, neboť pohled, kterým sledoval své bezútěšné okolí,

znamenal víc než odpověď.

„Ne! Ne! Sny jsou dobré tak pro lidi, co žijí spokojeně v kruhu

svých blízkých. Zdaleka ne však pro ty, co musí žít osaměle. Jak

mám získat znovu odvahu, když se v noci hrůzou budím uprostřed

široširého rašeliniště, plného hlasů a tváří, které procitnutí činí

horším než samotný spánek? Ach, vy jste ještě mladý, pane, a

nemáte za sebou minulost, která může vyslat své šiky, aby zaplnily

temnotu a prázdnotu. A já prosím Boha, abyste nikdy nic takového

nezažil!"

Když mluvil, byl jeho výraz tak neuvěřitelně vážný a

přesvědčivý, že jsem se vzdal pokusů, abych mu vyčítal jeho

osamělý způsob života. Měl jsem pocit, jako bych byl přítomen

jakémusi tajnému vlivu, který stěží objasním.

K mému ulehčení, protože jsem nevěděl, co na to říct,

pokračoval: „Po obě uplynulé noci jsem měl sen. První noc byl dost

hrozný, ale přestál jsem to. Minulou noc bylo mé očekávání horší než

samotný sen, ale ten pak všechny vzpomínky na drobné bolesti

překonal. Byl jsem vzhůru až do rozednění, ale pak se sen vrátil, a já

od té doby trpím smrtelnou hrůzou, protože už teď se bojím večera."

Dříve než domluvil, jsem se rozhodl, a tak jsem mohl bez okolků

odpovědět: „Pokuste se dneska usnout dřív - nejlépe hned při západu

120

slunce. Potřebujete si odpočinout, a já vám slibuji, že sen se už

nevrátí."

Vrtěl beznadějně hlavou, proto jsem u něj ještě nějakou chvíli

zůstal a dost pozdě odešel.

Když jsem dorazil domů, začal jsem s přípravami na nadcházející

noc, neboť jsem se rozhodl, že budu s Jakobem Settlem sdílet jeho

osamělou noční stráž v chatě na rašeliništi. Odhadoval jsem, že

pokud usne při západu slunce, probudí se kolem půlnoci, a když

hodiny ve městě odbíjely jedenáctou, stál jsem před jeho dveřmi s

vakem, který obsahoval mou večeři, velkou láhev vína, pár svíček a

knihu.

Měsíc jasně svítil a ozařoval rašeliniště, kde bylo světla bezmála

jako za dne; čas od času však stříbrný kotouč zastínily černé mraky a

v takových chvílích byla temnota skoro hmatatelná.

Otevřel jsem tiše dveře a vstoupil, aniž bych Jakoba vzbudil; ten -

jak se zdálo - klidně spal, tvář bílou jako stěna. Ležel tiše a znovu byl

pokrytý potem. Pokoušel jsem se představit si, co tyto zavřené oči

vidí, protože jeho tvář měla onen bolestivě trpitelský výraz, ale má

představivost na to nestačila a já čekal, až se Jakob probudí.

Probuzení přišlo náhle a poděsilo mě, neboť z jeho bledých rtů

splynulo tiché zasténání, zatímco se napůl zvedl a znovu sklesl na

lože; ten zděšený sten byl očividně výsledkem anebo závěrem

myšlenkového pochodu, který jej předtím zaměstnával.

Pokud to byl sen, říkal jsem si, musel se zakládat na nějaké

hrůzostrašné skutečnosti. Jaké jen truchlivé okolnosti s tím mohou

být spojeny?

Jak jsem si tak pro sebe mumlal, Jakob Settle si uvědomil, že

jsem s ním. Připadlo mi zvláštní, že ani na vteřinku nezaváhal, zda je

jeho okolí jen snem či skutečností, jak tomu u právě procitnuvších

bývá. S hlasitým radostným výkřikem mě chytil za ruku a držel ji ve

svých vlhkých, chvějících se dlaních - jako poděšené děcko, jež se

tiskne k milujícímu rodiči.

Pokoušel jsem se ho uklidnit: „Pomalu, pomalu! Je po všem.

Přišel jsem, abych tu s vámi strávil noc, a my dva společně se už té

noční můře nějak vzepřeme."

121

Náhle pustil mou ruku, sklesl zpátky na lůžko a zakryl si oči

rukama. „Vzepřeme...? Takové noční můře!? Ach! Ne, pane, ne! To

nezmůže žádný smrtelník, protože zlý sen je od Boha - a je vypálený

tady!" Plácl se do čela. „Je to ten samý sen, pořád ten samý, a přesto

mě pokaždé trápí víc a víc."

„A co je to za sen?" zeptal jsem se, protože jsem si myslel, že se

mu třeba uleví, když mi jej vypoví.

Ale Jakob Settle se ode mě odtáhl a teprve po dlouhé odmlce

řekl: „Ne, radši ho nebudu vyprávět. Možná že se už nevrátí."

Nepopiratelně přede mnou cosi skrýval - cosi z toho snu -, a proto

jsem odpověděl: „Samozřejmě. Doufejme, že teď už máte od toho

pokoj. Ale kdyby se ten sen vrátil, tak byste mi o tom pověděl, že

ano? Neptám se ze zvědavosti, nýbrž proto, že jsem přesvědčený, že

by pro vás bylo lepší, kdybyste se z toho mohl vypovídat."

Jeho odpověď byla téměř slavnostně vážná: „Pokud se sem vrátí,

vypovím vám všechno."

Pak jsem se ho snažil rozptýlit z jeho osobních těžkostí tím, že

jsem prostřel stůl a trval na tom, že se s ním o vše podělím - i o

obsah láhve.

Po nějaké době se vzchopil, a když jsem si zapálil doutník a jemu

rovněž jeden podal, v poklidu jsme hodinku pokuřovali a mluvili o

všem možném. Pozvolna se tělesná pohoda přenesla i do jeho mysli,

a já si všiml, jak mu víčka těžknou únavou. Jakob to rovněž pocítil,

ujistil mě, že je mu opět skvěle, a žádal mě, abych již déle nebděl u

jeho lůžka a nechal jej v klidu o samotě. Já však odpověděl, že u něj

za všech okolností zůstanu do zítřejšího rána. Proto jsem zapálil další

svíčku, a zatímco Jakob usínal, dal jsem se do čtení.

Kniha mě tak zaujala, že jsem se vyděsil, když mi po čase

vyklouzla z rukou a spadla na zem. Vzhlédl jsem a zjistil, že Jakob

ještě spí; na jeho tváři se usadil výraz nejvyšší blaženosti a jeho rty

jako by vyslovovaly neslyšná slova. Znovu jsem se pustil do čtení,

znovu usnul a podruhé se probudil.

Tentokrát mnou hrůza otřásla až do morku kostí, neboť jsem z

lůžka vedle sebe zaslechl hlas: „S těma červenýma rukama ne!

Nikdy! Nikdy!"

122

Když jsem pohlédl na Jakoba, zdálo se mi, že ještě spí. O několik

vteřin později se však probudil a nebyl nijak překvapen, že mě vidí u

své postele; opět mě udivila lhostejnost, s jakou přehlédl své okolí.

„Settle," oslovil jsem ho, „povězte mi svůj sen. Můžete mluvit

bez obav, protože vaše důvěra je pro mě svatá. Co mi teď řeknete,

zůstane naším tajemstvím, dokud budeme živi."

„Slíbil jsem, že vám svůj sen vypovím," odpověděl nato, „pro

lepší pochopení je však nutné, abych začal od dřívějška. Jako velmi

mladý muž jsem pracoval jako kantor, bylo to v malé vesnické škole

v západním koutu země. Nemusím zmiňovat žádná jména. Ne, raději

ne. Byl jsem zasnouben s mladou dívkou, kterou jsem opravdu milo-

val, ba téměř zbožňoval.

To byl začátek příběhu. A zatímco jsme čekali na den, kdy si

konečně budeme moci dovolit založit společnou domácnost, objevil

se jiný muž. Byl mladý skoro jako já, dobře vypadal a byl to

džentlmen se všemi vlastnostmi, jež činí takového muže lákavým pro

ženy z naší společenské vrstvy. Často chodil rybařit, a má dívka se s

ním scházela, když jsem učil.

Mluvil jsem s ní o něm a zapřísahal ji, aby se jej vzdala. Navrhl

jsem jí, že se hned vezmeme a začneme nový život v cizině, ale o

tom nechtěla ani slyšet a já viděl, že tomu muži zcela propadla.

Rozhodl jsem se proto s tím mužem promluvit sám a požádat ho,

aby s dívkou zacházel, jak se patří, neboť jsem si myslel, že to s ní

myslí vážně, aby ostatní neměli příležitost ani důvod se jejich vztahu

pošklebovat. Vyrazil jsem na místo, kde bychom se střetli beze

svědků, a opravdu jsme se potkali!"

Tady se Jakob Settle odmlčel, protože mu selhal hlas a těžce

bojoval s dechem.

123

„Pane," pokračoval po chvíli, „jak je Bůh nad námi, nemyslel

jsem tehdy vůbec na sebe. Miloval jsem svou krásnou Mabel příliš a

spokojil bych se třeba jen s kouskem její lásky, ale mé neštěstí mě

zaměstnávalo natolik, že jsem jasně poznal, že si nemohu dělat již

žádné naděje, ať už se s mojí milovanou stane cokoli.

Ten muž se choval vůči mně zcela neomaleně - vy jste

džentlmen, pane, a proto možná nevíte, jak zraňující dokáže být

taková neomalenost společensky výše postaveného člověka -, ale s

tím jsem počítal. Zapřísahal jsem ho, aby byl vůči dívce slušný a

poctivý, neboť to, co pro něj je možná jen krátkodobým zpestřením,

může jí třeba zlomit srdce. Nemyslel jsem na její věrnost, anebo že

by se jí snad mohlo něco stát - obával jsem se jen, že by mohla být

nešťastná.

Když jsem se však toho muže zeptal, kdy se zamýšlí s dívkou

oženit, jeho smích mě tak rozlítil, že jsem se přestal ovládat a ujistil

124

ho, že nebudu nečinně přihlížet, jak jí ničí život. Nato se i on rozzuřil

a vychrlil o ní v hněvu tak hrozné věci, že jsem na místě přísahal, že

již nikdy nebude mít příležitost jí dál škodit.

Bůh ví, jak se to seběhlo, neboť po vášnivých okamžicích

podobného druhu je těžké se přesně upamatovat, jak od pouhých slov

došlo na činy - ale já náhle stál nad jeho mrtvolou a mé ruce byly

rudé krví, která prýštila z jeho rozdrásaného hrdla.

Byli jsme sami; i on byl cizincem bez příbuzných, kteří by po

něm pátrali, a vražda nemusí být vždy hned objasněna. Pokud vím,

jeho kosti stále ještě leží vybělené v houští u řeky, kam jsem mrtvolu

hodil. Nikdo vyjma mé ubohé Mabel si nevšiml jeho zmizení, anebo

se nad tím třeba někdo zamýšlel, ale ona si netroufla o tom mluvit.

Jenže vše bylo nadarmo, neboť když jsem se po několikaměsíční

nepřítomnosti vrátil - nedokázal jsem tam setrvat ani okamžik -,

dozvěděl jsem se, že Mabelina hanba vyšla najevo a přivodila jí smrt.

Až do toho dne jsem se utěšoval myšlenkou, že můj zlý čin jí

zachránil budoucnost, ale když jsem teď zjistil, že bylo již pozdě a že

má ubohá milovaná byla vinou toho muže poskvrněna, uprchl jsem,

neboť má nesmyslná vina mě tížila víc, než jsem mohl snést.

Ach, pane, vy jste žádný takový hřích nespáchal, a proto nevíte,

jak těžce se s ním žije! Možná si myslíte, že si na to člověk postupem

času zvykne, ale opak je pravdou. Břemeno roste z hodiny na hodinu,

až je nesnesitelné, a zároveň ve vás sílí tušení, že navždycky

zůstanete před nebeskou branou. Vy nevíte, co to znamená, a já se

modlím k Bohu, abyste to nikdy nepoznal. Prostí lidé, jimž se zdá

všechno možné, myslí na sebe jen zřídka anebo vůbec ne. Je to pro

ně jen slovo a oni jsou spokojení s tím, jak život ubíhá - ale vy si

nedovedete představit, co tohle slovo znamená pro věčně prokletého,

vy nemůžete ani tušit či změřit jeho touhu, s níž doufá, že tahle brána

se před ním otevře, aby se mohl připojit k bělostným postavám.

A tím se dostáváme k mému snu. Zdá se mi, že vidím před sebou

bránu s mříží z ocelových tyčí tlustých jak stěžeň, které sahají až do

oblak a jsou tak těsně vedle sebe, že je jimi vidět jen nepatrná část

krystalové jeskyně, v níž se zdržuje mnoho bíle oděných postav,

jejichž tváře září radostí. Když stojím před tou bránou, mé srdce a

125

má duše jsou tak okouzleny a plny touhy, že zapomínám na všechno

soužení.

U brány stojí dva obrovití andělé s mohutnými křídly a - ach ano!

- s tak přísnou tváří. Oba drží v jedné ruce ohnivý meč a v druhé

řetěz závory, která při sebemenším doteku povolí. Poblíž

rozeznávám několik postav v černém: hlavy mají zakryté kapuci,

takže vidím jen jejich oči; tyto postavy podávají všem nově

příchozím bílá roucha, jaká nosí andělé. Pak se ozve hlas a poručí

nám, abychom si roucha oblékli, aniž bychom je přitom pošpinili,

neboť jinak nás andělé nevpustí, nýbrž nás svými ohnivými meči

srazí dolů.

Obléknu si rychle své roucho a spěchám k bráně; nepohne se

však, a když anděl ukáže na mé roucho, namísto aby povolil závoru,

pohlédnu na sebe a zhrozím se, neboť můj šat je potřísněn krví. I mé

ruce jsou červené; krev se na nich rudě leskne jako tehdy u řeky. A

pak zvednou andělé své ohnivé meče, aby mě smetly, má hrůza

roste... a probudím se. Znovu a znovu se mi vrací tenhle hrozný sen.

Nikdy se z něj nepoučím, nikdy si na něj nevzpomenu, a pokaždé

poznovu doufám, abych byl nakonec o to děsivěji zklamán.

A já vím, že tenhle sen nepřichází z té známé temnoty, v níž se

sny zdržují, nýbrž že mi jej sesílá Bůh jako trest! Nikdy, nikdy

bránou neprojdu, neboť mé zakrvácené ruce vždy pošpiní andělská

roucha!"

Poslouchal jsem Jakoba Settlea jako očarovaný. V jeho hlase

znělo cosi tak vzdáleného, výraz jeho očí, jež hleděly skrze mě do

neznáma, byl tak zasněný a mysticky zamžený a jeho povznesená řeč

byla v tak podivném protikladu k jeho obnošeným šatům a

chudičkému vybavení, že jsem sám uvažoval, zda to všechno snad

není jen sen.

Oba jsme dlouho mlčeli. Hleděl jsem na muže před sebou s

rostoucím údivem. Když se vyzpovídal, zdálo se, že jeho duše, jež

předtím ležela rozmetaná na zemi, se s nezdolnou silou opět

pozvedla. Jeho příběh mě měl vylekat a poděsit, ale nic takového

jsem nepocítil.

126

Jistě není nijak příjemné stát se vrahovým důvěrníkem, ale tenhle

ubohý chlapík byl tehdy zřejmě přespříliš vyprovokovaný a onen

krvavý čin spáchal z tak nesobeckých motivů, že jsem si neosoboval

žádné právo jej soudit.

Mým úkolem bylo jej utěšit, a proto jsem promluvil, jak

nejklidněji jsem dovedl, i když srdce mi hlasitě a rychle tlouklo:

„Nezoufejte, Jakobe Settle. Bůh je nadmíru dobrotivý a jeho

milosrdenství je veliké. Žijte a pracujte dál v naději, že jednoho dne

budou hříchy minulosti odčiněny."

Tady jsem se odmlčel, neboť jsem viděl, že jej obestírá spánek,

tentokrát zdravý a přirozený.

„Spěte," řekl jsem tedy, „budu u vás bdít, a po zbytek dnešní noci

už vás žádné zlé sny nebudou pronásledovat."

Ještě jednou se vztyčil a prohlásil: „Nevím, jak vám poděkovat za

vaši dobrotivost, kterou jste mi prokázal, ale myslím, že nejlepší

bude, když půjdete. Vynasnažím se ve spánku od všeho odpoutat.

Když jsem vám všechno vypověděl, připadám si mnohem volnější.

Pokud ve mně zůstala ještě špetka chlapské odvahy, pokusím se s

životem vypořádat sám."

„Půjdu tedy, jestli si to přejete," odpověděl jsem.

„Držte se ale mé dobře míněné rady a nežijte už dál tak osaměle.

Obklopte se lidmi, žijte s nimi. Sdílejte s nimi jejich radosti i starosti,

a to vám pomůže zapomenout. Tahle osamělost vám jen zastírá

mysl."

„To udělám!" odpověděl napůl při vědomí, neboť jej zmáhal

spánek.

Otočil jsem se k odchodu a on za mnou hleděl. Když jsem se

dotkl závory, znovu jsem ji nechal zapadnout, vrátil se k lůžku a

natáhl ruku. Jakob se zvedl a oběma rukama ji stiskl; popřál jsem mu

dobrou noc a pokusil se ho povzbudit:

„Odvahu, příteli, odvahu! Na tomhle světě máte ještě spoustu

práce, Jakobe. Pořád ještě si můžete obléknout bílé roucho a projít

tou ocelovou branou!" A s těmito slovy jsem odešel.

127

O týden později jsem našel jeho chatrč prázdnou, a když jsem se

po něm vyptával v práci, slyšel jsem jen, že odešel „někam na sever",

ale nikdo nevěděl přesně kam.

Za dva roky nato jsem na pár dní navštívil svého přítele doktora

Munra v Glasgowě. Byl to velice zaměstnaný muž a neměl času

nazbyt, aby se mi věnoval, a tak jsem dny trávil výlety do údolí

Trossachsu a podél jezera Loch Katrine a po březích Clyde.

Předposlední večer mého pobytu jsem se vrátil o něco později než

obvykle a zjistil jsem, že můj hostitel se rovněž opozdil. Služka mi

sdělila, že ho zavolali do nemocnice - kvůli neštěstí v plynárně - a k

večeři bude prostřeno až za hodinu; řekl jsem jí tedy, že půjdu dok-

toru Munrovi naproti a vrátím se společně s ním. Když jsem dorazil

do nemocnice, našel jsem svého přítele, jak si právě umývá ruce před

cestou domů. Pozeptal jsem se mimochodem i na to, co se stalo.

„Och, nic neobvyklého! Stačí roztřepené lano, a lidský život je

vniveč. Dva muži pracovali v plynojemu, když se přetrhlo lano, na

němž viselo jejich lešení. Muselo k tomu dojít krátce před obědem a

jejich nepřítomnosti si tak ostatní všimli až po návratu k práci. V

plynojemu bylo okolo dvou metrů vody, takže ti dva ubožáci vskutku

bojovali o holý život. Jeden z nich byl ještě naživu - ovšem měl již

na kahánku - a nebylo snadné ho dostat ven. Podle všeho vděčil za

svůj život kamarádovi, a já zatím neslyšel o větším hrdinství. Ti dva

se udržovali na hladině plaváním, dokud jim síly stačily, ale nakonec

byli oba tak vysílení, že je nevzpružila ani světla nad nimi a muži,

kteří se spouštěli na lanech, aby jim pomohli. Jeden z těch dvou si

však stoupl na dno a tlačil kamaráda nad hlavou nahoru. A těch

několik nádechů byla hranice mezi životem a smrtí.

Když je konečně vytáhli, oba vypadali strašidelně, protože voda

se plynem a térem spojí do purpurově rudé kaše. Zachráněný

vypadal, jako by se vykoupal v krvi. Fuj!"

„A ten druhý?"

„Och, ten vypadal ještě hůř. Ale musel to být víc než ušlechtilý

člověk. Boj pod vodou byl asi hrozný. To se mimochodem pozná už

podle toho, jak jeho končetiny byly úplně bez krve. Stačilo na něj jen

128

pohlédnout, a člověka hned napadlo, proč by nemohla existovat

stigmata. Skoro bych řekl, že takovouhle rozhodností se dá dosáh-

nout na světě čehokoli. Ano, možná i otevřít brány do nebe! Poslyšte,

příteli, ten pohled obzvláště před večeří není nijak potěšující, ale vy

jako spisovatel se o takové podivné případy zajímáte. Tohle byste

neměl propásnout, neboť podle všeho už nebudete mít možnost něco

takového ještě kdy vidět." Během hovoru jsme dorazili až do

nemocniční márnice.

Tělo leželo na nosítkách těsně zabalené do bílého plátna.

„Vypadá jako kukla, že ano? A věřte mi, Jacku, pokud je v těch

starých mýtech zrnko pravdy a duše je něco jako motýl, pak z téhle

kukly vzešel obzvláště cenný exemplář a do křídel nasbíral všechno

slunce. Jen se podívejte!"

Odhalil tvář. Vyhlížela vskutku strašlivě, jako by byla pokrytá

krví. Ale já toho muže poznal okamžitě - byl to Jakob Settle!

Můj přítel shrnul plátno o něco víc.

Ruce měl zkřížené na purpurově rudé hrudi, kam je uctivě

položila nějaká citlivá duše. Když jsem je uviděl, srdce mi začalo bít

rychleji, neboť jsem si vzpomněl na Settleův mučivý sen. Teď byly

tyhle ubohé, statečné ruce bez poskvrny, bělostné jako sníh. A jak

jsem je pozoroval, měl jsem pocit, že ten hrozivý sen tím skončil.

Tahle ušlechtilá duše si nakonec zasloužila přístup bránou. A bílé

roucho již nebylo potřísněné rukama, které si je oblékaly.

129

Pan Arthur Fernlee Markam, který si pronajal takřečený

Červený dům nad Crookenem, byl londýnský obchodník, a protože v

Londýně vyrostl a nevytáhl z něj paty, dříve než zamířil na letní

dovolenou do Skotska, považoval za nutné obstarat si kompletní kroj

skotského horala, jaký je možno vídat na barevných litografiích či na

varietních pódiích. Kdysi ve varieté Empire viděl jednu frašku, v níž

představitel hlavní role MacKřiklouna z Křiklounova sklidil

ohromný úspěch se slavnou skotskou písní „Nic chlapa tak nezahřeje

jako řácká držková!", a od té doby uchovával v srdci věrný obraz to-

hoto malebného a téměř válečnického kostýmu. Dokázal-li by někdo

číst panu Markamovi myšlenky, týkající se volby Aberdeenshiru

coby prázdninového cíle, zjistil by, že barvami hýřící postava

MacKřiklouna z Křiklounova pózuje v popředí obrazu, jež se prostírá

před vnitřním zrakem páně Markamovým.

Ať už tomu však bylo jakkoli, volba naštěstí padla - co se krásy

krajiny týče - na Crooken Bay. Je to přepěkný záliv mezi

Aberdeenem a Peterheadem, před nímž daleko do Severního moře

sahá několik nebezpečných útesů, známých jako Ostruhy. Mezi nimi

a Crookenem ležícím pod ochranou severních skalisek se otevírá

zátoka rámovaná dunami porostlými travou, kde žijí tisíce králíků.

Dvě předsunutá skaliska označují z obou stran konec zátoky, a když

při východu či západu sluneční paprsky dopadají na narudlé

syenitové kvádry, je to pohled víc než malebný.

Zátoka má plochou písečnou pláž, a moře za odlivu, který je tu

výrazný, zanechává za sebou širou pláň, z níž tu a tam ční sítě a

nevody rybářů lososů. Na jednom konci zátoky se zvedá malá

skupinka skal, jejichž špice jsou vidět i při silném přílivu, pokud je

za větrného počasí nezalévají smaragdové vlny. Při odlivu jsou

naopak obnaženy až k písečnému podkladu. A tady se nacházejí

jediné zrádné písky v této části východního pobřeží. Mezi oběma

skalami, vzdálenými od sebe necelých padesát stop, leží pohyblivý

písek, který je podobně jako v Godwinu nebezpečný jen při

postupujícím přílivu. Prostírá se směrem k moři, dokud pozvolna

130

nezmizí ve vodě, a směrem k pevnině až tam, kde začíná pevný pod-

klad pláže.

Na pahorku za dunami leží napůl cesty mezi Ostruhami a

přístavem v Crookenu Červený dům. Zvedá se uprostřed skupinky

jedlí, které jej ze tří stran chrání proti větru a ponechávají volný

výhled na moře. Udržovaná starobylá zahrádka se táhne až k silnici,

a pokud ji přejdete, uvidíte travnatou stezku, vhodnou i pro lehčí

povozy, která se táhne mezi dunami až dolů ke břehu.

Když rodina Markamů dorazila do Červeného domu, poté co

strávila šestatřicet hodin jízdy aberdeenským parníkem Ban Righ na

cestě z Blackwallu, pak přesedla na vlak do Yellonu a nakonec

urazila tucet mil v kočáře, byli všichni zajedno, že tak okouzlující

krajinu ještě nikdy neviděli. Tato všeobecná spokojenost byla o to

pozoruhodnější, že žádný z členů rodiny až dosud nebyl ochoten

považovat cokoli nebo kohokoli za skotskou hranicí za příjemné či

třeba jen snesitelné, což mělo nejrůznější důvody. I když rodina byla

početná, obchod jim dovoloval všemožný luxus, ponejvíce v hýřivém

oblečení. Četnost nových šatů děvčat Markamových byla zdrojem

závisti jejich důvěrných přítelkyň a radostí pro ně samotné.

Arthur Fernlee Markam své rodině o novém kostýmu nic neříkal.

Nebyl si zcela jistý, zda by se mu nevysmáli či alespoň

nezašpičkovali, a protože byl v tomto ohledu citlivý, považoval za

lepší počkat na vhodné okolnosti, dříve než se objeví v plné parádě

své nádherné výbavy. Zakládal si převelice na tom, aby měl vskutku

úplný skotský kostým, a proto hojně navštěvoval nově otevřený

První všeskotský obchod tartanovým střižním zbožím pánů

MacCalluma Morea a Rodericka MacDhua v Copthallu. Tam si

nechal zevrubně poradit od majitele podniku MacCalluma, jak se

sám tituloval, aniž by dělal nějaké ciráty s neužitečnými osloveními

jako velevážený pán či zeman. Spony, knoflíky, řemínky, brože a

jiné ozdoby všeho druhu byly kriticky zhodnoceny, až nakonec bylo

objeveno orlí pero dostatečně velkolepých rozměrů, aby výbava byla

kompletní.

Markam byl však se svou volbou spokojen až tehdy, když spatřil

hotový kostým, jehož živě zbarvený pléd skýtal působivý podklad

131

pro množství stříbrných doplňků, broží z kouřového křemene,

filibeg, dýku a kožešinovou brašnu. Zprvu myslel na kostýmní pléd

královského rodu Stuartů, ale této ideje se opět vzdal, když mu

MacCallum připomněl, že by se s ním mohl dostat do potíží v okolí

Balmoralu. MacCallum, který mimochodem hovořil s podivně

londýnským přízvukem, obratem navrhl jiné plédy; pokud však měla

být zachována pečlivost při výběru, pan Markam mohl očekávat

všemožné obtíže, troufne-li si vstoupit na rodnou hroudu klanu, jehož

barvu by si přivlastnil.

MacCallum byl nakonec ochoten - samozřejmě na náklady pana

Markama - utkat speciální vzor, který se nepodobá žádnému

existujícímu plédu, i když jim bude v lecčems podobný. Jeho

základem byl pléd stuartovský, upomínal však na jednoduchou

strukturu plédů klanu Macalisterů a Ogilvie, zatímco neutrální

barevná kombinace evokovala klan Buchananů, Macbethů, pohlavára

Macintoshů a Macleodů.

Když Markamovi ukázali vzorek, nedokázal zcela potlačit jisté

obavy, zda jeho blízkým nebude připadat příliš barevný; jelikož však

byl Roderick MacDhu bytostně nadšen a vzorek velebil ostošest, dál

nic nenamítal. Zcela správně uvažoval, že koneckonců musí být vše

v naprostém pořádku, když i opravdový Skot jako MacDhu je jím

unesen - obzvlášť když mu tento člověk byl vzezřením i postavou

vskutku podobný.

Když MacCallum převzal šek - který byl mimochodem pěkně

mastný - dodal ještě: „Dovolil jsem si s prominutím téhle látky utkat

o něco víc, pokud byste ji v budoucnu vy či vaši přátelé potřebovali."

Markama to potěšilo a prohlásil, že proti tomu samozřejmě nic

nenamítá a jen doufá, že tento rozkošný vzor, který společně navrhli,

si v budoucnu získá oblibu. Jistě se tak stane a prodá se ho co nejvíc.

Markam vyzkoušel oblek poprvé večer v kanceláři, když

zaměstnanci odešli. Výsledek jej nadchnul a zároveň poněkud

vyděsil. MacCallum provedl svou práci velmi důkladně, takže

nechybělo nic, co by mohlo přispět ke cti bojechtivého majitele.

Šavle a pistole nemají samozřejmě při každodenních

příležitostech co pohledávat, řekl si proto Markam pro sebe, když

132

oblek znovu svlékal. Rozhodl se jej obléct poprvé až při přistání ve

Skotsku, a když onoho rána Ban Righ čekal před majákem u Girdle

Ness na příliv, aby mohl zajet do Aberdeenu, vyšel ve svém novém,

pestrobarevném kostýmu z kabiny.

První poznámku, kterou zaslechl, pronesl jeden z jeho synů, který

jej zprvu vůbec nepoznal.

„To je teda chlapík! U všech čertů! To je sám guvernér!" S těmito

slovy kluk zmizel a dusil smích polštářem v salonu.

Markam se plavil po moři mnohokrát, a proto mu kymácení lodi

příliš nevadilo, takže jeho od přírody červený obličej ještě víc zrudl,

když se náhle stal středem všeobecné pozornosti. Hlavně si přál, aby

neměl tak holou hlavu, neboť si venku v té zimě uvědomil, že na

jedné straně čtverácky nasazené čepice glengarry je velké holé místo.

Přesto kráčel neznámým spolucestujícím statečně vstříc. A zaslechl-

li nějaké jejich komentáře, nedal na sobě nic znát.

„Podle mě se ten chlap zbláznil," podotkl jeden Londýňan v

nápadně károvaném obleku.

„Nemá to v hlavě v pořádku," souhlasil s ním vytáhlý yankee,

který trpěl mořskou nemocí a jel převzít svou rezidenci před branami

Balmoralu.

„Úžasný nápad! Na to si musíme připít. Teď je ta nejlepší

příležitost!" prohlásil mladý student z Oxfordu, který cestoval domů

do Invernessu.

Nakonec však pan Markam zaslechl hlas své nejstarší dcery.

„Kde je? Kde je?" volala a běžela po palubě, až za ní povlával

klobouk upevněný stuhou. Na tváři měla ustaraný výraz, neboť

matka jí právě popsala otcův zjev; když ho však před sebou spatřila,

dostala okamžitě záchvat smíchu, který vyústil bezmála v hysterický

výstup. Podobně reagovaly i ostatní děti. Když se dostatečně na-

smáli, vrátil se pan Markam do kabiny a nařídil své ženě, aby rodině

sdělila, že si ji přeje ihned vidět. Přišli všichni a pokoušeli se

ovládnout.

Markam k nim velice mírně promluvil: „Milovaní, nedostáváte

ode mě všichni dostatečné kapesné?"

133

„Ano, tati!" odpověděli vážně. „Stěží by někdo mohl být

velkorysejší!"

„Neponechávám vám volnost v oblékání?"

„Ano, tati!" Tentokrát to znělo poněkud rozpačitě.

„Nebylo by potom od vás milejší a vlídnější, moji drazí, abyste

mě tímhle způsobem nedostávali do úzkých, i když mám na sobě

oblek, který vám připadá směšný, třebaže je v zemi, kde chceme

pobývat, veskrze obvyklý?"

Jejich jedinou odpovědí byly svěšené hlavy.

Byl to hodný táta, a to věděli všichni.

Markam spokojeně kývl a pokračoval: „Tak dobře, a teď jděte a

bavte se! Už o tom nemluvme." Pak se sám vrátil na palubu a

statečně snášel výsměch spolucestujících, jejichž středem pozornosti

se bezpochyby stal, i když v jeho doslechu si nikdo žádnou

poznámku nedovolil.

Údiv a veselí, jež na lodi Ban Righ jeho kostým vyvolal, nebyly

však ničím ve srovnání se senzací v Aberdeenu. Kluci z ulice,

přístavní povaleči i matky s dětmi, všichni, kdo čekali na molu, je v

hejnech sledovali, když Markamovi zamířili k nádraží; dokonce i

nosiči se staromódními polštářky na ramenou a novomódními

vozíky, kteří vyčkávali na cestující u lodní lávky, je následovali se

zmateným údivem. Naštěstí byl vůz do Peterheadu již připraven k

odjezdu, takže utrpení netrvalo dlouho. V kupé nebylo nádherný

skotský kostým téměř vidět, a protože na nádraží v Yellonu čekalo

jen málo lidí, prošlo i tam vše bez nesnází.

Když se však vůz blížil ke Crookenu, rybáři vyšli na zápraží, aby

viděli, kdo projíždí kolem, a pozdvižení bylo přímo nepopsatelné.

Děti mávaly čepicemi jako divé a utíkaly za vozem; muži se zvedali

od sítí a odpočinku a kráčeli za ním; ženy držely děti pevně v náručí

a rovněž se připojovaly k zástupu. Koně byli po dlouhé cestě unavení

a svah příkrý, takže se dav mohl pozvolna shromáždit a kočár

dokonce předejít.

Paní Markamová a nejstarší dívky by byly rády protestovaly,

anebo přinejmenším něco podnikly, aby posměch, který viděly na

všech tvářích kolem, byl pro ně snesitelnější, ale domnělý skotský

134

horal hleděl tak přesvědčivě, že se téměř poděsily a netroufly si jej

oslovit.

Možná že samotné orlí pero na holé hlavě, brož s kouřovým

kamenem na mohutných ramenou, šavle a dýka na tučném bříšku a

pistole v ponožce vedle mohutného lýtka splnily svůj účel a působily

bojechtivě a děsivě! Když Markamova rodina dorazila k Červenému

domu, byla tam uvítána částí vesničanů z Crookenu se zdviženými

klobouky a uctivým mlčením; ostatní spěchali za nimi vzhůru do

kopce. Mlčení bylo nyní přerušeno hlubokým hlasem:

„No teda! Ale zapomněl na dudy!"

Sloužící přijeli o několik dnů dříve, takže vše již bylo uchystané.

Po dobrém obědě byly útrapy cesty a nepříjemnosti, jež způsobil

Markamův oblek, rychle zapomenuty.

Ten den odpoledne podnikl Markam ve svém hávu procházku po

Crookenu. Byl sám, neboť jeho žena a obě dcery měly kupodivu

silné bolesti hlavy a musely si odpočinout po strázních cesty.

Nejstarší syn, který se sám označoval již za mladého muže, vyrazil

na průzkumnou výpravu. Druhý chlapec - samozřejmě jen náhodou -

spadl do vody, jakmile zjistil, že má otce doprovázet, a teď se musel

sušit a nově převléknout. Protože však ještě nikdo nevybalil jeho

oblečení, nemohl to zvládnout bez dalšího zdržení.

Pan Markam nebyl se svou procházkou zcela spokojen. Neměl

příležitost promluvit se sousedy. Bylo tu jistě dost lidí, neboť domky

a chatky jich byly plné, ale venku postávali lidé ve dveřích buď

hodně daleko za jeho zády, anebo kráčeli po ulici daleko před ním.

Procházel-li kolem domů, všude viděl jen mizet hlavy za okny a

dveřmi. Jediný rozhovor nebyl zrovna nejpříjemnější a navíc to byl

monolog. Pronesl jej podivný stařík, který sotva kdy otevřel ústa, a to

jen proto, aby v kostele řekl amen. Jeho jediným úkolem bylo čekat

ráno kolem osmé u okna poštovní stanice, dokud pošta k jedné

hodině nepřijela; pak odnesl pytel dopisů do nedalekého zámku

jakéhosi barona. Zbytek dne proseděl na obvyklém místě v protáhlé

části přístavu, kde se do vody házely zbytky ryb, shnilé návnady a

odpadky, čehož s radostí využívaly kachny.

135

Když Saft Tammie viděl Markama přicházet, zvedl oči, jež

obvykle zíraly do prázdna před sebou a teď jako by je oslnilo slunce,

protřel si je a přiložil k nim ruku. Pak vyskočil, varovně pozvedl

druhou ruku k nebi a zvolal:

,„Marnost nad marnostmi, řekl Kazatel.' Člověče, dej na varování

včas! ,Poučte se na kvítí polním, kterak roste: nepracuje ani nepřede.

A aj, pravím vám, že ani Šalomoun ve vší slávě tak oděn nebyl, jako

jedno z nich!' Člověče! Člověče! Tvá marnivost je jako pohyblivý

písek, který spolyká vše, co je mu nablízku. Střež se marnivosti!

Střež se pohyblivého písku, jenž na tebe číhá a spolkne tě! Pohleď na

sebe! Poznej svou marnivost! Pohleď sobě tváří v tvář, abys

okamžitě poznal, jak zničující je tvá marnivost. Uvědom si ji, poznej

ji a lituj jí, dřív než tě pozře zrádný písek!" Pak se znovu posadil,

aniž by dodal jediné slovo, a zíral dál bezvýrazně před sebe.

Markam byl touto tirádou, která se snesla na jeho osobu, poněkud

vyveden z míry. Pokud by neměl co do činění s očividným

pomatencem, připadlo by mu to jako excentrický příklad skotského

humoru anebo nestydatosti, ale takhle vážnost tohoto poselství - a jak

pochopil, o to tu šlo - podobný výklad znemožnila. Markam byl však

rozhodnut se posměváčkům nepoddat, a i když doposud ve Skotsku

neviděl nic, co by se podobalo mužské suknici, bude ty šaty nosit dál.

Když se po míň než půlhodině vrátil domů, zjistil, že všichni

členové rodiny i přes silné bolesti hlavy vyrazili na procházku.

Využil tedy příležitosti, která se mu tak naskytla, zavřel se ve své

převlékárně, svlékl si kostým a flanelovou košili, vykouřil doutník a

trochu si zdříml.

Probral jej až návrat rodiny, a tak si znovu kostým oblékl a

objevil se v salonu, kde se podával čaj.

Toho odpoledne už z domu nevyšel; po večeři se však znovu

objevil v celé své nádheře - samozřejmě že k večeři se převlékl - a

sám se vydal na procházku dolů k moři. Mezitím se již rozhodl, že

než začne kostým nosit každý den, bude si na něj pomalu zvykat.

Měsíc právě vyšel, a Markam v jeho svitu scházel po pěšině mezi

písečnými dunami a brzy dorazil na pláž.

136

Písek tu byl při odlivu tvrdý jako kámen, a tak Markam došel

skoro až na konec zálivu. Tam si všiml několika podivně

tvarovaných skal, jež si chtěl prohlédnout zblízka; dorazil k té

nejbližší, vylezl nahoru a vychutnával nádherný výhled z výšky pěti

či šesti metrů nad pláží. Měsíc dospěl právě nad vršky Pennyfoldu a

ozařoval jen nejvyšší skalní špice Ostruh, takže daleko v moři stříbři-

tě zářily, zatímco spodní část skal se skrývala v temných stínech. Jak

se měsíc posouval nad mysem, ozářil nejprve Ostruhy a pak také

pláž.

Pan Markam nějaký čas nehnutě seděl a sledoval vycházející

měsíc, který ozařoval stále větší plochu. Poté se otočil, pohlédl na

východ na moře a vychutnával mír, krásu a nenucenost téhle

scenérie. Hluk města - pochmurnost a vypětí a únavnost života v

Londýně - se zdály být daleko za ním, a on v tomto okamžiku žil vol-

ným a bezstarostným životem. Pohlédl na lesknoucí se vodu, jež se

pomalu posouvala po písku a téměř neznatelně se blížila - nastával

příliv. Zároveň uslyšel kdesi v dálce na pláži volání.

Rybáři na sebe cosi křičí, řekl si pro sebe a otočil se. Přitom se

téměř vyděsil, protože i když mrak právě zakryl měsíc, rozeznal

zrcadlový obraz sebe sama na protější skále - uviděl hlavu bez vlasů

a skotskou čapku s obřím orlím perem.

Jak klopýtal pozpátku, smekl se a začal klouzat dolů mezi

skalami. Nijak se tím netrápil, neboť písek byl nehluboko pod ním, a

v myšlenkách se beztak zabýval víc podivným zjevením, které právě

zmizelo. Aby byl co nejdříve na pevné zemi, chtěl dokonce dolů

seskočit, ale v tu chvíli jej instinkt varoval před nebezpečím: všiml

si, jak se zdánlivě pevný písek podivně hýbe.

Najednou dostal strach. Kolena se mu podlomila, takže neskočil,

nýbrž uboze sklouzl po skalnatém podloží a odřel si nohy.

Nohama se dotkl písku - a pronikl jím jako vodou až po kolena.

Teprve pak si Markam uvědomil, že má pod sebou pohyblivé písky.

Divoce tápal po skále, aby neklesal dál, a naštěstí našel výstupek, k

němuž se instinktivně přimkl. Pokoušel se zavolat, jenže zprvu těžce

lapal po dechu a vydal ze sebe se značným vypětím jen jedinou

hlásku. Zavolal tedy znovu, a zvuk jeho vlastního hlasu jako by mu

137

dodal novou odvahu a novou sílu, neboť se mu podařilo se udržet na

skále déle, než čekal - třebaže se v naprostém zoufalství držel

jediného výstupku. Jeho stisk začal právě povolovat, když ke své

radosti nad sebou uslyšel drsný hlas.

„Zaplať pámbu, že jsem se neomeškal!" Rybář v holínkách do

pasu přelézal k němu po skále. „Vydržet, člověče! Hned jsem tam!"

povzbuzoval jej, zatímco slézal dolů a hledal vhodné místo pro nohy.

Pak se pevně zachytil levačkou skály, sehnul se k Markamovi, chytil

ho za loket a křikl: „Držte se mě, člověče! Držte se pevně oběma

rukama!"

S těmito slovy začal rovnoměrně táhnout, vytáhl Markama z

hladových pohyblivých písků a pomohl mu do bezpečí na skále. Tam

ho ani nenechal vydechnout a hned ho strkal před sebou přes skálu a

pevný písek a pustil ho až tehdy, když Markam, který se stále ještě

třásl, konečně stál v bezpečí na pláži.

Pak prohlásil: „Přišel jsem právě včas, člověče! Kdybych se

nesmál těm hlupákům a hned se nerozběhl, zmizel byste teď beze

stopy! Wully Beagrie si myslel, že jste duch, a Tom MacPhail chtěl

přísahat, že vidí skřítka! Ne, já na to. To je jen ten pomatenej

138

Angličan - cvok z muzea voskovejch figurín. Hned jsem si myslel, že

o pohyblivejch pískách nic nevíte, protože jste tu cizej a trochu

divnej - ne-li hotovej blázen! Volal jsem, abych vás varoval, a hned

pak jsem vypálil. Ať už jste se z tej marnivosti napůl nebo úplně

zbláznil, zaplať pámbu, že jsem dorazil včas!" Při těch slovech uctivě

smekl.

Pan Markam byl hluboce dojat a děkoval svému zachránci, který

jej vyrval tak hrozivé smrti; když mu však byla znovu předhazována

marnivost, nakrčil zlostně čelo. Užuž chtěl hněvivě odpovědět, vtom

jej však k jeho vlastnímu údivu napadlo varování poblázněného listo-

noše: „Poznej svou marnivost a lituj jí, dřív než tě pozřou pohyblivé

písky!"

Teď se upamatoval i na svůj zrcadlový odraz, který uviděl, a na

náhlé nebezpečí v pohyblivých píscích, jež mu hrozilo bezprostředně

poté. Na minutu se odmlčel a pak řekl:

„Dobrý muži, vděčím vám za svůj život!"

„Ne! Ne!" odpověděl uctivě neohrožený rybář. „Za to vděčíte

Bohu a já jsem jen rád, že jsem mohl být pokorným nástrojem jeho

milosrdenství."

„Ale dovolte mi, abych vám poděkoval," pokračoval Markam a

držel zachráncovy ruce ve svých. „Srdce mi stále buší a nervy mám

příliš napjaté, než abych dokázal něco říct, ale musíte mi věřit, že

jsem moc, moc vděčný!" Očividně byl hluboce dojat, neboť mu

vstoupily slzy do očí.

Rybář odpověděl s drsnou, ale opravdovou dvorností: „Jaj, pane,

jen mi děkujte, když vás to uklidní. Já na vašem místě bych byl taky

vděčnej. Ale, pane, co se mě týče, já žádný vděk nepotřebuju. Mám

radost, to mi věřte!"

To, že byl Arthur Fernlee Markam doopravdy vděčný, se ukázalo

o něco později. Za necelý týden doplula nejkrásnější rybářská loď,

kterou kdo kdy v kraji okolo Peterheadu viděl, do crookenského

přístavu a tam zakotvila. Loď byla opatřena plachtami a výbavou

všeho druhu, k níž patřily i ty nejlepší sítě. Kapitán a posádka odjeli

kočárem, poté co rybářově ženě předali papíry, v nichž stálo černé na

bílém, že loď patří jejímu muži.

139

Když se pan Markam společně s rybářem lososů vrátil do

vesnice, požádal svého průvodce, aby o nebezpečném výstupu

nemluvil, aby se jeho drahá žena a děti nepoděsily. Chtěl se

pohyblivých písků výslovně vyvarovat, a důkladně se na ně proto

vyptal, dokud si nemyslel, že ví vše. Dřív než se rozloučili, zeptal se

rybáře, zda si ve chvíli, kdy jej spěchal zachránit, nevšiml ještě druhé

podobně oblečené postavy na další skále.

„Ne, ne!" zněla odpověď. „Tady u nás se žádnej podobnej

blázínek nevyskytuje. Od dob Jamie Fleemana tu nikdo takovej není

- to byl dvorní šašek lorda Udnyho. Člověče, takový neznabožský

mundúr, jako nosíte vy, tu nikdo neviděl, co svět světem stojí. A já si

dovedu představit, že ten váš oblek není zrovna recht na sedění na

studené skále. Člověče, to nemáte strach, že dostanete revma nebo

housera, když si tak sedáte nahej na holou skálu. Dneska ráno, když

jste přijeli, jsem si myslel, že to trochu přeháníte, ale kdo provádí

takovýhle věci, musí bejt hotovej blázen!"

Pan Markam se k tomu raději nevyjádřil, a protože došli skoro až

k jeho domu, pozval rybáře na sklenku whisky, jež byla s díky

přijata. Pak se s přáním dobré noci rozloučili. Markam varoval

rodinu před pohyblivými písky, aniž by se však zmínil, v jakém

nebezpečí se sám doopravdy nacházel.

Tu noc nemohl usnout. Slyšel zvon na kostele bít každou hodinu

a i přes veškeré úsilí neusnul. Neustále si připomínal úděsný zážitek

v pohyblivém písku a myslel na Safta Tammieho, který prolomil své

obvyklé mlčení, aby ho varoval před marnivostí a jejími následky.

Stále znovu si kladl otázku: „Jsem opravdu tak marnivý, že mě

považují za blázna?" Odpovědi se mu dostalo slovy potrhlého

proroka: „Marnost nad marnostmi. Poznej svou marnivost a lituj jí,

dřív než tě pozře zrádný písek!"

Markam se pomalu začal obávat nadcházejícího neštěstí a měl

pocit, že v pohyblivém písku nakonec zmizí, protože tam uviděl svůj

zrcadlový obraz.

S rozedněním konečně neklidně usnul, pravděpodobně se však

těchto myšlenek nemohl zbavit - dokonce ani ve snu -, neboť jeho

žena jej probudila a prohlásila:

140

„Spi už klidně! Ten prokletý skotský oblek ti pomotal hlavu. A

pokud to jde, nemluv ze spaní!"

Markamovi jako by se ulehčilo, a z duše mu zřejmě spadla velká

tíha, nedokázal to ovšem nijak zdůvodnit. Proto se zeptal ženy, co ve

snu říkal.

„Opakoval jsi to tolikrát, že jsem si to snadno zapamatovala,"

pronesla. „,Ne z očí do očí! Viděl jsem to orlí pero na holé hlavě!

Ještě je naděje! Jen ne tváří v tvář!' A teď konečně spi! Dobrou noc!"

A Markam skutečně usnul, neboť mu připadalo, že proroctví

potřeštilce se rozhodně nevyplnilo. Neviděl svého dvojníka tváří v

tvář - aspoň doposud.

Časně ráno jej probudila služka a sdělila mu, že u dveří čeká

nějaký rybář a přeje si s ním mluvit. Oblékl se, jak nejrychleji

dokázal - oblek mu totiž stále ještě působil starosti -, a spěchal dolů,

protože nechtěl nechat rybáře lososů čekat. Byl však nepříjemně

překvapen, když se z návštěvníka vyklubal Saft Tammie, který se do

něj hned pustil:

„Musím hnedle na poštu, ale chtěl jsem s tebou ještě hodinku

ztratit a vidět, jestli pořád nosíš ten samej marnivej ohoz jako včera

večír. A teďkonc vidím, že to pro tebe nebylo žádný poučení. Toť

tak! Hrozivý konec ještě přijde, na to se můžeš spolehnout! Zejtra

mám dost času, proto se u tebe tu a tam stavím, dokud neuvidím, že

tě vzali čert i písek! A teď abych zas šel!" S těmito slovy odešel z

domu, a pan Markam teď doopravdy zuřil, protože služky v doslechu

jen stěží dokázaly potlačit svoje pohihňávání.

Bezmála se již rozhodl vzít si přes den svůj běžný oblek, ale

návštěva Safta Tammieho zvrátila toto rozhodnutí v pravý opak.

Všem dokáže, že není žádný zbabělec a nenechá se odradit - děj se

co děj.

Když se v plné polní objevil u snídaně, svěsily děti rázem hlavy a

v zátylku značně zčervenaly; protože se však nikdo z nich nesmál -

jen nejmladší Titus dostal záchvat smíchu a musel promptně opustit

místnost -, nemohl jim nijak vyčinit, zato se s přísným výrazem

pustil do loupání vajíčka. Nešťastná náhoda tomu chtěla, že jeho

žena se zachytila tkanicí ranního županu o jeden z knoflíků jeho

141

punčoch v okamžiku, kdy mu podávala šálek čaje a vylila mu čaj na

holá kolena. Markam nedokázal pochopitelně potlačit kletbu, na což

jeho žena rozhořčeně prohlásila:

„Co vlastně čekáš, Arthure, když ze sebe děláš blázna v tomhle

směšném obleku? Nejsi na to zvyklý - a nikdy si nezvykneš!"

Markam začal svou odpověď zvýšeným „Madam!" - ale pak se

zarazil, neboť bylo-li toto téma jednou nakousnuto, chtěla se paní

Markamová taky vymluvit. Nebyla to zvlášť příjemná pravda a

nebyla přednesena zrovna příjemným způsobem. Manželky se zřídka

chovají vlídně, pustí-li se do svého manžela, aby mu vyjasnili tu neb

onu „pravdu".

Vše skončilo tím, že Arthur Fernlee Markám se na místě zavázal,

že během pobytu ve Skotsku si nevezme jiný oblek než tento, který

jeho žena tak urazila.

Paní Markamová měla však typicky ženským způsobem poslední

slovo, jež bylo v tomto případě proneseno v slzách: „Výborně,

Arthure! Samozřejmě si můžeš dělat, co se ti zlíbí. Zesměšňuj mě ze

všech sil a zničíš ubohým dívkám všechny šance pro život. Mladí

muži nemají všeobecně valné mínění o potrhlých tchánech! Ale

varuji tě: tvoje marnivost jednoho dne skončí katastrofou - pokud

předtím neskončíš v blázinci, nebo neumřeš!"

Po několika dnech se ukázalo, že pokud si pan Markam chtěl

vyrazit ven, stěží mohl doufat v jakoukoli společnost. Dívky si tu a

tam s ním vyšly na procházku -většinou brzy po ránu anebo pozdě

večer či za deště, kdy nikdo nevycházel; vícekrát jej ujistily, že s ním

chtějí jít, ale vždy jim v tom něco zabránilo. Chlapci při těchto

příležitostech beze stopy zmizeli a paní Markamová se striktně

bránila jít s ním ven, dokud bude ze sebe dělat blázna.

V neděli nosil obvykle černý plátěný oblek, protože se správně

domníval, že názorové rozmíšky do kostela nepatří; v pondělí ráno si

však znovu oblékl svůj kostým. Mezitím by již dal nevím co za to,

aby na tenhle oblek nikdy nepomyslel; jeho britská tvrdohlavost byla

však příliš velká a on se nechtěl jen tak vzdát.

Saft Tammie se v Červeném domě objevoval každé ráno, a

protože mu Markam nedal možnost se s ním setkat, anebo mu cokoli

142

vzkázat, vracel se odpoledne, když odevzdal vak s dopisy, a číhal na

Markama, dokud nevyšel z domu. Nikdy Markama neopomněl

varovat stejnými slovy jako poprvé před nebezpečím marnivosti. Už

po několika dnech jej Markam považoval za opravdovou pohromu.

Před koncem týdne vynucená osamělost, stálé starosti a z toho

plynoucí melancholie způsobily, že pan Markam se doopravdy necítil

dobře. Byl však příliš hrdý, než aby se svěřil komukoli z rodiny, jež s

ním podle jeho názoru jednala navýsost hanebně. V noci spal

nepravidelně, a když usnul, zdály se mu hrozné sny. Aby se

především sám přesvědčil, zda je to pořád ten starý chlapík, vydával

se k tekutým pískům nejméně jednou za den a stalo se mu zvykem

zajít tam naposledy i pozdě večer. Snad to bylo tímhle zvykem, že se

mu o pohyblivém písku opakovaně zdálo. Noční můry byly stále

živější, až Markam po probuzení téměř nechápal, zda před sebou

doopravdy nemá místo neštěstí. Uvažoval dokonce, zda se z něj ne-

stal náměsíčný.

Jednou v noci byl sen tak realistický, že nedokázal uvěřit, že se

mu to jen zdálo. Několikrát zamrkal, ale pokaždé měl před sebou onu

vidinu, pokud to byla vidina, anebo skutečnost, byla-li to skutečnost.

Žlutý měsíc svítil jasně na nebi, zatímco se blížil k tekutým pískům;

viděl ozářenou plochu, jak se chvěje a třese a mísí a zvedá, takže se

po ní míhají temné stíny pokaždé, když se písek dá čas od času do

pohybu. Jak se k němu blížil, objevila se na opačné straně druhá

postava a kráčela stejně pomalu. Poznal sám sebe a vyrazil v němém

zděšení jako hypnotizován, stejně jako je pták uhranut zmijí, aby se

střetl se svým druhým já. Zatímco jej svíral poddajný písek, procitl v

smrtelném zápase, chvěl se po celém těle a v uších mu znělo

proroctví slabomyslného starce: „Marnost nad marnostmi! Poznej ji a

lituj jí, dřív než tě pozřou pohyblivé písky!"

Markam byl tak přesvědčený, že tentokrát to nebyl jen sen, že i

přes brzkou hodinu vstal, oblékl se, aniž by vzbudil svou ženu, a

vydal se k pláži. Srdce mu pokleslo, když v písku narazil na řadu

stop, v nichž hned poznal svoje vlastní. Stejné široké podpatky a

kulaté špičky -Markam ani vteřinu nezapochyboval, že tu doopravdy

byl, a napůl zděšený a napůl v tranzu sledoval stopy až k místu, kde

143

mizely v pohyblivém písku. To jeho zděšení ještě umocnilo, neboť

neviděl žádné stopy vedoucí opačným směrem a nabyl přesvědčení,

že stojí před zlověstným tajemstvím, které není s to a ani nechce

pochopit, protože by jej to pravděpodobně připravilo o rozum.

V tomto rozpoložení učinil hned dvě chybná rozhodnutí. Zaprvé

si své těžkosti ponechal jen pro sebe, a protože jeho blízcí nic

netušili, každá nevinná poznámka z jejich strany ještě více

rozdmýchávala Markamovu již beztak rozjitřenou fantazii. Zadruhé

se pustil do četby knih o výkladu snů a duchovních fenoménech, což

nezadržitelně vedlo k tomu, že přehnané nápady kdekterého

blouznivce či poblázněného filozofa nalezly v jeho pomatené hlavě

úrodnou půdu. V dobrém i zlém proto vše spělo k jedinému závěru.

Napomohl tomu rozhodující měrou i Saft Tammie, který se

dennodenně v určitou dobu pravidelně zjevoval u vchodu do

Červeného domu. Markam se po nějaké době začal zajímat o

minulost tohoto muže a zjistil následující:

Podle všeobecného přesvědčení byl Saft Tammie synem pána z

některého hrabství v okolí Firth of Forth. Začal studovat na kněze,

ale pojednou z neznámých důvodů všeho zanechal, odjel do

Peterheadu, kde se tehdy dařilo lovu velryb, a nechal se najmout na

jednu z lodí. Tak vyrážel několik let na moře a stával se stále

mlčenlivějším, a když jeho kamarádi nakonec protestovali proti tak

nemluvnému druhovi, odešel na rybářskou šalupu severní floty. Tam

pracoval spoustu let a byl vždy považován za mírného blázínka, až se

nakonec usadil v Crookenu, kde mu pán, bezpochyby znalý jeho

rodinné historie, dal práci, z níž mohl Tammie pokojně vyžít.

Duchovní, který tohle vyprávěl, ještě dodal: „Může to znít divně,

ale zdá se, že ten chlapík má vskutku podivné nadání. Zda se jedná o

jasnozřivost, v níž my Skotové tak ochotně věříme, či zda jde o jiný

druh okultních sil, nedokážu říct, ale po každé katastrofě, která se tu

někde přihodí, jsou lidé, u nichž žije, schopni citovat výrok z jeho

úst, jejž lze považovat za varování. Umírá-li někdo, je Saft neklidný

anebo nervózní - ba dokonce se i probouzí!"

Toto zjištění nijak nepřispělo k tomu, aby rozptýlilo Markamovy

starosti, nýbrž způsobilo pravý opak, a tak si proroctví ještě více

144

vštípil do hlavy. Ze všech knih, které k tomuto tématu četl, jej

nezaujala žádná jiná tolik jako Der Doppelgänger od Dr. Heinricha

von Aschenberga z Bonnu. V ní se poprvé dozvěděl o případech, kdy

lidé vedli dvojí život, přičemž jeden byl bezmála protipólem toho

druhého. Tělo žilo spolu s částí duše, a imitace těla s částí druhou.

Pochopitelně že panu Markamovi bylo jasné, že tato teorie se

výtečně hodí na jeho případ. Pohled na vlastní záda tu noc, kdy byl

zachráněn z pohyblivého písku... jeho vlastní stopy, jež bez návratu

mizely v písku... proroctví Safta Tammieho o jeho střetu se sebou

samým a záhubě ve zrádném písku - to vše je přivedlo k přesvědčení,

že je sám sobě doppelgängerem - dvojníkem.

S vědomím, že vede dvojí život, se rozhodl o tom přesvědčit.

Jednou v noci proto napsal před usnutím své jméno křídou na

podrážky bot. I tentokrát se mu znovu zdálo o procházce k

pohyblivým pískům, a když se ráno probudil, nedokázal si představit,

že by to všechno byl jen sen. Tiše vstal, aby ženu nevzbudil, a

prohlédl své boty.

Nápis křídou zůstal neporušený! Oblékl se a vyplížil se ven. Byl

právě příliv, proto přešel přes duny a dorazil po břehu k místu, které

leželo naproti pohyblivým pískům. Ke svému nepopsatelnému

zděšení tam uviděl své stopy, mizející v hlubině!

V naprostém zoufalství se vrátil domů. Bylo neuvěřitelné, že by

on, postarší obchodník, který celý svůj život strávil téměř výhradně v

rušném, veskrze skutečném Londýně, náhle s hrůzou zjistil, že vede

dvojí život. Nemůže o tom říct dokonce ani své ženě, neboť až příliš

dobře věděl, že by hned vyžadovala všechny podrobnosti onoho

druhého života - a nejenže by si namlouvala všemožnou nevěru, ale

také by mu ji vyčítala. A Markam upadal stále hlouběji do

neplodného rozumování.

Jednou večer - bylo po odlivu a měsíc byl v úplňku - čekal na

večeři, když vešla služka a sdělila mu, že Saft Tammie dělá venku

pěkné divadlo, protože ho nepustili dál. Markama to pobouřilo, chtěl

však dívce dokázat, že se ničeho neobává, a proto požádal, aby muže

přivedla.

145

Tammie se objevil se vztyčenou hlavou a rozhodným výrazem v

očích, jež zpravidla klopil k zemi. Jakmile vešel do pokoje, spustil:

„Přišel jsem, abych tě ještě jednou viděl - ještě jedinkrát. A ty tu

pořád sedíš jako papoušek na bidýlku. Inu, člověče, odpouštím ti!

Pamatuj - odpouštím ti!" Pak se obrátil a bez dalšího slova vyšel z

domu, kde zanechal Markama v mlčenlivém údivu.

Po večeři se Markam rozhodl pro další návštěvu pohyblivých

písků - nechtěl si prostě přiznat, že z nich má strach. A tak kolem

deváté napochodoval v plné zbroji dolů ke břehu, a když přešel

písek, sedl si na lem sukně na nejbližší skálu. Úplněk měl za zády a

jeho světlo jasně osvětlovalo zátoku i se zpěněným okrajem, temnou

linku pevniny a kůly s rozvěšenými sítěmi na lososy. V chladném

žlutavém světle se ozářená okna Crookenu a vzdáleného zemanského

sídla chvěla jako hvězdy na nebi.

Drahnou chvíli seděl nepohnutě a vychutnával krásu téhle

scenérie, a v jeho duši se rozhostil mír, jaký již dlouho nepoznal.

Všechny malichernosti, mrzutosti a neopodstatněné obavy

posledních týdnů jako by se vypařily a na jejich místo teď nastoupil

nový a svatý klid.

V této slavnostní náladě Markám nezaujatě přemýšlel o svém

chování v poslední době a styděl se za svou marnivost a

tvrdohlavost, s níž na ní lpěl. A pak se zde na skále rozhodl, že

tentokrát má naposledy na sobě šaty, které jej odcizují jeho

milovaným a jež mu připravily tolik dní starostí, zklamání a bolesti.

Ale téměř ve stejnou chvíli jako by v jeho nitru promluvil jiný

hlas a výsměšně se ho ptal, zda bude mít ještě kdy příležitost vzít si

oblek... neboť už teď je pozdě... rozhodl se a musí svému rozhodnutí

zůstat věrný.

„Není pozdě," odpovědělo rychle jeho lepší Já. Plně zaujat touto

myšlenkou vstal, aby se vydal domů a svlékl kostým, který najednou

tak nenáviděl. Zastavil se, aby ještě jednou pohlédl na nádhernou

scenérii. Mdlé hebké světlo změkčovalo ostré linie skal, stromů a

střech, prohlubovalo samet stínů a ozařovalo jakoby chabými

plameny nadcházející příliv, který se nyní vinul po rozlehlé pláži

jako krajka. Pak Markam sestoupil ze skály a vydal se ke břehu.

146

Neudělal ještě ani pár kroků, když tu zůstal zděšením stát jako

omráčený, a před očima se mu zatmělo. Když znovu dokázal

pohlédnout před sebe, uviděl svého dvojníka, jak od protilehlé skály

přechází přes pohyblivé písky směrem ke břehu.

Šok byl po chvilce pokoje, kterou prožil, o to větší, a Markam

stál několik vteřin jako opařený na místě a zíral na osudové zjevení a

na zvrásněný, chvějící se zrádný písek, který jako by se svíjel a prahl

po čemsi, co leželo mezi nimi.

Tentokrát byl omyl vyloučen, neboť i když tvář odvrácená od

měsíce zůstala ve stínu, Markam zřetelně rozeznal hladce oholené

tváře, stejné jako ty jeho, a teprve několik týdnů pěstěný knír. Měsíc

ozařoval nádherný pléd a orlí pero. Dokonce i holé místo na jedné

straně skotské čapky se zablyštělo, stejně jako spona z kouřového

křemene na rameni a stříbrné knoflíky. Jak tak hleděl, cítil, jak se mu

nohy zvolna zanořují, protože pořád ještě stál na okraji pohyblivých

písků, a ustoupil. Když tak učinil, druhá postava postoupila naopak

blíž, takže jejich odstup zůstal nezměněn.

Tak oba stáli naproti sobě, zcela fascinováni, a Markam jako by

přes krev tepající ve spáncích zaslechl prorocký hlas: „Pohleď sobě

tváří v tvář a lituj, dřív než tě pozře zrádný písek!" Markam poznal

svou marnivost, litoval jí - a nyní se noří do pohyblivého písku!

Varovné proroctví se vyplnilo.

Nad ním křičeli rackové a kroužili nad zpěněným pásem přílivu,

a tento veskrze světský zvuk ho vytrhl z ustrnutí. Rázem ustoupil o

několik kroků dozadu, neboť již stál až po kotníky v poddajném

písku. Druhá postava však zároveň postoupila dál dopředu, dostala se

do smrtelného sevření pohyblivého písku a začala klesat.

Markam uvěřil, že vidí sám sebe, jak spěje vstříc zkáze, a v

mučivé úzkosti pronikavě vykřikl. V tu chvíli zazněl výkřik strachu i

z úst toho druhého, a když Markam zvedl ruce do výšky, zopakoval

to i jeho dvojník. Před jeho zděšenýma očima klesal ten druhý stále

hlouběji, a Markam byl nepochopitelně nutkán postupovat blíž k

písku, aby na sebe vzal svůj úděl.

Když se však jeho nakročená noha začala zanořovat, zaslechl

znovu křik racků, jenž jej opět vrátil k plnému vědomí. S vypětím sil

147

vytáhl nohu z písku, který jej užuž svíral, nechal tam botu, otočil se a

zděšeně prchal pryč. Nezastavil se, dokud vysílen a bez dechu napůl

v mrákotách neklesl na travnatou stezku mezi dunami.

Arthur Fernlee Markam se rozhodl, že rodině o tomto hrůzném

dobrodružství neřekne - anebo alespoň později, až opět plně získá

ztracenou vládu nad sebou. Od té doby, co jeho osudný dvojník -

jeho druhé Já - zmizel v pohyblivém písku, jako by se do jeho

zmatené mysli opět vrátil mír.

Tu noc spal tvrdě a nic se mu nezdálo; když se ráno probudil, byl

očividně opět ve své kůži. A vskutku, jeho novější, horší Já jako by

navždycky zmizelo, a kupodivu ani Saft Tammie se toho rána

neobjevil jako obvykle a už se nikdy neukázal, nýbrž dřepěl jako

předtím na svém starém místě v přístavu a zíral neurčitě před sebe.

Markam zůstal svému rozhodnutí věrný, skotský kostým si již

neoblékl a jednou večer ho smotal spolu s šavlí, dýkou i filibegem,

vyšel tajně z domu a všechno hodil do pohyblivých písků. Tam s

pocitem vnitřního zadostiučinění hleděl, jak věci mizí v písku, který

se nad nimi zavřel a uhladil se jako mramorová deska. Pak se vrátil

domů a své rodině, která se shromáždila u večerní modlitby, vesele

sdělil:

„Nu, moji drazí, jistě rádi uslyšíte, že jsem se vzdal nošení

horalského kostýmu. Vím teď, že jsem se choval jako ješitný starý

blázen a zesměšňoval se! Už ho tedy nikdy neuvidíte!"

„Kde je ten kostým, tati?" zeptala se jedna z dívek, jen aby něco

řekla a nepřešla takovou oběť vlastního otce mlčením.

Jeho odpověď byla tak jemná a vlídná, až byla dívka nucena

vstát, přešla k němu a políbila jej.

„V pohyblivém písku, drahá! A doufám, že tam rovněž leží

pohřbeno i mé horší Já - navždy."

Zbytek léta strávila rodina spokojeně v Crookenu a po návratu do

Londýna pan Markam na příhodu s pohyblivými písky a vším, co s

tím souviselo, téměř zapomněl, když tu jednoho dne dostal dopis od

148

jistého MacCalluma Morea, nad nímž se hluboce zamyslel, ačkoli o

něm rodině nic neřekl a z jistých důvodů jej nechal nezodpovězený.

Tento dopis zněl následovně:

MacCallum More & Roderick MacDhu

The Scotch All-Wool Tartan ClothingMart

Copthall Court, E. C.

30. září 1892

Vážený pane,

jistě omluvíte, že Vám dnes píši, ale rád bych Vás požádal o jisté

informace, neboť jsem se dozvěděl, že jste léto strávil ve skotském

Aberdeenshiru. Můj partner, pan Roderick MacDhu - tak se z

obchodních důvodů podepisuje v hlavičce našich dokladů a

inzertních letáků, i když se vlastně jmenuje Emmanuel Moses Marks

- odcestoval počátkem minulého měsíce do Skotska, a protože jsem

od té doby od něj dostal jen jedinou zprávu krátce po jeho příjezdu,

obávám se, že se mu něco přihodilo. Bohužel se mi jinými způsoby

nepodařilo cokoli se dozvědět o jeho pobytu, obracím se proto v této

věci na Vás. Jeho dopis byl psán v pochmurné náladě a zmiňoval

obavy z trestu, jenž jej stihl, protože toužil vydávat se na skotské

půdě za Skota - krátce po svém příjezdu totiž za měsíčné noci uviděl

přízrak, svého dvojníka. V této souvislosti je snad nutné se zmínit o

tom, že si nechal zhotovit podobný horalský kostým, jaký jsme měli tu

čest vytvořit pro Vás, neboť - jak se jistě upamatujete - byl tím Vaším

přímo unesen. Možná jej však nikdy neměl na sobě, neboť podle

mých informací se jej ostýchal nosit a měl v úmyslu se v něm

procházet toliko časně ráno a pozdě večer, a to jen na osamělých

místech, dokud si na něj nezvykne.

Bohužel mě neinformoval o své cestě, takže nevím zhola nic o

jeho možném pobytu. Odvažuji se Vás proto požádat, zda jste v kraji,

kde jste teď, jak se proslýchá, zakoupil dům, jenž přechodně obýváte,

nezahlédl horalský kostým podobný tomu Vašemu, anebo o něm

alespoň neslyšel. Neočekávám odpověď, pokud nejste s to mi v této

věci poskytnout zprávu o mém příteli a partnerovi, a proto Vás

149

snažně žádám, abyste se nijak nenamáhal, neexistuje-li k odpovědi

nějaký důvod. Domnívám se, že se můj partner zdržoval ve vašem

okolí, neboť ačkoli není dopis datován, má razítko pošty v Yellonu,

který, jak jsem zjistil, se nalézá v Aberdeenshiru a ne nijak daleko od

Crookenu.

Zůstávám s uctivým pozdravem

Váš oddaný

Joshua Sheeny Cohen Benjamin

(MacCallum More)

„Přišel jsem na vaši výzvu, Mistře. Jsem vaším otrokem a vy mě

odměníte, protože vám budu věrný."

150

Bram Stoker: Dracula

Onoho sobotního jitra vyšel z Královského divadla pomalým

krokem. Zamyšleně přecházel ulici, téměř narazil do hrkající drožky

a málem si nevšiml přijíždějící tramvaje. Připadal si víc než

opuštěný. Z jeho života odešlo cosi podstatného, co mu dávalo smysl

a směr. Co jej stále znovu inspirovalo - ať už v dobrém či zlém - k

vlastní tvorbě. Trýznivě osudový vztah, který jej tolik ovlivnil při

psaní Draculy, byl navždy zpřetrhán smrtí. Bram Stoker přešel ulici

od divadla přesně tak, jak je to zaznamenáno na fotografii z onoho

dne, a vydal se domů. Kráčel víc než nejistě, protože se náhle

uzavřela kapitola, jež poznamenala celý jeho život. Zemřel člověk, s

kterým sdílel dlouhých třicet let a jemuž obětoval téměř vše. Ach ne,

obětoval mu vše bezezbytku...

Zemřel Stokerův „mistr" - „drakula". Nejvýznamnější herec

viktoriánské Anglie, Henry Irving.

Osudové setkání

Hotel Shelbourne v Dublinu patří dodnes k nejlepším hotelům ve

městě. Ve zlatě a křišťálu, s luxusně vybavenými salonky a s dvěma

vysokými černými šestiramennými svícny ve foyer byl ideálním

místem pro první setkání stoupající hvězdy anglického divadla a

dosud málo známého divadelního kritika. Bram Stoker napsal po

zhlédnutí Hamleta v hlavní roli s Henry Irvingem pochvalnou a

trefnou kritiku do dublinského deníku Evening Mail, v níž vyzdvihl

nové pojetí Shakespearovy hry coby mystického příběhu. Potěšený

herec pozval Stokera na večeři a ihned v něm nalezl zalíbení. Stoker

byl inteligentní, hbitý v konverzaci, s rozhledem v divadelních

kruzích. Osmatřicetiletý herec předestřel vysokému rozložitému

mladíkovi s atletickou postavou a sivorudými vlasy svůj sen - založit

vlastní divadlo a z hereckého povolání učinit profesi hodnou úcty a

obdivu.

Byl to nádherný a vydařený večer. Právě zrozený mistr a jeho žák

si s porozuměním vyprávěli až do rozbřesku, lépe řečeno Irving

hovořil a svou magickou silou k sobě přitahoval Stokera, který

151

očarovaně naslouchal, ve správný čas prohodil příhodnou poznámku

či postřeh, a když vycházel nad ránem z hotelu, zdaleka netušil, že

tento večer byl prvním v řadě z mnoha a mnoha dalších, jež stráví se

svým mistrem. Onen večer byl počátkem přátelství, které - jak Stoker

později napsal - „mohlo skončit až Irvingovou smrtí, pokud vůbec

nějaké přátelství, stejně jako jakýkoli jiný druh lásky, může kdy

skončit". Ten večer Irving Stokera slastně sevřel v pomyslné náruči,

a tento stisk časem bolestivě sílil do obludných rozměrů. Stejně

osudné bude později i objetí hraběte Drákuly.

Sen o vlastním dětství

Abraham Stoker se narodil 8. listopadu 1847 v Clontarfu,

přístavním městečku vzdáleném necelé tři míle severně od Dublinu,

jež proslulo dávnou bitvou krále Birana Bórumy, který tu v roce

1014 nadobro vyhnal Vikingy z Irska. Abraham získal jméno po otci,

státním úředníkovi, jenž se hrdě hlásil ke svým nizozemským

předkům. Stoker s ním tuto hrdost sdílel - Abraham van Helsing,

klíčová postava románu Dracula, pochází z Amsterodamu, a hrdinka

z téhož románu Mina je jen domácí formou oblíbeného

nizozemského jména Wilhelmina.

Rok, kdy se Stoker narodil, byl pro Irsko počátkem katastrofy

nedozírných rozměrů. Brambory na polích napadl opakovaně mor a

neurodilo se. Jako temné sukno potáhl mor celou zemi s osmi

miliony obyvatel, z nichž pět a půl milionu se živilo zemědělstvím.

Země nepřipravená na neúrodu zažívá v letech 1845-49 nejstrašnější

tragédii ve své historii. Bezmála milion lidí umírá hlady, stejný počet

jich prchá v zoufalství a bez prostředků za oceán do Ameriky.

Stokerů se tragédie přímo nedotkla, ale na smrt a utrpení naráželi

na každém kroku. Rodinu ovšem postihlo neštěstí zcela jiného

druhu...

152

Charlotta Stokerová byla živá, činorodá žena, která se v

pozdějším věku horlivě zasazovala za práva žen, organizovala

charitativní akce a psala novinové články. Po Thornleym a Matildě

se jí narodil Abraham, vnímavé, šikovné dítě, které však odmítalo

chodit a propadalo zvláštním stavům strnulosti. Nic nepomohla péče

místních lékařů z Clontarfu ani strýce Williama, úspěšného lékaře z

dublinské nemocnice. Abraham byl upoután na lůžko téměř sedm let.

Dětství vnímal jako vzdálený sen, když lehával na podušce na

terase honosného georgiánského domu Stokerových a hleděl na

153

Dublinský záliv. Sledoval nepokojné mořské vlny, mračna táhnoucí

oblohou, občasné slunce - celé to velké nebeské představení, jež pak

v dospělosti stručně a výstižně popsal ve svých románech a povíd-

kách. Abraham se nikdy nenudil - celé hodiny snil a zabydloval své

okolí postavami z irské mytologie, o nichž mu barvité příběhy

vyprávěla matka. Svět poznával z lůžka, z náruče dospělých anebo

prostřednictvím staršího bratra Thornleyho, s nímž sdílel pokoj a

který mu nosil ze svých výprav na ukázku brouky a neobvykle

tvarované kameny, anebo prostřednictvím sestry Matildy, s níž od-

poledne na terase maloval stromy a moře. Je s podivem, že Abraham

se později ve svém díle k chorobě nikdy přímo nevyjádřil; existuje v

podstatě jediná poznámka v jeho knížce o Irvingovi, která však byla

z rukopisu nakonec vyškrtnuta: „Když v noci zazněl služčin zvonek,

má matka vběhla ke mně do pokoje očekávajíc, že umírám." A malý

nemocný chlapec z rozechvělé matčiny tváře brzy vyčetl, čeho se

obává. Strach ze smrti a touha po vykoupení z neznámé choroby

provázely celé jeho dětství. Jsou též nosnou myšlenkou románu

Dracula.

Když byly Abrahamovi tři roky, narodil se bratr Tom, o dva roky

později Richard, pak Margaret a v roce 1855 George. V té době bylo

Abrahamovi sedm a poprvé se sám postavil. Opíral se o Georgeovu

postýlku a hleděl na právě narozeného bratříčka. A když George

začínal chodit, Abraham zvládal první krůčky s ním. Není divu, že ze

všech šesti sourozenců měl Abraham po celý život nejblíže k

Georgeovi a Thornleymu.

Nemoc pominula jako mávnutím proutku, a s ní pominulo i

zasněné dětství. Abraham rostl a sílil, začal sportovat - a horečně žít.

Byl to důsledek snivé nečinnosti prvních sedmi let? Abrahamova

vitalita a činorodost budou jeho současníkům připadat nezdolné a

bezmála fatální. A četné nekrology o mnoho desítek let později

označí za příčinu jeho skonu přepracování a celkovou vyčerpanost.

Přípravy na život

Od roku 1863 začal Abraham studovat na škole Trinity v centru

Dublinu. Brzy k sobě upoutal pozornost spolužáků svými

154

sportovními výkony, především v ragbyovém týmu a při chodeckých

závodech. A pokud se nemusel učit, dával přednost studentským

spolkům, kde rovněž získal ostruhy jako trefný a vtipný diskutér. Do-

kázal energicky a působivě obhajovat své názory, hovořil jasně,

srozumitelně a rychle. V té době toužil stát se hercem.

V roce 1865, během Abrahamova studia, odešel otec do penze.

Práce úředníka na Dublinském hradě jej očividně neuspokojovala,

ale s pýchou mohl hledět na své děti: nejstarší Thornley ukončil

Trinity a později se stal významným lékařem, Richard nastoupil

lékařskou službu v Indii, George se zaučoval jako medik, Tom studo-

val na Trinity spolu s Abrahamem. Otec mohl s klidným svědomím

odjet se ženou a oběma dcerami - Matildou a Margaret - za hranice,

kde ve Francii a Švýcarsku snáze vyžil s nevelkou rentou. Jistě

netušil, jak dalece ovlivnil životní dráhu jednoho ze svých synů,

když jej nadchl pro divadlo. Vedle Londýna byl totiž divadelním

centrem Britských ostrovů právě Dublin. Na přelomu 17. a 18. století

excelovali v Dublinu svými hrami William Congreve a George

Farquhar, jako na legendu se vzpomínalo na anglického dramatika

irského původu Richarda Brinsleyho Sheridana, který se na konci 18.

století stal ředitelem a majitelem vlivného londýnského divadla

Drury Lane. Napsal též veleúspěšnou komedii Rivalové (1775) a

právě v této komedii viděl Abraham v roce 1867 poprvé zazářit

Irvingův talent. Tehdy jej ani ve snu nenapadlo, že se o deset let

později setká v Dublinu s Irvingem znovu - a stráví s ním celý večer.

Abraham byl do jisté míry samoukem a nijak systematicky se

nevzdělával. Četl, co ho právě zaujalo, a pokud se pro něco nadchl,

plně se tomu věnoval, podobně jako jeho literární alter ego Abraham

van Helsing. Byl do jisté míry stejný „všeuměl", ovšem se slabostí

pro matematiku, takže si ji po dokončení školy vybral pro

magisterské studium. Během pobytu na Trinity jej však významně

ovlivnil tamější profesor Edward Dowden, uznávaný odborník na

Shakespeara se značně liberálními názory. Ten studentům

představoval nové americké umělce, mezi nimiž Abrahamovi

učaroval Walt Whitman, básník „demokracie a nové morálky", tak

odlišné od poměrů panujících v Anglii té doby. Stoker cítil, že je s

155

ním bytostně spřízněn, s dojetím recitoval jeho Stébla trávy a v únoru

1872 mu napsal romantický dopis, jenž zůstal neodeslán. V prvním

dochovaném dokumentu z Abrahamova mládí se tak můžeme dočíst,

jak básníka oslovuje: „Jste skutečný muž, a já sám bych chtěl být

také takový, chci být jako váš bratr, jako žák svého mistra... Setřásl

jste pouta a vaše křídla jsou volná. Mě však pouta na mých bedrech

tíží stále - a nemám křídla..."

Stoker shrnuje pocit části mládeže dorůstající v éře viktoriánské

„pýchy a předsudků" i v nejisté situaci prohlubujícího se irského

nacionalismu. Na dospívajícího muže znajícího jen striktně

rozdělenou angloirskou společnost působily Whitmanovy

svobodomyslné názory jako zjevení. Jeho erotická a sexuální

symbolika jej inspirovala při vlastním psaní. (O čtyřicet let později

bude mít David Herbert Lawrence pro Whitmana jen slova

posměchu, ale znalý Stokerova souznění se o něm ve svém eseji

vyjádří jako o „jakémsi upírském přetrvávání")

V roce 1873 se Stoker znovu osmělil básníka oslovit a spolu s

Dowdenem jej pozval do Anglie. Whitmanův první mrtvičný záchvat

však jejich plány zmařil. Stoker byl zdrcen. Jak se zdálo, „otec jeho

duše" pro něj zůstane navždy nedostupný. A přece později svedl

osud jejich cesty nečekaně dohromady...

156

157

Po ukončení magisterského studia nastoupil Stoker na

Dublinském hradě jako úředník. Vydal se ve stopách svého otce -

pečlivý, nenáročný, poslušný, byl ideálním zaměstnancem ve

státních službách. Divadlo jej však nepřestávalo lákat. Sledoval se

zaujetím výkony herců v Královském divadle v Dublinu, ať už to

byli Barry Sullivan či Edmund Kean ze staré rétorické herecké školy.

A pak několikrát za sebou viděl v Dublinu hostovat Henryho Irvinga.

Jeho nové pojetí herectví mu učarovalo. Pátral v novinách po

kritikách, které by potvrdily jeho názor. Všechny mu připadaly

nepřesné, nejasné. Začal je tedy psát sám. Od listopadu 1871 se po

dalších pět let objevovaly v Evening Mail Stokerovy nepodepsané

sloupky věnované divadlu. Mohlo by se zdát, že Abrahamův život

nabral ten správný směr. Vnitřní neklid jej však pudil k stále nové

činnosti. Ne, rozhodně nechtěl skončit jako otec a dalších třicet let

marnit šedivou úřednickou prací. Hledal nové přátele, kteří by měli

smysl a pochopení pro jeho zaujetí divadlem, a našel je ve starém

rodinném příteli Williamu Wildeovi a jeho ženě Jane, u nichž se

seznámil i s jejich synem Oskarem. V roce 1872 otiskl časopis

London Society Stokerovu první povídku „The Crystal Cup"

(Křišťálová váza), podobenství o smyslu uměleckého díla, jejíž první

věty začínají víc než povědomě: „Modravé vody se dotýkaly stěn

paláce; kdykoli jsem se zaposlouchal, slyšel jsem, jak jemně pleskají

o jeho mramor. Daleko na moři jsem viděl vlny lesknoucí se v záři

slunce, věčně se smějící, věčně blyštivé, věčně slunečné. Ach, vy

šťastné vlny! Šťastné ve své radosti, šťastné, protože jste svobodné!"

Je to snad vzpomínka na chvíle, kdy nemocný Abraham lehával na

terase rodinného domu?

Tři roky nato časopis The Shamrock otiskl tři povídky, z nichž

„The Chain of Destiny" (Řetěz osudu) byla nejdelší a najdeme v ní

již oblíbené autorovy motivy: osudové spříznění muže a ženy; kletba

ničící milostný vztah; láska, která dokáže překonat jakékoli nástrahy.

Samozřejmě že jeden výtisk s otištěným dílkem vždy putoval

poštou za rodiči a sestrami do Švýcarska. Otec zůstával rezervovaný,

ale matka a sestry autorovy pokusy ocenily chválou. V roce 1874 se

syn rozhodl vydat za rodiči osobně a učinil krátkou zastávku v Paříži,

158

aby se tam setkal s významnou herečkou té doby Geneviéve

Wardovou, kterou znal již z Dublinu. V Paříži se mu však zalíbilo

natolik, že do Švýcarska vůbec nedorazil. Reminiscencí na pobyt v

Paříži je právě povídka „Krysí pohřeb". Někteří Stokerovi

životopisci se domnívají, že onou „dívkou", od níž byl autor

odloučen, byl sám Henry Irving. Je však docela možné, že šlo o

skutečnou dívku, pohlednou Florence, kterou Abraham mohl

několikrát vidět po boku svého přítele Oskara Wildea.

Stokera pobyt v Paříži tak nadchnul, že rodičům v dopise krátce

nato vylíčil svou skvělou budoucnost: „Vzdám se práce na

Dublinském hradě, odjedu do Londýna a začnu psát divadelní hry."

Otec odpovídá: „Ať Tě ani nenapadne!" ovšem v dojemně

střídmém viktoriánském duchu té doby to zní: „Víš, že na hradě je

jen několik málo mužů v tvém postavení, kteří mají větší příjem."

Je to poslední dobře míněná otcovská rada, protože pak se

Abraham senior odmlčí, téměř rok stráví na lůžku poblíž Neapole a v

říjnu 1876 umírá. Abraham junior odjíždí do Itálie, aby převezl

otcovo tělo domů. Matka s dcerami se rozhodne zůstat za hranicemi.

Stoker poprvé pocítí samotu dospělosti i odpovědnost. Léta

učednická má definitivně za sebou, a tak než vstoupí do života, učiní

devětadvacetiletý muž poslední nečekané rozhodnutí: vzdá se svého

křestního jména a začne si říkat Bram. Bram Stoker.

V zákulisí divadla

Dlouze hleděl na muže na fotografii: podlouhlá tvář, vlasy

sčesané do stran s pěšinkou uprostřed, protáhlý nos imponující celé

tváři, huňaté, jakoby stále podmračené obočí, ledově jiskřivé šedivé

oči a úzké sevřené rty, přes které právě přelétl ležérní úsměšek.

Pod fotografií bylo strohým písmem napsáno:

Mému drahému příteli Stokerovi.

Bůh s Tebou! Bůh s Tebou!!!

Henry Irving Dublin,

3. prosince 1876

159

Včera večer se setkali poprvé, když jej velký herec pozval do

hotelu Shelbourne. Dnešní večer strávili opět spolu a Stokerovi se

najednou zdálo, že se znají už léta. Vrcholem druhého společného

večera byl malý dárek věnovaný jen a jen mladému adeptovi

divadelnictví. Irving mu zarecitoval báseň Thomase Hooda „Sen

Evžena Arama". Stoker byl uhrančivým přednesem melodramatické

balady doslova omámen a snad ani nevnímal čarovné pouto, jakým

ho herec pevněji a pevněji svíral.

Nedlouho po osudovém setkání byl Stoker povýšen a s vyšším

platem jmenován inspektorem smírčích soudů bez poroty. Cestoval

po Irsku a jako přísedící mnoha smírčích soudů se leckde přesvědčil

o jejich nekompetentnosti a lajdáctví. To se značně dotklo jeho

smyslu pro pečlivost a pořádek. Shromáždil proto soudní spisy z

uplynulých dvaceti let a napsal rukověť, v níž uvedl základní postupy

při jednání soudu se žebráky, bezdomovci, podomními obchodníky,

zastavárníky, dezertéry, účastníky vzpour... Kniha The Duties of

Clerks of Petty Sessions in Ireland (Povinnosti úředníků při jednání

smírčích soudů v Irsku) vyšla v roce 1879, byla autorovou

„prvotinou" a paradoxně patřila k jeho úspěšným titulům. Pro irské

úředníky totiž znamenala skutečnou praktickou pomoc.

Když na podzim 1877 Irving opět hostoval v Dublinu, nabídl již

Stokerovi konkrétní spolupráci - aby se stal jeho manažerem. Státní

úředník s nadějným postupem přesto neváhal a ihned souhlasil. A tak

mistr a žák uzavřeli bezmála faustovskou smlouvu. Ten první bude

slavný na jevišti, druhý zůstane v zákulisí pracovat na mistrově

pověsti a kariéře, šťastný, že může být svému pánu nablízku.

Šťastný...?

Stoker opustil úřednické místo a definitivně se připojil k

Irvingovi v prosinci 1878. Ach, málem bychom zapomněli: jen

několik dnů předtím se Bram Stoker stačil oženit.

Když o třicet let později ze zákulisí Irvingova divadla vyšel ven a

bezmála se střetl s tramvají, ano, přesně den poté, kdy Irving zemřel,

připadlo mu, že ta léta uběhla jako voda a vzpomínky na triumfy i

prohry se slily v jediný sladkobolný sen. Na neuvěřitelné množství

práce se téměř zapomnělo...

160

Vše začalo úpravami samotného divadla. Budova byla postavena

1765, v roce 1830 vyhořela, po čtyřech letech byla znovu

zprovozněna jako divadlo s 1500 sedadly. V době, kdy ji převzal

Irving, však byla již značně zchátralá a vyžadovala četné úpravy a

renovaci interiéru. Mimochodem, popis stavby v povídce „Soudcův

dům" je ozvěnou pocitů, které Stoker zažíval při první prohlídce

Lycea včetně krys harašících za ostěním. Pustil se do horečné práce:

obnova divadla stála 4000 liber a stejnou částku spolykala výprava

hry, jež měla slavnostně zahájit novou divadelní sezonu Irvingovy

společnosti - Hamlet.

Záliba v matematice a pečlivost přišly Stokerovi vhod při vedení

účetních knih a správě financí, herecký talent a schopnost dobré

komunikace naopak využil při řízení téměř padesátičlenného

pomocného personálu a organizační přípravě divadelních zkoušek,

jeho bezmezná oddanost Irvingovi z něj pak učinila muže, na kterého

bylo za každé okolnosti spolehnutí. Stoker byl Irvingovým stínem a

umělcův herecký triumf by nebyl tak ohromující, nebýt vzdělaného a

schopného muže v pozadí.

Další divadelní sezonu zahájil v listopadu 1879 Kupec benátský,

v němž Irving exceloval v roli Žida Shyloka. Stoker již obeznámený

s divadelní technikou se angažoval i při přípravě kulis, rekvizit a

scénických a světelných efektů. Jeho specialitou byly skvěle a

nápaditě připravené oslavy při výročních reprízách. Tak i při sté

repríze Kupce benátského se divadlo po poslední oponě změnilo v

prostorný sál určený pro vybranou společnost, oslavující divadlo i

jeho herce. Lépe řečeno jediného herce. Celý soubor tu byl totiž

proto, aby dal vyniknout Irvingově talentu, a to i včetně jeho

dlouholeté přítelkyně a první dámy Lycea, herečky Ellen Terryové.

V prosinci téhož roku se Stokerovi narodil syn Irving Noel

Thornley Stoker. Jeho kmotrem byl samozřejmě Irving. Ale to vše

oba muži vzali na vědomí jen jakoby mimochodem - natolik byli

zaujati sami sebou a divadlem. A Stoker ani nemohl trávit večery u

rodinného krbu - přišel totiž s dalším nápadem. Ve viktoriánské

Anglii posedlé klubovou atmosférou otevřel v Lyceu tzv. Beafsteak

Room, starobylou, dubem obloženou místnost s krbem. Zde se

161

scházeli příznivci divadla i celebrity z královských kruhů, aby

povečeřeli spolu s Irvingem a jeho sekretářem Stokerem. Pro Irvinga

to bylo druhé jeviště, pro Stokera příležitost získat nové příznivce

divadla. Mezi časté hosty patřili například básník Alfred lord

Tennyson, spisovatelé Oscar Wilde a Henry James, herec a divadelní

producent Edward Gordon Craig, významný politik viktoriánské éry

William Ewart Gladstone, či malíř James Whistler, který později

portrétoval Irvinga v roli Filipa II.; tento portrét visel v Beafsteak

Roomu na čestném místě.

Během let si Stoker vytvořil každodenní rituál: kolem deváté

posnídal v posteli, v jedenáct odcházel z domu tak, aby kolem

poledne byl v divadle. Tam vyřídil nezbytnou poštu (údajně za

Irvinga napsal téměř půl milionu dopisů), prověřil účetní knihy a

zbytek dne pracoval s Irvingem na přípravě další hry. Kolem šesté se

vracel domů, aby se umyl, krátce odpočinul, převlékl se do

slavnostního a vyrazil zpět do Lycea na dlouhou divadelní noc.

Přesto si našel čas, aby opět začal s psaním. Vytáhl starý

poznámkový sešit ještě z Dublinu a pustil se do pohádek. Celkem

jich napsal osm a vydal pod názvem Under the Sunset (Za soumraku)

v roce 1881. Věnoval je svému synovi. Snad jako náhradu za čas,

který mu nemohl věnovat?

Pohádky ze všeho nejvíc připomínají biblické alegorie.

Nejslavnější z nich je „The Invisible Giant" (Neviditelný obr), v níž

Stoker po svém zpracoval příběh, který mu utkvěl z dětství z matčina

vyprávění - epidemii cholery v roce 1832 v jejím rodném městečku

Sligo:

„Na nebi nad městem viděla obří stínovou postavu s

rozpaženýma rukama. Postava byla zahalená do širokého mlžného

roucha, které se stále víc rozpíjelo v povětří, takže Zaya nakonec

viděla jen tvář a hrozivé kostnaté ruce. Postava byla tak obrovská, že

město pod ní připomínalo dětskou hračku." Hrozba smrti nakonec

pomine díky nevinnosti a zbožnosti dívky Zayi. Dlužno dodat, že

pohádky nebyly zrovna vhodné pro děti, ale kritika je chválila pro

162

jejich pitoresknost, ne nepodobnou pozdějším drobným dílkům lorda

Dunsanyho.

Při premiéře Romea a Julie v roce 1882 došlo k významné

inovaci jevištní techniky. Irving se Stokerem byli ve vymýšlení

světelných efektů neuvěřitelně vynalézaví a jako jedni z prvních v

Anglii experimentovali s barevnými filtry a kaleidoskopickými

efekty. Hra však neměla takový úspěch jako ty předešlé - Irving byl

ve svých dvaačtyřiceti přece jen nepříliš věrohodný Romeo. A na

divadelní soubor padla jistá únava. Správný divadelní ředitel v

takovou chvíli zavelí k turné. Nejinak učinil Irving: „Vyrazíme na

šest měsíců do Ameriky," prohlásil při vánočním setkání 1882 se

zaměstnanci Lycea.

A já uvidím Whitmana, bylo první, co Stokera napadlo...

Soubor divadla Lyceum zavítal do Spojených států celkem

osmkrát. Díky Stokerovu organizačnímu talentu a perfektní přípravě

jednotlivých turné byly tyto cesty úspěšné a přinesly nemalý zisk

divadelní pokladně. A zatímco v Anglii divadelní manažer

neznamenal nic, američtí novináři jevili o Stokera zájem: jeho

portréty se objevovaly na prvních stránkách novin, obsáhlý rozhovor

s ním otiskl nejeden deník a během pozdějších turné byla v Americe

ceněna i jeho tvorba, zvláště Dracula, a autor byl přirovnáván k

Edgaru Allanu Poeovi. Stoker později z cest po Spojených státech

napsal čtivý cestovní deník A Glimpse of America (Letem světem

Amerikou, 1886). Nejkrásnější vzpomínky měl však na první cestu.

Vskutku se setkal s Whitmanem, hovořili spolu jako staří přátelé a

americký básník jej mimo jiné podnítil k dalšímu psaní. Stoker si

umínil, že již nesmí vše obětovat jen divadlu. V tomto rozhodnutí jej

utvrdil i spisovatel Mark Twain, s nímž se spřátelil v Chicagu.

Oddaný vztah, který Stokera poutal k Irvingovi, tak dostal první

trhliny...

Možná právě v Americe si Stoker uvědomil, jak svazující je

pouto s velkým hercem. Irving si uzurpoval Stokera jen a jen pro

sebe, s léty jej pověřoval stále náročnějšími úkoly od nákladné

163

renovace divadla až po doplňování inkoustu na psacím stole či

napsání nepodstatné zdravice ctitelům.

Za Stokerem denně hned několikrát směřoval poslíček se

zprávou: „Rozměň mi dvě pětilibry za desetilibrovku." -„U mě v

zásuvce najdeš velkou vytištěnou kopii toho proslovu. Prosím pošli ji

po poslíčkovi." - „Dej zvláštní inzerát do Evening Expressu." -

„Nevzpomínáš si na jméno venezuelského úředníka?" - „Přines

dnešní proslov s sebou!"

Stoker po léta vykonával všechny tyto příkazy s oddaností a

zpočátku jistě i s láskou. Nemohl však nevidět Irvingovu stupňující

se aroganci i nekompetentnost ve finančních otázkách. Jednou se

Irving pokoušel zaměstnat v divadle jakousi starší ženu: „Proč by se

nemohla starat o kočky, které tu v divadle máme?"

„O kočky se nám už starají tři ženy," odpověděl Stoker.

„Dobrá, tak jí najdi jinou práci. Ať dává pozor na ty tři ženské, co

se starají o kočky."

Irving nesmyslnými výdaji zatěžoval už beztak dost napjatý

rozpočet divadla a Stoker měl co dělat, aby jeho vrtochům vyhověl.

Oddaný žák byl rovněž rekordmanem v počtu zhlédnutých

představení, v nichž Irving vystupoval. Viděl ho ve veleúspěšné hře

The Bells (Zvony), mysteriózním Vanderdeckenovi s motivem

Bludného Holanďana, v Cymbelínovi a konečně ve Faustovi, který

měl premiéru v roce 1885 a v němž si Irving zahrál Mefistofela, roli,

po níž léta toužil. Při přípravě na roli se mistr spolu se svým žákem

vrhli do studia čarodějnictví, magie i okultních věd, navštívili

Norimberk, aby si prohlédli skutečné místo děje a nasáli do sebe

atmosféru středověkého Německa. Z tohoto výletu vzešla povídka

„Indiánská žena", jeden z nejgrotesknějších Stokerových příběhů

hned po „Dualistech" (The Dualitists) otištěných v roce 1887.

Posledně jmenovaná povídka je satirou na téma: Co se stane,

věnujeme-li vzorným anglickým chlapcům, dvojčatům, k Vánocům

nůž; svou krutostí se vyrovná „šprýmům" Jonathana Swifta a je

očividnou kritikou falešného rodinného štěstí, jaké se stůj co stůj

164

vyžadovalo na sklonku viktoriánské éry. Že by šlo o bodnutí do

vlastního vosího hnízda?

Faust se vyšplhal na 792 repríz a stal se tak jednou z

nejúspěšnějších her Lycea. Scéna byla neuvěřitelně nákladná a

výpravná a svou atmosférou evokovala obrazy Albrechta Dürera či

Gustava Doré. Stoker mohl sledovat Irvingův působivý výkon v roli

samotného ďábla, intenzivně cítil uhrančivou sílu, která z tohoto

člověka vyzařuje a po léta jej k němu poutá. Právě během repríz se v

sešeřelém hledišti zrodil ve Stokerově hlavě Drákula, osobnost s

nadlidskými schopnostmi a neodolatelnou přitažlivostí, se zlovolným

uhrančivým pohledem a bezednou vášnivostí.

A ještě jedna hra Stokera významně ovlivnila - Shakespearův

Macbeth. V Lyceu měl premiéru v prosinci 1888. Výprava byla opět

velkolepá, tentokrát v gotickém duchu. Opravdové bitevní scény,

obří kulisa hradu Dunsinanu, trubky, bubny - to vše činilo ze hry

lákavou podívanou, ale někteří kritici v ní postrádali ryzí herectví.

Atmosféra temného středověku však byla v Macbethovi více než

působivá. Mimochodem, slovo krev - „blood" -padne ve hře celkem

30

třicetšestkrát, a při srovnání syžetu zjistíme, jak překvapivou

podobnost Dracula s Macbethem vykazují.

Stoker si ovšem na upírského hraběte ještě netroufal. Cítil, že je

to jeho životní téma, a tak se zatím soustředil na psaní poznámek,

které se rozrostly na několik tlustých sešitů, známých pod názvem

Dracula Notes.

Stokerovým prvním románem byl The Snakes Pass (Hadí

průsmyk, 1890), odehrávající se v západním Irsku. Hlavní hrdina a

vypravěč příběhu Arthur Severn se vydává hledat ztracený poklad,

bojuje se zloduchem Blackem Murdockem (předobrazem Drákuly),

seznámí se s Dickem Sullivanem, který jako by z oka vypadl lovci

upírů Van Helsingovi, a (ne)šťastně se zamiluje do dívky jménem

Norah. Román měl čtenářský úspěch a to Stokera povzbudilo.

Toužil se vymanit z prostředí Lycea i z Irvingovy dominantní

přítomnosti a pustil se vedle psaní do dalšího podniku jako

vydavatel. Spolu s Williamem Heinemannem edičně vedl řadu The

English Library, která měla navázat na slavné „kontinentální" vydání

165

anglických autorů v tzv. Tauchnitzově edici. Stoker měl dobrý vkus

-vybral knihy Henryho Jamese, Rudyarda Kiplinga, Roberta Louise

Stevensona či Arthura C. Doylea, ale distribuce v Lipsku

pokulhávala, a tak celý projekt po několika letech pro nevalný prodej

zkrachoval. Stoker byl nucen vrátit se k práci v Lyceu. Bylo mu

sedmačtyřicet a literární triumf, v jaký doufal, se stále nedostavoval.

Finančně byl dál závislý na Irvingovi, pouta k Mistrovi nedokázal

zpřetrhat.

V létě 1893 vyrazil na svou první velkou dovolenou na skotské

pobřeží, kde si zamiloval kraj mezi Peterheadem a Aberdeenem.

Nakonec se mu zalíbilo v rybářské vesničce Cruden Bay, kam v

dalších letech pravidelně zajížděl. Právě v Cruden Bay našel

inspiraci pro povídky „Návrat Abela Behenny", „Zrádné písky" i

novelu The Watters Mou' (1895), tragický příběh lásky námořníka

Willyho a dívky Maggie, jejíž otec se v bídě přidal k pašerákům. V

Cruden Bay vznikly v roce 1896 též poslední stránky Draculy.

Na tomto románu pracoval s přestávkami šest let. Když v květnu

1897 vyšel, Stoker si mohl oddechnout: s úspěchem dokončil své

velké téma vztahu mistra a žáka, potažmo panovačného herce a jeho

oddaného manažera. A zatímco autor Draculy zůstává dodnes v

pozadí, samotný román byl během sta let podroben všemožným

analýzám, z nichž jsou často zmiňovány motivy potlačované

sexuality ve viktoriánské Anglii, dále shakespearovský syžet knihy i

dramatický koncept, jako by jednotlivé postavy byly pouze herci,

deklamujícími své role v křiklavých kulisách, což působí vskutku

„teatrálním", zvláštně zcizujícím dojmem, a konečně bývá Dracula

zmiňován jako kompendium gotických motivů, jakési obří mixtum

compositum viktoriánské strašidelné literatury i všemožných obsesí a

sexuálních úchylek. (Dlužno dodat, že psychoanalytické výklady

Draculy nadělaly mezi čtenáři i při interpretaci díla víc škody než

užitku.) Vedle Frankensteina se však Drákula stal nejslavnějším

hrdinou strašidelné, resp. upírské literatury a významně ovlivnil celý

jeden směr světového umění.

Překlady do cizích jazyků na sebe nenechaly dlouho čekat, první

překlad vznikl nečekaně na Islandu v roce 1901 pod titulem Makt

166

Myrkanna (Síla temnot), německý 1908, český roku 1919,

francouzský 1920.

V Anglii román nezískal příliš pochvalné kritiky, vyjma autorů,

kteří se rovněž věnovali tomuto žánru, ať už to byli Arthur C. Doyle,

duchovní otec Sherlocka Holmese, či autorka strašidelných povídek

Mary E. Braddonová. Stokerovi však nepřízeň kritiky vynahradil

jediný dopis od matky: „Je to úžasné, drahý! Žádná kniha od dob

Frankensteina paní Shelleyové se nemůže rovnat s tvou knihou co do

originality a napětí." Charlottě Stokerová bezděčně vyslovila nad

knihou dvojznačný soud. Kdyby Dracula vskutku vyšel spolu s

Frankensteinem na počátku 19. století, byl by považován za velké

dílo temné romantiky, takhle však působí místy klopotně a s objeve-

ním Van Helsinga dnes i poněkud rozpačitě.

Stoker však kritické hlasy příliš nevnímal a dle čtenářského

úspěchu zřejmě uvažoval o pokračování. Tímto románem se cítil být

do jisté míry osvobozen z nepříjemného sevření žárlivého mistra,

který zřejmě pochopil, že jeho žák dospěl a osamostatňuje se.

Nerovné pouto obou mužů se po dlouhých letech měnilo v

rovnocenný vztah. (Koneckonců, Irvingovi se též splnil jeho sen: v

roce 1895 byl jako první herec vůbec povýšen do rytířského stavu.)

Na jaře 1898 měly začít přípravy na další hru, jenže došlo ke

katastrofě.

Divadlo Lyceum zčásti vyhořelo.

V zákulisí života

Stokerův osobní život je plný nepopsaných míst i ne-

vysvětlitelných rozhodnutí. Samotný sňatek v zimě 1878 byl pro

mnohé jeho přátele překvapením, stejně jako jméno jeho nastávající -

Florence Anne Lemon Balcombeové. Florence zaujímá v zákulisí

viktoriánské Anglie význačné místo: byla totiž první láskou Oskara

Wildea a byla považována za jednu z nejkrásnějších žen své doby.

Ze vztahu se Stokerem, který od počátku provázely pochybnosti,

vzešel jediný syn Noel. Někteří Stokerovi životopisci podsouvají

Florence frigiditu, jiní viní z neharmonického vztahu Stokera s jeho

slepou oddaností Irvingovi.

167

Jisté je, že Florence byla velice podnikavá a cílevědomá žena, a

po Stokerově smrti nás ještě (ne)mile překvapí. Toužila po herecké

dráze, a když se slibně rozvíjela činnost Lycea, chtěla se na ní

podílet. Narazila však na nepřekonatelný problém: Stokerova

oddanost Irvingovi hraničila s umanutostí, takže neviděl jeho chyby

ani nedostatky. Ty naopak velmi dobře viděla Florence, a časem

začala Irvinga pro jeho aroganci a zahleděnost do sebe nenávidět.

Nebyla sama, hojně ji v tom podporovali například G. B. Shaw, který

se okázalému Irvingovu herectví nejednou vysmál, či libretista

William S. Gilbert z úspěšné dvojice operních tvůrců, jejíž druhou

půlkou byl skladatel Arthur Sullivan. Postupem času si atraktivní

Florence vytvořila vlastní suitu, která jí dělala společnost a zůstávala

v mlčenlivě opozici vůči Irvingovu Lyceu. Středem rodiny tak vedla

nepřekonatelná dělicí čára.

A nenacházel-li Stoker naplnění a shodu v rodinném životě,

nenašel ji nakonec ani ve vztahu k Irvingovi. Nikdy se totiž zcela

nevymanil z role žáka a časem těžce nesl, jak jej na cestě k umělcově

přízni předběhl například Walter Collinson, Irvingův kostymér,

zřejmě jediný a opravdový důvěrník velkého herce.

A tak se Stoker opravdu často utíká k vlastní tvorbě jako

jedinému východisku z komplikované životní situace. Většinu

myšlenek svěřuje svému deníku; odtud ví, jakou naléhavost dokážou

mít deníkové záznamy. Právě proto volí pro Draculu formu

deníkových záznamů a dopisů.

Dva první Stokerovi životopisci Harry Ludlam a Daniel Farson

zdůrazňovali především neutěšenou rodinnou situaci a četná tabu

viktoriánské společnosti, jež vedla Stokera k tvorbě s mnoha jinotaji i

k výletům do Paříže (i jinam?) za erotickými dobrodružstvími. Bar-

bara Belfordová ve svém životopise naopak zdůrazňuje démonický

vliv Henryho Irvinga, který zásadním způsobem vtiskl charakter

Stokerově tvorbě. Málokdo zmiňuje „duchařský" charakter většiny

tehdejší tvorby, který musel Stokera poznamenat. Literární věda se

dodnes zabývá otázkou, proč se na konci 19. století v Anglii

vzedmula tak mocná vlna duchařské, strašidelné, upírské, „gotické"

168

literatury. Většinou bývá za katalyzátor „duchařské" vlny

označována krize hodnot v anglickém koloniálním impériu.

V době, kdy Stoker psal Draculu, působilo v Anglii kolem 100

autorských osobností, které napsaly alespoň jednu, dlužno dodat

velmi dobrou strašidelnou povídku, třebaže se jinak věnovaly

koloniální exotice či úzce regionálním motivům. Rok před Draculou

vydal H. G. Wells strašidelný Ostrov doktora Moreaua, v roce vydání

Draculy vyšel jiný významný román strašidelného žánru Vruboun

posvátný od Richarda Marshe, rok nato vydal svůj psychologický

horor Utažení šroubu Henry James. Za inspirátora k napsání povídky

„Drákulův host" je uváděn klasik strašidelné povídky, irský autor

Joseph Sheridan Le Fanu se svou upírskou novelou „Carmilla", která

se Stokerovi zalíbila natolik, že ve své povídce pokračoval v

démonickém působení upíří baronky. Při psaní „Soudcova domu" se

Stoker očividně inspiroval dvěma jinými příběhy Sheridana Le Fanu

„An Account of Some Strange Disturbances in Aungier Street"

(Zpráva o podivných událostech v Aungierově ulici, 1853) a „Soudce

Harbottle" (Mr. Justice Harbottle, 1872). V obou vystupuje duch

krutého soudce, jenž se v prvním příběhu mstí a ve druhém je

vystaven kruté mstě duchů nespravedlivě odsouzených.

V některých pramenech se uvádí, že Stoker byl rovněž členem

novodobého okultního řádu Golden Dawn (Zlatý úsvit), který byl

veřejně známý po roce 1889 a k jehož členům s největší

pravděpodobností patřili spisovatelé Edward Bulwer-Lytton, W. B.

Yeats či Arthur Machen. Stokerova příslušnost k tomuto řádu však

nebyla nikdy věrohodně prokázána.

I vzhledem k věcnému charakteru Stokerova díla je spíše

nepravděpodobná. Většinou se totiž opomíjí fakt, že jakkoli je

Drákula strašidelný, nijak se nedovolává nadpřirozených sil. Hrabě

Drákula je výtvorem přírody (a tady Stokera nepochybně ovlivnil

Charles Darwin), je to nový živočišný druh! Toto pojetí upíra jako

nového biologického druhu ovlivnilo upírskou literaturu až do

současnosti.

Není těžké se dovtípit, s jakou nelibostí sledoval žárlivý Irving

úspěchy svého žáka a jeho komentáře byly značně nelichotivé. Po

169

veřejném čtení Draculy v divadle Lyceum prý knihu ohodnotil

jediným slovem: „Dreadful! Hrůza!" Měl svým způsobem pravdu.

Neodhadl však souhru společenských okolností, které z románu učiní

fenomén, jehož vliv s léty ještě vzroste.

Zrádné písky

Požár Lycea zachvátil sklad, kde lehla popelem valná část kulis a

kostýmů určená pro 44 her.

Nedlouho potom dostal Irving při hostování v Glasgowě zánět

pohrudnice. Poprvé v životě byl na několik týdnů upoután na lůžko a

sjednaná představení musela být odložena.

Mistr potřebuje pomoc, ale pouta s žákem se již zpřetrhala. Pán

přesto bezvýhradně věří svému služebníkovi, a ten opět nezaváhá a

oddaně se připojí k mistrovi. Irving však učiní ukvapené rozhodnutí:

zřekne se divadla ve prospěch divadelního syndikátu, aniž by se o

tom poradil se Stokerem. Ale i to dokáže služebník omluvit, zná

svého pána přece mnoho let a vidí, že tentokrát je to vážné: Irving

ztrácí chuť do života, jeho nemoc se zdá být nevyléčitelná. A

zatímco se Lyceum po léta těšilo svými úspěchy, venku život

nezahálel. Změnil se vkus publika, divákům se líbí Ibsen a Shaw.

Přibylo také divadel: zatímco v době, kdy Irving se Stokerem

začínali, bylo v Londýně sedm stálých divadel, v roce 1898 je jich

dvakrát tolik. A manažeři ze syndikátu mají své představy:

„Shakespeare? Jistě, známe. Ale slyšel jste někdy, pane Stokere, o

hudební komedii - se zpěvy, tancem a tak?"

Irving trvá na svém pojetí velkého dramatu a v říjnu 1899 se

vydává spolu se svým souborem na šestou cestu do Ameriky. Po

návratu se pokouší se Stokerem zvýšit návštěvnost Lycea. Pouští se

do nejistého podniku s historickou podívanou Waterloo, při

korunovaci Edwarda VII. uvádí dvojpředstavení svého slavného

provedení Zvonů a Waterloo. Po představení se divadlo opět mění v

sál pro velkolepou recepci. Hosté se baví, prominenti se fotografují s

Irvingem, ale jen mistr a jeho žák vědí, že to je recepce poslední.

Když hosté odejdou a světla v sále pohasnou, Irving sedí se

Stokerem jako za starých časů, rozprávějí, vzpomínají... až do

rozbřesku jako tehdy v Dublinu. A 19. července 1902 se zvedne

170

opona k poslednímu představení v Lyceu, jímž je Kupec benátský.

Naposledy tu společně vystoupí nejslavnější divadelní pár odezníva-

jící viktoriánské Anglie - Henry Irving a Ellen Terryová.

Irving s částí souboru a samozřejmě s oddaným Stokerem hostuje

v Královském divadle, kde má v dubnu 1903 premiéru Dante:

génius, kterého si Irving vždy přál ztělesnit na scéně. Ví Stoker, že to

není zrovna vhodná volba pro dnešní dobu, která se chce bavit a smát

a obdivovat se krásným nohám tanečnic?

Oddaný žák mlčí a zoufale se snaží zachránit neúspěch hry Dante

při poslední, osmé americké cestě. A když se Lyceum definitivně

zavírá a jeho vybavení se prodává v aukci, Stoker ohleduplně plánuje

pro Mistra turné po Anglii, aby jej ušetřil nepříjemných pocitů.

Zároveň definitivně končí pravidelné večeře v Beafsteak Roomu.

Irving hraje již jen příležitostně, Stoker pro něj organizuje další

výjezdní představení, bedlivě sleduje jeho nejistý krok na jevišti,

namáhavý dech, zmatený pohled při vyjednávání s inspicienty. Při

večerních rozhovorech Irvinga povzbuzuje, vzpomíná na minulé

triumfy, a o sobě... mlčí. Nemluví o tom, že mu v roce 1901 zemřela

matka, nemluví o definitivním odcizení s Florence, o své tvorbě,

která mu přináší útěchu v nejisté situaci, v jaké se spolu s Mistrem

ocitl, o posledním románu The Mystery of the Sea (Tajemství moře,

1902), čtenářsky velmi úspěšném. Příběh lásky Archieho Huntera a

tajuplné Američanky Marjory a jejich napínavé hledání

zapomenutého pokladu španělské Armády měl pro tehdejší publikum

tu správnou dávku romantiky a dobrodružství.

Právě v této době vzniká povídka „Tajemství rostoucího zlata",

která byla přímo inspirována životním osudem malíře Danta Gabriela

Rossettiho a jeho ženy Elisabeth Siddalové. Ta zemřela na

předávkování laudanem (kombinace opia a alkoholu). Šlo zřejmě o

nešťastnou náhodu, ale Rossettiho po celý život trápily výčitky

svědomí, zda nešlo o sebevraždu. Do hrobu milované ženy vložil

svou nepublikovanou báseň, vpletenou do vlasů mrtvé. Po sedmi

letech nechal hrob otevřít, aby báseň přece jen vydal, a dle pověsti

nalezl báseň opředenou stále zlatými a rostoucími kadeřemi mrtvé.

171

Irving s vážnými zdravotními potížemi již nevyhledával

společnost tak často jako dřív. Stoker měl více času pro svou tvorbu:

krátce po sobě napsal romány The Jewel of Seven Stars (Drahokam

sedmi hvězd, 1903) s motivem prokleté mumie a The Man (Ten

pravý, 1905), příběh evokující Janu Eyrovou, o ženě, která si vezme

špatného muže, aby pak celý život čekala na toho pravého. První z

nich lze označit za vskutku vydařený, napsaný vpravdě poeovském

duchu s tajemstvím, které se zvolna odkrývá a vysvětluje. Byl to

právě Stokerův román, který vzedmul vlnu obdobných příběhů s

rozkacenými mumiemi, jež hledají svůj klid, poté co je vědychtiví

učenci unesli z místa jejich věčného spánku. Jen podle Stokerova

románu vznikly čtyři filmy a několik televizních inscenací, a smečka

mstivých mumií nás provázela celým 20. stoletím.

V zimě 1904 Stoker s Irvingem vyrazili na turné, jež mělo být

Mistrovým rozloučením s provinčními divadly. V únoru příštího

roku je však cestou z Bathu do Wolverhamptonu zastihla sněhová

bouře a Irving ulehl s těžkým zánětem průdušek. Turné bylo

přerušeno, Stoker nestačil psát omluvné dopisy divadlům, které

čekaly na Irvingovo vystoupení. Až v říjnu 1905 turné pokračovalo v

Sheffieldu. Po několika představeních byl však Irving k smrti

vysílený. Stoker bez dlouhého rozmýšlení turné zrušil a odvezl

Irvinga do Londýna, kde byl na 10. a 13. října naplánován Becket od

Tennysona. Při druhém pátečním představení Stokerovi připadalo, že

se Irvingovi vracejí síly, vždyť při závěrečném aplausu dokonce

vyšel před oponu, jak bývalo jeho zvykem. Po návratu do hotelu Mi-

dland však zemřel.

O několik hodin později dorazil Stoker. Irvingovo tělo leželo na

posteli v jeho pokoji, lékař, který konstatoval smrt, již odešel.

Ani Stoker se nezdržel. Vyrazil do ranního rozbřesku směrem ke

Královskému divadlu, aby nechal zrušit plakáty na další Irvingova

představení. Odcházel nad ránem jako tehdy v Dublinu, když se s

Irvingem setkal poprvé; tato dvě rána od sebe dělilo dlouhých třicet

let.

172

Drákula nespoutaný

Významný autor science fiction Brian W. Aldiss vydal v roce

1991 knihu Dracula Unbound. Román se odehrává ve vzdálené

budoucnosti, kdy se nový živočišný druh „drakulů" pokouší zotročit

lidstvo. Tato kniha údajně utvrdila režiséra Francise Forda Coppolu,

aby natočil film Bram Stoker‘s Dracula (1992), a třebaže předtím

vznikly desítky filmových nápodob Draculy, toto byl první snímek,

který se co možná nejvěrněji držel ducha předlohy. Bezmála na to

však doplatil... A Coppolův snímek i přes svůj nevelký úspěch

pohnul amerického producenta Davida Geffena, aby dal zelenou k

natáčení filmu Interview s upírem (1994). Od poloviny devadesátých

let dvacátého století vlna zájmu o upíří příběhy roste a roste...

Stoker se Drákulova triumfu nedožil. Po Irvingově smrti se pustil

do vzpomínek, které pod názvem Personál Reminiscences of Henry

Irving (Osobní vzpomínky na Henryho Irvinga) vydal ve dvou

svazcích v roce 1906. Tyto vzpomínky, jakkoli neobjektivní a citově

podbarvené, se staly vodítkem pro Lawrence Oliviera, když se

rozhodl stát novým „Irvingem", novým hereckým symbolem

Shakespearových her ve 20. století.

Stoker se rovněž domníval, že některé divadlo jej osloví coby

úspěšného manažera. V profesních kruzích se však otevřeně hovořilo

o tom, že Stoker zestárl s Irvingem a o moderním vedení divadla

nemá ponětí. Stokerovi palčivě scházela společnost, kterou znával z

Lycea. Domov zel prázdnotou, protože syn Noel byl již na studiích a

Florence se věnovala „svým přátelům". Stoker se přesto pokoušel

vrátit k divadlu, krátce pracoval jako manažer Davida Bishphama,

amerického operního pěvce hostujícího v Londýně, aktivně se zapojil

do činnosti několika klubů a sdružení, mimo jiné Společnosti autorů,

byl spoluzakladatelem nového debatního kroužku padesátníků New

Vagabond Club. Uprostřed nových aktivit nenadále udeřil osud: v

roce 1906 dostal Stoker první záchvat mrtvice. Z bezvědomí se

probral až po čtyřiadvaceti hodinách. Lékař shledal, že se mu

podstatně zhoršil zrak a chodit mohl jen s obtížemi. Stejně jako v

dětství byl po většinu času upoután na lůžko. Po čase se zotavil

natolik, že mohl sedávat u stolu a se zvětšovacím sklem psát. Takhle

173

napsal pět knih, především však žil z novinových článků a z příjmů z

prodeje Drákuly. Jeho formu dopisů, deníkových záznamů či

fonografických nahrávek zopakoval v románu The Lady of the

Shroud (Žena bez pláště, 1909), v němž démonická hlavní hrdinka

Lady Teuta předstírá, že je upír.

V roce 1910 vydal kuriózní knihu s názvem Famous Impostors

(Slavní podvodníci), v níž popisuje osudy slavných lhářů, dvojníků a

podvodníků. Portrétuje rovněž několik žen, kterým se podařilo uspět

v čistě mužské anglické společnosti. Stoker v knize například rozvíjí

domněnku, že královna Alžběta byla mužem, zatímco pravá královna

zemřela v Bisley nedaleko Londýna v roce 1544.

V únoru 1911 byl autor nucen pro svou tíživou finanční situaci

požádat Královský literární fond o příspěvek. Henry Dickens, syn

slavného spisovatele, a rodinný přítel William S. Gilbert, se

významně přimluvili. Fond věnoval částku na další tvorbu v hodnotě

100 liber.

V březnu se Stoker pustil do svého posledního románu Doupě

bílého červa (The Lair of the White Worm, 1911), pochmurného

příběhu o Arabelle, ženě, která je vlastně emanací obřího červa,

starého dva tisíce let, jenž žije pod starobylým hradem a terorizuje

okolí Yorkshiru. Neohrožený Adam Salton se vydává k hradu, aby

červa zničil. Opět souboj mezi pohlavími? Mezi temným, ne-

uchopitelným ženským principem a mužskou rozvahou a

jednoduchostí? Kniha s ne zcela zřetelným příběhem, ale

imaginativními obrazy se stala po Draculovi Stokerovou

nejúspěšnější knihou. Knihou poslední.

Závěrečné roky Stokerova života jako by se obloukem vracely k

dětství. Stoker, upoutaný většinu času na lůžko, upadal do snění, v

němž vznikaly obrazy jeho posledních románů, vracel se k dětským

zážitkům s bratrem a sestrou v Dublinu, myslel na matku...

Tichou, oddanou ošetřovatelkou se mu stala Florence, a možná

mezi nimi v těch posledních letech došlo ke konečnému souznění. I

syn Noel se zdržoval více doma a pomáhal otci pořádat listiny z

Lycea, rukopisy, množství knih a poznámek, které se za ta léta

nakupily.

174

15. dubna 1912 ráno měli o čem přemýšlet. V novinách se objevil

článek o katastrofě nepotopitelné lodi Titanic. Na tehdejší dobu

hrozivé neštěstí: přes 1500 lidí zahynulo, necelých 700 se podařilo

zachránit. Florence si připomněla osobní zkušenost ze ztroskotané

lodi Victoria, když v roce 1887 mířila se sedmiletým Noelem za

Bramem do Ameriky. Tehdy unikli smrti jen o vlásek. A Stokera,

kterého kruté, bezcitné moře fascinovalo po celý život, jak je vidět z

jeho povídek i románů, to podnítilo k novým myšlenkám. Vždy jej

dojímaly osudy ztroskotanců... Sám kdysi zachránil život tonoucímu,

když se odvážně vrhl do vod Temže. Roztřesenou rukou si začal črtat

poznámky k novému románu.

Pět dní nato, 20. dubna, ve věku šedesáti čtyř let zemřel. Jeho

žena Florence byla po celou dobu u jeho lůžka.

Jako příčina smrti byla konstatována celková vyčerpanost

organismu, podle příznaků lze usuzovat na selhání ledvin. Stokerův

prasynovec Daniel Farson v životopisu autora uvádí, že Stoker

zemřel na syfilis. Je možné, že rodina pravou příčinu smrti

nezveřejnila, protože se obávala skandálu, nicméně Barbara

Belfordová ve své erudované studii konzultovala projevy Stokerovy

nemoci s lékaři, kteří se shodli na tom, že je více než neprav-

děpodobné, že by Stoker měl syfilis, ať už v jakémkoli stadiu.

A hned po autorově smrti nás překvapí Florence. Jakkoli za

Stokerova života nejevila o manželovo dílo zájem, teď se stala

neohroženou zastánkyní jeho odkazu. Začala tím, že v domě uklidila:

většinu Stokerových knih, rukopisů a divadelní korespondence

odnesla na dražbu a u Sothebyho vydražila 317 položek a získala tak

nemalý příspěvek na živobytí. Bylo by však omylem domnívat se, že

tak učinila bez rozmyslu. Nejvýznamnější korespondenci si

ponechala na pozdější dobu, až získá na ceně. V roce 1914 po

manželovi doplnila sbírku povídek a vydala ji pod názvem Drákulův

host. Vědomě pěstovala svou auru coby důvěrnice ubohého Oskara

Wildea, který byl v Anglii pro svou homosexualitu v roce 1905

uvržen do vězení a zemřel v bídě v Paříži, v opovržení bývalých

přátel, k nimž patřil i Stoker.

175

V roce 1922 zhlédla Florence německý film Nosferatu, který se

očividně inspiroval Draculou. Uváděl jej jako inspiraci v titulcích,

ale to se zdálo Florence málo. Chtěla též adekvátní honorář. Najala si

právníka a žádala odměnu za užití tématu v ceně 5000 liber a zničení

všech kopií filmu. Na(ne)štěstí se tak nestalo, několik pirátských ko-

pií se dostalo do Ameriky a díky tomu můžeme působivý

expresionistický film s Maxem Schreckem v roli hraběte Orlocka

obdivovat dodnes.

Pak si Florence posvítila na pirátské kopie románu Dracula.

Neohroženě bránila manželovo dílo, aby nebylo vydáváno bez jejího

svolení.

Do třetice se podílela na medializaci Draculy, když byl jako

divadelní hra v roce 1927 uveden v Londýně. Při 250. repríze hosté

dostali tisíc číslovaných výtisků sbírky, kterou držíte v ruce, jen s tím

rozdílem, že při otevření z ní vylétl plastikový netopýr. Florence

nakonec filmová práva Draculy prodala americké společnosti

Universal za 40 000 dolarů. Jak byla se snímkem Toda Browninga z

roku 1931 a s rolí Bely Lugosiho coby Drákuly spokojena, nevíme,

ale tento film se nepopiratelně stal milníkem upírského fenoménu v

kultuře. V roce 1999 složil americký skladatel Philip Glass k

Browningovu filmu novou hudbu, kterou natočil renomovaný soubor

Kronos Quartet. Odhaduje se, že celosvětově existuje přes čtyři tisíce

adaptací a (nepřiznaných) úprav románu Dracula, jejich konec je v

nedohlednu.

Florence Stokerova zemřela v roce 1937. Dožila se triumfu, po

němž Bram Stoker tolik toužil, jak sám přiznal ústy svého

milovaného Drákuly: „...čas je na mé straně.

Má pomsta teprve začíná!"

Teprve začíná...

Ondřej Müller

176

177

Drákulův host

Soudcův dům

Indiánská žena

Tajemství rostoucího zlata

Cikánčino proroctví

Návrat Abela Behenny

Krysí pohřeb

Sen o rudých rukou

Zrádné písky

Služebník a jeho pán

Črta ze života viktoriánského umělce (Ondřej Müller)

Bram Stoker

178

a jiné povídky

Z anglického originálu Draculas Guest and Other Weird Stories

vydaného nakladatelstvím George Routledge and Son, Londýn, 1914,

přeložil a doslovem opatřil Ondřej Müller

Ilustroval a obálku nakreslil Luděk Bárta

Grafická úprava Pavel Beneš

Vydal Albatros nakladatelství, a. s., právní nástupce, Praha, 2009,

jako svou 10 254. publikaci v edici Plus pro dospělé čtenáře

Odpovědný redaktor Petr Onufer

Výtvarná redaktorka Alexandra Horová

Technický redaktor Lubomír Kuba

Vytiskla Centa, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

1. vydání

13-710-009 13

179

180